Zdravím, diváci, připojujete se k nám na trajektu v Baltském moři
nedaleko pobřeží Polska.
A jsme tady, protože se chystáme na výlet,
který ještě nikdy nikoho nenapadl.
Jo. A výlet, který ještě
nikdy nikoho nenapadl, děláme proto,
že v této době je velmi těžké
dělat výlety, které už někoho napadly.
Jo, když se zamyslíš nad místy, kde jsme v posledních letech byli
a byly bezpečné, když jsme tam byli,
teď už nejsou.
Mosambik, Sýrie, Irák,
Barma, Ukrajina, Rusko.
Tam už se vrátit nemůžeme.
Nebo z jiných důvodů Argentina.
-Ne. -Nebo Turecko.
Proč nemůžeme do Turecka?
Máme zákaz.
-Co? -Ano.
Ale problém není jen v místech,
kde jsme už byli.
To je pravda.
Pro tento díl jsme plánovali přejet Saharu.
Nemůžeme, moc terorismu.
Pak jsme si řekli:
„Pojďme ve stopách
„Lawrence z Arábie a přejeďme Sinaj.“
Nemůžeme, moc terorismu.
Chtěli jsme jet z Bangladéše k Mount Everestu.
Nemůžeme.
Proč nemůžeme?
-Museli bychom přes Indii. -To je problém?
-Já do Indie nesmím. -Ano. Má zákaz.
A kvůli tomu všemu
jsme se ocitli na trajektu v Baltském moři.
Ano, protože se chystáme podniknout 2 250 km dlouhou jízdu
z... Mapu máme tady, vylovím ji.
Z Gdaňsku, který je tady nahoře u Baltu.
A pojedeme až sem do Bledu ve Slovinsku.
To ještě nikdo neudělal.
Z Gdaňsku do Bledu.
A když jsme se rozhodli udělat výlet, který ještě nikdy nikdo neudělal,
připojil se pan Wilman a řekl:
„Ale musíte to udělat v autech,
„ve kterých ještě nikdo na výlet nejel.“
A v tom jsem vyhrál já.
To určitě.
THE GRAND TOUR UVÁDÍ
Jako první jsem z trajektu jel já...
v tomhle.
Pickup se skládací střechou.
Jo, já vím.
Kabriolet-pickup zní trochu jako neprůstřelná utěrka.
Proč by někdo dával ty dva dohromady?
Ale o tom tahle hra je.
Unikátní.
Ještě nikdo to neudělal.
V tu chvíli dorazila Cruella de Vil.
Co?
Tohle je nejnevhodnější auto na výlet, jaké kdy vyrobili.
Představuji ti Mitsuoku Le-Seyde.
Je to ta nejnevhodnější věc všech dob.
To říkáš ty.
Vlastně je geniální,
protože pan Mitsuoka
vzal motor z Nissanu Silvia z 90. let,
obyčejného dvoudvéřového japonského sedanu,
a převodovku, interiér a elektriku
nechal, jak byly, a dal jim tuhle okázalou kastli.
Pan Mitsuoka se sjel LSD a stvořil tohle.
Kámo, za prvé...
-Jo. -Kola.
Ano.
Ta vzadu jsou schovaná a ta...
Řídíš auto před sebou.
-Ano. -Podívej se na to.
To je mechanická změna, přiznávám.
Kola jsou skoro o metr dál, než by měla.
Ano.
Jsou tu další věci. Podívej na ty trubky.
-Vyzkoušej je. Chceš je slyšet? -Fungují?
To si piš.
-Ani ne. -Připravený?
Vypadá to jak něco na vlaku.
-Můžu? -Jo.
To je celé?
Kolik jich vyrobil?
-Několik stovek. -To je moc.
Myslím, že 500.
Mělo to vypadat jako Mercedes SSK.
A přitom nevypadá.
Tohle vypadá víc jako Mercedes SSK než tohle.
-Nesouhlasím. -Ta loď vypadá víc jako Mercedes SSK.
-Hele. Tohle je úžasné. -Omyl.
Můžeme teď přejít na tvé auto?
Tohle je naprostá dokonalost.
-Miluju... -Je to SSR. To znám.
To je.
Nikdy jsem žádné neřídil, to se přiznám. Ale to asi nikdo.
Ne, nikdo ho neřídil.
Myšlenka byla, že to bude dvoumístný pickup-kabriolet.
-Ano. -Elektrická střecha.
-Střecha jde... -Tam. Jo.
Takže to není moc dobrý náklaďák.
Jako náklaďák moc dobré není,
ale jako sportovní kabriolet je strašné.
Ano. Těžké?
No jo, asi dvě tuny.
-To je... -Jo.
Je ohyzdné, že?
Ne, je skvělé. Miluju ho.
Pak jsme spekulovali, v čem přijede James.
-Nesnáší, když mu říkáme, že je pomalý. -To vím.
Myslím, že bude mít něco mrštného.
A já... Něco jako...
Lamborghini LP 550 Balboniho speciál, pohon na dvě kola,
-ale plně závodní. -Jo, já vím.
Přesně.
PŘÍSTAV GDAŇSK
Pak se ukázalo, že jsme se hrozně pletli.
Netuším, co to je.
-Jak je daleko? -To je dobrá otázka.
Co to je?
-Vážně netuším, co to je. -Nemám ponětí.
Přijel jsi z cirkusu?
Co to je, Jamesi?
-Vidím, že se tam píše „Crosley“, ale... -Pohleďte!
Omlouvám se za to,
ale je to velmi vzácné auto a začalo pršet.
Dám střechu nahoru, natahuje se jako u MX-5, pár vteřin.
Dá se to udělat za jízdy.
Je to Crosley CC Convertible z roku 1947.
Řeknu vám o historii toho auta.
-Je fascinující. -To se dalo čekat.
V 30. letech 20. století
byl v Americe muž jménem Powel Crosley mladší.
Vydělal jmění na domácích spotřebičích.
Jako první vyrobil ledničku s přihrádkami ve dveřích.
To dnes všichni bereme za samozřejmost.
Podíval se kolem a viděl,
že všichni v Americe jezdí v obrovských autech.
Řekl si, že to je směšné,
a rozhodl se použít část svého jmění na výrobu malých aut.
Je známý výrokem:
„Na přejetí řeky nepotřebujete bitevní loď.“
CROSLEY FAJN AUTO
A rozhodl se svá auta prodávat
v obchodech vedle svých spotřebičů.
Proto má jen 122 centimetrů na šířku.
Musí projít dveřmi obchodu.
Pan Crosley měl skvělý nápad.
Byl to génius.
Ale já jsem vyprodukoval
větší a líp vypadající holuby z nosu, než je tohle.
Jaký má motor?
Čtyřválcový 724cc motor,
s výkonem...
26,5 koňských sil.
-Dvacet šest... -Ne, počkejte.
-Jak je to staré? -1947.
Takže přes 70 let.
Musíme předpokládat, že většina z nich... 12?
-Čtrnáct. Nanejvýš. -Čtrnáct?
Hodně těch koní už umřelo.
Slyšel jsi, když jsme řekli
„2 250 mil dlouhý výlet“?
A ty máš... Při troše štěstí 14 koní.
Kolik jsi za to zaplatil?
K tomu se pojí historka.
Bylo na velmi známém aukčním webu.
Podíval jsem se tam, končilo to ten večer
a nabídka byla 400 liber.
Tak jsem dal 450.
Pak jsem si šel pro víno.
Když jsem se vrátil, nabídka vzrostla.
A bylo to...
-Kolik jsi zaplatil? -Jedenáct tisíc liber.
Jedenáct tisíc za tohle?
Koupil jsem ho opilý.
Kdybys šel...
Dobře, to ti nechám. Dobrá poznámka.
Počkej, já koupil svého Mitsuoku Le-Seyde
za pouhých 11 500 liber.
-To je plnohodnotné auto. -Není.
Zaplatil jsi 11 500 za starý Nissan v hnusném obleku.
-Tak jo, za kolik bylo tvoje? -Ano, rozhodně.
Přesně to říkám.
Kolik?
Bylo za 18 500.
Cože?
Osmnáct... vždycky jsem ho chtěl.
-Je to pickup-kabriolet. -Já vím.
Vypadá jako retardér na runwayi.
Je k ničemu.
-To je... -No tak, jedeme...
Nemyslíte...
Myslím, ano.
Pan Wilman vtipkuje.
Ano, je to záložní auto.
Budu upřímný, je ještě nevhodnější než naše auta.
Je to navržené na čtvrt míle.
To je hot rod, že?
KOZY A PIVO
-Podívej, co je na něm napsané. -To ne, podívej.
To...
No, to je... To je zkáza, že? To je konec.
Chtěli byste řídit auto, na kterém je napsáno „kozy a pivo“?
Já rozhodně ne.
Zatímco jsme se modlili, aby nás naše auta nezklamala,
vydali jsme se k výjezdu z přístavu a startu naší gigantické cesty.
Tak jo.
Začíná 1 400 mil dlouhá cesta z Gdaňsku do Bledu.
Havaroval jsem.
Jamesi, ujeli jsme pár metrů.
Když jsme byli ve Skandinávii,
-vydržel jsi bez nehody aspoň jeden den. -To ano.
Počkej.
To je kus vašeho auta?
Ne, to není z auta.
Ano.
Co to je?
-Rozbil jsi mu závoru. -Prorazil jsi mu závoru.
Prolomil mu závoru.
-Zavolal policii. -Zavolal policii.
Přirozeně jsme chtěli zmizet, než dorazí chlupatý.
Je to horké.
Ale než jsme to mohli udělat,
James trval na tom, že spustí stěrače.
Připravený?
Co tenhle?
Je to jako kopák a rytmičák.
James teď konečně viděl, kam jede...
a my opustili druhý největší přístav v Baltu
a zamířili do samotného Gdaňsku.
Který je po světě známý
jako rodiště hnutí Solidarita Lecha Wałęsy,
které pomohlo svrhnout komunismus
a ukončit studenou válku.
Odehrály se zde události, které otřásly celým komunistickým světem
a obzvláště východní Evropou.
Protože jsme viděli záběry z té doby,
předpokládali jsme, že centrum města bude černobílé
a trochu jako Hull.
Ale když jsme tam dojeli, vysvitlo slunce.
A vůbec takové nebylo.
To je úžasné.
To je velmi hezké město.
Dobré ráno, všichni.
Podívejte se na to.
Kdybych měl Nissan Silvia, nikdo by mě nesledoval.
Ale protože mám na autě kusy Liberaceho koupelny,
každý si ho fotí a je šťastný.
Vidíte, lidi se usmívají, dívají se.
Není pochyb, že přinášíme radost.
Je to...
Ale když do města přijedou kolotoče, nestěžujete si, ne?
Sice vám ukradnou bicykly,
ale jinak je to dobrá zpráva, spousta světel a zábavy.
Když jsme pomohli našemu kolegovi přes velmi úzký průjezd...
Dobrý, to půjde.
Dobrý. Nepřežeň to.
Moc vtipné. Jen tak dál.
-Ano. -Pojeď. To zvládneš.
Vešel se! Dobrá práce!
...zamířili jsme ven z města...
a na dálnici.
To je odhodlaný zvuk čtyřválce nissanu.
A tohle byl ještě odhodlanější zvuk
75 let starého Crosleyho.
Ty vole, to je hrůza.
Jamesi Mayi, jedeš na doraz?
Jo. 61 kilometrů za hodinu.
Panebože.
Šedesát dva.
Propána, za zadkem mám obrovský náklaďák.
Ne!
Ty vole!
Málem se převrátil.
Když jsme viděli, že je náš kolega očividně v nebezpečí,
rozhodli jsme se ho tam nechat.
Sbohem, Jamesi.
Tak. 2 250 km přes čtyři státy.
POLSKO – SLOVENSKO – MAĎARSKO – SLOVINSKO
Budeme za bývalou železnou oponou.
A možná ne za bývalou, než cestu dokončíme.
GDAŇSK – POZNAŇ
Naše první zastávka byla na závodní dráze
pár set kilometrů daleko, poblíž města Poznaň.
Což znamenalo, že jsme měli spoustu času diskutovat o našich autech.
Jeremy, otázka, zatímco jedeme.
Ta věc má napodobovat Mercedes SSK, že?
Jo.
Nebyl pan A. Hitler fanouškem Mercedesu SSK?
Ne, protože SSK byla z počátku 30. let, kdy byl Hitler desátníkem.
A desátník si SSK nemohl dovolit.
To neznamená, že nebyl jeho fanouškem.
Takže řídíš plastovou
nepřesvědčivou repliku auta, které miloval Hitler.
Ne.
Kdepak.
Dokážeš si představit, jaké to je v Crosleym?
Víš, myslím, že vlastně nedokážu.
Příprava na tlakovou vlnu.
To je šílenství.
724 kubíků.
Jak na to přišel?
Co bylo špatného, já nevím, třeba na litru?
Kristepane.
O mnoho mil dál jsme opustili dálnici...
a projížděli tím, čemu průvodci říkají
druhý největší les Polska.
Jen pomysli, Hammonde, za jeden den jsme viděli Gdaňsk,
což je druhý nejrušnější přístav na Baltu.
A teď jsme v druhém největším lese v Polsku.
Je to úžasné. Zbožňuji druhé největší nebo nejlepší.
Protože první je snadné, udělej to větší a lepší, ale druhé...
lepší než první být nemůžeš, ale musíš být lepší než třetí.
Vyžaduje to přesnost. To je nejlepší.
Když jsme se konečně vynořili ze stromů,
dorazili jsme na poznaňskou závodní dráhu.
Pan Wilman nás přihlásil do nějakého místního závodu.
Což je skvělé, protože jsme jako velvyslanci.
Je to kulturní výměna.
Bez kultury a čehokoli k výměně.
Byla to působivá dráha se všemi vymoženostmi.
FILTRY – ODPADKY
Ale skutečná lahůdka na nás čekala v boxech.
Vím, co to je.
-No, jsou to závodní auta. -Jsou to Formule Easter.
-To je... hned za železnou oponou. -Pamatuješ si... Přesně.
To je v podstatě odpověď Sovětského svazu na Formuli 1.
Během 70. a 80. let,
kdy byla železná opona pevně zatažená,
ve Formuli Easter proti sobě závodily týmy
ze zemí sovětského bloku...
s velkým zápalem a statečností, ale s velmi málo zdroji.
Sílu získali z vytuněných 1,3litrových motorů z Lady.
Odpružení z východoněmeckých dodávek.
Řízení vzali z trabantů...
a pneumatiky musely vydržet celou sezónu.
Polský tým na tom byl tak špatně, že jim nadšenec do závodění a další Polák,
papež Jan Pavel II., musel koupit helmy.
Ale navzdory tomuto handicapu
poskytovala Formule Easter vzrušující rozptýlení
pro lidi, kteří celý týden postávali ve frontě na chleba.
Vždycky jsem chtěl tahle auta vidět.
-Slyšel jsem o nich. Četl o nich. -Jo.
Měli jen rozmazanou fotku z roku 1968.
Je to evropská závodní dráha s evropskými závodními auty.
Bude to vypadat nějak takhle.
-„Jedno chci.“ -Jo: „Jedno chci,
„ale mám jen motor z Lady.“
Je skvělé, co dokáže lidská vynalézavost.
Odhodlání.
Vím, co udělali s... Vím, jaké měli boty.
-Boty na box. -Jo.
Měli ty.
-Jsou trochu jako závodní. -Jo.
-Jsou to hezká autíčka. -Jsou moc hezká.
-To. Tohle... -Je fantastické.
-A bezpečné. -A...
Podívej, jak je připevněné přední sklo na tomhle.
-Je tam pevně přilepené páskou. -To je autentické.
Ani se to nehne.
Pokud nezačne pršet, pak... Upadne.
Mezitím...
o mnoho mil zpátky
jsem i já byl ve druhém největším lese Polska
a zanechal za sebou hrůzy dálnice.
Tohle je mnohem lepší.
Musím se přiznat, že bylo pár okamžiků,
kdy jsem se na dálnici ohlédl na Kozy a pivo v zrcátku a pomyslel si: „Hm...“
No nic, teď jsme na téhle silnici.
Je příjemná.
Zapomenu na Kozy a pivo. Soustředím se na Crosleyho,
to ošklivé štěně, nedochůdče, které byste si neměli brát domů.
Nicméně jen o míli dál...
Je tu muž v BMW, co se snaží předjet.
Pokusím se mu udělat místo.
Ježíši!
Tak jeď!
No tak.
Předjeď.
Ne, teď mi to chcípne. No jo.
Ježíši, chcíplo mi to.
Tak.
Zpátky na dráze
jsme si s Hammondem vybrali, která auta chceme řídit v závodě.
No jo.
To je ono.
Zadek mám tak vysoko nad sedačkou.
Propána.
-Nemají větší? -Ne.
Vážně? Tohle je...
Tohle je největší?
To nepůjde.
Neblbni, přijdeš o náš den.
-Co mám podle tebe dělat? -Nebýt tlustej.
Není to tak těžký.
Obezita je nemoc.
Jo, s velkou prdelí.
Tlustá, těžká nemoc.
Je to frustrující, protože jsi připravený dělat věci.
Jsi natěšený, a nemůžeš je dělat, protože jsi tak strašně tlustý.
Promiň. Jsi smutný, že?
-To jsem. -Protože o to přijdeš.
Jsi vtipný, ale... Proboha!
Doopravdy nemůžu vylézt.
Propána.
Karoserie... Vaše karoserie.
Mohli byste mi pomoct? Pomůžete mi dostat se ven?
Musí to auto rozmontovat kolem něj.
Musí to auto rozmontovat,
aby ses dostal ven.
Sloupneme to z něj jako neopren.
Bylo by snazší na něj závodní auto namalovat a pak to umýt.
Děkuji.
Do dílny odnesli tvou důstojnost.
Můžeš si pro ni jít.
Zatímco se Hammond a jeho soupeři připravovali na kvalifikaci,
došlo mi, že můžu dělat něco užitečného.
Rozhodl jsem se jmenovat se manažerem týmu.
-Vážně? -Jo. Jsem v podstatě Toto Wolff.
-Tak jo. -Ale něco ti řeknu.
-Jedna věc mi dělá starosti. -Co?
James May. Kvalifikace je za dvě minuty?
-Dvě minuty? Dvě minuty. -Za dvě minuty, jo.
James May tady pořád není.
Musí sebou hodit, jinak to nestihne.
Taková jsou pravidla.
Buď tu včas a nebuď moc tlustej.
Crosley kupodivu zase běžel
a já nebyl daleko od okruhu.
Perfektní řazení.
To ne. Nedělej to.
Naskoč.
Na trati mezitím začala kvalifikace.
Hej!
Jede venkem.
A mým úkolem, jakožto manažera týmu, bylo měřit čas.
Už jede!
2:22. Propána.
Počkej. Jak to...
Jak ty stopky...
Tohle... Jak to... Když to zastavíš,
jak to zase... Potřeboval jsem jiné stopky.
Než jsem stačil říct Hammondovi,
že jsem nic nenaměřil, dorazil James.
Pozdě na kvalifikaci, ale dychtivý po nějakém úkolu.
Tak jsem mu jako vedoucí týmu jeden dal.
Nemají zdravotní auto.
Kdybys mohl své auto proměnit v sanitku...
Nedávalo by větší smysl ji udělat z tvého auta?
Myslel jsem na to, moje má jen dvě sedačky.
Nedostanu tam nosítka. Do tvého se vejdou zadem.
-Tak jo. Fajn. -Běž to zařídit, bylo by to super.
Čas naštěstí neměřila opice.
A ukázalo se, že jsem se kvalifikoval na šestém místě.
Fajn.
Tohle je úžasná lahůdka na naší cestě, která ještě nikdy nikoho nenapadla.
Hele, kdo tu je.
Čau, kámo.
Dodělal jsi své auto?
-Zmeškal jsi kvalifikaci. -Já vím.
-Je to škoda, protože je to skvělá zábava. -Na závod jsem se těšil.
Bav se.
-Budu. -Mohl jsem to být já.
Jo, já vím. Zmeškáš to, protože jsi moc... tlustej.
Říkal, že je moc vysoký.
Zatímco se jezdci připravovali na start,
dal jsem Hammondovi pár posledních strategických rad.
NEVYBOUREJ SE
Dík. Fakt dík.
Někoho předjel.
Soustřeď se, Hammonde.
Nevybourej se.
Závoď sám pro sebe.
Pokusím se udržet čtvrté místo.
To ne.
Co když bude třetí nebo pátý, až zase pojede kolem?
To je dobrá otázka.
Tak tam dáme otazník.
No tak, jeď. Předjedu ho.
Jsem skutečný závodník.
DŮLEŽITÁ SOUČÁSTKA
NEMÁ PONĚTÍ
Tahle je rychlá.
-Už jede. -To je všechno?
A sakra!
Myslím, že můžu...
Čtvrté místo bych mohl zvládnout.
Hammond vesele pokračoval...
a neměl tušení, že jeho netěsné auto udělalo z dráhy kluziště.
To znamená, že někdo vyjel.
Někdo další sjel z trati.
A šéf jeho týmu si bohužel vychutnával jeho varování.
Proč říkáš: „Je tu nějaká...“
Nevíme, co to je.
Ne, napiš jen „tekutina“.
Kruci!
Z AUTA TI TEČE NĚJAKÁ TEKUTINA
-To je konec? Ne? -Ne.
Červené světlo.
Hammond vyjel. Hammond vyjel.
Cože?
-Hammond vyjel. -Sakra.
Panebože.
Jsem v pořádku. Mám zraněnou nohu.
Ale potřebuju, aby pro mě někdo přijel.
James už jede.
Kdo?
James. Už jede.
Ale no tak.
Vydrž.
Nemá rádo horké startování.
Už jedou.
Vydrž, Hammonde.
Ano. Držím.
Nejsi mrtvý.
Ne. Vlastně je mi líp.
Bohužel Hammondova tekutina způsobila tolik škody,
že zrušili zbytek závodu.
Tak jsme podruhé za náš pobyt v Polsku zdrhali.
Ale nejdřív jsem si trochu upravil auto.
Nabarvil jsem si kola nazeleno.
Je to závodnější, okázalejší.
Myslíš, že to potřebovalo?
Obdivuji svůj odraz v tvých chromových kolech.
To se ti líbí?
Vypadá to jako katastrofa s legem.
Něco takového jsem nechával v osmi letech na koberci.
Bylo pozdě odpoledne
a my se chtěli zastavit podívat na Ježíše, než jsme jeli do hotelu,
což bylo 145 km daleko.
To nebyl problém pro Richarda a jeho šestilitrový V8...
ani pro mě.
Ale James...
Je 21. června, nejdelší den v roce,
a Jamesi Mayovi tak bude připadat.
Hlášení problému.
Stoupá teplota chladící kapaliny.
Ještě není kritická, ale dostává se tam.
Proboha, další náklaďák.
Ne!
Ty vole!
Bez jakýchkoli potíží
jsme přijížděli do Ježíšovy zahrady.
Bože, je obrovská.
Ježíši!
Dělá... Když do něj dáš 50 pencí, udělá něco?
Řeknu ti, co je vtipné. Vygooglil jsem si ho.
Je to druhý největší Ježíš na světě.
-Skvělé. -V Indonésii je jeden vyšší.
To musí být depresivní. Ale postavili tohohle dřív?
Museli. Nepostavil bys druhého.
Ne, ty... No, nevím. Jsme v Polsku.
Byli jsme v druhém největším lese, druhém nejrušnějším přístavu.
-Jo. -Řeknu ti, co dalšího jsem našel.
Ještě nedávno měl na hlavě anténu.
-Někteří lidé si stěžovali... -Proč?
Protože lidi sledovali pornografii,
kterou vysílala anténa na Ježíšově hlavě.
-Jo. -To byla chyba, co?
Dávat internet na Ježíšovu hlavu.
Není to důstojné.
V Ježíšovi jsou také dveře. Kdo by to řekl?
-Hele. -To jsou Ježíšovy zadní dveře?
Až mě příště někdo překvapí, řeknu: „Kristovy zadní dveře!“
-O tom mluvíš... -O tom mluvím.
To je věc na výlet autem. Přesně tohle se má dělat.
Přesně tak.
Pokud ovšem nejste
v 75 let starém Crosleym s přehřívajícím se motorem.
Tohle je území Richarda Hammonda.
Líbí se mu staré věci z doby před válkou a hned po ní,
a říká: „Ano, je to jeden z pouhých tří.“
No, nejsem... překvapený.
Mám podezření, že je ucpaný chladič.
Teče z toho hnědá voda.
Když se podíváš pod něj.
Těšil jsem se na toho velkého Ježíše.
Ale teď jsem se mohl soustředit jen na to, abych dojel do hotelu,
než budu muset rozsvítit své starožitné světlomety.
Ještě 100 km.
Chytá mě hrozná křeč do celé nohy.
A mám úplně otupělý zadek.
Bože, ať to brzy skončí.
Když jsem konečně dorazil na noclehárnu,
byl jsem tak utahaný, že jsem šel hned spát.
-Šel do postele. -Ano.
Ale my dva,
co jsme si užili mnohem méně stresující odpoledne,
jsme měli dost energie na to, abychom si půjčili pár místních
a oddali se alkoholem poháněné zábavě.
Všichni popadněte, co můžete a zvedejte.
Tři, dva... Sakra.
To nebylo obtížné.
Na druhou stranu!
Moje záda. Ježíši! Moje záda!
Moje prsty.
Bože, tohle by mohlo znít jako porno, kdyby si člověk nedával pozor.
Následujícího rána
byl James mrzutý, protože našel své auto přiražené ke zdi
hotelové restaurace.
Fakt vtipný, pitomci.
Ježíši!
Toto zpoždění znamenalo, že byl míle za mnou a Richardem.
Tady je dnešní plán.
Stavit se ve Stalag Luft III, kde se odehrál Velký útěk.
Dát si oběd a pak dlouhá cesta do Krakova.
Co jsme se před měsíci rozhodli pro tuto cestu,
James May byl hrozně nadšený, že navštívíme Stalag Luft III.
Dokonce má tričko s motivem filmu Velký útěk.
Ale teď už byl aspoň na cestě.
Pardon.
Sakra.
A cítil se hrozně.
Ukázalo se, že to nebyl hrozný sen.
Vážně jedu Crosleym napříč východní Evropou.
Už mám zařazenou nejvyšší rychlost.
Takhle to bude hodinu.
Aspoň jsem nebyl na té děsivé dálnici.
CROSLEY FAJN AUTO
Ale všichni si přáli, abych byl.
Dělám, co můžu.
Proboha. Jde na to.
To ne, musíš být blázen.
Ne.
Jede.
Už jede.
A další.
Jedou oba.
Můj Bože.
Ježíši.
Teď jsem za to zodpovědný.
Daleko vepředu jsem také zažíval menší drama.
Bože, to není vosa, sakra. Co to je?
Je to obrovské.
Mazej! Vypadni!
Odsud vypadá obrovsky.
Je to strašně velké.
Vypadni.
Poté co jsem se zbavil jedovatého rogala,
všiml jsem si, že moje auto má komfortní funkci,
která mi prve unikla.
OVERDRIVE ZAP. – VYP.
Mám tu overdrive.
Skvělé zprávy z Le-Seyde, Hammonde.
Mám overdrive.
Pane jo.
Vítej v overdrivu.
Overdrive.
Pokud si říkáte, co to je, overdrive vlastně snižuje hlučnost,
když jste na dálnici. Je to jako další převod.
Teď jedu rychlostí 96 kilometrů za hodinu,
něco přes 3 000 otáček za minutu.
Zapnu overdrive, a klesnou na 2 400.
Je to úspornější a tišší.
STALAG LUFT 3 – VELKÝ ÚTĚK – HARRY 1 KM (0,6 MÍLE)
To je Stalag Luft III.
Jeden kilometr.
Jamesovi zlomí srdce, když o tohle přijde.
Bože, ty...
Definitivně chcíplo.
Takovej krám.
Abych se uhnul z cesty,
musel jsem Crosleyho odstrčit k pracím na silnici.
A i když jsem na ně z nějakého důvodu mluvil italsky...
půjčili mi multimetr, abych zkontroloval baterii.
Baterka je zjevně úplně v háji.
Alternátorem si nejsem jistý.
To je křáp.
James zápolil se svým pozdně večerním nákupem v opilosti...
22 ARESZT „CHLADIČ“
My se procházeli po místě, kde za druhé světové války
osmdesát vězňů vykopalo 110metrový únikový tunel
pod kamny jednoho z baráků.
Je to příběh, který byl zvěčněn v jednom z nejlepších filmů všech dob,
Velký útěk.
JOHN STURGES VELKÝ ÚTĚK
Uvidíme se na Piccadilly.
Scottův bar.
Aha.
To nejsou ona, že ne?
-Ta kamna? -Nejspíš jo.
Ano. Hele.
-Tudy šel ten tunel... -Jo.
Až k těm stromům.
Skuteční lidé pod ním vykopali tunel.
Charles Bronson...
Ne.
-Gordon Jackson. -Skuteční... To jsou herci, Jeremy.
Podívej se na tohle.
To jsou vozíky na přesun materiálu.
Hele, to je ta věc, na které se zasekl Charles Bronson.
To není... Byl to... Fajn.
Tady to je, podívej,
jsou tu fotky těch skutečných lidí,
James Garner, Steve McQueen, Donald Pleasence.
Ne, znovu, to je z...
Hele, to je skutečná fotka
tunelu s Dickym Attenboroughem.
Jeremy. Musíme... Jen abychom ti ujasnili zmatek mezi faktem a fikcí,
hodně z věcí, které řekli ve filmu, se stalo...
-Tady jsou. -...ale bylo to nafilmované.
-Gordon Jackson a Dicky Attenborough. -Nenatáčeli to tehdy.
Říkal jsem si, že bude nejlepší, když vezmu Jeremyho ven
k monumentu, který značí cestu Harryho,
což je krycí jméno, které dali únikovému tunelu.
-Propána. Je míle dlouhý. -Jo.
Museli se tu plazit ručně vykopaným tunelem. A tohle je písek.
Takže každou chvíli...
-Smrt, v té či oné podobě. -Jo. Neuvěřitelné.
Poté se k nám přidal průvodce.
Jak byl Harry hluboko?
Mezi osmi a devíti metry, což je 30 stop...
-Metry? -Devět metrů,
což je asi výška toho stromu.
Jo.
-To je 30 stop. -Správně.
-Proč šli tak hluboko? -Byl k tomu důvod.
Tábor byl známý tím, že z něho nešlo utéct, protože Němci
dali pod zem mikrofony,
-které by jakýkoli tunel odhalily. -Museli jít pod ně.
-Museli jít hlouběji než mikrofony. -Jo.
Jsem ohromený. Nemůžu uvěřit, jak je dlouhý,
a teď ani jak byl hluboko.
Pak jsme si začali říkat, proč ho vykopali,
protože se ukázalo, že vězeňský tábor byl spíš jako prázdninový.
Tohle je ten bazén?
Jo, to je on.
-Já bych neutíkal. -Já taky ne.
Bylo tady hokejové hřiště.
-Cože? -Cože?
Jo. Za těmi stromy bylo rozlehlé sportoviště.
A v zimě tam bylo hokejové kluziště.
-Takže měli sportovní hřiště, bazén... -Knihovnu...
-Knihovnu. -Divadlo.
-Co? -Divadlo.
Jste si jistý, že se lidi nesnažili prokopat dovnitř?
Jo.
Průvodce nám pak ukázal, co myslel tím divadlem.
-Panebože. -Ne.
Tři sta padesát míst.
-Orchestřiště, jeviště, zákulisí. -Je to postaveno...
-Bylo to postavené jako divadlo? -Ano, bylo.
Myslel jsem, že to bude kůlna, kterou používali...
Pro pána krále!
Kdybych musel jít do války,
nechal bych se zajmout.
Ale víš, co se říká.
„Je jedno, jak je tábor pohodlný.
„Stejně uprchneme.“
Byla to jejich povinnost. Museli uprchnout.
-Jo. -A udělali to.
Když jsme se rozloučili...
Fascinující. Děkujeme, že jste nám to vysvětlil.
-Bylo mi potěšením. -Bylo to skvělé.
Vrátili jsme se na cestu.
To bylo neuvěřitelné.
Popravdě to patří do deseti nejzajímavějších věcí, co jsem viděl,
a míst, kde jsem byl.
Výlety, které ještě nikdy nikoho nenapadly,
stojí za to podniknout.
Když si to promyslíte a zvolíte správné auto, což jsem udělal.
I když jsem prošvihl tábor válečných zajatců,
aspoň jsem zase spravil Crosleyho.
A začal jsem si říkat, proč se vůbec namáhám.
Včera jsem ujel 480 km.
Dnes je v plánu dalších 480 km.
Zbývá dalších 1 770 km.
Skoro čtyřikrát tolik, co jsem zatím ujel s tímto zvukem.
Nejsem... Nemyslím si, že to dokážu.
Panebože!
Vepředu nad prostým polským obědem
jsme s Jeremym diskutovali o tom, jak moc James kazí náš výlet.
Promeškal Ježíše.
Nestihl vězeňský tábor.
-Nestihl snídani. Ani oběd. -Prošvihne všechno dobré.
NEALKOHOLICKÉ PIVO. BOHUŽEL.
Nemůžeme se s ním o tom bavit, protože u toho nebyl.
Nemůže se zapojit do konverzace. To není zábava, že?
Krakov byl víc než 320 km daleko,
tak jsme na Jamese čekat, a tak jsme jeli dál.
A pokračovali v našem novém oblíbeném tématu hovoru.
Který jaguar měl overdrive?
Myslím, že ho měl Mark 2.
Vím, že ho měl Triumph, protože ho měl Dolly Sprint.
Dobré odpoledne.
Co?
Jamesi Mayi, ty podvádíš.
Nemůžeš sednout do náhradního auta a táhnout své auto na podvalníku.
Když máš dostihového koně, taky na něm nejedeš do Aintree, ne?
Dáš ho do vozu.
A když máš cenné klasické závodní auto,
zavezeš ho na dráhu na přívěsu.
To dělám.
Vezu své cenné auto na další akci.
Jo, nechci být hrubý, kamaráde.
Ale totálně jsi to zpackal, že?
Mě nejvíc zajímá...
jak špatný musel Crosley být, že jsi nasedl do auta
s nápisem „kozy a pivo“?
To je dobrá připomínka a hodně jsem o tom přemýšlel,
ale rozhodl jsem se...
že to přežiju.
Po dlouhé cestě jsme konečně dorazili do Krakova,
což je, jak se ukázalo, jeden z klenotů Evropy.
Jedno z nejkultivovanějších míst nejspíš na celém světě.
Jo.
Nechtěl bych sem přijet autem
s nápisem „kozy a pivo“.
Umění, hudba, architektura, „kozy a pivo“.
Jsem si toho vědom. Dík.
Prosím, neohlížejte se.
Budu předstírat, že si zamyšlený podpírám hlavu.
V Polsku jsme vždycky měli dost fanoušků,
ale doufal jsem, že naše popularita opadla.
Ale bohužel...
-Zdravím, pane Jamesi. -Ahoj.
Naštěstí jsme brzy mohli auta opustit,
protože Jeremy chtěl navštívit
podle něho tu nejlepší věc na světě.
-Dobrý den. Tři lístky, prosím. -Ovšem.
MUZEUM VOSKOVÝCH FIGURÍN KRAKOV
-A je to. Super. -Děkuji.
Ve voskovém muzeu jsem nikdy nebyl.
A jaká skvělá příležitost to byla pro Hammondovo poprvé.
Je tu...
Jamesi, to je opravdu... Přestaň.
Bude tu personál. Neuraz je.
-Dobře, to není vtipný. -Ne, to není.
Tlačí na záchodě, co?
Rozhodně měl velkou snídani.
Propána!
Nevěděl jsem, že můžeš stát v takovém...
„Ein Reich, ein Volk... Omlouvám se, přepadl jsem.“
Proč se zaklání? Co?
S takovou kravatou jsem ho nikdy neviděl.
Většinou byl elegantně oblečen.
Myslím, že to udělali naschvál.
Jo.
V Polsku vidím jen skvělé věci.
Co je sakra tohle?
Propána.
Víme, co to je, protože na zdi máme symbol.
Když jsme si prohlédli všechny ikony popu...
přesunuli jsme se do sekce, o níž jsme předpokládali, že je o motorismu.
To jsi ty?
Ne.
Píše se to tam.
-To je Sylvester Stallone. -Myslel jsem, že jsi to ty.
Hádej, kdo to je?
George Lazenby? Já nevím.
To je... Co?
Kdo to sakra je?
-To je Keira Knightleyová? -Myslím, že to má být ona.
To není ani na míle daleko od ní.
Chtěl bych vidět Keiru Knightleyovou
stát vedle.
Já bych ji chtěl vidět naživo, procházet se po Krakově.
Nikdo by si nepřišel pro autogram, řekli by: „To není Keira.
„Není jí vůbec podobná.“
A po chvíli v sekci, která byla možná věnována seriálu Pán času,
jsme vstoupili do oddělení velkého tajemství.
Strašidelné lesy.
Některé dekorace jsou skvělé.
Všechno je dobré, až na ty figuríny.
James May.
Ryan Reynolds.
To je Paul Walker.
Pak v místnosti nejspíš s Elvisem Presleym...
-Proboha živýho. -Jo.
...Nigel Mansell.
To ale není on, ne?
Má stejný knír jako obočí.
No jo.
-Proč dali... -Proč někdo chce Nigela Mansella?
Proč ne Lewise Hamiltona?
Odkaz je trochu zastaralý.
-Ne. -Dobře pro něj, ale...
Lando Norris.
-Ne. -George Russell.
Vážně mě to štve.
Jamesi, nejde o to, že to není dobré.
Je to špatná osoba.
Pak jsem dostal nápad.
Ukradnu ho.
Když ho sebereme, budou ho muset nahradit.
Lewisem Hamiltonem.
Řeknu vám to takhle.
Do Slovinska je to hodně daleko,
-a ty jedeš v hrozném autě. -Ano.
-Když ho budeme mít s sebou... -Jo?
...rozveselí nás to.
Rozveselilo by nás to.
Kdykoli budeš smutný,
Kozy a pivo nebude poslouchat,
tak prostě... podíváš se do zrcátka
a na mém místě spolujezdce...
Sedí někdo, kdo trochu vypadá jako Nigel Mansell.
Jde to...
Tak jo.
-Tak jedeme do... -Ne, počkej.
-Pojede s námi. -Udělej birminghamský přízvuk.
Ty jsi z Birminghamu.
„To se mi líbí. Už toho mám dost. Pojďme se ven projet.“
-Vezmeme tě ven. -„Díky, že jste mě vzali s sebou,
„muzeum se mi moc líbilo.“
-Já jen... -„Přesně to jsem chtěl vidět.
„Viděl jsem to v Londýně. Není tak dobré jako tohle, že?
„Odpoledne si půjdu zazávodit.
„Jsem už na to oblečený.
„Pozor na hlavu.
„Propána, praštil jsem se.
„Na viděnou, Paule Walkere.“
Jen běžte.
„Nesnáším Harryho Pottera.
„Absolutní blbost.
„Vydržte, hoši. Počkejte na nás, už jdu.“
Chlapi, tudy můžeme ven.
Pojďte tudy.
„To, chlapci, byla úžasná návštěva.
„Dík, že jste nás vzali s sebou.“
-To je něčí dům. -Je to možné.
Ano, mohou být trochu překvapeni, že v něm najdou nás tři a Nigela Mansella.
Tu noc jsme zůstali v Krakově,
což znamenalo, že jsem měl čas pomstít se svým kolegům
za to, že mi dali auto do restaurace.
Můžeme? Dobře.
-Fajn. Kam jdeme? -Výborně. Tamhle.
-Tudy? -Přes cestu.
Přes cestu. Bezva. Dobře. Děkuji.
Perfektní.
Přes zahrady.
Vezmu to sám.
Příštího rána jsem vyzvedl Crosleyho,
kde ho nechali Hammond s Clarksonem tentokrát.
A čekal na jejich reakci na to, co jsem udělal já.
Jak budu takhle řídit?
Co je...
Myslíš, že máš problémy?
Dobré ráno. Ano, já vím.
To vychází z tvého auta?
Myslím, že když sešlápnu brzdu.
Ano, to je brzdový zvonek, dobrý bezpečnostní prvek.
Jamesi Mayi!
Proboha, tys mi napojil klakson na blinkr, parchante!
Úžasné.
Počkat, když dám nohu dolů, slyším dudy.
Líbí se ti moje svícny, Nigele?
„Pár takových mám v koupelně.“
Brzy jsme byli na dálnici směrem k našemu dalšímu cíli, Slovensku.
A hned jsem si všiml dvou věcí.
Obličej Nigela Mansella se začal rozpouštět.
Propána.
A také...
Jamesi, zapomněl sis Crosleyho.
Nemáš ho za Kozama a pivem.
Přesně.
Já vím. Přívěs jsem připojil za dodávku štábu.
Co?
Kombinace hot rodu a toho dlouhého přívěsu
s poskakujícím autíčkem je smrtelná.
Řídím náhradní auto.
Proto tady je.
Náhradní auto je pro případ, že to původní vybuchne,
ne, když se ti nelíbí.
Nemůžeš měnit pravidla, jak se ti hodí.
No, já to udělal.
Abych byl upřímný, ani bez přívěsu
nebyl můj zážitek s hot rodem o nic lepší.
Kde mám začít?
Plynový pedál je schovaný ve dveřích,
takže jsem si musel sundat pravou botu.
Ale je ostrý jak břitva
a ryje mi do nohy, v níž ztrácím cit.
Místo volantu to má knoflík od košile.
Při brzdění to táhne prudce doprava, je tu strašné horko,
dělá to kravál, a ani to není pořádný hot rod.
Má to hrozný starý motor z šestkového jaguara.
Má mít V8.
Ale aspoň se, na rozdíl od Crosleyho,
každou chvíli neporouchá.
A sakra.
Musíme zastavit.
Co?
Jde z něj pára.
Je to horké.
Smrdí to tak.
Tak.
-Ten motor znáš. -Znám ho moc dobře.
Přehřívají se. Zavaří hlavu.
-Jamesi. -Ano?
Totálně jsi to podělal.
Není konec. Pojďme se nad tím trochu zamyslet.
-Přemýšlel jsem. -Jo.
Říkám si, že máme rezervaci na oběd ve velmi dobré restauraci.
Jo.
Nedostaneme se tam, když tu budeme stát
-a čučet na to, než to zchladne. -Ne.
To bylo rozhodnuto...
-Tak hodně štěstí. -Hodně štěstí.
...a tak jsme se s Hammondem vrátili na cestu.
Vážně nevím, co bude teď.
Ještě nikdo nerozbil náhradní auto.
Asi bychom ho měli nechat řídit Nigela Mansella.
Co říkáš, Nigele?
„Vlastně se mi to líbí, je to vtipné
„mít nápis ‚kozy a pivo‘ na boku Forda Pop s motorem z jaguara.“
Vypínám overdrive.
Proboha.
S Richardem a Nigelem jsme zamávali Polsku
a překročili hranice do Slovenska.
Příprava na smyk, a je to.
Ježíši, to je krám.
Dobrý den.
Propána, je to žena.
Mockrát děkuji. Za to auto se omlouvám.
Buď sedím v urážlivém hot rodu s nápisem „kozy a pivo“ na boku,
nebo všechny zdržuji v Crosley.
Nikdy jsem pořad takhle nezkazil.
O půl země dál
nám s Richardem začalo být Jamese líto.
Takže jsme jako dobří kamarádi vymysleli, jak ho rozveselit.
LETIŠTĚ PIEŠŤANY
Už jede.
Nemá kapotu.
To je jeho řešení chlazení.
-Trpěl, že? -Asi ano.
-Mayi. -Čau.
Hele, vidíme, že jsi...
Je ti horko, jsi naštvaný,
-a zmeškal jsi další oběd. -Jo.
Ale neboj se,
-protože jsme pro tebe připravili lahůdku. -Jo.
Můžeš si prohlédnout stará letadla.
-Ano, rozhodně si prohlédni MiGy. -Jo.
SU, vrtulníky Hind.
To ale ta lahůdka není.
-Je to lepší. -Tak jo.
-Mnohem lepší. Jo. -Lepší než tyhle.
Domluvili jsme závod pro tvého Crosleyho.
-Promiň. To je vtip? -Ne.
Všechno bude jasné, až poznáš soupeře.
-Pojď. -Podívej se, proti čemu stojíš.
Jamesi, první soupeř v rychlostním závodu.
Vyklápěcí Tatra.
-Dobrý náklaďák, ale těžký. -Ano.
Osmnáct a půl tuny.
Soupeř číslo dvě, traktor JCB.
To je dvanáct a půl tuny.
-Jo. Síla... -Jo.
Na tom nesejde. Jsou těžké a nejsou stavěné na rychlost.
-Je to traktor. -Na tom nezáleží.
Pak máme tohle, tříkolku Velorex.
Postaven na počátku 60. let,
v tehdejším Sovětském svazu, pro zdravotně postižené.
-Čtyři sta koňských sil. -Ne, 12.
A pak tvůj poslední soupeř v závodě, závodíš s mužem.
Jmenuje se Martin.
Mohl by ses tvářit trochu vesele?
To ti vrátí elán.
Tenhle závod můžeš v Crosleym vyhrát.
Jsem nadšený.
Má štěstí, že má tak skvělé kamarády.
-A jedou. -A jedou.
Proč? Proč to dělám?
Auto pro postižené vyrobené v Sovětském svazu
počátkem 60. let se dostává do vedení.
No tak.
JCB pěkně ujíždí.
Podívej na toho chlapa!
Ježíši. No tak, auto. To dokážeš.
Tady je ta tříkolka.
Porazí James toho chlapa?
No tak.
Ty parchante!
-Neporazil. -Nedokáže.
Nebude to vzpruha sebevědomí, jak jsme chtěli, co?
Nasaď správný výraz.
Kámo...
To je trochu neslušné.
Nevypadal tak šťastně, jak jsme mysleli.
-Nepovzbudilo ho to. -Ne.
-Chtěl jsem to. -Ne.
Té noci jsem jako poděkování za závod
provedl další věci jejich autům,
což bylo očividné hned ráno.
Co bylo...
To jde ode mě?
Podívej se na jeho obličej.
-Jamesi? -Je to... Co to říká?
To musíš zjistit sám.
Počkej, Hammonde.
-Umíš slovensky? -Jo.
-Můžeme si tě půjčit? -Jasně.
Je Slovák.
-Ahoj. -Ahoj. Co to říká?
„Jsem impotentní.“
„Důležitý“?
„Impotentní.“
Přeložím vám to.
-„Impotentní“? -Ano.
Co je to? „Jsem impotentní.“
Jamesi Mayi, jsi nemocný.
Mohlo by to být horší.
Abych řekl pravdu,
nikdy to Jamesi Mayovi nepřiznám, ale jeho práce se mi líbí.
Dává tomu vibrace jako od Cruelly.
Mohli jsme pokračovat na jih,
ale rozhodli jsme se ještě chvíli porozhlédnout po Slovensku,
a to z velmi dobrého důvodu.
Dnes se na Slovensku vyrábí Audi Q7.
Stejně jako Q8.
Také Volkswagen Touareg,
Porsche Cayenne, Porsche Cayenne Coupé,
Land Rover Defender, Land Rover Discovery,
Peugeot 208 a Volkswagen Up.
Slovensko vyrábí víc aut na hlavu
než jakákoli jiná země na světě.
Výrobu aut měla tato část Evropy vždycky v krvi.
V předsovětské době byly Tatry polobohy strojírenství,
a ještě lepší byly v aerodynamice.
Dokonce i v sevření komunismu
Škoda produkovala hezká sportovní auta
a závodní žihadla, která dokázala porazit dobře financované soupeře ze západu...
a to byly jen věci, o nichž jsme věděli.
V roce 1957,
kdy byl komunismus v Československu na vrcholu...
špinavosti a šedosti,
se malá skupina asi půl tuctu inženýrů ve Škodě
rozhodla postavit auto, v němž by se mohlo závodit v Le Mans.
A tohle je ono.
I když bylo navrženo jako závodní mašina,
bylo tak těsně poskládané,
že v kapotě byla malá dutina pro odsazenou hlavu válce.
I přesto je to ale mimořádná kráska.
Má sice jen 1 100 kubíků
a dostanete z něj jen 91 koní,
ale celé auto váží jen 580 kilogramů.
Vytáhl jsem ho na 199 km/h.
A nevypadá větší než moje vana.
Má 8 500 otáček za minutu.
Dokonce se i parádně řídí.
Motor je vepředu, ale převodovka je vzadu.
Dokonalé rozložení hmotnosti.
Než jsem do něj vlezl já.
Tím se všechno trochu změnilo.
Mám pocit, že se volant ulomí. Hele.
Podívejte.
To mě nenaplňuje důvěrou.
Ale to přejdeme.
Je to definice sporťáku.
Tohle by mělo Ferrari vyrábět dnes.
A Maserati a Alfa Romeo.
Velmi malé, lehké,
velmi rychlé, mrštné, zběsilé auto.
Miluju ho. Naprosto.
Bohužel, než tohle auto dokončili,
se studená válka tak zhoršila, že se na Le Mans nikdy nedostalo.
A byla vyrobena jen dvě.
V tuto chvíli jsem byl odhodlaný nechat si je vyzkoušet pana Mrzouta.
Ale pak mi došlo, že je vlastně...
lépe stavěný na tohle.
Je postavené další českou automobilkou, Praga, a jmenuje se Bohema.
Váží méně než tunu.
Takže je lehké jako závodní auto
a poháněno motorem Nissan GT-R,
vylepšeným na 720 koní.
To znamená, že to vytáhne na 305 km/h
a z nuly na sto zrychlí za méně než tři vteřiny.
Je to přesně něco pro Jamese Maye.
Ty krávo!
Panebože!
Má to úžasné řízení. Nemá to volant, ale knipl.
Ale i na docela těsném okruhu jako tento
nemusím nikdy dát ruce do pozice tři čtvrtě na tři.
Evidentně má ohromné zrychlení.
A nemířili na nejvyšší rychlost, ale na nízkou váhu a mrštnost.
A to rozhodně má.
Je báječné.
Prostě úžasné.
Milion liber.
Milion tvých liber.
Ale vypadá opravdu dobře.
Je těžké jít touhle cestou, musí to vypadat dětinsky a hloupě.
-To ano. -Jo.
-Ale vypadá fantasticky a dotaženě.
Češi v tom byli vždycky dobří.
Jen se museli vypořádat s malým přerušením.
Druhá světová válka, bombardování, a pak museli žít pod Sověty.
To je... To jsou dveře?
-To jsou dveře. -Je to poklop.
-Ano, máš pravdu. -To je.
Musím říct, že je to velmi působivý kus techniky od Čechů.
Ale Slováci je teď předčili.
Letí to.
To rozhodně.
Já...
Nikdy jsem to vlastně neviděl.
Tohle je AirCar,
první létající auto, které přeletělo mezi dvěma letišti,
namísto přistání na místě, odkud vzlétlo.
Může svištět vzduchem ve výšce 2,5 km rychlostí 193 km/h.
A jeho výrobce, Stefan Klein,
předpokládá, že ho bude moct za rok uvést na trh.
HLAS ZKUŠENÉHO KAMERAMANA
Ano!
To auto přistálo.
Velmi zřídka nemám slov,
-ale nemám slov. -Jo.
Odjakživa se říkalo, už když jsme byli malí:
„Jednou přijdou létající auta.“ A říkáte si: „Kdepak.“
Další důležitá věc je,
že to není jen létající auto, ale dojelo sem.
-To ano. -Přijelo po silnici.
-Jelo po dálnici. -A pak se změnilo na letadlo.
„Nebyl jsem ohromený. Nelíbilo se mi.“
„Nesouhlasím s létajícími auty.“
-„Vůbec se mi to nezamlouvá.“ -„Chci auto, nebo letadlo.
-„Nepotřebuji obě.“ -Podívej, jak se tváří.
Propána. Neříkejte mu to.
Pak jsme pokračovali v našem výletě,
který ještě nikdy nikoho nenapadl...
směrem na jih do Maďarska.
BRATISLAVA MAĎARSKO
A James si stěžoval jako Nigel Mansell za starých dobrých časů.
Volant je pořád moc malý.
Plynový pedál je pořád ve dveřích
a moc vysoko.
Brzdy pořád táhnou prudce doprava.
Hammond si stěžuje, že se trochu spálil od sluníčka.
A Jeremy říká: „Nejsem si jistý,
„jestli mi funguje klimatizace.“
Nemáte tušení.
Když jsme dorazili do Maďarska,
obdrželi jsme zprávu od pana Wilmana, že se máme hlásit tady.
Vypadá to na závody na trávě.
Panebože, lepí to.
Je to venkovská pouť. Donutí nás tancovat.
A je to tady. Zpráva od pana Wilmana.
Co říká?
Budu potřebovat brýle. Vydrž.
Jsme porotci v závodu teriérů.
„Budete závodit na trati, kterou jsem vytvořil.“
-To bude ono. -Jo. To.
„Vítězí ten, koho střelí nejmíňkrát.“
-Co? -Střelí?
Střelí čím?
Maďarsko je známé Rubikovou kostkou a gulášem.
To ví všichni.
Co neví všichni, je,
že tato země produkuje nejlepší lukostřelce na světě.
A my přijeli na akademii lukostřelby, kterou vede tenhle chlápek.
Nepřipadá mi to tak ostré.
Myslíš, že by to šlo do auta?
Mohlo by.
Byl jen jeden způsob, jak to zjistit.
Najít dobrovolníka a provést test.
„Tak, chlapi, myslím, že pro mě máte práci.
„Jsem připraven.“
-Tak jo. -Uhni s rukou, Nigele.
„A je to. Dám si to do klína. Žádné nepatřičnosti.“
Jdeme na to.
Vystřelíš na to šíp?
Ne, jen říkám, že si nemyslím, že tím projde.
-O to právě jde. -Ale když se netrefí do tohohle...
Přesně.
-Budeme tam. -Já vím.
Dobře.
Co když se to odrazí a trefí mě do oka?
Panebože.
A to jsi střílel ty.
Z toho jde strach, co?
Ty vole.
„Chlapi, mám v hlavě šíp.“
Ale oni jsou dobří.
Snažím se říct, že James May se netrefil do terče
ze šesti metrů.
A to stál na místě.
Ano, ale já jsem...
Bude to... My budeme jezdit kolem.
Aby to bylo ještě horší, přišla další zpráva od pana Wilmana.
„Lukostřelci na vás budou střílet
„z koňského sedla.“
-Takže budeme pohyblivý terč. -Jo.
-A oni se budou pohybovat na koních. -Jo.
Ano.
Na zvířatech, co se bojí
papírových sáčků, větru, deště, slunce, štěrku, klik...
Pytlíků od brambůrek.
Pojedou: „Jo, zamířil jsem na terč,“
a kůň si kýchne, poskočí nebo tak něco.
Šíp do čela.
-Podívej. -Já vím. Nechci to.
Jo, jsem si toho vědom.
U trati pana Wilmana
to zatím začalo vypadat jako ve Hře o trůny.
Takže po dlouhé diskusi mezi mnou a Hammondem
jsme se rozhodli, že první půjde James.
Za tři, dva, jedna, jeď!
Jamesovou taktikou bylo jet pomalu,
protože neměl na výběr.
Tady jede jezdec.
Slyšel jsem to.
A to.
Bože, to je ale...
Z Jamese Maye je dikobraz.
Bože, nech mě přejet tu čáru.
Propána.
Jedna, dva, tři, čtyři, pět,
-šest, sedm, osm, devět... -Šest, sedm, osm, devět.
...deset, 11, 12,
-13, 14. -Třináct, 14.
-Tvoje skóre, Jamesi Mayi, je 14... -Dobře.
...a jsi naživu.
Hammond byl další...
Tři, dva, jedna, sbohem!
...a na rozdíl od Jamese si mohl zvolit rychlost.
Hele, práší se od něj.
Doufá, že se ztratí ve vlastním oblaku prachu.
Proboha, střílí přímo na mě.
Bože, ty hrboly jsou...
To se mi nelíbilo.
I když některé šípy našly cíl...
Hammondovo použití rychlosti a výkonu fungovalo.
Jen jeden na téhle straně. To je chabé.
-Ale zlomil se. -A zlomil se.
-Má jen sedm. -Čtyři...
-Pět, šest, sedm. -Ale pak...
Počkejte.
Moment. Jeden terč ti upadl.
-No... -Podvádíš.
Tak kolik to bylo? Sedm?
Jo, plus ty tři, deset.
Shodil terč před koncem, za to je trest 4 body, 14.
Je to vyrovnané.
To jsou mezinárodní pravidla?
Nemůžeš mi jen tak dát...
„Ano. Já také souhlasím.“
-Tři na jednoho. -Nigela do toho netahej.
Právě to udělal.
Takže musím porazit 14.
J. Clarksone, jsi připraven?
Jo, ne šťastný, ale připravený.
Tři, dva, jedna, jeď.
Možná proto, že byli rozptýlení krásou mého auta...
Prokrista.
Lukostřelci stříleli víc na karoserii než na terče.
Mám to v čelním skle.
Ať to skončí!
I když to zaručilo vítězné skóre,
tým Le-Seyde zaplatil vysokou cenu.
Nigelovi Mansellovi upadla hlava!
„Podívej, cos udělal.“
„Střelili mě do tváře šípem.
„A teď mi upadla hlava.“
Můžeme ti sečíst zásahy?
Dobře. Raz, dva, tři, šest. Vyhrál jsi.
Přežil jsem, Nigel Mansell přišel o hlavu
-a můj svícen je na cucky. -Je zničený.
A takovou větu ještě nikdy nikdo neřekl.
Příštího rána jsme si všichni vypnuli telefony,
aby nám pan Wilman už nemohl psát,
a zamířili jsme do finální země, Slovinska.
SLOVINSKO
Opravil jsem si lustry.
Ale hlavně jsem chirurgicky připojil Nigelovu hlavu zpátky.
„No, hoši, máte to ale život.
„To musím říct.“
Mezitím James v hot rodu zase reptal.
Bože, já je nesnáším.
Je hlasité, hnusné, smrdí.
Urazil jsem všechny ženy.
Řeknu, a je z čeho vybírat,
že je to nejhorší auto, co jsem v televizi řídil.
Vlastně v celém mém životě.
Není ani rychlé.
Nejvyšší číslo, co jsem na tom tachometru viděl, bylo 112,
a vím, že to je jen asi 100. To je celé.
Brzy jsme však byli ve Slovinsku,
kde nás okamžitě rozptýlila scenérie.
To je... Ježíši, to je velkolepé.
No páni.
A brzy jsme si uvědomili, že tyto hory nejsou jen krásné...
ale mohly by být i užitečné.
Mohly by nám pomoct zjistit, jestli Jamesův hot rod
byl tak pomalý, jak tvrdil.
Jak rychle se ti povedlo v tom hot rodu jet?
Možná 110.
Sto deset. Dobře.
Podíváme se, co dokáže v rukou mistra.
Tady přichází.
„Ukažte zajíce psovi. Co to tady máme?
„Na tuhle práci je jen jeden člověk, a to jsem já se šípem v obličeji.
„Jsem připraven.“
„Máte tu světového šampiona.“
„Skutečného profíka za volantem.“
Dobře, Nigele. Jsi samozřejmě machr.
Ale abychom tě popohnali, přidali jsme ti trochu gravitace.
Za jednu jízdu pokořit 110 km/h.
Budeme vědět, jak rychle jsi jel,
protože je tam měřák napojený na rychlostní past.
„Nic se neboj. Tomu měřáku uletí mou rychlostí dvířka.“
„Jen sleduj ovládání.“
Připravený, Nigele?
„Jo jo. Připraven.“
Tři, dva, jedna, jeď.
-Už jede. -„Čau, hoši.“
-Nigele. -Vezmi to doprava.
I když náraz odhodil Nigelovy vlasy,
podařilo se mu získat zpátky kontrolu
a pokořil Jamesův rychlostní rekord.
Ale hot rod byl bohužel na odpis.
Takhle poškozené auto jsem neviděl od doby, co James jednou vjel do tunelu.
-To je, propána... -Je to ohnuté.
Jo, Nigele.
Jel jsi rychlostí 143,5 km/h.
To je o 40 km/h rychleji než já.
-Dobrá práce. -„Je mi to jedno. Končím.
„Tuhle práci nesnáším. Je nepohodlná.
„Podívejte, nemá to důstojnost.
„Ach, kámo.“
Pracuje s námi jen asi tři dny.
Nebyl s námi, lidi řeknou:
„Pamatujete, když s nimi byl Mansell?“
„Dlouho nevydržel, co?“
Měli bychom se omluvit majitelům sjezdovky.
-Omlouváme se. -Pardon.
-Pardon. Omlouváme se. -Promiňte.
Pardon.
PLANICA KRANJSKA GORA ÚDOLÍ SVĚTOVÝCH ŠAMPIONÁTŮ
Na cestu jsme se vrátili trochu smutní, že Nigel skončil.
Ale z té lepší stránky
jsme byli pouze 96 km od cíle u jezera Bled.
A náš kolega se opět usmíval.
Vítej zpátky, kamaráde.
Moc rád jsem zase s tebou.
Doufám, že jsem o tobě nikdy neřekl nic špatného.
Jestli ano, nemyslel jsem to vážně.
Počkej.
Nezastavuj.
Protože jsme tušili, že malý rošťák se vrátil ke starým trikům,
jsme s Jeremym zmizeli.
Crosleyho courání začalo.
Čau.
Hrozně se chci dostat k jezeru Bled, než bude tma.
Protože jsem slyšel, že je neskutečně krásné.
A vzhledem k tomu, co jsme už dnes viděli,
laťka je pěkně vysoko.
Na hedvábně hladké silnici míle ubíhaly jako nic
a my se mohli kochat krajinou.
Když začalo zapadat slunce, konečně jsme dorazili do cíle.
Pane jo.
No, to nezklamalo.
-Jako vždycky. -Jo.
Kdybys to namaloval a někomu ukázal,
řekl by, že jsi to přehnal.
Nemůžeš mít dva kostely.
Stačí mít jeden na ostrově, a jeden tam.
Pak hrad na skále.
Nikde na světě to takhle nevypadá.
Ale podívej, je to přímo tady.
To je báječné.
A miluji barvu vody z roztátého ledovce.
Je to nádherná scenérie.
No, mohli bychom počkat na Jamese.
Nebo bychom mohli jít najít bar nebo restauraci.
-S výhledem na... -Kde je vidět tohle,
-a dát si pivo. -Jo.
To se mi líbí víc, protože jako tým budeme moct...
66,6 % z nás si bude vychutnávat pivo při pohledu na tohle.
Jo.
Kapitán Šnek bohužel dorazil až po setmění.
Takže snědl půlku prasete, ale mělo jen tři nohy.
-Takže to bylo... -Mayi!
-Dobrý večer. -Všichni jsme to zvládli.
Vítej.
-Rád tě vidím. -Děkuji.
-Jsi tady. -To jsem.
Dokončili jsme práci. Něco jsme udělali.
Odvedli jsme dobrou práci. Pokořili to.
Jedinou nevýhodou je, a říkám to nerad,
že ten výhled, na jezero Bled, je... Že, Hammonde?
Je neuvěřitelný.
Výhled je slabé slovo. Je to pastva pro...
Říkal, že jeho oči mají zažívací potíže.
Nemohly zkonzumovat víc.
Já mám jezera rád, ale tomuhle se nic nevyrovná.
Je škoda, že jsi to propásl.
No, uvidím ho ráno.
V tom bude problém.
-Přišla zpráva. -Pan Wilman?
Ano. Letadlo letí ráno v osm.
Jo.
Ale ve tvém autě je to
-dvě a půl hodiny daleko. -Aha.
A musíš si nechat aspoň hodinu na odbavení.
Takže jsme to vymysleli.
-Jo. -Vážně?
Není, na co se dívat. Výhled je pryč.
-Musíme vyrazit ve 4:30. -Vážně?
Což je opravdu nešťastné.
-Dnes večer jsi to propásl. -Ano.
-Protože je tma. -Vážně?
Ale ráno to propásneš také, protože bude ještě větší tma.
-Jo. -Takže jdu do postele.
Což je také škoda, protože jsme měli výborné boloňské špagety.
Tak jo. Fajn. Uvidíme se ráno.
Uvidíme se na letišti.
-Nic neuvidíš. -My nemusíme vstávat.
Jen si to chci připomenout, než odjedu.
Druhý den ráno jsem se vydal na cestu, než vyšlo slunce.
Tak pojeď, plechovej parchante.
Dokonce mám na sobě triko Crosley. Jedeme.
Vlastně jsem vstal dřív, než jsem musel.
Protože jsem chtěl nechat malý dárek nafoukaným bratrům,
kteří na tomhle výletě viděli všechno, a já nic.
To musel být May.
To je strašné.
To je vážně...
Napálil mě.
-Co? -Mě taky.
Je podlý.
Taky je idiot, protože mám vpředu dvě rezervní.
Budu mít kolo, protože je to pickup.
Musí tam jedno být.
Sakra!
Jsou falešná.
-Co? -Jsou to atrapy.
Nemají v sobě kola.
Ta křídla na kola?
Vidím dovnitř.
Jsou jako potrubí, nejsou v nich kola.
Máš... Kde je tvoje rezerva?
Žádnou nemám.
Kam je sakra dal?
Na tohle nemáme čas.
Pak jsme je našli.
Panebože.
A co hůř, na jezeře Bled jsou zakázaná motorová plavidla.
Abychom dostali kola zpátky,
museli jsme zrekvírovat takzvanou veslici.
A sakra!
Je to jak Vlaštovky a Amazonky, jen na houby.
Dobrá.
Jsem špatně otočený.
-Potřebuji navigovat, Hammonde. -Ano.
Doprava a dolů. Nevím. Sedím opačně.
-Doleva a dolů. -Co?
Vítejte zpátky, diváci.
Myslím, že to stihnu, jestli se to autíčko neporouchá.
A rád bych podotkl, že jsem ve vedení.
Sedm set dvacet čtyři kubíků,
sedmdesát pět let, a tady jsem, vyhrávám.
A sakra!
Najel jsem do oblasti pro plavce.
Když jsem vyložil Hammonda do druhé loďky,
nakonec jsme se dostali k doku s našimi koly.
Promarnili jsme 45 minut.
Toho jsem si vědom.
Ne! Takhle to neudržím.
Brzdím, deru se kupředu, proplétám se. Děkuji.
To je skvělé autíčko.
Naštěstí pro nás kola plavou.
Takže ještě po chvíli námahy...
Teď!
Jsme byli konečně na cestě.
Dudy, potřebuju pořádně zrychlit.
Šestilitrový osmiválec mě tam dostane.
První úkol je dohonit Jamese Maye a vytlačit ho ze silnice.
Druhý úkol je chytit letadlo.
Teplota je stálá. Tlak oleje dobrý.
Toto auto má už jen jediný úkol,
po tolika letech na této planetě, a to je dostat mě na letiště.
To je celé.
Poslouchejte.
Čirá síla.
Ano.
No jo.
Jsem na lovu.
Já vepředu čelil největšímu nepříteli Crosleyho...
kopci.
Panebože!
Zpomalil jsem na 24 km/h.
No tak!
Zasmykuju.
Bere ty zatáčky.
Hele, co jsem našel.
Jeď!
Sorry, kámo. Nejde to jinak.
Takže James May prošvihl velkého Ježíše.
Prošvihl zajatecký tábor,
každý oběd a večeři celého výletu.
A teď prošvihne letadlo.
A asi míli nato...
Propána!
Svítí mi olej.
Svítí mi teplota.
Všechno mi svítí.
Já... se...
Přehřívám se.
Cože?
Rozsvěcují se mi všechny kontrolky.
Budu muset zastavit.
Propána.
A tak zbyl jeden.
Máš trochu potíže?
Neměl bych se radovat, ale...
Proboha.
Myslím, že problém je...
Nemyslím si... Vím, že ten problém je v tom,
že neběžel elektrický ventilátor.
Ukázalo se, že letiště bylo jen pár mil
od místa, kde měl Hammond poruchu.
Tady to je.
Letiště.
LETIŠTĚ MARIBOR
Dám si jejich oběd, pití,
a pak se natáhnu přes jejich sedadla.
Ale letadlo pana Wilmana nebylo, jaké jsem čekal.
To je... Ježíši.
A očividně už najíždělo.
A sakra!
Ne, hele. Už spouštějí rampu.
Rampa je dole.
Je dole.
Motory hrozně funí.
Hrozně.
Jsem tam!
Zase jsem sjel.
Zkusím to znovu.
No tak.
Zadní kola.
Ježíši!
Propána.
Ty vole! To si děláš srandu?
No tak, auto.
Jo.
Bože!
Ujíždí mi.
Projíždím.
Ty parchante!
To bylo trochu pozdě.
Tentokrát to musím dát.
Stěrače, nestírejte, sakra.
Už jede.
Nedokážu to.
Zastřel mě.
Zastřel mě, Alane.
Pojeď.
Jdu na to.
Jo!
Do prdele!
Nestartuje.
Pojeď, Jamesi.
Nejede.
-Takhle nevzlítne, ne? -Ne.
Proboha!
No tak, auto. Dokážeš to.
Pojeď, Jamesi.
Je dobře, že tahle dráha
-má 42 kilometrů. -To jsem rád.
Je delší než ta v Rychle a zběsile.
Mnohem delší.
Jedu!
No tak!
Jo.
Propánajána!
James May chytil letadlo!
Vítej na palubě!
-Děkuji. -Dokázali jsme to!
-Všichni jsme to zvládli. -Ty vole.
-Dokázali jsme to. -To bylo úžasné.
Proboha, vím, co...
Právě jsme najeli do přistávajícího letadla.
-Přišla mi zpráva. -Co?
Od pana Wilmana.
Píše: „Chcete kávu? Jsem u odbavení.“
Dobrá.
-Je to tam, že? -Tamhle.
Takže vše, co jsme teď udělali, nemělo nic společného s...
-výletem. -Kdepak.
A s tímto hrozným zklamáním je čas skončit.
Mockrát děkujeme za sledování.
Uvidíme se příště.
-Někdo se bude zlobit. -Jo.
Překlad titulků: Ludmila Vodičková
Kreativní dohled Miroslav Kokinda