THE GRAND TOUR UVÁDÍ
JEDNA NA CESTU
Zdravím, vítejte u posledního Grand Tour.
A protože je to naposled, co James, Richard a já
budeme spolupracovat,
pan Wilman řekl, že bychom měli udělat něco důležitého.
Prý bychom si každý měli koupit středně velký elektromobil
a zjistit, kolik kol v něm uděláme na M25
na jedno nabití.
Rozhodli jsme se ho ignorovat a jet sem.
Tak všichni vítejte v Zimbabwe!
A nebudeme ani jezdit v elektrických křápech.
Místo toho jsme se rozhodli, že si koupíme to,
po čem jsme vždycky toužili.
A proto jsem si koupil tohle.
Je to Triumph Stag.
Staga zbožňuju už od malička.
Ale nenapadlo mě, že bude můj.
Abych byl upřímný, myslel jsem, že to nemám dovoleno.
Jen lidé jako David Niven ho můžou vlastnit.
Ani jsem ho neřídil,
protože byste se neměli setkat se svými hrdiny.
Ale teď jsem ho řídil a musím říct,
že je naprosto skvělý.
No jo.
Tehdy dorazil Lewis Collins.
No jo.
Jo.
Jsem teď hrdým majitelem jedničkového Fordu Capri 3 L.
-To je GT? -Ne. GXL.
-Proč sis nekoupil GT? -Tohle je lepší.
To ani ne.
Než jsem se stihl pohádat, přijel Clarkson,
který už udělal pěknou blbost.
Selátko!
Proč sis koupil Lancii?
Protože jsem s ní před nějakými dvaceti lety přejel Botswanu
a dokázal, že je to ideální auto pro Afriku.
Ale pořád měla nějakou poruchu.
To ano. Ale tamta měla motor vpředu.
Tahle má motor uprostřed. Je to Montecarlo.
A udělal jsem několik úprav, co odpovídají podmínkám.
Představím vám je.
Tady vzadu
-zadní světla z Ferrari 308. -Pěkná.
-Čtyři koncovky výfuku... -Hezké.
...kola z Delty Integrale,
světla a maska z Delty Integrale
a modrá barva Lotus.
Je díky něčemu z toho spolehlivější?
A tohle děláme už...
-Sto dvanáct let. -Jo, 112 let.
Pár věcí jsem se naučil.
Takže uvnitř
jsem vyměnil kožené sedačky, co se rozpálí,
-za plátěné... -Ano.
...a volant za závodní, potažený Alcantarou.
A,
když se podíváte dolů, oddělal jsem kastlík
a nahradil ho...
-To je lednička? -Ano.
Na mé chlazené nápoje.
-Má šumivá zásoba. -To je dobré.
-Je o to spolehlivější? -Ne, ale budu mít pohodlí.
Budeš mít chlazený nápoj při čekání u cesty,
-což se mi líbí. -Všechny ty poruchy
-budou snesitelnější. -Přesně.
-Ne, je hezké. Krásné. -Bere dech.
Já své Capri před odesláním také upravil.
-Vážně? -Jak vidíte, kapotu
jsem natřel na černo, protože... podívejte. Je to krása.
-To je GT? -Ne. GXL.
-Proč sis nekoupil GT? -Protože tohle je lepší.
-Není. -No, je.
Je jako GT, což je dobré, ale má toho víc, což je lepší.
Co?
To si pamatuju z GXL,
protože palubovce dali dřevěný vzhled.
-Správně. -O tom jsme se už asi bavili.
-To ano. -GT je na sport,
GXL je na schůzky.
Přesně tak. Musíš pochopit
hierarchii Fordů. Můj táta měl Cortinu GXL,
protože byl generální ředitel.
Můj táta měl taky Cortinu GLX.
-Oba vaši... -Manažer.
-Oba vaši tátové... -Schůzky.
...mocní, vlivní muži, kteří si vybrali to nejlepší.
A víte... Je to už skoro klasika,
že mi na žádné z našich cest nefungovalo rádio.
-Jo. -No, tentokrát funguje.
JEDNIČKOVÝ FORD CAPRI
Vydržte. Počkejte na slova.
Byl jsem DJ, tohle umím. Už to bude. Teď.
„Jedničkový Ford Capri.“ Voilà!
„Má vše, co potřebuju,“ což je pravda, je to GXL.
Jo, Capri mám rád.
-To musíš. Je to zákon! -Já mám rád Capri GT.
Všichni mají rádi Capri.
-Jak sis upravil Staga, Jamesi? -Nijak.
-Cože? -Co?
Ani jedna změna. Proč bych...
Tak moment.
Nechceš mi snad říct, že má původní motor.
-To má. -Pan Clarkson má dobrou připomínku.
Ne všechny, ale řekl bych, že většina Stagů
má původní motor vyměněný za osmiválec z Rovera.
-Ano. -Který je spolehlivější.
Jo, původní osmiválec pro Triumph Stag je neuvěřitelný,
protože našel tolik způsobů, jak se přehřát a zničit.
Nejde jen o jeden.
Písek z forem ponechaný v blocích zaplní kanály,
a prásk! Motor se přehřeje.
Udělali příliš velké vrtání válců, takže vodní kanály musely být užší.
-Tak se motor přehřeje. -Jo. No nic.
Chytrá věc jsou dvě řady válců, V8.
ale snímač teploty dali jen do jedné řady.
Tak aspoň nevíš, že druhá se přehřívá.
Že se přehrála
zjistíš, až když uslyšíš ránu, rachocení, škytání.
Kdybys byl v letadle,
co míří rovnou do skály, chtěl bys to vědět?
Vlastně asi ne.
K čemu?
Popíjíš gin s tonikem, sleduješ film, uží...
Nic. Nechci mluvit...
Nechci zmiňovat tu ponorku, protože to je ohavný, ale nevěděli to.
A je to náš poslední pořad.
-Už je nám to u... -No, vlastně...
Můžeme se utěšovat faktem, že to nevěděli?
„Užíváme si výlet pod mořem.“ Prásk!
Přesně. Můžete napsat.
Klidně nám zavolejte a stěžujte si, ale dostanete hlasovou zprávu:
„O váš telefonát nemáme zájem.“
Nebo volejte 0800 – trhněte si.
-„Už tu nejsme.“ -Nikdo tam není.
To je fakt.
Můžeme si říkat, co chceme. Jak se otevírá kapota?
Na téhle straně.
Dívej, jak je ta páka ošoupaná. Bude to...
Už tam ani není popiska.
Zvedněte ji uprostřed.
Ty bláho, je to původní motor.
To je vzácnost.
Tak, dámy a pánové, pojďte se podívat,
protože tohle uvidíte naposledy.
Původní, ale pořád k hovnu.
Co? Zpráva.
-Pan Wilman. -Propána.
„Když už máte elektromobily nabité,
„budete se hlásit ve službách South Mimms.“
-Neví, že jsme tady, že ne? -Neví...
No, je to vlastně jedno, protože jsme si už
vymysleli vlastní výzvu.
Momentálně jsme na samém východě Zimbabwe
a pojedeme 1 900 km
až na samý západ.
To je celé.
Nic víc!
Jedno mi pořád dělá hlavu.
-Co? -Hory. Je tam... to všechno.
Mně to starosti nedělá, protože nezapomeňme,
že z tohohle vznikla Lancia 037,
poslední auto s náhonem na dvě kola, co vyhrálo MS v rallye
a porazilo Audi Quattro.
Toho v něm ale tolik nebylo, ne?
-No... -Řekli si,
že to bude základ pro skvělé závodní auto,
s pár změnami, odřízli tenhle znak
a vše ostatní směrem dozadu udělali nové.
Bez dalších okolků jsme nastartovali naše 50leté sporťáky
a vydali se napříč drsným srdcem Afriky.
Tak naposledy...
jedeme.
Tohle je pro mě dokonalé auto na tuhle cestu.
Moje první auto bylo málem Capri.
V novinách byl inzerát.
Jeho fotku jsem si dal vedle kasy na benzínce,
kde jsem pracoval v Redfordu.
Bylo mi čerstvých 18.
Mělo to být mé první auto. Naši mi ho chtěli koupit.
Ale když jsme si ho prověřili, zjistili jsme, že je kradené.
Tak jsem dostal starou Toyotu Corollu z roku 1976.
Na takovouhle cestu je to perfektní auto.
Je lehké, něco málo přes tunu.
Má vysoký točivý moment a výkon.
Třílitrový šestiválec vepředu, pohon na zadní kola, brzdy...
To je celé.
Líbí se mi, že na otáčkoměru je 1 000, 2 000, 3 000.
Je v tisí... Nefunguje,
ale kdyby ano, ukazoval by tisíce,
protože to lépe zní.
V 80. letech jsem nikdy nejezdil do centra Londýna
po dálnici M4.
Vždycky jsem radši jezdil po staré Great West Road.
Protože na té silnici
byla prodejna aut jménem Chequered Flag
a někdy měli ve výloze Montecarlo.
Když tam bylo,
zastavil jsem a hodiny na něj zíral a snil.
A teď v jednom sedím.
A je moje.
Moje!
Já mohl říct jen jedno.
Triumph Stag.
Ty bláho, podívejte na ten výhled!
Nevím, čím to je,
ale mám chuť na šálek čaje.
Co se děje?
To si děláš srandu.
Pánové, jinak to říct nejde. Mám poruchu.
Prosím?
To je vzrušující.
Je to pozoruhodné, protože Capri má stejný počet pohyblivých částí
jako tato lahev vody.
Jak se ti může porouchat Capri?
Vím, co to je.
-Co? -Nefunguje motor.
Taky si myslím.
-Jo. -A... My jsme experti.
Moje kapota šla nahoru jako první.
-Co bychom dělali v této situaci my? -Zamyslím se.
Co bychom udělali normálně?
-Opřeli se o auto, co pálí. -Projednou...
Změníme projednou náš zvyk
-a pomůžeme mu? -Jo, pro...
-Ano. Projednou. -Já říkám ne.
Čau!
Po všech těch letech jsi pořád kretén.
Tak jo.
Ujeli jsme 24 kilometrů
a zbyli jsme dva.
Jedna věc...
není to jen Ford,
co má vlastní hudbu.
Tohle ji má také.
Je čas, abych se odměnil Struggle Jenningsem
a „Monte Carlem“. Tady to je.
Po pár kilometrech se však přidal další nástroj
s rytmickou sekcí. A moc rytmická nebyla.
Trochu vynechává.
Vynechal.
Vynechal. Krávy.
To je na prd.
Pořádně se ti kouří z auta.
Propánakrále.
Jo.
Kouř... Oheň.
-Je to motor. -Jo.
-Moc rád bych pomohl,
ale o italských dvouvačkových motorech toho moc nevím
a ten můj funguje perfektně.
Kdo opustí tebe, až se ti porouchá?
To mi dělá největší starosti.
Budu se muset opustit sám.
Teplota a tlak jsou dobré.
Pouze jedno auto pořád jede po celých 51 kilometrech cesty.
Stag.
O pár kilometrů zpátky
se mi podařilo zjistit, že problémem bylo palivové čerpadlo.
Menší problém.
Nikdy jsem ho neviděl za chodu zevnitř,
abych věděl, jak to má vypadat
a v čem je rozdíl, když nefunguje.
Já mezitím využil své geniality a přišel na to,
jak vyřešit problém s Lancií.
Tohle na konci bylo volné.
Když to utáhnu, bude to jiskřit pořádně
a nebude vynechávat.
Nespálené palivo se nedostane do výfuku,
nezačne hořet a nezapálí moji Lancii.
Tikání. Co to tiká?
Jelikož jsem už zvyklý na rány od elektřiny,
opět jsem využil své geniality,
vyměnil VN kabely...
a brzy byl opět na cestě.
Přede jako kotě.
No jo!
Vydal jsem se za Jamesem a nevěděl, co je víc překvapivé,
kvalita silnice, nebo neustále se měnící krajina.
To jsou borovice.
V Africe.
Před chvílí jsme byli na čajové plantáži, a teď tu jsou borovice.
Kdyby mě sem někdo přenesl a zeptal se, kde jsem,
hádal bych Skotsko.
Když jsem dohnal Jamese...
Jamesi Mayi!
...byl v úpatí hor,
kde se krásná silnice brzy změnila v prašnou cestu.
Věděl jsem, že to dlouho nevydrží.
Prach.
Pusa se mi plní prachem.
Ale pak jsem si vzpomněl, že úplně poprvé
jsme pány svého osudu.
Můžeme kdykoli zastavit, není tu pan Wilman. Super.
Nemá smysl jezdit přes... No, teď jsou čtyři hodiny.
Po pár kilometrech jsme viděli ceduli na ubytování,
označili to Hammondovi a rozhodli se to pro dnešek odpískat.
Nečekám, že to bude nejlepší hotel na světě.
No, jsme... Uprostřed lesa v Zimbabwe,
na vrcholu hory, ale však víte.
Naštěstí jsem se pletl.
Hodně pletl.
Je i dokonalá teplota.
-Je to parádní. -Není to špatné.
Vidíš ty hory tam v dálce. To je Mosambik.
Vždycky byl důvod, proč jsme do Zimbabwe nemohli.
Všechny ty roky s BBC jsme sem nemohli,
-protože BBC tu byla zakázaná. -Jo.
Když se zamyslíš nad dneškem, vstali jsme na velmi příjemném místě,
jeli po velmi příjemné silnici...
-Jo. -...do velmi příjemného hotelu.
Je to lepší než nápad pana Wilmana, že?
Proč jsme ho celé ty roky poslouchali?
Nevím.
I když on řekne, že když nebyl s námi,
tak se dvě naše auta porouchala během pár kilometrů.
To nás dovedlo k rozhovoru o našich autech.
Překvapilo mě, kolik jsme zaplatili.
Ty jsi zaplatil, určitě to víš, 26 500 liber.
To ano.
Richard Hammond za své GXL, špatné Capri, 25 000 liber.
-Vážně? -Dvacet pět za GXL.
-Za ojeté Capri. -Montecarlo...
-17 950 liber. -Za hubičku.
To je.
Naše jdou na stovku za devět vteřin.
Hammondovo asi za osm.
-No, momentálně ne. -To ne.
Já byl šťastně opět v pohybu.
Ale na prašné cestě jsem si začal říkat,
že Capri nebyl nejlepší nápad.
To bylo trochu hrbolaté.
Zpětně si říkám,
že jsem měl jít do něčeho s větší světlou výškou,
než má čtyřiasedmdesátkový
jedničkový Ford Capri 3 L GXL.
A to je očividně v podstatě cokoli jiného.
Myslím, že je načase otřít si sklo.
Ne, to...
Právě jsem si utrhl výfuk.
A momentálně s tím nemůžu vůbec nic dělat.
Jak jsem předpokládal, když jsem konečně dorazil, moji kolegové přetékali soucitem.
Skončili jsme ve čtyři.
-Vážně? -Ano. Byli jsme tady.
Pivo na sluníčku. Bylo docela teplo.
-Teď už není. -Měli jsme jich osm.
Jo. Můžu si taky dát?
-Právě jim došlo. -Jo tak.
-Je to neuvěřitelné. -Jo.
Jel do obchodu. Ale je to 50 kiláků.
Když si nedal pivo...
zkazil Hammond noční zvuky Afriky...
hlučným spravováním svého výfuku.
A ráno zkazil James ranní melodie
proměnou v paní uklízečku.
-Dobré ráno. -Dobré.
Jak hloupý musíš být, když si místo
sledování výhledu za zpěvu ptáků
jdeš radši vysávat auto?
Jsem vzhůru už čtyři hodiny,
výhled a ptáky jsem stihl a teď si zkrášluju svou krásku.
Moment, pardon.
Hádejte co?
-Zpráva od pana Wilmana. -Do toho.
-Je naštvanej. -Už to zjistil?
Asi jo.
„Zrovna jsem se dozvěděl, že jste vzali tři klasická auta do Zimbabwe.
„A protože je jasné, že se jedno porouchá...“
-Propána. -Jo.
„...požádal jsem své místní kontakty o záložní.“
Vážně?
-Musí to být ono. -No jo.
Proboha.
Do hajzlu.
To je hrůza.
Vážně? Já... Už roky jsem žádné neviděl.
-To je... -Tohle je váza?
-Na ni jsem zapomněl. -To je...
Máš si tam dát kytičku, protože jsi hipík.
Vzpomínáš na tu malou vesnici
-asi osm kilometrů zpátky? -Jo?
Zavezu ho tam a prodám ho nebo ho někomu dám.
-Zbavím se ho. -Ano, zbav.
Chceš si dát něco přes hlavu?
To je definice nenávisti.
Hned za rohem se ale všechno hrozně pokazilo.
-Hammonde. Jsem v pěkné šlamastice. -Co se stalo?
Stala se mi ta nejzvláštnější nehoda.
Nezvládl jsem řízení a skončil na okraji tohoto útesu.
Podívej.
No jo.
A je to ještě horší.
Na plynu je cihla. Motor řve na plné obrátky. Je zařazeno.
Je tam jednička. A spojku drží násada od koštěte,
která je opřená do sedačky.
Počkej. Takže je vše v pořádku?
Ano, ale nějakým způsobem
se na jedné straně přichytilo lano
k násadě od koštěte a na druhé k tomu psovi.
Ježíši.
Momentálně je situace stabilní.
Ale tamhle, jak můžeš vidět, otevírá James May plechovku psího žrádla.
PSÍ ŽRÁDLO HAF HAF
Jestli to ten pes uvidí,
budeme mít malér a já nevím, co dělat.
Nenapadá mě řešení.
Počkat.
Moment, mám plán.
To nezabere.
Máš něco ty?
Nic.
Nevšímej si Jamese Maye. Dívej se na mě.
To ne... Dívej se na mě!
To ne!
Pořád padá, co?
Pořád padá.
Asi se zastavilo.
To je pořádná nehoda.
No, podívej se na to takhle.
Pan Wilman má aspoň upoutávku.
A záložní kraksnu pana Wilmana jsme stejně nepotřebovali.
Přivezli jsme si totiž vlastní.
A tady je. Rover SD1 Vandan Plas EFI.
Sto devadesát koní zlatého úžasu.
Je to zlatý úžas, a to všude.
To ano.
Kdokoli to stříkal, odvedl skvělou práci.
Nenastříkal jen karoserii. Dokonce i anténu.
Je to fortelné... Pokryl jsem celé auto. Ale i tak je nádherné.
Poprvé máme záložní auto, ve kterém se opravdu chceme svézt.
Líbí se nám. Můj děda takové měl.
Jo, můj táta taky.
Jedno stálo na příjezdovce v předměstské ulici Birminghamu,
kde jsem vyrůstal. Když jsme šli kolem, z respektu jsme ztichli.
A dobré je, z tvého úhlu pohledu,
že motor toho auta, jak víme,
protože to udělal téměř každý majitel Staga na světě,
perfektně pasuje do tvého auta.
Můžu navrhnout úpravu, kterou spolu uděláme na tomto autě?
Zámek na kapotu.
-Jen... Budeme mít klíč. -Jen zám...
Až budeš motor potřebovat, což budeš, řekni si.
Nebo najdeme toho chlapa, co tohle svařil.
-Je to krása. -Dobrý, co?
-A svaříme kapotu, že nepůjde otevřít. -To byla asi továrna.
Nejspíš... Asi to udělali v Longbridge.
-„A mám to hotový.“ -„Jo, to jde. Nebude to vidět.“
Hele. Pryč.
Se zlatým úžasem za zády...
jsme se vydali opět na západ ve snaze přejet hory.
Podívejte. To jsou opraváři silnic,
ale uspořádali si tady taneční párty.
Kéž by to dělali naši silničáři,
ale to by se tam museli někdy ukázat.
Tam to trochu klesá.
Když jsme se přebrodili, začali jsme stoupat.
A neskutečná krajina Zimbabwe se opět změnila.
Hele, louky. Čekali byste na nich krávy se zvonci.
A zpívající Julie Andrewsovou.
Projeli jsme čajovou plantáží a teď jsme v Rakousku.
A pak se změnila zas.
Tak moment.
Po mé pravé straně, nejpůsobivější údolí, co jsem kdy viděl.
A nalevo...
Irsko.
Vím, co se stalo.
Bůh udělal všechny země světa
a došel na konec abecedy. Dostal se k Z. Zimbabwe.
A řekl si: „Tohle bude moje nejlepší práce.
„Kompilace největších hitů.“
Máme tu „Your Song,“ „Tiny Dancer,“ „Bennie and the Jets.“
Je to nádhera.
A neustále se mění.
Bohužel já si ve svém nízko položeném Capri nemohl vychutnávat výhled,
protože jsem musel sledovat hrboly.
Nevzpomínám si, že by v Profesionálech jezdili takhle.
Bylo to akčnější.
Užívám si to. Je to zábava. Tohle chci dělat.
Bože, podívejte na tenhle.
Já Hammondovy problémy neměl,
protože moje malá Lancia byla chytrá volba.
Tohle je vážně ideální auto na prozkoumávání drsných cest Afriky.
Protože mám motor za sebou. Není tu hnací hřídel.
Ani výfuky.
Není se na cestě za co zachytit.
Mohl jsem tedy jet pěkně rychle...
dokud se něco nezachytilo.
A sakra. To byl pořádný hrbol.
Co to je?
To jsou kousky Lancie.
Paráda!
Děkuju. To potřebuju.
Díky.
Nechceš, abychom viděli předek...
Není tam nic k vidění.
Ne, protože žádný předek nemáš.
Ale tohle mi bude stačit a trocha lepidla.
Protože dnes se utáboříme a nemám nic lepšího na práci,
než si slepit auto zase dohromady.
Pokračovali jsme.
Panebože.
Málem mi to zlomilo palec.
A pak jsme opět pokračovat přestali.
To ne.
Myslím, že mi zase upadl výfuk.
Máte potíže, pane?
To je celý výfukový systém.
-Jo. -To je divné. Je nízko.
Zavadíš jím o zem, když nebudeš opatrný.
Proč nemůžeš prostě jet po cestě jako my?
Takhle s tím jet nemůžu. Musím to oddělat.
Rozveselí tě, když pustíme tu písničku o Capri?
Jedničkový Ford Capri
Mám všechno, co potřebuju, až na výfuk.
Potřebuju, řekl bych, jedenáctku klíč.
Vydrž. Mám antibiotika
na něco, co už mě přešlo.
-Nepotřebuju... -Mám to, Hammonde.
Autobiografie Bernieho Taupina.
Prý je to dobré čtení.
Velmi. Zrovna to čtu. Pomůže to?
Nemyslím, že to pomůže, ne.
Ještě jednou. Jedenáctku klíč.
Vážně mě štve, že tohle auto bylo ve skvělém stavu,
-když jsem ho koupil. -Ano.
-Doopravdy. -Stejně jako ten Rimac.
-Podpásovka. To bylo skvělý. -To bylo... trochu drsné.
Ale nemůžu to popřít. Bylo, jo. Dokud nebylo.
Protože jsme chtěli vyjet na vrchol před setměním,
našeho kolegu jsme opustili.
Přísahám, kdyby byl Richard Hammond panelák, strhli by ho.
Ty hajzle! Tak pojď!
Za chvíli začalo být stoupání tak drsné,
že byste si ho rozmysleli i s Land Roverem,
natož pak s křehkým italským sporťákem.
Teď hlavně nezastav.
Začali jsme v 1 800 metrech.
Teď musíme být daleko za 2 000.
Nemůžu tam dát ani dvojku.
Je to pořádný kopec.
Je jasné, že když jedete bez přestávky do kopce
na jedničku...
začátkem afrického léta,
auto se pravděpodobně přehřeje...
Panebože.
Tak jo. Spravil jsem to.
No, spravil... Dost jsem toho...
Pardon.
Jsme zpátky na cestě.
Jedeme.
Večer se dostanu do tábora.
Můžu tě dát zase dohromady.
Zatímco Hammondovi ucházel další západ slunce,
s Jamesem jsme se dostali na vrchol hory a znovu se rozhodli,
že nám to za ten den stačilo.
-Na zdraví. -Na zdraví.
To je dobré.
A když jsem si vychutnal osvěžující pivo za zlaté hodinky,
vydal jsem se spravit Lancii obličej.
Je to jako sledovat psa, jak se učí karetní trik.
Trochu lepidla a bude to doslova jak nové.
Když do tábora dorazil Hammond,
byla už naprostá tma.
To je ten nejsmutnější příjezd.
Dvacet dva let, mysleli byste si, že to bude umět.
Ale ne. Už jede.
Má jedno a půl světla.
Dorazil Essex.
Ale Hammond nebyl jediný, kdo měl problém.
Měli jste hezkou chvilku?
Ne. Já moc hezkou chvilku nemám.
Ne, přilepil si prst ke stolu.
Přilepil jsem se vteřiňákem ke stolu.
-Jo. -Jak se řídí Lancia Montecarlo,
když máš k prstu přilepený stůl?
Přilepíš... Aha, chápu.
Mohl bys mezi prst a stůl zasunout žiletku.
-Je to riskantní. -Vážně?
Jo, ale hrozně opatrně. Mám to udělat?
Jamesi, on si... Přilepil koneček prstu.
-Ne, článek s otisky. -Ne, jen bříško prstu.
Takže stačí... Useknout si ho u prvního kloubu...
Děkuju, Hammonde.
-Dají ti... -Chápu to špatně?
Transplantují ti na něj propisku.
-Paráda. -Vždy bude mít čím psát.
-Nebo otvírák na lahve. -Jo.
-Budeš nejšťastnější chlap... -Neposlouchám vás.
-Neposlouchám. -Vyměň to za vývrtku.
-Kloubový otvírák. -Super.
Pink!
To je poprvé, co jsem si něco k něčemu přilepil.
Úspěšně.
Oddělám to. Můžete to odříznout?
Jo, já to odříznu.
-Zajímavé. -Umím to.
Dej mi to.
To je nový nůž Marka Salmona. Je na něj moc pyšný.
-Ano, nezajímá mě jeho... -Je strašně ostrý.
Dobře. Jak ostrý...
Ano, je... To je.
-Jsme jako ti... -Funguje to.
Vypadáme jako holandský obraz
s obchodníky ve velkých kloboucích?
-Funguje to. -Co?
-Hele... -To bude v upoutávce.
Rozhodně to tam bude.
-Podívejte. -A je to.
Dospělý chlap odlepil svůj prst od stolu.
Marku, přilepil jsem ti nůž ke stolu.
Dalšího rána, po hrozné a studené noci pod stanem,
jsem hrdě předvedl svou práci.
Podívejte, jak skvěle jsem to zvládl.
Myslel jsem, že sis sehnal nový díl.
Co jsi opravil?
-Konzoly, co to drží přidělané... -Ano?
...jsou zlomené.
Takže musím najít místo, kde koupím
konzoly, šroubky a tak,
abych to nasadil zpátky.
Měl bych se vám asi, diváci, omluvit, že mám lehce nudné auto.
Ostatní tráví večery nasazováním výfuku
a skládáním nárazníku jako skládačky.
Já to své můžu jen trochu uklidit.
Ale aspoň jsme teď jeli z kopce.
A brzy se věci ještě zlepšily.
Ano. Podívejte se na to.
Podívejte.
Bůh existuje.
A dal nám asfalt.
Fajn, jsme na silnici. Můžeme se dívat...
Proč se zapnuly stěrače?
Znamenalo to, že jsme překročili irské Alpy
a dostali se do skutečné Afriky.
Terén se zase naprosto změnil.
Podívejte.
Propána, to je krása.
Teď jsme na natáčení Star Treku.
Podívejte na tu akácii s červenými květy.
A pak jsme viděli něco ještě lepšího.
Miluju vrakoviště.
Zastavili jsme se tam podívat se po náhradních dílech.
Ale brzy naši pozornost odvedly všechny ty poklady.
Je to skvělý test našich znalostí.
Tam vzadu je Cresta?
Myslím, že ano, Cresta „shooting-brake“.
„Shooting-brake“?
Tak jim říkala moje matka.
Ve kterém speciálu jsi tohle řídil?
-V Bolívii. Ha! Vzpomněl jsem si. -Na něco si vzpomněl.
To stojí za to zrestaurovat.
-Je krásný. -Podívej na tohle.
To je Austin Cambridge.
Ano, vskutku je to Austin Cambridge s nápisem. Co to je? RSR?
To je z doby, kdy to byla Rhodesie.
-Ano. Jižní Rhodesie, myslím. -To je ono?
Ten nejezdí už dávno.
Chvíli už tu stojí.
Promiňte, pokoušíte se to opravit?
-Ano. -Ano?
Už to bude.
-Hodně štěstí. -Skoro hotovo.
Je skoro opravené.
Bude to znít jako vtip.
Nejprodávanější auto v Zimbabwe v 60. letech...
Bylo francouzské.
Čtyřka.
-Renault. Aha. -Renault 4.
-Tamhle jeden je. -Je tam.
Jo, Renault 4.
A páté nejprodávanější?
-Lancia Montecarlo? -Nebylo to tvoje Montecarlo?
-Blízko. -Vsadím se, že Alfa Romeo.
-Alfa Romeo Giulia. -Ano.
Protože se tu vyráběly.
-Vyráběli je v Jihoafrické republice. -No jo.
Táta mého kamaráda řídil továrnu Fordu v Harare
a pašovali součástky Alfy z Jihoafrické republiky.
Vyráběli Alfy v továrně Fordu a prodávali je.
-Jako Alfy? -Vážně?
Jo, jako Alfy.
Ale vyráběli je tu i ve francouzských továrnách.
Jezdily tu Alfy, o nichž Alfa Romeo nevěděla, že je vyrobila.
Všechna VIN čísla musela být špatně.
-Neměly žádná VIN čísla. -VIN číslo.
Jen podotýkám.
Bohužel vrakoviště nemělo držáky nárazníku pro Lancii Montecarlo
ani výfuku pro Capri GXL z roku 1974.
Takže se Hammond rozhodl zpackat další opravu,
zatímco já si sundal střechu z Montecarla.
Klimatizace je k ničemu a peču se tam.
Vážně, je to tam jak v černé díře v Kalkatě.
To nemůžeš říkat.
-Proč ne? -Nemyslím si, že můžeš.
Jestli vadí, když řeknu černá díra v Kalkatě...
Nevadí. Jen říkám,
-že bys asi... -Tobě ne.
Mluvím k dámám a pánům doma.
Jestli chtějí napsat a protestovat,
jen do toho. Mizím. Skončil jsem.
-Můžeš zatáhnout za tu páčku? -Vytoč.
Volejte nula-osm set-si trhněte.
„Si trhněte“? A dostanete nahranou zprávu:
-„Vašeho telefonátu si nevážíme.“ -„Váš telefonát pro nás není důležitý.“
Váš telefonát...
Zatáhni znovu za tu páčku, je tady další západka.
-Tady? -Jo.
-Hele! Celé se to rozpadlo. -Ano. A je to.
Jak jsi to... Co teď s tím?
Myslím...
Ale proč ta část...
To ne... Předek?
O 15 MINUT POZDĚJI
Ale proč se to tedy uvolní?
-Má to zapadnout zpět... -Počkej.
-Jestli to přijde... -Myslíš, že to přijde pod to?
Ano.
-Takhle? -Ano.
Zabrání to... Aha.
-Ne. Ale skoro. -Ne. Možná.
-A je to. -Myslíš, že to je...
-Ano. -Za pouhých 24 minut
jsme udělali z Lancie Montecarlo kabriolet.
Jamesi, děkuji za pomoc.
Pak jsme zdrbali našeho kolegu.
Kapitán výfuk.
Chce se pokusit dát tam přímý výfuk.
-Vážně? -Po straně auta.
Bude mít řadu výfuků jako kamion.
Mám návrh.
-Necháme ho tu. -Přesně tak.
Taky nemám rád lidi s tetováním.
Jsou to dospělí chlapi, co si na sebe kreslí obrázky.
Všiml jsem si, že to je název jeho pořadu, co dělá...
Nejmenší kolečko má svůj pořad.
Co bude, když mu ho zruší?
Co kdybych si dal já vytetovat
-na ruku Top Gear? -Přesně tak.
Musel bys to přeškrtnout a napsat:
„Hraju Buttonse v Swindon Wyvern.“
-Což on bude. -To je spousta práce.
-Buttonse. -Nebo jen knoflíky. Jo.
-Může si je dát sem. -Knoflíky!
Poté Duchové budoucích Vánoc vyrazili.
-Tak zatím, Hammonde. -Jo. Čau.
Šťastnou cestu.
Zatímco do toho Hammond mlátil kladivem...
s Jamesem jsme se vydali směrem na hlavní město Harare.
NÁRODNÍ PARK NYANGA
A jelikož jsme jeli po asfaltu, pěkně nám to odsýpalo.
Jezdit takovými městy mi bude chybět.
Jsou tak pestrá a zábavná.
Ale podívej se na toho policistu, Jamesi.
Podívej. Je úžasný.
Má vůbec nějaký vliv na dopravu?
Ne, ale všechny neskutečně rozveselí.
Směrem k centru města jsme narazili na tržiště, veliké.
Ježíši, tohle je obrovské.
Tak jo.
A brzy mě něco napadlo.
Vzhledem k tomu, že spolu pracujeme naposledy,
co kdybychom Hammondovi pro jednou pomohli
a podívali se, jestli tu seženeme výfuk k jeho autu?
Jo. Proč ne?
Abych nákup urychlil, zapojil jsem další ze svých úprav.
Svůj palubní vyvolávací systém.
Má někdo výfukový systém pro Ford Capri?
Jedničkový 3 L GXL.
Nalevo. Výfuky.
No ano.
Myslíš, že některý bude pasovat na jedničkový šestiválec GXL?
Asi tak dobře jako ten, co je tam teď.
A ohledně toho, spoustu kilometrů zpátky...
Jako ulitej.
Boční výfuk. Jo.
To zní ještě lépe.
Silniční bojovník už jede.
Protože jsme hledali výfuk, šli jsme po svých.
DODAVATELÉ: KULIČKOVÝCH LOŽISEK
Obchod s odpružením, podívej. Tlumiče a pružiny.
Zadní světla.
Vaše jména jsou v novinách.
Jste v novinách.
-Do háje. -Jsme v novinách.
Titulní strana.
HOŠI JSOU VE MĚSTĚ... LEGENDY TOP GEARU V ZIMBABWE
Plníme doslova ty hlavní zprávy.
„Legendy Top Gearu“.
-Tady, podívej. -Tady jsme zas.
Vystihli to.
„Superhvězdy, co se proslavily v Top Gearu
„a pak to podělaly.“
„Nejrozpoznatelnější tváře na světě,
„když jde o auta v televizi.“
-To je dost zúžené. -Trochu jo.
Hele, tohle je slibnější.
Myslím, že je fér říct,
že kdyby náš kolega věděl, že sháníme výfuk,
byl by vděčný.
Tak jo. Budu upřímný. Už mi to stačilo.
Než jsem dorazil do našeho klidného stylového hotelu, padla tma.
Chlapi.
-Dobrá práce. -Měl jsi hrozný den?
-Děkuju. -Koupili jsme ti pivo.
-To je... -Ale důležitější je asi...
A je to správný typ. Podívej.
Na GXL.
-Je na GXL, ne GT. -Nechci být...
-Jestli je to krutý vtip... -Ne.
-Je skutečný. Jo. -Vážně?
Panebože.
-Víte, co to znamená? -Sáhni si na to.
-Ticho. -Znamená to, že se dneska nevyspíš.
To je mi jedno.
-Kondicionér. -A to není všechno.
-Jsem... Co? -To není všechno.
Teď je to trapné, ale jsem moc vděčný.
Propána!
Panebože!
-To je zadní spoiler. -Ne jen tak ledajaký.
Ne, je to spoiler Richarda Granta... Vzpomínáš si na ně?
-Ten herec? -Ne. No...
Spoilery Richarda Granta
byly na XR2 celá 70. a 80. léta.
Richard E. Grant napsal Withnail & I...
-To ano. -Ano.
Pak začal podnikat s autodoplňky.
Ale protože si nechtěl zkazit hereckou kariéru, vynechal to E.
SPOILERY RICHARDA GRANTA
Pánové, tohle jsou skvělé zprávy.
-A jsem moc šťastný. -Můžeš to namontovat v noci.
Je mi hrozně. Nemám pro tebe...
-Ovšemže jsi mi nic nekoupil. -Nekoupil jsem ti nic.
Kdy jste mi vy dva něco koupili?
Tys mi koupil hnusnou olejomalbu ve Vídni.
Byla krásná.
Hnusná. A tys mi nikdy nic nekoupil.
-Nic jsem nekoupil? -Nikdy.
-Žádný dárek? -Koupil...
Ne. Tobě jsem ve Vietnamu koupil galeonu
na záď tvé motorky. Jemu jsem koupil...
Té noci jsme svá auta vyleštili,
provedli nutné opravy...
a pak se sešli na snídani, kterou nám pan Wilman neposkytl.
-To je moje káva? -Ano.
-Tys mi objednal kávu? -Ano.
To je skoro dárek.
Hele.
Co?
-Včera jsem šel do baru. -Jo.
Dal jsem se do řeči s jedním chlápkem a koupil od něj tohle.
-Co? Co to je? -Stříbro.
Opravdové stříbro.
-Vážně? -Nugetky stříbra. Ano.
-Šedesát centů za gram. -Ukaž.
My jsme jeli po povrchu,
kde mají spoustu ovoce, plodin a tak.
-Jo. -Chlebník Afriky.
Ale kopneš do země
a je tam zlato, stříbro, mangan, lithium,
diamanty, uhlí, železná ruda.
Takže si plánuješ pole na ananasy, čaj,
banány nebo cokoli jiného,
-a jsou tam diamanty a lithium. -Drahokamy?
Jo, drahokamy, lithium, kobalt... sype se to ven.
Říkal jsem si, že lidi jezdí na...
Jezdíme na tyhle cesty, a vracíme se domů s pitomým suvenýrem.
Místo toho, abych kupoval nějakou cetku,
proč si nekoupit stříbro?
-Šedesát centů za gram? -Šedesát centů za gram.
Pak jsme se hned vydali do města na nákupy.
A nedrželi jsme se zpátky.
KLENOTY A KOSMETIKA VELKOOBCHOD – MALOOBCHOD
Tohle je 45 kilogramů stříbra.
-Ten nejlepší suvenýr. -Já vím.
Mohli jsme se vrátit s hrozným obrazem západu slunce.
Ovlivní to moje těžiště.
Budu upřímný.
Zvětší to přítlak mého křídla.
Pokouším se spočítat, kolik to stálo.
-Moc ne, podle toho, cos... -Šedesát centů za gram.
Ano.
Ale dostali jsme množstevní slevu. A vrátil mi tyhle drobné.
Platil jsem v dolarech.
Co to je?
Padesát... Padesát milionů?
PADESÁT MILIONŮ DOLARŮ
Padesát milionů dolarů. Měli obrovskou hyperinflaci,
-bylo to milion procent, že? -Něco takového, jo.
A v jednu chvíli bylo levnější vytřít si
s 50milionovou bankovkou zadnici,
než použít jeden útržek toaletního papíru.
-Bylo to levnější. -Měl větší cenu?
-Když si lidé objednali kávu... -Ano.
...zaplatili ji hned,
protože by zdražila, než by ji vypili.
No nic...
Dost bylo finančnictví.
-Máme 45 kilo stříbra... -Ano.
...a 50 milionů dolarů.
Jsme na tom dobře.
Když jsme nakopli naše opravené stroje plné stříbra,
vyrazili jsme z města
s přesvědčením, že žádné jiné město na světě nemá hezčí bulváry.
Ty fialové stromy jsou nádherné.
-Vážně je to žakaranda? -No jo.
Podívejte. Jsou krásné.
Podívejte na tohle.
To je nejkrásnější alej, jakou jsem kdy viděl.
S Jeremym hlídajícím mapu
jsme se vydali na západ po krásné asfaltové silnici.
Silnice je dobrá. Krajina je parádní. Všechno je fajn.
POZOR PŘECHOD
Celé hodiny byla cesta bez problémů.
A zůstala tak, dokud jsem nezastavil, abych se podíval na mapu.
Pak už bez potíží nebyla.
-Sakra. -Proč jsi zastavil?
-Dobrá zpráva. -Povídej.
Velmi dobrá zpráva.
Vím přesně, na jaké jsme silnici.
Ale mám špatnou zprávu.
-Ano? -Je to špatná silnice.
-Co se stalo? -Jsme na špatné silnici.
Kdo říkal, že ví, kam jedeme? Já...
Já... Byl to...
-Ty ne. Já. -Ne, byl to jiný hlas.
-Já to nebyl, ne? -Marníte čas dohadováním,
-kdo kam odbočil. -Byl jsi to ty.
-Byls to ty. -Byl jsem to já.
Jedeme špatně... Navedl jsi nás z Harare špatně.
-Máme jet na západ. -A nejedeme?
-Jedeme na sever. -Na sever.
-Ukaž. -Máme na výběr.
Můžeme jet celou cestu zpátky do Harare.
Ne.
A zabočit tady, což jsme měli.
-Dobře. -Nebo... Když pojedeme dál na sever.
-Po špatné silnici. -Jo.
Když budeme pokračovat na sever, dojedeme k Zambezi.
Což je hranice se Zambií. Velká řeka. Nemůžeme ji minout.
Budeme se držet vlevo a budeme vědět, že jedeme na západ.
To je v podstatě pravda, protože řeka jde takhle
a silnice takhle.
Tak na tom jsme.
Když jsme se smířili s tím, že místo tohohle
jsme dělali tohle...
pokračovali jsme dál.
Myslím, že k Zambezi dorazíme před setměním.
Mohli bychom se tam utábořit.
To by bylo super.
Ale pak...
nám došel asfalt.
Bože, ne!
Prosím, ať to není valcha. Bože! Je.
Pánové, k řece je to něco přes 60 kilometrů.
Šest kilometrů.
Ne, Jamesi, 60. Šest nula.
-Šedesát? -Ano, obávám se...
Tak to je. Ano.
Ne. Tohle nevydrží.
Propána, to byl hrozný hrbol.
Počkat. Zastavuju. Co...
Chlapi, mám poruchu.
To nic. Moje je v pohodě.
To ne, cítím palivo.
Nejdřív si musím obléct bílou,
protože mouchy tse-tse jdou na modrou a černou.
A sakra.
Vytéká mi všechen benzín.
To je špatný.
Tohle je palivová hadice a tohle je palivo.
To je tvůj... Dík.
-No... -Mohl bych...
Teče ti benzín z rozpáleného auta?
-Ano. -Je to dobrý nápad?
-Jo. -Děkuji.
Podržel by tu jeden z vás prst?
-Ani ne. -Ne.
Jen se mi pokus vysvětlit, co se...
Uvolnilo se to. Tohle je palivová... Hadička z nádrže
jde až k motoru odsud
-sem. -Takže musí být hadička od...
Prostě praskla?
-Ne, vypadla. -Proč mu pomáháš?
Chci, aby Hammond přežil, jinak ho neuvidíme jako Buttonse
-v pantomimě, ne? -Prosím vás!
Dejte s tím Buttonsem pokoj.
Kdepak.
Kolik let mu zbývá, než se objeví jako Buttons
-ve Swindon Wyvern? -Jeden rok, jo.
Ne, myslím, že má dost hrdosti,
aby vydržel dva roky.
Tohle vyjde v roce 2024...
-Jo. -Takže to bude 2025,
možná Guildford.
Bože, jsem nasáklý benzínem.
To je dost velké divadlo.
Já vím... Bude to Swindon Wyvern,
-kam půjde. -Asi 200 lidí.
Obsazení... Ainsley Harriott,
Laurence Llewelyn-Bowen, Julian Clary, Richard Hammond.
-To jsou samé hvězdy. -Gloria Hunnifordová a...
A na konci bude stát:
-a Richard Hammond jako Buttons! -Jako Buttons!
Po své slavné kariéře
-cestuje po světě. -Neřekli jsme televizní hvězda.
No jo. Protože dělal dost pořadů,
aby se mu tak říkalo.
Přijdeme se na tebe, Hammonde, podívat.
Řeknu...
Na premiéře budou v první řadě
-dva postarší pánové. -Na premiéře? Každý večer.
Pantomimu nesnáším, ale na tuhle půjdu.
Jen pomysli, kolik dostaneš věrnostních bodů od hotelu.
-Propána. -Když budete mít nedělní matinée,
můžete si dát pečeni.
Vzhledem k tomu, že to asi nebylo naposledy, co budeme postávat
kolem porouchaného Capri,
oblékl jsem si svou košili proti mouchám tse-tse.
Ta spodní trubka.
A pak jsem si všiml něčeho v podrostu.
No ahoj.
Našel jsem ozdobu na kapotu.
Vzpomínáte si na starou Lancii?
-Podívejte! -To je super.
Já vím.
Nakonec byl Buttons zpátky na cestě.
Dívám se na množství paliva a dost jsem ho ztratil.
A pak s posledními 50 kilometry začala být valcha tak hrozná...
...že začala dělat potíže i dosud neprůstřelnému Stagu.
Stěrače začali samy stírat.
Přestaňte, stěrače!
Přestaňte stírat to sklo, vy gumoví pitomci!
Jako by valcha, náš největší nepřítel posledních 20 let,
věděla, že je to její poslední šance, aby nás zlomila.
Je to naplno. Co se to stalo tady?
Nemám kontrolu nad plynem.
Nešlapu na plyn,
a jedeme.
Musím ho zvednout nohou.
Vážně to mou Lancii začíná rozbíjet.
A mě taky. Proboha.
To ne!
Nicméně i přes své stáří se naše auta udržela pohromadě, až jsme nakonec...
dorazili ke břehům Zambezi...
Bože můj.
...kde nám matka Příroda připravila skvělé uvítání.
Není to špatné místo.
Po večeři jsme si dali dobrý dezert.
Cheesecake.
A protože jsme byli v Zimbabwe...
Chcete na to zlato?
-Ano, prosím. -Vlastně ano.
Koupil jsem ho v Harare.
Na tomhle je skvělé, že druhý den budete mít zlatý bobek,
-a bude cenný. -To je pravda.
Je to extravagantní. Díky, Hammonde.
-Jsem cennější než dřív. -Mayi?
-Ano, prosím. -Když se nad tím zamyslíte,
pěstují tu všechno. A pak vykopete díru
na svůj dezert. Je to zlato.
To mě inspirovalo.
Co kdybychom naše stříbro roztavili
a udělali z něj dárky pro lidi doma?
Z našeho suvenýrového stříbra?
Jen na formu.
Navrhuješ, že budeme tvořit?
Co jiného chceš dělat? Je 18:20.
-Pití nám jde dobře. -Ano, to je dobré,
ale nakonec... se porveš s paviánem.
Takové věci děláš pořád.
Ve stavu velké radosti
James rychle postavil všechno, co bylo třeba k tavení stříbra.
Je to Viktorián.
-Velmi šťastný. -Moc šťastný.
A po dvou malých drincích
všechno vypadalo skvěle.
Tady to je, chlapi.
-Podívejte. -Ty bláho!
Teď můžeme udělat cokoli. Doslova cokoli, co půjde odlít.
-Ano. Do něčeho uděláš díru... -Ano.
...naliješ to dovnitř, necháš to ztvrdnout...
A máš stříbrnou věc.
Tak jo.
Pánové, dejme se do práce.
Spravím si plynový pedál
a pak vyrobím něco stříbrného.
Vlastně ne. Vyrobím formu, dám tam stříbro, nechám to ztvrdnout.
-Přesně. -A až to bude tvrdnout,
spravím si pedál.
Vítejte ve světě plánování.
Příštího rána byly břehy Zambezi pokryté mnoha různými zvířaty
a Rogerem Moorem.
-To sis nechal ušít? -Jo.
-A čí jsi použil míry? -Jon Bon Joviho.
Byl jsem trochu... Moc jsem si věřil.
Víte, jak to je, když se doktor zeptá,
jak moc pijete. A když se někdo zeptá
na vaše míry.
„76 cm pas, 102 hrudník.“ Lhal jsem.
Všiml sis, co udělal?
-Co? -Okázalé knoflíky.
Jako by se připravoval na tu roli.
Můžeme se posunout dál od jeho krejčovského přešlapu?
Není to nádhera?
Tos vyrobil ze svého stříbra?
-No jo. -Je to působivé, že?
Proč to... Říkám si, proč to ještě nikdo neudělal.
Tvůj volant vyrobený z čistého stříbra
ti přidá 900 000 liber.
-To vlastně... -Vypadá dobře, ne?
Jo, když je řeč o ozdobách... Ozdoba kapoty.
-To je kapota? -Ale není na kapotě.
Není, ale... Je to kapota.
Je to vzadu. Je z toho kryt motoru
místo kapoty? Rychloupínák.
Ale nemůžeš říct ozdoba krytu motoru...
-Je to kapota. -Ta ozdoba je moc pěkná.
-Vypadá skvěle. -Je parádní.
-Hele. -Je na špatném konci.
Je to impala na Montecarlu. Jsem v podstatě reklama na Chevrolet.
Není úžasné, co v našem světě dává smysl?
-Co? -Tohle smysl nedává.
-Všiml jsem si toho, když jsem vzhlédl. -Jo. Podívejte.
Spoiler pro Myšáka Stuarta.
Ta šířka. Jo, víc stříbra jsem neměl.
Je to... Opravdu je to spoiler pro Myšáka Stuarta.
No nic, teď máme stříbrné ozdoby
na našich autech. Můžu něco navrhnout?
Držte se napravo od řeky...
Ale není to tak těžké.
Navigace nebude dnes problém.
-Víme, že jedeme na západ. -Ano.
A víme, že když pojedeme na západ, dostaneme se na druhou stranu Zimbabwe.
A víme, že přitom budeme vypadat skvěle.
Velký drift.
Velký drift na Zambezi.
Může to být můj poslední drift v televizi.
Když se nad tím zamyslíte, je to zvláštní,
protože všichni něco v životě
dělají naposledy.
Naposledy skočíte do vody z lodi, naposledy kopnete do míče,
naposledy máte sex,
ale když to děláte, nevíte,
že to děláte naposledy.
Ten drift si budu pamatovat.
Po svižné ranní projížďce...
jsme se vrátili na asfalt.
Měl žluté čáry a všechno.
Je to jako Stelvio Pass.
To je silnice!
A malé Montecarlo si to užívalo.
Už jsem to říkal, ale Afriku musíte prozkoumat.
A rozhodně musíte mít Lancii.
Vyřadilo.
Propána, zapadlo to zpátky.
Vzadu to pěkně střílí. Slyšíte?
Ten zvuk miluju.
A vy všichni, co vyrůstáte s elektromobily,
to nikdy neuslyšíte.
Je mnoho důvodů, proč tento pořad děláme.
Ale pro mě je ten hlavní,
že nemám zájem o elektromobily.
Je to jen bílá elektronika. Jsou to pračky
a mikrovlnky. Nemůžete na ně dělat recenzi.
Nemůžete si je vychutnat.
Jsou to křápy.
Chlapi, něco jsem udělal poprvé v životě.
Honil sis ho na kameru?
Ne, hůř. Vzal jsem si rukavice na řízení.
Proč jsi to udělal?
Můj stříbrný volant je skvělý,
ale na slunci se pěkně rozpálí.
Pokračovali jsme v cestě po hezké silnici,
dokud ta hezká silnice najednou neskončila.
Ty jelito.
Je to jezero.
-Ano. -Vážně?
-Viděl jsem je na... -Děláš si srandu.
Viděl jsem je na mapě.
Jen jsem si myslel, že kolem něho povede cesta. Nevede.
-Proč kolem není cesta? -Proboha.
Tak moment. V Harare jsi jel špatně,
to si ujasněme, vybral jsi špatnou cestu.
-Jo. -Byly dvě. Zvolil jsi špatně.
-Trval jsi na tom, že pojedeme dál. -Krásná, ale...
Ten konec byl jako Nürburgring.
Konec byl hezký, ale ukázalo se, že je to konec.
Doprava nemůžeme, tam je Zambie.
-Ano. -Doleva to nejde.
-Není tam... -Není tam cesta.
-Ano.
Takže...
-...je přeplujeme. -Nebuď blázen...
Už jsme dělali dost plovoucích aut, autolodí,
-vorů, nafukovacích... -Plovoucí... Nebudeme stavět lodě.
-Nikdy to nefunguje. -Nefunguje to.
-Ne. -Mám lepší nápad. Loď si koupíme.
Koupíme si tři.
Musíme na ně dostat auta.
-Přesně. -Koupit lodě?
-Mají lodě. Hele. -Jo, ale něčí jsou.
Tak je koupíme. Mám škváru.
-Deset bilionů. Padesát miliard? -Jo, proč ne?
-Ještě 50 miliard. -Padesát miliard?
Sto miliard... 350 miliard.
Čtyři sta miliard.
Deset bilionů, 400 miliard a 20.
To je debilní.
Tak jo, kupujeme lodě.
LODĚ NA PRODEJ
Když jsme strávili ráno šmejděním po místních docích
NEZBEDA
sešli jsme se s našimi nákupy.
James zvolil starou rybářskou loď.
Já si koupil vodní hatchback
a Jeremy si samozřejmě pořídil plovoucí bar.
Koupil sis bar.
-Je to i můstek. -To vidím.
Kormidluje se z baru.
MOŘSKÝ ANDĚL
Když jsme naložili auta...
-Jeremy! -...shromáždili jsme se na HMS Sardince
na debatu nad mapou.
To jsou vodní mapy?
Je to silniční mapa.
Jedeme na moře se silniční mapou.
-Tady je jezero. -Ano.
Pojedeme do...
Co je?
-Tady je to jezero. -Ano, to jezero.
-Co je tohle? -Ty bláho.
To je... jeho zbytek.
Ano.
Sahá až sem.
Fajn.
Asi 290 kilometrů.
Dvě stě osmdesát jedna.
-No jo. -Tak to je v pohodě.
Díky Bohu, že nemusíme ujet těch 9.
Je to největší člověkem vytvořené jezero na světě.
Vážně mi to je líto. Nepodíval jsem se. Jen jsem...
-Vidíte ten problém. -Jo, ale my...
Celou cestu... Používal jsem jen tuhle stranu.
Ne, Jeremy. Problém vidíme jasně.
-Jo. -Ukazuje na mapu.
-Mapa je přesná. -S ní problém není.
Nepodíval ses na druhou stranu.
Bylo to poskládané tak, že jsi to neviděl.
Jak rychle jede tvoje loď?
Ještě nevím, ale asi moc ne.
Nejspíš mluvíme o svižné chůzi.
Jestli jedou 19 km/h,
-o čemž pochybuji... -Řekněme 16 km/h.
To je 18 hodin.
Přes noc.
Ano.
Pak jsem udělal menší průzkum,
a to také nebylo nejchytřejší.
Je to mnohem horší.
Proč?
Hádejte, kolik krokodýlů je v jezeře.
Nevím.
Něco mezi 100 a 250 000.
Krokodýlů?
Před dvěma týdny museli zastřelit lidožravce.
Chcete ho vidět?
-Propána, to je... -Podívejte se na něj.
Nevěděl jsem, že můžou tak vyrůst.
Mohl by sežrat i loď.
Krokodýli zabijí průměrně 47 lidí za rok.
A moc lidí tady ani nežije.
POZOR KROKODÝLI
V té ponuré náladě...
jsme vyrazili...
HMS Namol vyráží.
Pod dohledem obyvatelů jezera.
Neberu to moc jako vodu, spíš jako velkou hromadu krokodýlů.
Tak. Bezpečnostní prověrka je hotová.
Teď můžu dělat jen jedno.
Myslím, že Jeremy si už nalil drink.
Pan Šnek pluje na HMS Eko.
To je randál.
Je úžasné přemýšlet nad tím, že v roce 1955
tohle neexistovalo. Byla to jen obyčejná Afrika
a přišli Britové a řekli: „Postavíme přehradu
„přes Zambezi,
„na výrobu elektřiny pro Zambii a Zimbabwe.“
A tohle je výsledek.
Největší umělé jezero na světě.
Dělali jsme pár pitomostí, ale tohle si vážně užívám.
Plavím se v baru s Lancií.
A mám tu spoustu pití.
Tak moc, že jsem pozval Buttonse a Gretu Thunbergovou...
na skleničku.
-To se mi líbí. -Pánové...
Mám velký výběr nápojů ze 70. let,
včetně tolik postrádaného Galliana.
-Skvělé. -To je výlet do minulosti.
-Gin s tonikem, pane? -To bych si dal.
Hned to bude. A vy, nejspíš Chablis, že pane?
Děkuji.
Led a plátek zlata?
To by bylo fajn.
Takže kdybys šel do vody,
sežere tě krokodýl.
-Jo. -Jo.
A nedovedu si představit horší smrt.
Jo, není to bolestivé... Ne.
-Je to bolestivé. -Je to bolestivé.
-Ale hlavně je to nedůstojné. -Potupné.
Krokodýl si pluje kolem, ty si mácháš nohy ve vodě,
přemýšlíš o životě plném naděje, očekávání, lásky, dramatu,
myšlenek o vesmíru. Krokodýl řekne:
„To si dám.“ Bum! Zmizíš.
Buráky na baru...
Piješ s kamarády, vidíš buráky,
pár si jich dáš...
-Trochu víc... -To pro něj jsi.
Víte, co to ještě zhoršuje? Krokodýl je prehistorický.
Kámošil se s T-rexem.
Je 250 milionů let starý,
a lidi jsou tu kolik, 250 000 nebo 200 000 let?
A civilizace je stará jen asi 6 000 let.
Takže všechno od prvních jeskynních maleb
až po současnost v čase evoluce
se odehrávalo, zatímco se krokodýl škrábal na zadku.
Asi po hodině pití, povídání a plavení,
ale hlavně pití,
se konverzace trochu zvrtla.
Mám...
tři čtvrtě lahve vodky, půl lahve ginu... Ne.
To není gin. Co to je? Nevím a nevidím.
Tohle je brandy a také mám whisky.
Hammonde, uplavala ti loď.
Mám tam pas.
Mám jet?
Budeš muset opustit můj bar. Já...
Hammonde, chceš jet se mnou, nebo zůstat tady?
Tohle se lépe ovládá. Připlaveme s tím k mé
a přeskočím.
Fajn. Jedeme na mezinárodní záchrannou akci.
Prosím, chyť moje Capri.
Dám si záležet.
Nespadni do vody.
Krokodýli. Jistá smrt.
-Nechal jsem tam gin. -Dáš si další na cestu?
Moc rád, ano.
Pokračovali jsme v naší dlouhé cestě, a když padla tma,
došlo nám, že máme trochu hlad.
Aby chytil večeři, James spustil své sítě na sardinky.
A...
jsme ve správné hloubce.
Nevadí, když to nebudou sardinky, jen když to budou normální ryby,
ale fakt bych si dal sardinky.
Měli bychom nějaké chytit. Je to loď na sardinky.
PO PŮL HODINĚ
Jdeme na to.
Sakra.
-Mám hrozný hlad. -Já vím. Já také.
Už hlady nevidím.
-Budeme o brambůrkách, že? -No jo.
Brambůrky.
A jako by to nebylo už dost hrozné...
došel mi led.
Tak jsme si dolili teplé pití.
A poháněni tím, brambůrky a tklivými vzpomínkami...
jsme se plavili dál.
Bude to dlouhá noc.
Nebude první.
Normálně bych řekl, že nebude ani poslední.
Ale to možná jo.
Takové věci neříkej, Richarde.
Ach, jaká to byla práce. Skvělá kariéra.
O 12 HODIN POZDĚJI
Ahoj.
Byla to dlouhá noc, hrozně dlouhá.
Ohluchl jsem.
Ale měli jsme i dobré zprávy.
Ty malé modré tečky. To jsme my.
Blížíme se ke konci jezera.
A protože jsme se blížili ke břehu,
byli jsme obklopeni našimi kousavými kamarády.
Kvůli čemuž byla náhlá zpráva od našeho režiséra
z lodi s kamerou za námi o to víc alarmující.
Neil Hammondovi. Máš problém s lodí.
Potápíš se, Hammonde.
Do prdele! No jo. Potápí se ti záď.
-Jeď ke břehu. -Cože?
Šlápni na to. Plný plyn.
Doleva.
Zopakujte to.
Doleva.
Rozhodně se potápíš.
Jo, motor jde pod hladinu.
Drsné přistání.
Zachránili jste Capri.
Promiňte, slyšel jsem to až teď, kvůli motoru.
Co se stalo?
Jeho loď... Když se podíváš... Rozhodně se mu potápěla záď.
Celá zadní část byla pod vodou.
Nejezděte sem.
Vzal jsem to přímo na mělčinu přes písek,
abych se sem dostal.
S Jamesem jsme dojeli k dalšímu místu u břehu.
Je tam rampa.
A když jsme se všichni vylodili...
Rozhodně jsem dorazil.
...svolal jsem další mapovou poradu,
protože mě přes noc něco napadlo.
-Přejeli jsme Karibu. -Jo.
Až dorazíme k hranici a přejedeme ji,
přejeli jsme napříč Zimbabwe, což byl náš plán.
-Jo. -A dokončili jsme pořad.
Dobrá práce v našich nečekaných autech.
Nicméně na druhé straně hranice je Botswana.
Takže když otočíš mapu, což jsem se naučil...
-Skvěle. Dobrá technika. -Jo.
Když se podíváte, tady jsou Makgadikgadi. Solné pláně.
A tady je ostrov Kubu. A tam jsme začali.
Točili jsme tam náš první speciál před sedmnácti lety.
Bylo to... Vždycky jsme říkali,
že je to jedno z nejlepších míst, které jsme navštívili.
-A jsou tam baobaby. -Jo.
Rád bych tam skončil.
To je pravda.
Je to jen...
-asi 190 kilometrů. -Dobře. Jo.
Jsem pro.
Tenhle pořad ukončíme tady.
A s The Grand Tour se rozloučíme... tam.
To je výborný nápad.
Je to příhodné.
Když jsme odsouhlasili náš nový plán, vyrazili jsme k hranici
s dobrým pocitem.
HARARE – NÁRODNÍ PARK NYANGA CÍL – BOTSWANA
To je skvělé, diváci. Jsme zpátky na asfaltu.
Slunce ještě nemám nad hlavou, takže můj volant není rozpálený.
Užívám si to.
V kufru!
Ale o pár kilometrů dál moje radost náhle skončila.
Propána.
Proboha, tohle bude děravé peklo.
To ne! Nemůžu uvěřit, že to moje pneumatiky přežily.
Výmoly, které byly skoro tak hrozné jako v Anglii,
nebyly dobrou zprávou pro nejkřehčí z našich vozů.
Sakra.
Do háje.
Poprvé si začínám říkat,
jestli to tohle auto zvládne.
A jestli tam dojede.
Do hajzlu!
Rozhodně se něco děje se zadní nápravou.
Zní to jak pytel příborů.
Myslím, že bych se na to měl rychle mrknout,
aby mi náprava neupadla.
Zprávy zpod mého auta nebyly dobré.
Tak.
Tady. To je jeden tlumič.
Na tom konci už není připojený.
-Vidím váš problém, pane. -Takže to...
Když se náprava zvedla...
-Jo. -...tohle šlo nahoru
a udělalo díru do karoserie.
-Vážně ti to nadělalo díry? -Ano.
Musím jet bez něj.
Tenhle mladík říká, že kdyby šlo o něj,
koupil by si 2,8ku s přímým vstřikem,
a ne třílitr GXL.
-Vážně... To říkal, jo? -Jo.
Prý má mnohem silnější nápravu.
Bohužel, druhý tlumič musel jít také.
Půjde to?
Takže máš jen listové pružiny?
-Jo. -Je to naprosto stejné
-jako středověké vozy tažené volem. -Jo.
Pro mě a Jeremyho to bylo ale mnohem zábavnější
než středověký vůz.
Vybouráme se!
Ale kdybyste chtěli vědět, co dělá tlumič,
zabraňuje autu, aby dělalo tohle.
Jo, ještě jsem nevyletěl.
Za Velkou Británii v auto-trampolíně
máme Richarda Hammonda z Ross-on-Wye.
Zábava ve formě skákajícího Fordu ale bohužel brzy skončila,
protože se Zimbabwe zase změnilo
a už jsme je neviděli.
Proboha.
Bože.
Nemůžu dýchat.
Fajn, všechno je teď pokryto uhelným prachem.
Protože jsme v oblasti těžby uhlí.
Proto jsou všechny stromy i všechno ostatní černé.
No tak.
Jestli to takové bude až na hranici, potěš.
Pak jsem skrz dusivý prach
zahlédl naši možnou spásu.
Tahle cesta je nemožná. Souhlasíte?
Je to špatné... Není nejlepší.
Ale od našeho vylodění dnes ráno...
-Jo. -...jsem rozkodrcán na kusy.
Moje auto se rozpadá na kusy.
Je to také obzvláště jedovatý prach.
A dívám se na tohle.
-Co? -To není hrbolaté, že?
Ne, je to železniční trať.
Co kdybychom naše auta přizpůsobili jízdě po kolejích?
Už jsme to dělali.
-To ano. -Už jsme to udělali.
Která jiná parta chlapů může ze zkušenosti říct,
-že je to možné? My to dokázali. -Ano.
Museli bychom se podívat na jízdní řád.
To je docela důležité.
Také bychom museli najít dílnu, kde bychom udělali úpravy
-nutné pro naše auta. -To by chtělo velké město
a hodně strojů.
Vic Falls nejsou daleko.
To není naše.
Úžasné!
Pokračujte. Mají radost.
Nazval jsi místní kretény.
-Nazval jsem ho ocasem. -Jo.
Vystoupili a jdou tě zmlátit.
Nejdou.
-Dobrý den! Jak se máte? -Zdravím vás.
-Jak je? -Promiňte, že se tu pleteme.
Moc se... To je tradiční pozdrav v Anglii.
To nic. Buďte tu jako doma.
-Jak se máte? -Těší mě.
-Moc mě těší. -Zdravím.
Když Kofi Clarkson napravil diplomatické vztahy...
vydali jsme se na zajížďku do Victoria Falls.
A teď...
je všechno v plamenech.
Propána, všechno je doopravdy v plamenech.
To jsou věci.
Dnes je to samá překážka, co?
Když jsme dojeli do Vic Falls,
začali jsme přemýšlet o ubytování.
A protože s námi nebyl držgrešle pan Wilman...
VÍTEJTE V HOTELU VICTORIA FALLS
REGISTROVANÝ HOTEL
NEJLEPŠÍ HOTELY NA SVĚTĚ
-Dobré odpoledne. -Děkuji.
Můžete nám dát tři apartmány?
A kdybyste mi mohli poslat krejčího, bylo by to skvělé.
To vždycky říká Bond.
Když jsme si vymyli uhelný prach z uší,
našli jsme dílnu... a pustili muziku.
NÁHRADNÍ DÍLY TOYOTA VIC-FALLS MOTORS
Za pár dní byla práce hotová
a my se sešli na místním nádraží k porovnání našich udělátek.
Překvapivě snadné.
Přední kola jsem dal do takového žlabu,
který má kolečka pro jízdu po kolejích.
Zadní kola pohání jakýsi pásový systém,
který pohání traťová kola.
Jednoduché a elegantní.
Na rozdíl od tohohle.
Popíšu vám to. Má verze je dost propracovaná.
A nejspíš vás to nezajímá,
ale inspirovaly mě dieselové hydraulické lokomotivy ze západní Anglie.
Má hydraulický pohon. Motor pohání jen čerpadlo,
které naplní hydraulický zásobník, jenž pohání kola
a poskytne hned od začátku obrovský točivý moment.
-Jak to funguje? -Vydrž chvíli.
-Tak to funguje. -Nepochopil jsem to.
Jamesi, co je sakra tohle?
Varoval jsem vás.
Propána. Je to celý... Co to je?
Je to hydraulické čerpadlo.
Tohle je nádrž. Trubky.
Budíky, co sledují tlak.
Sledují tlak?
Jak je uvidíš, když budeš řídit?
-Stačí, když budou v normě, až vyrazím. -Leda že bys měl...
spolujezdce s žirafím krkem.
Smyslem té hydrauliky je přenos hnací síly.
Takhle staví skutečné lokomotivy. Je to osvědčená technologie.
Nevypadá jako lokomotiva.
-Vypadá jako Triumph Stag. -Ale jo. Když si odmyslíš...
Vypadá jako Triumph Stag posazený na vrakovišti.
Představuju si Létajícího Skota, Mallarda.
-Spraveno? -Ale ty nejsou hydraulické,
-jsou parní. -Otevři oči. Je to skutečné?
-Ne. -Ne.
Tvoje vypadá ještě jednodušší než moje.
Ani tam nemusíš chodit. Sedí na válcích.
Zadní kola otáčí válci, válce pohání kola. Jede.
-Tečka. -Je to jako válcová silnice.
Je to jako běžecký pás.
No, Jamesi, s Hammondem jsme ti dokázali, že to jde velmi snadno.
Ale musíte ovládat spojku, plyn a brzdu.
-Já jen musím... -Je to skoro jako řídit auto.
Jo, ale není to auto. Je to lokomotiva.
Stačí, když nastavím otáčky motoru
a jen hýbu pákou dopředu a dozadu.
Právě díky tomu byly tyhle lokomotivy tak oblíbené lidmi,
kteří vyrostli na páře.
-Jdeme na to? Těším se. -Budu jim chybět, až tu nebudu,
-což je za pár dní. -Hele...
Nasedli jsme na naše vlaky,
připraveni k odjezdu.
Hydraulický tlak stoupá.
Vlak odjíždí z nástupiště jedna, Montecarlo Express,
přímá linka do Botswany.
Jedeme.
Jedu!
A funguje to.
A vyrážíme.
Co?
Ne, nevyrážím. Jsem v...
Dělá to velmi autentický zvuk vlaku. Slyšeli jste to todon todon?
Proboha!
-Vykolejil jsem. -Propána.
Budu muset zacouvat, abych zjistil, co má za problém.
Ano. Montecarlo Express jede dopředu i dozadu. Podívejte.
Postavil jsem skvělý stroj.
To znamenalo, že jsme s Jamesem vykolejili oba.
Ale mohlo to být horší.
Sakra.
Takže to kolo se otáčí tím směrem, což otáčí tato kola
opačným směrem,
což znamená, že jede opačným směrem, než se otáčí tato kola.
Aha.
Protože jsme neopustili nádraží,
byla naštěstí po ruce ještěrka, co nás vyprostila.
Zvednu to a otočím,
takže když pojedu dozadu, bude se pohybovat dopředu.
Takže teď mám...
čtyři rychlosti couvání, co mě povezou dopředu.
A teď to jen...
vrátím na koleje.
Bez problému. Všechno je pod kontrolou.
A když jsme byli všichni zpátky na trati,
opět jsme vyrazili.
Není to legrační? Uděláte jednu malou chybu, přepočítáte se,
a váš život se změní v tohle.
I když Hammond nevnesl do situace moc důstojnosti,
byla to i tak působivá chvíle.
Protože teď jsme Grand touringovali
na jedné z nejikoničtějších železničních tratí světa.
Ohromuje mě, že dnes nejsme schopní postavit trať v Británii
z Londýna do Manchesteru,
ale před 150 lety někdo řekl:
„Postavme železnici z Kapského města do Káhiry,
„přes 11 000 kilometrů napříč Afrikou.“
A odpověď zněla: „Jo, to můžeme.“
A pak někdo řekl:
„Ale v cestě je obrovská rokle.“ A oni na to:
„To nevadí. Uděláme to takhle:
„Postavíme most v Darlingtonu,
„dovezeme ho tam a poskládáme ho na místě. A bude pasovat.“ A pasoval.
Tady je.
Propána.
Jedu v Lancii Montecarlo...
přes most ve Victoria Falls.
Jsme 128 metrů vysoko.
Vychutnejme si to.
Tohle mi bude rozhodně chybět.
Když jsme si odškrtli tuto nečekanou položku ze seznamu zážitků...
pokračovali jsme s myšlenkou upřenou na cíl.
Když teď můžeme použít trať,
abychom se vyhnuli těžební oblasti,
jo,
tak je to cílová rovinka.
Jednou jsem jel Orient Expressem se svou ženou Mindy.
Skvěle jsme si to užili.
Bylo to velmi podobné.
Je to pohodlnější než silnice, že?
A také jsem si poprvé mohl
pořádně vychutnat výhled,
namísto silnice přede mnou.
Jo. Já si pohled vychutnávám, zatímco cesta utíká za mnou.
Můžeme ti říkat Dezorientovaný expres?
Jak jsme si povídali, měl jsem na mysli jednu malou obavu.
Ujistili mě, že proti nejede žádný vlak.
Ale co když ano?
Nemůžete to dostat z hlavy,
když jste na jednokolejné trati, jako je tahle.
A pak se k téhle obavě přidala další.
Upozorňuje mě to na vysokou teplotu.
Myslím, že motor se z nějakého důvodu nechladí, jak by měl.
Může to být tím, že jsem z auta udělal vlak?
Mým řešením bylo zvednout kapotu a zavolat na pomoc své staré přátele,
rychlost a výkon.
Ukazuje to 64 km/h.
Tak rychle rozhodně nejedu, ale budík to tvrdí.
Proud vzduchu je v této rychlosti dobrý. Výborně.
Dřevění mi pravá noha.
Během odpoledne
jsme začali věřit, že jsme skutečně něčeho dosáhli.
Řekl bych, že jsme se dostali za prašnou cestu
-se všemi hrboly. -Jo, taky bych řekl.
Rozhodně jsme za tím uhelným dolem.
A tak jsme zastavili na přejezdu,
abychom udělali to, na co jsme se báli myslet.
Jak je sundáme?
Ten nákladní vlak, co sem jede, by to mohl udělat za tebe.
Ale nejdřív musíš...
-nastavitelný klíč... -Na matky potřebuješ klíč.
...nastavitelný klíč nestrpím.
-Povol matice kol. -Proč nemůžeš použít takový?
Protože je to nástroj šarlatána.
-Co? To snad nemyslíš vážně? -Myslím. Ano.
Myslíš někoho, kdo má jeden nástroj místo 300?
-Nejdřív povol pojistné matice... -O čem to mluvíš?
Co je pojistná matice?
To je pojistná matice.
Tenhle klíč je moc velký...
-Nedostanu se tam. -Nemusíme všichni
do stejného domova důchodců, že ne?
Ne.
Hlavně jestli to není povinné po tomhle...
Prý si vymaže naše čísla, hned jak skončíme.
„Dotočili jsme, vymazat. Už jsou pryč.“
Bože můj.
Je to snadné. Jsou vedle sebe.
-Zasekli jsme se. -Nejmenší... na světě.
-Největší... na světě. -Zasekli jsme se.
Je to vlastně pravda.
-Je to pravda. -Není to lež. Je to tak.
-Něco mě napadlo. -Proboha.
Co takhle dát na obrazovku nápis „o 15 minut později“...
Jo.
...dát je sundat štábem
-a... -Bude to vypadat, že jsme to byli my.
Bude to vypadat jako naše práce.
A pak... Něco přes to namluvíme.
„Brzy byla všechna auta z trati.“
O 15 MINUT POZDĚJI
Brzy byla všechna auta z trati.
A jelikož byla hranice s Botswanou necelých 60 kilometrů daleko,
téměř jsme dokončili naši misi.
A za to jsme vděčili třem hrdinům.
Vážně jsem ohromený, že ten Ford Capri pořád jede. Opravdu.
Ale ještě víc ohromený jsem Stagem a Montecarlem,
protože kdokoli, co o autech něco ví, vám řekne,
že to jsou nejnespolehlivější auta, co byla kdy vyrobena,
a tady se výborně drží.
A to nejlepší jsme si nechali nakonec.
TADY JSME BYLI
Protože Zimbabwe poskytlo skvělé pozadí
k našemu poslednímu automobilovému dobrodružství.
Naprosto úžasná auta
přežila tuhle naprosto úžasnou zemi.
To je ono.
Triumph Stag.
Nepřehřívá se ani prd!
Výborně, Lancie.
Už vidím hraniční přechod.
Ty skvělé autíčko. Dokázalo jsi to.
Dokázalo.
Než jsme jeli k přechodu, zastavili jsme, abychom nad tou chvílí porozjímali.
Přejeli jsme Zimbabwe...
-a ani to není poznat. -Neřekl bys to...
To jste jeli v těchhle autech?
No ano.
-Rád bych si ho nechal. -Jo.
Vlastně moc rád.
Potřebujeme na to jen tři tašky.
Dalo by se zrestaurovat. Jen...
Myslím, že moje také. Muselo by se úplně rozebrat.
No nic, musíme jet dál, protože jsme očividně dokončili díl.
-Teď ještě musíme dokončit pořad. -To celé.
Takže...
Co?
-Co je? -Máme malý problém.
-Jaký? -To stříbro.
-No jo. -Musíme se dostat přes hranice.
-To stříbro. -Mohli bychom... Máme hodně stříbra.
Když s tím projedeme, je to pašování.
To ano.
-Sundáme to? -Ne.
-Ne, to by bylo... -Je naše.
-Nemůžeš. -No, nemůžu řídit.
-Ztratil bys přítlak. -Ano.
Co budeme dělat?
-Zamaskujeme to? -Zamaskujeme.
-Klídek. -Jo, v klídku.
Dobrá práce.
CELNÍ KONTROLA
Dobrý den.
Jak se máte?
Dobře. A vy?
Máte něco k proclení?
Ne.
CELNÍ KONTROLA
Můžete si vystoupit, prosím?
Ano.
Snaží se vypadat normálně.
Pomůžete nám otevřít kapotu?
Neobcházejte jeho auto.
Dobře.
V pořádku. Děkujeme za spolupráci.
Můžete jet.
Mockrát děkuji.
Děkujeme, pane.
Díky.
VÍTEJTE V BOTSWANĚ HRANICE PANDAMATENGA
Ano!
Budu předstírat, že jsem tichý,
nenápadný,
ale dost nešťastný chlap. Nebudu
přirozeně živý, protože bych to přehnal.
-Dobrý den, pane. -Dobrý den.
-Jak se máte? -Dobře, děkuji.
Jste na hraničním přechodu
Pandamatenga do Botswany.
Cože?
Jste na hraničním přechodu...
Ach, ano.
...Pandamatenga do Botswany.
Jo.
Máte něco k proclení?
Ne.
Můžete nám otevřít kufr?
-Můžete jít s námi? -Jo.
To nevypadá dobře.
-Děkujeme. -Není zač. Děkuji.
Užijte si Botswanu.
Dobře se bavte.
-Budu. -Děkujeme.
Byl jsem skvělý.
Můžete nám prosím otevřít kapotu?
Až ji otevřu, všimněte si, že je to původní motor
a ne transplantovaný z Roveru. Jo.
Otevřete dveře.
Mám tam spoustu prázdných plechovek od nápojů.
Dobře, pane.
Můžete dveře zavřít.
Děkuji.
A sakra! Volant je strašně horký.
Volant je horký, ale neupozorňuj na něj.
Díky.
Děkujeme, pane.
Řídím kolenem.
Kolenem.
My tři pašeráci jsme byli na naší poslední společné cestě.
Mířili jsme na naše nejoblíbenější místo...
na světě.
OSTROV KUBU
Ujeli jsme tisíce a tisíce kilometrů
a zažili tisíce a tisíce dobrodružství.
A skončíme, kde jsme začali.
Nikdy by mě nenapadlo,
že to, co společně děláme,
vydrží tak dlouho.
Když jsem tu práci tehdy dostal, byl jsem nadšený.
Hrozně.
Ale ani se mi nesnilo, že se z ní stane
dobrodružství zásadní pro kariéru i život a občas
i takové, které kariéru i život ohrožuje.
Nebudu předstírat, že nebude bolet,
až to skončí.
Protože bude.
Dvacet dva let,
víc než třetina mého života.
Zasáhne mě to vcelku maličkostmi,
ale mám zelenou tašku.
Mám zelenou tašku, kterou používám od prvního speciálu v Botswaně.
Měl jsem ji na všech,
ale nebral jsem ji nikam jinam.
Co s ní teď budu dělat?
Jednoho dne na ni narazím ve skříni, kam dáváme tašky,
a řeknu si: „No jo.“
A všechno se mi vrátí.
Každopádně doufám...
že jsme vám přinesli aspoň trochu radosti.
Po pár kilometrech měl Hammond zase poruchu.
Nestartuje mi to.
A i když to byla naše poslední cesta,
cítili jsme povinnost reagovat jako vždycky.
Necháme tě vlkům.
A protože asfalt měl brzy končit...
rozhodl jsem se naposledy protáhnout svůj neposedný dvouvačkový motor.
A konečně jedeme buší do Makgadikgadi.
Písečné cesty. Na ty si vzpomínám. Bože, byly úžasné.
Velice pohodlné.
Co to sakra je?
To nemůže být pravda.
Ty bláho!
To je moje auto.
Moje auto z prvního speciálu.
To je... To nemůže být Jamesův Mercedes.
To je neuvěřitelné.
The Light Bite Cafe.
To je neuvěřitelné. Jsem trochu...
naměkko.
Tak moment, neměl jsem dveře. Ne. Nebo jo? Neměl.
Někdo našel dveře,
co jsme oddělali při přejezdu Makgadikgadi.
Co je?
Nebudeš tomu věřit.
Tomu neuvěříš.
Propána, je to tak?
Je to moje auto!
Moje stará Lancie.
-Je to můj Mercedes? -Myslím, že ano.
Poznám to, protože...
bude mít pětirychlostní řadicí páku na čtyřrychlostní převodovce.
Kriste, vážně je to ono!
Jsem naprosto... Moje srdce se může zbláznit.
Hele. Jo, nemá znak, který jsem si nechal na památku.
-Na památku? -Ano.
Víš, co jsem si nechal na památku já, na každý speciál?
Beru si ho na každý speciál. Mám ho vždy s sebou.
-Ano. -Mám ho tady. Vydrž.
Kde je?
Mám ho v kufru, jako vždycky.
Pardon.
To byl můj suvenýr.
Dáme ho tam.
Určitě jsem ho vzal odsud.
A je to.
Má zpátky oko.
Ale někdo našel... Musí to být ty dveře.
Někdo je našel a dal je zpátky.
Když jsme je opustili, museli jsme je odlehčit.
Dveře jsme nechali u toho chlápka.
-U Noaha, toho mechanika z buše. -Ano.
Říkám si, jestli Noah pro ta auta nezašel
-a nenasadil ty dveře zpátky. -Nejspíš ano.
Tak.
Neuvěřitelné.
POSLEDNÍ DEN
Noc jsme strávili v luxusním kempu
a sešli se na snídani, při které jsme všichni
mysleli na to samé.
-Ozval se vám Amazon? -Jo. Dostal jsem e-mail.
Vážně?
Chtějí zpátky notebooky.
Takže žádný mastný šek, smlouva, dopis, kde žadoní, abychom pokračovali.
Ne, nic.
Tak je to vážně naše poslední snídaně, co?
Jo.
To je konec.
Hammonde, viděl jsi tohle?
Včera jsi měl poruchu,
my jeli dál a...
Počkej, to jsou...
Vaše auta z posledně? Vážně?
Jo, jen tak stála u cesty.
-Rozhodně je to ono. -Byla tady,
co jsme tu nebyli?
Mercedes pořád stejně voněl.
A když o tom mluvíme...
dnes nás čeká poslední úsek.
Krátká cesta na ostrov Kubu,
přes solné pláně,
proč to neudělat...
...ve stylu McKennedy Caddy?
To je ono.
Takhle jsme to udělali minule.
Bez dveří.
Skvělý způsob, jak ukončit The Grand Tour. Úžasné místo!
Tamhle je.
Ostrov Kubu.
Bože, myslím, že to je on.
Je to on.
Tamhle je náš strom.
Zbývá jen, abych vám poděkoval,
že jste se dívali. Mockrát děkuji.
Děkujeme.
Vážíme si toho.
A...
To je konec.
Můžeme, pánové?
Vážně nevím.
-Je tam. -Jsem na lokomotivě.
Prošel kolem trojnohý stařec.
Možná to trochu teče.
To je vůl.
Když dorazila policie, muselo tam být 30 až 40 lidí.
Šel jsem pro...
Clarksone!
Sideways in linen!
Zatraceně!
Uhněte z cesty. Závodím.
-Zazpíváme si. -Ne.
-Není v tom žádná důstojnost. -Ne.
Dobře. Je čas a...
Nikdo to neřekl v pořadu o autech...
zachraňte svět.
Nemusíme všichni do stejného domova důchodců, že ne?
Ne.
Překlad titulků: Ludmila Vodičková
Kreativní dohled Miroslav Kokinda