Tak daleko,

tak blízko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Zindelová, Michaela Zindelová

Tak daleko, tak blízko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Daleko od sebe

Hana (prosinec 2017)

„Mamí!“ ozve se hned za mnou a já sebou trhnu. Ten sopránek přece poznám mezi všemi. Jde ale jen o hlásek z hloupého reklamního vánočního spotu, sedím doma úplně sama. Včera jsem tradičně navštívila adventní koncert sboru, kde roky zpívala. Při nástupu stejně oblečených siluet hledám v druhé řadě nalevo pokaždé tu „svoji“, plavovlasou. Stojí na svém místě. Uklidní mě to, bez kukátka a brýlí se tolik podobá Tereze.

Z ozvěny dceřiných Vánoc, prožitých zase skoro dva tisíce kilometrů od Prahy, se pořád vracím k poslané fotce s plamínky lodiček ze skořápek, co plují po vodě. Kdysi jsme to s Terezou dělávaly stejně. Na jejím malovaném znamení zvěrokruhu Vah je silueta tygra chystajícího se ke skoku. Jak výstižné! Terezina skořápka se každé naše Vánoce, napřed váhavě, ale nakonec vždycky, vydala přes vodu. Moje zato zůstávala trčet na strážném místě u mola.

Pryč se sentimentem, v teple odchované mládě je nadobro pryč. Je teď „odnikud“. Během dceřiných návštěv Prahy se cítím pokaždé stejně, trochu zadýchaně. A bývám po jejím odletu standardně o dvě kila lehčí. Sinusoida našeho vztahu v době návštěv je pokaždé pěkně rozeklaná – nahoru a pak zase dolů. Jak Tereza jednou sarkasticky konstatovala, dva dny dobrý, třetí průser… Trochu to zabolí, ale jinak je to fakt trefné.

Kde a proč jsme se my dvě, já a ten pozdní jedináček, vlastně ztratily? Do křehké hranice dospívání vypadala spokojeně, pak už bojovala proti všem. A proti mámě nejvíc. Napřed diskutovala, později už spíš jen mlčela. Dala mi jednou dárek – knížku, návod, jak přežít dospívání svého dítěte. Obsahovala ovšem natolik velkorysý styl výchovy, že jsem svou šanci zřejmě nepochopila. Mezi námi, i doma, bylo pořád nanejvýš kolem nuly. Přehlížela mě, byla nad věcí. Jako bych jí už dala všechno, co mámy předávají. V osmnácti se Tereza odstěhovala k Emilce, mé matce, do centra Prahy. Prý bude blíž k fakultě. A dál ode mne, pomyslela jsem si. Upřímně, přišlo mi to tehdy, po nekonečných půtkách a dohadech, docela vhod. Konečně klid, přejde to…

V letech po odchodu se už Tereza domů moc nevracela. Až na zatoulaný kondom v jejím pokoji, svědka prvních milostných zkušeností, jsem o ní věděla pramálo. Objevovala se spolehlivě jenom na Vánoce. Napéct marokánky, zapálit svíčky, rozdat dárky. Pečlivě roztřídila balicí papíry a byla zase pryč. Sledovala jsem její studium, několikrát mi vyložila tarotové karty, zkrátila si a pak zase nechala narůst vlasy. Ovšem průšvihy, především ty většího kalibru, jsem sledovala takřka v přímém přenosu. „Mamí!“ začínaly její telefonáty. Věděla, že zaručeně zafunguju. Podle rčení Malé děti, malé starosti, velké děti… Zamražené krabičky s cukrovím pro ni schovávám každý rok. Vánoce mohou být i v červenci, ne?

Kolikrát jsem si při našich bezeslovných i hlasitých půtkách bez vítěze vzpomněla na slova uznávaného odborníka na kabalu. Jednou, ve veselé společnosti, padla po nějaké sklence zvláštní nabídka – pokud nám na někom moc záleží, vyloží nám partnerskou numerologickou kabalu. Prima, záleží mi na Tereze. „Dětem nevykládám,“ odmítl předem striktně napsaná čísla, ze kterých vyčetl její věk. Pak si ale přece jen napsal naše data do dvou magických obrazců a po malé odmlce pronesl: „Mockrát jsem podobnou věc neviděl. Víte, v číslech má všechno svůj smysl a řád. Energie vašich osobních čísel je strašně silná, blízká a přitom protichůdná, vy máte zapnuté všechny motory, ona je pomalu startuje. Moc dlouho to trvá, tedy podle vás. Až je ale kompletně zapne a vy budete poblíž, bude rozhodně lepší, když bude mezi vámi někdo třetí.“ Během půlnočního loučení, ten večírek mi věštba nezkazila, mi ještě poměrně soustrastně ke své vizi dodal: „Ta vaše holka má hrozně ráda slunce. A taky ji chvalte, rozkvete… Hodně jí opakujte slovo sluníčko!“ Hlouposti, pomyslela jsem si s nadhledem před spaním. Lístečky s rozmáchlými číslicemi mám nicméně schované dodnes.

Pochválit a pohladit Terezu jsem často zapomínala. Prostě trochu akurátní knihovnice, co chce pro své dítě, jedináčka, to „nej“. Hlavně lepší roky, než prožívala sama. Tančila jsem a tančím tak rychle, jak dokážu – řečeno mou oblíbenou knížkou Barbary Gordonové. Prostě život podle abecedy s vyrovnanými svazky příběhů, s happy endem i bez něj. Hlavně když v nich nechybí velký dramatický oblouk, to je moje. Nové romány už jen zběžně prolistuji, málokdy je přečtu celé, jeden velký totiž zrovna prožívám na vlastní kůži.

Let poslední pětiletkou sezon byl všechno, jen ne zoufale jednotvárný a nudný. Pro Terezu i pro mne… Jedeme v rychlém rytmu, až poklusu, dál v podobných kruzích, každá pěkně jinde – setkáváme se jen během horkých prázdnin a ke konci roku. Útržky mých vzpomínek připomínají koláž: nugátově sladkou, citrónově kyselou, s jizvami svízelů a krátkými okamžiky štěstí. U menších ani větších problémů nebývám, často je vůbec neznám nebo se je dozvím až s časovým odstupem.

Lidé často žijí na dvou stranách světa a marně se snaží k sobě dostat. Ale taky často žijí vedle sebe, a přece tak daleko. K čertu s numerologií! Čím starší jsem, tím víc si uvědomuji, že nejde o to, co nastane, ale jak se se vším teď a tady vypořádáme. Rozhodla jsem se to stabilní konstatování, připsané do kolonky ztráty: jedna dcera, změnit. Člověk se jenom párkrát otočí a je mu… My dvě přece ještě nehrajeme přesčas a na penalty.

„Je mi líto, nejvíc ze všeho na světě toho, co jsme si nikdy neřekly,“ pronesla jsem u skleničky bílého. Tereza mlčela a pak jen pronesla: „Jednou se všechno dozvíš.“ Váhavý tygr v ní se chystal ke skoku. Čekala jsem na její přitakání dva roky. Sama bych nikdy nedokázala zaplnit některá nepopsaná místa na naší časové mapě, zůstala by sněhobílá, jako omylem nevytištěný arch v už dopsaném příběhu. Včetně tajenek a záhad nevyjasněného vztahu, umístěných docela nejhlouběji, v nějaké tajné skříňce duše.

Věděla jsem jediné – že musím počkat, až dostane chuť střídat se u kormidla vyprávění se mnou. Už dobře vím, že pokud se Tereza rozhodne, tak jednou provždy. Když konečně přikývla, nechtělo se mi, před kupou starých diářů, fotek a letitého deníku, do toho všeho zakousnout. Je přece tak zatraceně pohodlné nechat to prostě tak. Proč rozplétat ty zašmodrchané a pokroucené roky, když život nerozdává zrovna nejlepší karty? Ale dané slovo platí, pokusíme se o poctivou inventuru. Můj deník, otevřený po mnoha letech od boomu techniky, je v trendu současné komunikace tak zastarale pomalý, uvízl snad v minulém století. Teď bývám na sítích. Dokážeme vydolovat z uložených vzpomínek, poslaných obrázků, dlouhých mailů, informačních skypů a bleskurychlých telefonů prožitou pravdu? Jedna její část je tady v Praze, druhá ve Středomoří. Podaří se nám spolu poskládat mozaiku něčeho smysluplného?

Lidé, kteří zůstávají doma, když prší, umírají v šedesáti třech letech jen proto, že zůstávají doma, když prší, napsal Terezin oblíbený dětský spisovatel Jiří Kalousek. Měla bych podle toho aforismu být už po smrti. Existuje ovšem i jiná varianta, nezůstávat doma, i když prší… Hraju přece o nastavení našeho společného času. Za pokus to snad stojí. Ale jak k tomu sblížení dojít?

Co vlastně máme společného? A co rozdílného? Vlnité vlasy, když je vlhko. Pořádkumilovnost, smysl pro detail a maličkosti. Ona víc… Seřazené knížky, pěkně podle žánrů. Lék na bolení v krku. Když zůstane v pračce papírový kapesník, je v mé přední a v její zadní kapse. Já volím sklo, ona má raději dřevo. Máme oblíbené ochozené boty, které se nám nechce vyhodit. Její milované zavazovací, kotníčkové, s mnoha nachozenými kilometry, jsou uložené pěkně doma v poličce. Moje jsou zásadně na podpatku. Prý máme podobný hlas i úsměv. Shodná je odpověď na otázku: To jsi pekla ty? Blázníš?! Všechno už řešíme samy za sebe. Ona má názory o generaci jinde než já. Někdy se jedná o hodně rychlé a jindy záměrně odkládané řešení. K patnácti minutám zpoždění má oproti mně velmi vlažný vztah. A na její rychlé změny nálad prostě nemám. Dvě stejné sukně, které se nám jednou zalíbily, visí v šatníku, jedna tady, druhá tam. Kabát, který voní podobným parfémem, s sebou vozím na letiště na rychlý převlek z teplých krajin domů na sever. U moře se ona dívá na nebe, já do vln. Jsme tak blízko, a přitom tak daleko…

Odloučení

Hana (2011)

Když Tereza napíše na Skype, je dobře. Když se odmlčí, bývá z nějakého důvodu zle. Moc ji online, zelenou, na notebooku nevídám… Musela jsem si přivyknout na počítač, pak na tablet. Vím, že přenosy jsou rychlé a efektivní, ale až na výjimky se z nich vytratila empatie a radost. Jsou to informativní vzkazy, prosby, žádosti. Stav duše se v téhle rovině vytrácí. Pokud se privátu týče, na nejvyšší příčce stojí sdělení „Zase mě bolí v krku“. A na konci se říká místo „Ahoj zítra“ jen „Napíšeme si“. Zvykla jsem si už jen poptávat se na stav věcí v hraničních okamžicích. Otázka „Co se děje?“ mi už zůstává jako úvodní asi napořád. Zvyknu si na to? Asi nemám jinou šanci, hlavně aby to zvládla ona – ovšem, už je přece dávno dospělá… Příklad nového produktu konce minulého století: potulný expat, rodu ženského. Není ale čas exulantství z časů Komenského, nepíše se ani rok 1968, je nové tisíciletí. Pohledná holka, s mnoha certifikáty, ale hlavně se čtyřmi cizími hbitými jazyky v puse, které jí postačí na komunikaci nejen v zemích Evropy. Ten naposled – prý snadno a rychle – naučený, španělština, se v každodenní praxi života vyhoupl na první místo.

Rodinná rada měla mnohé výhrady k Terezině suverénní větě o tom, že řídit firmu za pomoci internetu a dobrého laptopu (na ten se rodina k jejím třicetinám složila) je v globálním terénu jednoduché. I když nemám žádný ukázkový příklad románu po ruce, tušila jsem, že jde zatím spíš o sci-fi než o pojednání ze současnosti. Ale ona přece neodchází z Čech až na konec světa, jen na ten prosluněný Pyrenejský poloostrov. A pak, Terezin přítel Pablo byl pro ni ze začátku v cizině jistá kotva, stal se Terezinou pomocnou rukou, ve společnosti i doma, při vysvětlení a někdy přešlapech, faux pas ve světě Kastilců, statečného Cida a výmluvného Cervantese. Hlavně ji ale drží v jakési ochranné česko-španělské bublině. A další rozdíly v každodenní realitě, kultuře, výchově, mentalitě? Netrap se tím, slyším Terezu v duchu…

Odchází do jiného světa s dvěma kufry a zbrusu novým nabušeným laptopem. Hned v prvním přecpaném kufru zmizela knížka, která nám doma dokázala vždycky spolehlivě spravit náladu, Jirotkův Saturnin – legendární paperback s ilustracemi Stanislava Dudy. Bude ho potřebovat víc než my, pomyslela jsem si, když jsem v knihovně na první pohled zahlédla silnou mezeru. Nebyl čas ani chuť mluvit o něčem takovém, jako je „výbava“, poctivé cíchy jsou v teplém povětří nonsens. Platí to i o dalších domácích dovednostech, třeba rodinné kuchařské recepty budou ve středomořském prostředí taky k ničemu. Já vím, všechno může mít své nové začátky. Jak ale budou ty Tereziny na jihu vypadat?

Navíc princip společného soužití po dvou letech v Praze a posléze i ve Španělsku vyprchával. V Česku zůstal asi už navěky odložený jen Pablův památeční zimník, který na jihu nepotřeboval. Hned na první zastávce Tereziny cesty, ve španělské Murcii, se vytratil do mlhy, stejně jako inteligentní, svérázný Pablo. Podle dost racionálního prohlášení mé dcery dobře splňoval ustálený vnějškový standard pro mladé muže: prostě fajn, velkej chlap, se kterým je legrace a má krásné hnědé oči. V Praze jsem pár takových prototypů poznala. A Pablo? Dost rychle odhadl moji slabost pro architekturu a výtvarné umění, dokázal vymýšlet a realizovat skvělé výlety s pěknými trasami. Byl tolerantní, dost nad věcí, shovívavě pohlížel nejen na Terezinu nedochvilnost – výletní letadlo za hranice všedních dní vždycky nakonec dostihli… Pablovo legrační „pokoukáme“ se stalo rychle hitem našeho domácího slovníku.

Tenhle Terezin „svůdce“ postával u samotného zrodu atraktivní myšlenky na její trvalý přesun do Španělska. Zdálo se mi, že tihle dva moderní singlové si k sobě našli cestu. On bude vyučovat fotografii, ona se pokusí udržet svou firmu v chodu, v evropském povětří. Silné pouto Pabla a Terezy po dvou letech, v Praze i ve Španělsku, povolilo. U nás doma zůstalo pramálo stop po obou – jen Pablův památeční zimník. A v malém pokojíku skromný azyl pro navrátilce. Terezou velmi pečlivě vybraný „komprimovaný“ soubor dětství – tři banánovky nejoblíbenějších knížek, fotky v albech naleštěného dětství. Okno, postel, stoleček… Stačí to na další nový začátek? Co vlastně jde ze dne na den zrušit?

Ve škále domácí kuchyně mne přešla chuť kuchtit společné obědy ve čtyřech, včetně pro Pabla nově zavedené tradice „španělských ptáčků“. Až si můj muž trpce stěžoval, že s koncem Terezina česko-španělského vztahu zcela zmizely z mého rejstříku. Nikdo z nás netušil, zda se na našem slavnostním pražském menu zase objeví.

Do ciziny natrvalo?

Tereza (leden 2010)

Založila jsem si v počítači soubor – na heslovité poznámky o mém odchodu, veletočích a proměnách. Zvykla jsem si na ten důvěrný kontakt, moderní návrat k diáři s komentářem. Ideální pro hodiny přeletů a přejezdů. První uložené záznamy z počátků mého „španělského“ života získávají nečekaný spád, všechno se nabaluje a zrychluje jako lavinová koule. Někdy si říkám, co by tak bylo, kdyby… Pak už vlastně nezbývá na tyhle řečnické dotazy čas.

Někdy později cestuju s omámeným kocourem Ríšou v přepravce. Odbavená nalehko, jako na dovolenou, jen s ním a jedním zavazadlem. Vytvářím si nový životní styl, který si už hodlám zachovat. Minimum sbalených věcí mi umožňuje další pohyb. Je to pragmatické a vlastně příjemné… Richard se stává tichým svědkem mých velkých změn. Nanejvýš mňoukne, nikdy nic nenamítá. Nediskutuje. Vzhledem k tomu, že jsem si od rané puberty o svých věcech rozhodovala sama, mi jeho neutrální postoj zcela vyhovuje. Přestupujeme v Barceloně. Mám asi dvě volné hodiny – příruční zavazadlo i přepravku s Ríšou jsem naložila na letištní vozík. A vyrážím ven, na cígo. Pozoruju úchvatný zimní západ slunce, odráží se v prosklené budově nového barcelonského terminálu – působí chladně a neosobně. Mám slabost pro horké letní slunce. Tohle ale není ono! Nepříjemně fouká a vítr nekompromisně proniká pod můj kdysi sváteční kabátek z dílny jedné z módních návrhářek, pro kterou jsem ještě nedávno pracovala.

Poslední dny v Praze byly tak rychlé a chaotické, že si ještě nedokážu pořádně poskládat myšlenky. V pražském bytě i v mé kanceláři zůstaly hromady věcí z horečnatého třídění. Ty nepotřebné i zcela zásadní. Pomáhala mi máma, Jirka a můj nejlepší kamarád Filip. Během několika dní jsme nekompromisně likvidovali život tří generací v jednom bytě s vysokými stropy, včetně klubek barevných vln a vyšívaných zástěr po babičce Emilce. Moje máma tady bydlela do třiceti a já odcházím se stejným údajem na časové přímce. Zůstala tu jen pronajatá kancelář a fialové autíčko, kterému říkám láskyplně Borůvka. Chtěla jsem změnu, je mi přesně třicet let a tři měsíce a na svou novou životní fázi se těším. Nejsem sice úplně přesvědčená, že nám to s Pablem klapne, ale vkládám do našeho vztahu celou svou sílu a energii. Nejvíc ze všeho se těším na nové prostředí, moře, olivy a pomalejší tempo. Mám za sebou několik dost akčních let, ukončení studií žurnalistiky, během nichž jsem už pracovala na živnostenský list. Od hosteskování přes administrativní práci v Národním divadle, psaní pro internetová i tištěná média až po „být pravou rukou“ několika pražských módních návrhářek… Nakonec založím malou agenturu pro pořádání tiskových konferencí i módních přehlídek. Borůvka mi zůstává denně a v každém ohledu věrnou společnicí. Dokážu ji zaparkovat i do nejtěsnějšího místa, znám každou skulinu pražských parkovacích zón.

Jaký rytmus získá asi můj profesní život, práce z domova? Mám uspořenou nějakou rezervu, odpočinu si, pak se uvidí… Všechno je celkem pěkně rozběhnuté, alespoň podle daňových přiznání. Ale tělo mi začíná stávkovat, nutně potřebuju stop time, zhluboka se nadechnout a podívat se na dění posledních let pomalu a zdálky. Když ale z balkonu v pátém patře pozoruju náklaďák odvážející nepotřebný nábytek na skládku, přes všechno těšení mi vyhrknou slzy. Do čeho se to vlastně pouštím? Už ale neexistuje cesta zpátky. A já o ni vlastně nestojím. Prostě zamkneme, klíč hodíme do studny a hotovo! Samozřejmě ne tak doslova. Určité množství věcí – dětské knížky, památeční fotky a obrázky – si dočasně uskladním u mámy, v hlavním pražském stanu.

Už přes dva roky chodím se Španělem Pablem. Mým učitelem začátečnického kurzu španělštiny. Napřed jsme po sobě jen pokukovali, on ovšem hodně opatrně… Kromě toho, že je poněkud nesmělý, mají tamní lektoři zakázáno navazovat soukromé vztahy se studenty. Nestihla jsem termín první závěrečné zkoušky, a tak jsem si s Pablem musela domluvit náhradní. Při zkoušení jsem bez problémů obstála a po několika dnech jsem mu poslala e-mailem poděkování za to, že mi časově vyšel vstříc, s přáním pěkných prázdnin.

Na začátku dalšího semestru jsme zašli na pivo a já s údivem zjistila, že Pablo mluví celkem obstojně a roztomile česky. Přes všechny vykřičníky v jeho smlouvě jsme se po několika týdnech dali dohromady. Byly moc pěkné ty naše společné noci a dny… Navíc se mi španělština najednou dostávala do krve několikanásobnou rychlostí. Podnikali jsme s jeho kamarády různé víkendové akce. Velkou výhodou je, že většina z nich jsou také učitelé španělštiny, kteří okamžitě podle mého výrazu poznali, že některému obratu nerozumím. Mluvili na mě pomaleji a trpělivě cokoliv vysvětlovali. V zaplacených hodinách pokračuju v gramatice a ve volném čase zažívám na vlastní kůži temperamentní hispánskou mentalitu.

Začala jsem se se všemi místo podání ruky zdravit pusou na obě tváře, okamžitě tykat, naučila jsem se rychle a nadšeně hovorové, dvojsmyslné i peprné výrazy. Už na vysoké mně, holce z Prahy, chyběla odvázaná parta z koleje. K typickému bezstarostně bohémskému životu jsem přičichla málokdy. A najednou, ve svých osmadvaceti, si ho dopřávám plnými doušky. Nedělní brunch, bláznivá vyjížďka na koních, tramvajový hop trop po pražských hospodách s originálními druhy piva, na všechno je najednou čas. Přestávám si brát práci na víkend a ve španělštině se probojuju rovnou do vyšší úrovně.

Žili jsme s Pablem osobitý česko-španělský mix. V hospodě si s chutí objednal i vepřové koleno s hořčicí a křenem. Je mistrem autentických momentů, v Praze nadšeně navštěvuje nefalšované pajzly čtvrté cenové kategorie. Zlobí se, když mu Češi snaživě odpovídají anglicky, jako by ho nechtěli pro výslovnost přijmout „do klubu“… On je na svoji češtinu patřičně hrdý a často se mě ptá na nejrůznější gramatické záludnosti. Díky chybkám v pádech a záměnách slov spolu prožíváme nekonečný řetězec vtipných situací. Než mu to stačím vysvětlit, myslí si třeba, že u nás nosí dárky „ježeček“, a já zase musím vzít na vědomí, že ve Španělsku vládnou o Vánocích Tři králové, Reyes Magos, kteří u nás postávají spíš v pozadí.

Pablo se pevně držel svého stylu, autentického retra jako vystřiženého z muzikálu Hair od Formana. Světem se protloukal většinou s pár drobnými po kapsách svých manšestráků… Pořád jako sólista, preferoval spíš krátkodobé přítelkyně s případným sexuálním „bonusem“. Vysvětloval mi, že španělští třicátníci mají své usazovací vize tak o pět, deset let opožděné, nikdo se jich znepokojeně neptá na založení rodiny. Do všeho se nadšeně hrnul, kromě párového života „na vážno“, prostě klasický single…

Je tmavooký, se širokým úsměvem. Už má míň vlasů, chytil z rychlého řídnutí komplex, zvykl si na čepice. Po boku své nové přítelkyně a „módní poradkyně“ se změnil, napřed trochu zanedbaný, pak osobitý v neformálním oblečení, žádný kravaťák. Ohrnuje nos nad vším snobským. Jednou jsem mu pořídila sluneční brýle značky Lacoste – ne kvůli logu na postranici, ale protože se mi zkrátka líbily. Jen nad nimi mávl opovržlivě rukou… Vystudovaný učitel fotografie se smyslem pro detail, trpělivý, často ho upoutá věc, která by mě asi jinak nezastavila. Kromě výuky španělštiny dělá vždy se vší vervou souběžně na několika kreativních projektech: fotí, natáčí krátké filmy, píše povídky. Chodíme často do kina, pouštíme si videa, čteme stejné knížky. S Pablem se člověk nenudí, má plány, spřádá nové aktivity. Všechno nás oba posunuje dál.

I naše komunikace je svérázná… Specifický mix česko-španělštiny. Vyrůstali jsme v docela jiných světech, hodně si povídáme o dětských hrách, pohádkách, jaké zážitky byly podobné a co vůbec ne. Odlišné vyrůstání kluka a holky z daleka – mentalita je jinde, naše země jsou jinde, daleko od sebe. Ale spojují nás stejné emoce a pocity… I totožný názor na barvy: ty naše jsou modrá a oranžová, nádherný duet oblohy a slunce. Vyráželi jsme skoro denně do společnosti, ale chtěla jsem si také povídat jen s Pablem, u láhve, o samotě. Je všude vítaný, trochu herec, trochu bavič. Někdy jsem na ty haldy kamarádů až žárlila. Jeden velký výlet, velký mejdan, až na výjimky věc veřejná. Na chvíle intimity skoro nebyl čas. Když už na ně došlo, byla to svérázná romantika.

Na jaře, po několika měsících, co jsme spolu, dorazí z Pablovy domovské jihošpanělské Eldy smutná zpráva: maminka má rakovinu! Bohužel se na diagnózu přišlo moc pozdě. A vyhlídky? Neradostné. Pablo je velmi skleslý, rychle odletí na návštěvu do nemocnice, kde už ho maminka vnímá jen napůl. Po několika dnech zemře… Od té doby Pablo stále zvažuje, jestli má dál zůstávat v Praze. Rodinu a nejlepší kamarády má ve Španělsku. A život je přece tak křehký! S maminkou měl spoustu společných plánů, chtěl nás brzy seznámit… Kolikrát odhadoval, jak bychom si rozuměly. Nakonec ale jen v létě položím na její hrob kytičku.

Ve svém rodném městečku mě Pablo během prvních návštěv s nadšením představuje všem nejlepším kamarádům: „To je Tereza, moje holka!“ Nikdo z nich mu evidentně nevěří, myslí si své. Po takových letech se tenhle světoběžník a jasný single zakoukal do Češky! Brzy si je ovšem, stejně jako členy Pablovy početné rodiny, získám. A na začátku nového školního roku mu, už v Praze, navrhnu, aby se ke mně přestěhoval. Do bytu po babičce, v centru, hned za rohem od jazykové školy, kde tehdy učil a kde jsme se poznali.

Nechtěl, vysvětloval mi, že se na tak zásadní krok necítí. Je mu takhle moc dobře, ale zatím se nechce natolik vázat. Polknu naprázdno: vždyť mu táhne na čtyřicítku! Nakonec ho respektuju a volný pokoj pronajímám jedné známé. Pablo zatím dál bydlí se sympatickým lesbickým párem, později s několika kamarády, všechno pokračuje ve stejném studentském, velmi bohémském stylu, se všemi plusy i minusy. Dlouho odolává, mrštně uhýbá i před seznámením s mámou a Jirkou. Všechno, co souvisí s posunem z jeho single pozice, zatím vetuje.

Věděla jsem ale, kdy naši budou v kavárně kina Lucerna. Pablo, zatím „pan Neviditelný“, tam jednou večer podal mámě zezadu růži. A bylo to. I když máma často s nadsázkou opakovala: Nemusím poznat všechny tvé chlapce, vídali se spolu rádi. Tak si sedli, že jsme dokonce všichni společně strávili Štědrý večer. Zdá se, že se moje rodina postupně smiřuje i s mou možnou potulnou existencí…

Časem se Pablo přestěhoval z Vinohrad do garsonky na Žižkově, kde se chodí na roh se džbánem pro pivo a pokuřuje se v okně. Jednou pozval Jirku s mámou do svého království na tradiční paellu, ta se ovšem skoro nekonala, protože roztržitý Pablo zapomněl v tramvaji pro recepturu zásadního králíka! Sehnat v Praze králíka nebylo jednoduché, mívali ho jen občas nebo v jednom řeznictví na objednávku. Pablo rychle zavolal na Ztráty a nálezy a svou úsměvnou češtinou vysvětlil svůj problém operátorce. Zvládli to promptně a s nadhledem: igelitku s podezřelým obsahem (o kterou žádný cestující evidentně nejevil zájem) zachránil na konečné řidič, který ji Pablovi o pár desítek minut později předal na stejné zastávce, jen v opačném směru… Paella s točeným pivem byla prvotřídní.

V následujících měsících se v našich diskuzích opakovaně vynořovala myšlenka na společný přesun do Španělska. Ještě vloni na podzim jsem váhala a ptala se, jestli si uvědomuju, kam se řítím. Vím přesně, kdy padlo definitivní rozhodnutí o Španělsku – po rodinné oslavě mých třicátých narozenin. Konala se opožděně, až v listopadu. Sešli jsme se v kavárně Louvre, ve velmi komorním obsazení, oba mí rodiče se svými novými partnery, moje teta Jarmila a já. Jirka, mámin manžel, se po prvotních rozpacích postaral o neformální konverzaci, byla jsem mu za to vděčná… Dostala jsem dva pugéty a obálku s velkorysým příspěvkem na pečlivě vybraný notebook, který stál v luxusním vybavení fakt hodně. Nová alfa i omega mého podnikání. Po kolečku gratulací a přípitku, během čekání na objednané jídlo, najednou nastalo ticho. Až se ozvala Jarmila, odjakživa trochu příkrá a na mě naježená: „Takže to máš jasné se Španělskem? Co když ti to s Pablem nevyjde? Nedávno jsi přece naznačovala, že vám to úplně neklape…“ Snažila jsem se napjatou atmosféru odlehčit: „Když to nevyjde s Pablem, najdu si Pedra!“ Mámin Jirka pak zase zachránil situaci a elegantně řeč přesměroval na španělské jídlo, můj táta Tomáš se hbitě chytil a odvyprávěl několik veselých historek, které zažil na hudebních turné s orchestrem.

Servírované dobroty mi nicméně trochu zhořkly v puse. V duchu jsem si povzdechla, to byla teda povedená oslava… Když jsem se z Louvru v noci vracela pěšky domů do Žitné, snažila jsem si sesumírovat myšlenky. Mám to se Španělskem fakt jasné? A v prázdné ulici si nahlas odpovím: Ano! Protože pokud se na jih nevydám, budu celý život přemítat, co by se bylo stalo, kdybych se rozhodla odejít… A než tohle, to radši zariskuju. I když nám to s Pablem možná dlouho nevydrží.

Druhý den už mě všechen vztek přešel, vlastně jsem byla tetě vděčná, že mě tím trochu razantním způsobem donutila udělat poslední tečku za rozhodnutím, které doprovázely četné obavy. A jak má Váha stoprocentně jasno, přestane rozvažovat a vyrazí.

Teď mám svůj nový začátek blizoučko, na dosah ruky. Kocour, omámený uspávací tabletou, se začíná vrtět a pomňoukávat. Je čas pomalu se vydat k letadlu do Alicante. O necelé dvě hodiny později oba vystoupíme úplně hotoví a dezorientovaní. Ríša jistě víc než já. Sakra, i tady, o něco víc na jihu, panuje v lednu ta hnusná vlezlá zima. A Pablo nikde. Ach jo, pěkně to začíná! Je osm večer, kručí mi v břiše, navíc u sebe nemám moc peněz a moje platební karta už mele z posledního. Sednu si do předražené letištní restaurace a objednávám jakési pofidérní plato combinado. Pablo mě nakonec najde u kuřete s hranolky. Dívá se na moje menu trochu nevrle, chtěl mě prý na uvítanou vzít do nějakého speciálního podniku. Zase ho bere extrémní slabost pro všechno skutečně autentické, v jakoukoliv denní i noční dobu. Jindy mi to nevadí, zažila jsem s ním spoustu neopakovatelných momentů, ale hladová a po dlouhé cestě na to nemám ani trochu náladu. Chci se prostě najíst, dojet do našeho murcijského bytečku, z letiště ještě dobrou hodinu cesty autem, a padnout do postele.

Nahaté léto

Tereza (2010)

Všechno dělám v novém prostředí poprvé. Probouzím se do „babylonu“ španělského jazyka, ale je mi uprostřed těch hlučných dialogů dobře, začínám chápat, čemu se lidé smějí, oč běží… Vyhlížím hlavně, kdy zima v bytě skoro bez topení a tmou od šesti večer do osmi ráno přejde do jara a očekávaného léta. Jaro dorazí narychlo a divoce, najednou kvetou stromy, narcisy, tulipány a kosatce. I když Murcia, sedmé největší město Španělska, není zrovna atraktivní lokalita, dá se tady pronajmout za směšnou cenu třípokojový zařízený byt včetně parkovacího místa. Obdobná částka by v Barceloně stačila sotva na pokoj ve sdíleném bytě. Ale Pablo je v téhle ničím nevýznamné oblasti doma. Smlouvu podepíšeme, když jednou přiletím na dva týdny. Z několika bytů, co jsme viděli, je ten „náš“ jednoznačně nejlepší. Vítáme patio, obezděnou terasu hned u kuchyně bytu, s originální barevně nasprejovanou zdí. Když tady venku v létě pověsím prádlo, je snad během půl hodiny suché! Věšení prádla se stává mým oblíbeným rituálem.

Co na tom, že na nás koukají sousedi z horních pater. Na patiu se opalujeme s knížkou, pořádáme bujaré večeře s přáteli a kocour Ríša má dobrodružný výběh, o jakém se mu v Praze ani nesnilo. Neosobní byt s nábytkem z překližky jsme si rychle zútulnili po našem. Fotky, barevné květináče, památeční hrníčky, gramofon a staré vinylové desky… A za pár dní dorazí kamion se čtrnácti narvanými banánovkami z Prahy.

Nadšeně všechny ty poklady vybaluju. Aspoň pár českých knížek, obrázků, mé oblíbené nádobí z Itálie, pár hrnců a kuchyňského náčiní po babi Emilce, boty a oblečení… Asi si nikdy nemyslela, že její věrní pomocníci skončí bůhvíkde. Všechno kolem je najednou veselejší. A jako doma. Odjezdů z Prahy s dalšími věcmi potřebuju víc, než se původně zdálo, často u nich asistuje máma. Těsně před Velikonocemi odlétám s ohromnou krabicí, máma má na sobě po mně zděděnou zlatavou bundičku a táhne se mnou solidárně bednu na autobus s konečnou na druhém ruzyňském terminálu. Čas letí, strčím kolemjdoucímu vietnamskému obchodníkovi padesátikorunu za zapůjčení rudlu. Malý kšeft rychle pochopí, i to, že se mu jeho pracovní prostředek zřejmě někdo vrátí. Doskáčeme složitě s objemným nákladem k autobusu. Ještě než se rozjede, stihnu ve květinovém stánku na zastávce koupit pro Pabla pomlázku. A pak už s ní jen vesele zamávám mámě… Ahoj!

Nořím se do vztahu s Pablem a v soustředěném rytmu začínám rozlišovat víc chutí Španělska – všemi smysly. Už v Praze se konala ochutnávka, mojí soukromou přípravkou byl poznávací kurz španělského jazyka a Španělska na jazyku. Všechno je pro mě náramná delikatesa, i docela obyčejné patatas a lo pobre, chutná varianta bramborové tortilly. Jsme bezdětní, neznepokojovaní složenkami. Bohémsko-učitelsko-kreativní život. Žádné regule… Pohodový mańana styl, chceme si všechno víc užít, při jakémkoliv stavu peněženky. Cenná zkušenost, ponechala jsem si ji.

Život na jihu Evropy má samozřejmě mnohé výhody, třeba každé ráno čerstvě vymačkaný pomerančový džus ke snídani, vynikající olivový olej. Vaření i nakupování mi připadá zábavné, rychle se orientuju v místních supermarketech. Po několikaminutovém pobytu ve výhni venku mě vždycky osvěží studené domácí gazpacho, máme ho v ledničce připravené na celý týden, stejně jako naši sousedé kolem. Každá návštěva trhu je zážitek, barevný a chuťový ohňostroj – sýry, milion druhů oliv, zelenina a ovoce…

„Co uděláme k obědu?“ ptám se Pabla. „Koupíme rybu“ rozhodne rychle a hned se pro ni jede na kole na trh. Ryba se hodí na pánev, rozkrájí se meloun, po obědě si ho každý dopřeje velký kus namísto dezertu… Všechno je tak úžasně chutné. Sladká šťáva mi zůstává dlouho na prstech. Dám si ještě kousek! Hned při prvních cestách do Španělska nasávám kulturu hlouběji. Získávám docela jiné pocity a zkušenosti než při turistickém průletu krajinou. Třeba chuť vídat se. Tradiční rodinné obědy o několika chodech – aperitivo, primero, segundo, postre…

Siesta je v letních měsících vlastně nutná věc. Má své opodstatnění. Zažité rituály a režimy střední Evropy tady neplatí. Měním se, instaluju v sobě nové zvyky. Od dvanácti do tří odpoledne je příšerné vedro a s plným žaludkem nelze prostě dělat rychlé pohyby. Učím se relaxovat, ale skoro nikdy neusnu. Odpolední zdřímnutí je prima, ale spát dlouho pro mě nese problém s restartem. Španělsko žije v rytmu od siesty k fiestě. A rodinné vazby jsou převelice pevné. Všechny svátky jsou příležitostí vídat se. Se vší vážností se bere každá pozvánka na svatbu z dalekého příbuzenstva ze čtvrtého kolena, slaví spolu široká rodina. Všichni jsou vřelí, svatba se sypáním novomanželů rýží bývá vlastně až druhotná. Výkřiky po úvodním „Jak dlouho jsme se neviděli! Jak se máš?“ jsou prapodstatou setkání. Hloučky si povídají o těch, co odešli, a těch, kterým se narodily děti. Všichni pánové, včetně nekuřáků, si obvykle po obědě dávají doutník. Něco kromobyčejně fajnového! Pije se víc alkoholu, ve všem je znát vytržení ze všedního běhu dní. A pak se zase žije normální život. Po dvou dnech gejzíru nadšení a vodopádu slov nastává siesta – společnost se rozjede a žije dál svůj rutinní život. Nastává zklidnění, normál. Po radostném vzájemném ujištění, že běh jejich světa je v pořádku.

I jako svatebčan je ostuda mít na sobě na slavnosti něco obnošeného. Všemu kolem, krášlení a oblečení, se věnuje velká pozornost. V době, kdy jsem odcházela, braly už návrhářky ve svých nových kolekcích na vědomí výraznou změnu počasí: období začala v ročním koloběhu splývat. Moje říjnová návštěva v trenčkotu vypadala v ostrém slunci nepatřičně, běžela jsem si koupit krátké kalhoty. Letní výprodeje byly už passé a v podzimní kolekci měli jen černé šortky, myšlené k punčocháčům. Všechny Španělky kolem ale s příchodem podzimu zatvrzele nosí kotníčkové boty, dlouhé kalhoty a parky. Než spustím plynulou španělštinou, potvrzuju svým oblečením a žabkami mimo nepsanou normu punc cizinky, guiri.

Vstává se o něco později, kolem páté šesté je čas na svačinu, meriendu, a mnohem později večer než u nás se rychle plní stoly restaurací, v těch oblíbených se stojí fronty… Žádné rezervace, počká se na baru u piva a oliv. Nanejvýš zápis na čekačku, lista de espera. Volný stůl budete mít asi za tři čtvrtě hodiny. Denně, kolem osmé, začíná město ožívat, později už ulice hučí jako v úle. U stolu to bývá různé, když jsem se zapojila do zdejší hlučné komunikace doprovázené gesty, kde jeden mluví na každého, po boku mi chyběli učitelé, kteří by mi leccos vysvětlili. Dostávala jsem se do styku s nářečími…

Větší akce se nechávají na víkendy. Třeba složitá a kostýmovaná fiesta Moros y Christianos, průvod Maurů a křesťanů. Byla jsem převlečená za Maurku. V tradičním oblečení, harémových kalhotách, vestičce a čepici. Podědila jsem komplet po nějaké příbuzné z Pablova rodu, ve své velikosti. Po okázalých průvodech se míří hned do restaurace a po večeři do hudebního klubu. Bujaré oslavování jsem někdy osobně končívala už třeba při předkrmu. Nejsem sova, ale skřivan, a když uhodí moje hodina, usínám běžně skoro vestoje, takže věcí znalá společnost mi už ukazovala vhodné místo, kde se můžu pohodlně natáhnout. Pár hodin se prospím, vzbudí mě třeba ohňostroj, já ožiju a připojím se k dění. Tolerantní společnost si na to brzy zvykne. Šlo o můj fenomén – novia de Pablo, ta jeho Tereza je prostě specifický druh.

Prožívám první autentické prázdniny v rodinném kruhu. Víkendy rádi trávíme v domě po Pablově mamince společně s jeho bratrem Javim a partnerkou Dolores (žijí spolu roky také bez prstýnku). Singlovství mají zřejmě v genech. Dům v Eldě zůstává v klasickém stylu, všude chladivé kachle, na stěnách visí jako dekorace keramické talíře… V úmorném vedru všichni přežíváme, jak se dá. Ožíváme až po západu slunce. Několikrát denně se sprchujeme nazí na dvorku domu za kamennou zdí a rychle hledáme úlevu ve stínu. Beze slov, nejsou potřeba. Víno si při jídle mícháme pro jistotu se sladkou minerálkou.

Moje vlasy brzy vybělilo slunce, žádná líčidla, stačí mi jen zlatavý „pudr“ na celém těle… Přestala jsem nosit stříbrné šperky, už nejsem ta městská holka, malé korálky na krku nebo mušličky na šňůrce kolem kotníku mi naprosto stačí. Nosím daleko pestřejší oblečení s jednoduchým střihem. Chytám po dosavadním zrychleném tempu vše nové, zcela odlišné. Jiná je každá sekunda, jiné jsou vůně, všechno pod kontrolou slunce. Cítím se celá oslněná a okouzlená. Pablo moje změny moc nevnímá, je přece zvyklý takhle žít.

U dveří domu mě pokaždé vítá obrovský jasmínový keř, který večer omamně zavoní. Pablo tady má stabilně zaparkovaného červeného veterána, kterému něžně a lehce ironicky přezdívá Torete, Býček. Žádná klimatizace, stačí jen otevřít okénka a jede se. Roztomilé autíčko jezdí zásadně v pomalém pruhu a budí sympatie, mnozí nám mávají. Vždycky nakonec nastartuje a výlety s ním jsou plné dobrodružství i nostalgie. Kromě návštěv zastrčených plážiček, stvořených jen pro nás dva, jsme také v obrovském přírodním autokině zhlédli film. O kvalitu snímku nešlo, spíš o atmosféru, s druhým „plátnem“ se zářícími hvězdami. Zážitek v družném společenství lidí zobajících sladké i slané drobnosti – kromě obligátního popcornu a chipsů třeba slunečnicová semínka, pipas – a popíjejících z plechovek ve svých autech. Kochání se krajinou v našem pojízdném veteránu nemá konce. Jednou večer, když měly padat úchvatné meteorické roje, perseidy, jsme se rozhodli přespat na hoře Cid, která se vzpíná na horizontu. Pod temně modrým nebem hory se slavným jménem jsme nocovali – měli jsme s sebou spacáky, karimatky, teplé oblečení, nějaké jídlo a láhev vína. Všechno tu noc sedělo jako odstavce krásné pohádky.

Když uplynul nějaký čas od smrti Pablovy maminky, oba jsme cítili, že vztah naší čtyřky „skorošvagrů“ začíná skřípat. Třeba když „na jejich území“ Pablo uspořádal hodně veselou oslavu svých narozenin. Bezdětní učitelé měli rádi svůj klid. Dolores, hubená intelektuálka, menší prsa a brejličky. Vlastně hodně jako já. Javi stále častěji vyklízel pole, odjížděl na kole nebo s kamarády horolezci slaňovat do okolí. Oba náturou o dost striktnější než my dva. Nepamatuju si žádnou hádku, spíš ticho.

Poznávám i další členy Pablova příbuzenstva – dva ze čtyř sourozenců se odstěhovali do různých koutů Španělska a založili vlastní rodiny. Všichni společně pobývají každé druhé prázdniny na miniaturním ostrůvku Tabarka, pár lodních mil od alicantského přístavu. Odjakživa mi připadalo, že ostrovy, kousky země obklopené ze všech stran mořem, jsou nabité zvláštní energií. Magicky mě přitahují… A na Tabarce se cítím nádherně. Pominu-li turisty s foťáky, kteří se vykoupou, dají si paellu v jedné z restaurací u přístavu a zase hurá zpátky na pevninu, zastavil se tady čas. Když s houkáním odjíždí poslední výletní loď a zmizí hluční turisté, zůstává jen pár starousedlíků v mixu s lidmi na prázdninách. Před večeří se všichni shromažďují u zdi nad skalnatým břehem a mlčky sledují západ slunce. Nádherný rituál… Párkrát neodolám a ještě jednou skočím do vody, momentálně teplejší než vzduch kolem, a nechám se nadnášet na tmavých vlnách s odlesky slunce. Impozantní zářivá koule s úchvatnými červánky okolo nakonec, jako každý den, mizí v moři…

Čas podávání večeře nastává, když se rozsvítí lucerničky v tabarských uličkách a na jediném náměstíčku. Stoly se vynášejí před dům, sousedé vzájemně ochutnávají své delikatesy, do pozdních hodin všude kolem pobíhají děti i psi. A když se odnesou talíře, víno ovšem zůstává, hrají se společenské hry. Chytré telefony sem ještě nedorazily, rozšíření internetu a televize na Tabarce brání nejen nedostatečné pokrytí, ale i nezájem místních obyvatel. Pokaždé je veselo, já se taky často odvážu, směju se na celé kolo a mluvím víc nahlas, abych se v hluku hlasů ze všech stran vůbec prosadila. Postavičky postupně mizí, chystají se ke spánku do svých domků, světla v oknech zhasínají – nastává klid, který smí rušit jenom cikády. Ostrov odtikává vlastním, osobitým, neuspěchaným a hlavně bezstarostným rytmem, kterému se člověk za pár dní ochotně přizpůsobí. Kolikrát mě napadlo, že na ostrůvku si s trochou nadsázky vystačíte s málem: plavkami, víceúčelovým pareem, botami do vody, opalovacím krémem a slunečními brýlemi. Od rána do noci spolu, potřebujeme snad něco víc? Nadšeně kopíruju nabídnutý životní styl. S poklidným rytmem koupání, grilování a toulání.

Když chceme vidět východ slunce, musíme si přivstat. A vyrazit ven nejpozději kolem půl páté, abychom to ještě za tmy stihli na druhý, neobydlený konec ostrova. Procházka je kromě nádherné podívané korunována stoprocentně soukromým vykoupáním bez plavek, jen ve společnosti racků. Ti ovšem rychle merčí naši bagetu, přibalenou do batůžku s nepostradatelnou láhví vody. Nebylo ovšem radno se dlouho zdržovat, cesta zpátky, pod již neúprosně zářícím sluncem, bývá pokaždé dost namáhavá.

„Pojď sem,“ vyzve mě Pablo. V moři mi mokrou látku parea přehodí přes vlasy a ramena, malinko mě pohladí… Cestou to opakujeme několikrát. Ta zlatá koule umí pěkně zatopit pod kotlem! Konečně se blíží obrysy obydlené části ostrova, pomalu se vracím do reality. O chvíli později se, zmožení a zpocení, setkáme se zbytkem rodiny. Už jsem se naučila nechovat se jako běžná blondýnka se světlejší kůží u moře. Tady je důležitější chránit se, než oslňovat bronzově opálenou pokožkou. Na ostrově s oblibou nosím hippie kostýmy…

Pokud zrovna nemáme službu na vaření oběda, střídáme se pěkně po dnech, můžeme se zbytek dopoledne věnovat bezstarostným vodním radovánkám: řádění s Pablovými malými neteřemi, šnorchlování a pozorování rybích hejn, skákání a plavání. Ráda pozoruju, jak si to Pablo užívá, hodně hlasitě a expresivně si hraje se spoustou dětí. Jednou bude skvělej táta, prolétne mi hlavou. Jeho vnitřní paniku z myšlenky, že bude mít vlastní potomky, zatím neřeším…

Denně po obědě nastává v zadním patiu domu, obezděném barevnými kachlemi, čas siesty. Obvykle si vynášíme lehké matrace před dům a odpočíváme, čteme nebo pospáváme ve stínu košatého stromu… Nikdo z místních tady nezamyká, chleba se rezervuje v jediném miniobchůdku s potravinami den předem a lidé se po cestě rádi zastavují na kus řeči. Oáza uprostřed moře bez jediného automobilu a s chráněnou mořskou rezervací, v jejímž okolí mají rybáři zákaz lovit. Zima na Tabarce musí být určitě hodně drsná, výletní linky mizí a s nimi se téměř přeruší spojení s pevninou. Ale dneska ještě panuje bezstarostné léto…

Východy a západy slunce

Tereza (podzim 2010 až léto 2011)

Pablo od září vyučuje na umělecké vysoké škole v Murcii. Zatím zůstává trochu stranou, co budu dělat dál já. Podnikání na dálku se přes již znatelnou krizi zatím jakžtakž hýbe. Od začátku školního roku jako by Pablo spadl k původní, jemu vlastní liknavosti k párovému životu. Nikdy přede mnou nebydlel s žádnou holkou a už celý jeho vlastní posun v posledním roce mu určitě připadá strašně revoluční. Je narozený na konci července – na pomezí Raka a Lva. Polovičatý Lev, ale ten Rak uvnitř ho brzdí, pořád přede mnou couvá. Nikdy mi vlastně na rovinu neřekl, jak moc o mě stojí. Ale udělal na své poměry superodvážné rozhodnutí, být spolu v Murcii. Z hypotetických a opatrně nahozených témat typu sňatek nebo založení rodiny má ale nadále osypky.

A já? Odešla jsem se svým partnerem z domova, už jsme opravdový pár, ne jen „na zkoušku“. Je otázka, zda člověk, který žije ve vlastní zemi, dokáže vůbec tohle všechno ocenit. Pablo jako by nevnímal, co všechno můj příchod znamená. On je přece doma. Myslím, že ten, kdo odchází za druhým, ukazuje větší odvahu. Užívali jsme si a já už si pomaličku přála víc než být „kocourka“ po boku svého „kocourka“. Pablo získal po letech živoření v Praze konečně slušný plat, už vydělává nejen na přežití, a mohli jsme tak, snad s trochou počítání, začít hospodařit společně. Já na to byla připravená, umím vyjít s málem. Nikdy jsme ale o společné domácnosti nediskutovali. Pablo si dál ponechával styl, na který jsme najeli po první příjezdu, beze změn: každý pěkně za své… Náklady jako nájemné a větší nákupy jsme řešili přesně napůl. Asi zdejší zvyk. Přišlo mi to trochu nefér, hlavně potom, co jsem v Praze platila většinu společných útrat. Byl tehdy chudý učitel a já? „Zazobaná podnikatelka“! Dost rychle se naše karty obrátily. Já mívala v kapse pár eur a přemýšlela v supermarketu, co vlastně můžu koupit k večeři. Byla jsem ale hrdá a nechtěla jsem se pouštět do diskuzí ohledně financí. Jak to s námi bude dál? Moc vesele mi z toho nebylo.

Uprostřed zimy už po mém opálení není ani památky, a navíc mě nečekaně přepadají divné bolesti břicha. Nepříjemné, prudké křeče v podbřišku, při kterých zatínám pěsti a slzím. Přitom nečekám své dny. Obracím se na svoji S.O.S. kamarádku, aby mi poslala na dálku reiki, vyzkouším alternativní metody, ale bez většího efektu. Trochu se mi uleví, ale návštěvu doktora nechci odkládat. Moje zdravotní pojištění ve Španělsku je zatím nejasné, i když jako příslušnice Evropské unie… Rozhoduju se vydržet pár dní do plánovaného odletu do Prahy.

U doktora se dozvídám, že mám osmicentimetrovou cystu na vaječníku a musím na operaci. Pokud možno hned… Čeká mě první pobyt v nemocnici v životě. Ne zcela jednoduchá situace, zase jednou jsem, jako u všech podstatných věcí, sama.

Jeden den se ocitnu na nemocničním pokoji s dalšími ženami, se kterými si krátíme dlouhou chvíli povídáním. V těch pár dnech se stáváme pro sebe nanejvýš důležité, čekáme na zákrok, sdílíme společné obavy – jsme spojenkyně na život a na smrt. Dost rychle se o každé z nich dozvím poměrně intimní informace. Dokola se řeší mateřství, potraty, porody, problémy v těhotenství. Naslouchám a fascinuje mě ochotná sdílnost, kdy se při náhodném setkání u automatu na kafe dostanu rovnou do privátu… O jinak anonymní ženě mám rázem skoro větší přehled než o životech blízkých kamarádek. Andrea, krásná lékárnice, kterou se silným krvácením přivezli rovnou z práce v bílém plášti, mi přečetla pěknou větu z článku v časopise (které si vzájemně půjčujeme, sdílíme i džusy a jiné dobroty od návštěv): Jsme instalováni jako lidé, chováme se jako lidé, ale máme prý v sobě také pudy lovců, které se v nás otevírají v nějaké periodě, a my se reprodukujeme, když nastane čas. Platí to pro muže i ženy… Ta zvláštní myšlenka mi uvízla v hlavě. Na gynekologickém oddělení se naprosto všechno točí kolem potomků: řeší se ratolesti, včetně komplikací s jejich pořízením, muži hrají jen okrajové role. Miminko ve všech pádech. Když je na něj brzy a kdy pozdě. Kdy je to ale akorát? V tomhle ohledu mám zatím nepopsaný štít, jen zvědavě nakukuju do cizích příběhů. Partička z nemocničního pokoje se ihned po propuštění rozpadá, každá z nás kráčí za svým osudem…

Po úspěšné operaci mi na kontrole doktor věcně sdělí, že se jednalo o takzvanou čokoládovou cystu, způsobenou endometriózou. Doporučuje mi co nejdříve otěhotnět. Při jeho věcném konstatování si v duchu pomyslím: dobrý nápad, pořídit si dítě. Na přemýšlení o miminku mám zatím čas, „pudy lovce“ necítím, nechci se vůbec zaobírat všemi následky operace. Zatím ne. Pablo v telefonátu bere vše na vědomí. „Ano, ano!“ přitakává až moc pokorně, ale myslím, že s ulehčením odkopne balvan problémů daleko od sebe. I já tentokrát se svým nedořešeným životem ukládám „pablovským způsobem“ tuhle vizi „na někdy“. Všechno zůstává na místě, nic se neposunuje dál… S požehnáním doktora si kupuju letenku zpátky do Španělska.

V květnu vyrážíme s Pablem na pouť do Santiaga de Compostela. Od středověku proslulé poutní místo je i v dnešní době neodolatelné pro davy návštěvníků, v současnosti už ovšem většina z nich putuje z jiných než náboženských důvodů. Jde spíš o meditaci na cestě, která může mít vyšší smysl – třeba uzdravení rodinného příslušníka. Před významným rozhodnutím dorazit až do cíle přináší prý poutníkovi Santiago i restart, pohled na životní etapu, privátní záležitost z jiné perspektivy. Co tenhle kompas místa s názvem, co zní jako zaklínadlo, přinese nám dvěma? Pablo využívá velmi slavené a mnohem delší velikonoční prázdniny, než bývají u nás, desetidenní tradici nastavil vlastní dovolenou. Moje „volná noha“ k tomu – můžeme startovat!

Jako praví poutníci bychom měli pěšky vyrazit z našeho domova, tedy z Murcie, ale tenhle ideální záměr nebývá pro většinu lidí v současné době možný. Každý si zvolí nějaký úsek a začne putovat podle svých časových možností, třeba pět set kilometrů od Santiaga. Klasická cesta je francouzská, ale my se rozhodli pro variantu severní, přes skalnatou Galicii porostlou lesy. Začínáme v Oviedu, kam doletíme. Na zádech si každý neseme batůžek jen s tím nejnutnějším. Při denním plánu dvaceti až třiceti pěších kilometrů zvlněným terénem je každý gram navíc pěkně znát. Jak se dostaneme z města, zamíříme do první noclehárny. Podlouhlého domu na kopci s nádherným výhledem, kde slyšíme jen ptáky a cinkání kravích zvonců. Po chvíli odbije zvonice v nedaleké vesnici sedm. Moment, kdy jsem poprvé pocítila, že tahle pouť je dobrý nápad. Do návštěvní knihy jsme s Pablem napsali: „Říká se, že společná pouť do Santiaga dva lidi buď navždy spojí, nebo rozdělí. No tak uvidíme, jak to dopadne s námi!“

V monotónním pochodu po často blátivém povrchu země mi leccos prolítne hlavou… Takové asketické dny a noci jsou k tomu jako stvořené. Spí se na palandách, v ložnicích pro více lidí. V kuchyňce se obvykle vaří špagety, poutníci se všude rádi dělí o své zásoby. Co se koupí, hned se sní. V některých noclehárnách byl dokonce personál, který připravuje večeři pro všechny příchozí. Příspěvek za střechu nad hlavou je dobrovolný, obvykle pár eur. Vstává se za kuropění, během cesty do dalšího cíle se pokaždé vytvářejí čile konverzující skupinky. Pablo se rád zapojí, já se straním. Necítím chuť klábosit v nádherné přírodě a rušit ticho banálními dotazy: odkud kdo je, co dělá a proč se sem vlastně vydal.

Jednou večer jsme dorazili jako jedni z posledních do vesničky kompletně postavené z kamene. Celé ulice a domy, úplné kamenné království! Bohužel pro nás už ale v ubytovně nemají volné postele. Nakonec to ale dopadlo úžasně. Dostali jsme k dispozici na přespání jeden z malých domečků s kamennými zdmi s tím, že k nám možná ještě někoho přidají, ale nakonec zůstaneme sami dva. Chybí elektřina, prostor protepluje jen několik svíček. Připadá mi to velmi romantické. „Co říkáš, Pablo?“ Nabízím mu na tak dokonalém místě milování bez ochrany. Bylo by přece úžasné počít miminko v tak mimořádný okamžik! Na nic podobného jsem předtím nemyslela, bylo to zcela spontánní… Tušila jsem ovšem ještě dřív, než jsem nabídku vyhrkla, že reakce bude stejná jako pokaždé, když se jedná o něco „riskantně závazného“ – Pablo vycouvá. Musím si prý najít napřed ve Španělsku pořádnou práci a za pár let se uvidí! V tu chvíli se Váhy ve mně obrátily, začala jsem přemýšlet, zda pokračovat po jeho boku, nebo bez něj. Nejen kvůli možnému potomkovi. Já udělala odchodem kvůli němu závažný, velký krok. A on? Přešlapuje na místě.

Blížili jsme se k cíli a naše trasa poutníků se napojila na masovější, francouzskou cestu. Fascinující ticho zmizelo, přibyly úseky po silnici s auty a všude plno poutníků, putuje se pěšky, na kole nebo na koni. Raději jsme popojeli osmdesát kilometrů autobusem, abychom se mohli ze Santiaga ještě vydat na „konec světa“ do Finisterre – nejzápadnějšího výběžku evropského kontinentu. Kolem něj dál už nic, jen vlny Atlantiku. Tady jsme s Pablem provedli po vzoru středověkých poutníků malý rituál. Nad ohýnkem jsme spálili oblečení, které jsme měli na sobě, a symbolicky tak začali novou etapu našeho života. Teď vlastně přišlo to zásadní: jestli půjdeme spolu, nebo každý sólo. Po návratu z pouti do Murcie už nejsem vším tolik okouzlená, ale v mnoha ohledech realističtější. Ostatně mezní situace jako vždy ukazují pěkně na rovinu charakter člověka po mém boku. Všechno závazné bude mít s Pablem rovnítko – odklad na neurčito.

Do konce školního roku zažíváme docela obyčejné dny, fajn i hodně poetické momenty. Skutečné tajnosti si každý z nás nechává v sobě a musím si otevřeně přiznat, že mé velké naděje na hledání práce v Murcii berou pomalu zasvé. Problémy zatím zůstávají v koutě, v létě nás oba čeká dlouho plánovaná dovolená snů, navštívíme kamarády na Filipínách! Zaplatila jsem obě naše letenky, a vyrovnala tak soukromé minus nastřádané za poslední měsíce u Pabla.

Na letišti nás vítá typický odér Asie, který jsem už poznala v Thajsku. Žije se tu neuvěřitelně levně, ale i při minimálních částkách za ubytování a restaurace Pablo pokaždé trvá na tom, abychom se dělili fifty fifty, i když se jedná o legrační obnosy ve filipínských pesos. Při jednom z prvních koupání v opuštěné zátočince s bílým pískem Pablo nešťastně šlápne na ostrý kámen, rozřízne si chodidlo. Jedná se o dost hlubokou ránu! Hned zamíříme do manilské nemocnice, abychom se vyhnuli jakémukoliv riziku.

Pablo ale nemá cestovní připojištění a musí si veškerá vyšetření uhradit sám. Jeho uspořená eura vzala jediným projetím kartou nemocničního platebního terminálu zasvé. Hned na chodbě mi vztekle vynadal, proč jsem ho na možnost připojištění neupozornila. Mám cestovní pojištění ke kartě, a na něj jsem fakt vůbec nepomyslela. Není to přece malé dítě! Naše vysněná dovolená ztrácí smysl. Nohu Pablo nesmí v následujících týdnech namáčet. Je mi ho líto…

Dovolenou si nicméně zkazit nenechám. Trávím hodiny šnorchlováním a pozorováním hejn rybek, které hrají všemi barvami. Pablo mi k mým blížícím se narozeninám předem nadělil potápěcí brýle s dioptrickými skly. Konečně vidím podmořský svět nádherně ostře. Jednou si plavu v zátočině, pode mnou kameny a najednou se jeden z nich pohne. Je to želva a blíží se ke mně. V první chvíli se nečekaného pohybu „kamene“ leknu, ale pak už se jen kochám. Zvíře mě vzápětí zaregistruje a zamíří do hloubky. Na břehu pak o svém zážitku s očima navrch hlavy vyprávím, zaslechne to Filipínka (hodně z tamních obyvatel umí španělsky) a nadšeně na mě volá, že vidět želvu znamená štěstí. Tak jo, ukládám si to do hlavy. Želvy mi byly odjakživa sympatické, nikam nespěchají a nosí si svůj domeček pěkně s sebou. Přívěsek ve tvaru želvičky ze zeleného nefritu z Thajska nosím už dlouho na krku, pak se ho ovšem jednou po vynoření z oceánu marně snažím nahmatat na krku, utrhl se a zůstal tam kdesi na dně u svých živých kamarádek na památku…

Po návratu do Španělska nás Pablova rodina už čeká v třípatrovém domku na Tabarce. První dny se oba kvůli časovému posunu brzy budíme. Jednou toho využijeme a vyrazíme se ještě před koncem prázdnin podívat na východ slunce. Krásný okamžik, nahé koupání v malé zátočině a pomalé osychání na slunci. Podíváme se na sebe a ze mě zčistajasna vypadne: „Budeme toho muset nechat… Teď už opravdu.“ Pablo nic nenamítá, nevypadá vůbec překvapeně, spíš smířeně. Už párkrát jsme zažili krizi, ale tentokrát oba víme, že jde fakt o konec. Tečou nám slzy. Pomaličku kráčíme zpátky k městečku. Jako by se mezi nás od té chvíle postavila neviditelná hráz. Chováme se dál jako dobří kamarádi, smějeme se stejným věcem, ale vyhýbáme se jakýmkoliv dotykům, něžnostem a diskuzím na tělo… Přestávám být „kocourka“, jsem prostě Terka. Ale rodina je natolik zaměstnaná svým prázdninovým provozem, že nic nezpozoruje.

První praktické důsledky našeho kratičkého dialogu u moře začneme řešit až po návratu do Murcie. Brzy nás čeká dlouho ohlášená návštěva mé mámy a jejího manžela. Rozhodneme se rychle: když nám to tak hladce prošlo u rodiny na Tabarce, nebudeme ani jim kazit volno a nic prostě neřekneme. Oddělené postele se na čas jejich pobytu zase spojí. Dva dny po příletu se zdá, že si také ničeho nevšimli. Předkládáme oběma dokonalý program plný výletů, unikátních výhledů, koupání na osamělých plážích a gurmánských zážitků. Pak ovšem máma při společném kolíčkování prádla na terase prohodí: „Ty už ho nemáš ráda, viď?“ Mlčím a sveřepě dál věším kousky prádla. Nakonec v slzách přiznávám, jak to je. Do bytu se vracíme už s úsměvem a všechno probíhá dál v pohodě.

Asi největší bombou programové nabídky se stala lokální fiesta v Pablově rodném městečku, kde mámu v jednom místním baru všichni s hlasitými ovacemi vítali slovy Olé, mamá de Tereza! Ona i Jirka jsou dost překvapeni nepředstíranou jižanskou vřelostí a před obědem ochutnají typický aperitiv, mezclaíco. Za chvilku se už v rozveseleném davu cítí uvolněně. Pablo je mezi svými od prvního okamžiku jako ryba ve vodě. Já zůstávám viset kdesi na půlce cesty. Pablovi dělá evidentně radost pochlubit se svým milovaným městečkem, domkem se zahradou, představovat početnou suitu svých veselých kamarádů. „Pozor!“ volám na mámu s Jirkou, zabraných do živé řeči a gestikulace v jedné skupince. Dav na ulici se najednou rozestoupí a udělá místo průvodu vyparáděných dam s vějíři a vyčesanými drdoly, v šatech z pestrobarevných krajek. Po tradičním defilé s doprovodem zvučné hudby se přesuneme na oběd. Nesmí chybět chutná specialita cocido con fasiuras, silný vývar s velkými knedlíčky, po kterém následují další dobroty. Všechny opulentní chody nezvládneme. Máma mě pak v autě trochu peskuje, že jsem ji ráno neupozornila, že mají zvolit jiný dress code než šortky a tričko. Takhle prý působí stoprocentně jako guiris, doruda spálení turisté. Já si ale myslím, že takhle splnili všeobecné očekávání. Kdyby totiž máma přijela vyfiknutá v tom nejlepším ze svého kufru, možná by se paradoxně setkala s rozpaky: je nějak podezřele znalá místní etikety!

Do jejich odletu zažíváme spoustu legrace, výlety v malém přeplněném autíčku. Pak se s Pablem zase vracíme k odděleným lůžkům. Je jasné, že nemůžu, a ani nechci, odkládat stěhování ze společného bytu. Žiju v jednom bytě víc s kamarádem a skvělým zprostředkovatelem španělské mentality než s partnerem na sto procent. Od Pabla dostanu koláž našich fotek s českým věnováním: K prvnímu výročí naší lásky. Druhá koláž fotek už ale zůstane nedokončená. Dva roky místo celého života? A jako vždy ukončuju věci nejdřív za pět minut dvanáct. Necítím z našeho rozchodu žádnou úzkost, zoufalství, nejistotu ani pochyby. Moje naděje jsou u konce s dechem. Udělala jsem kvůli odchodu sem spoustu změn, šla jsem s kůží na trh, ale on zřejmě neměl jasno a nevěděl… Neměla jsem práci a zjistila jsem, že přes mé jazykové vybavení je nabídka pro „nenašince“ hodně limitovaná. Bylo by hezké mít s Pablem rodinu, ale on by zřejmě na rozvažování potřeboval ještě dalších deset let… A bůh ví jestli! Co by, kdyby si jednou provždy zakážu.

Tereza: Myslela jsem, že už jste oba pryč…

Hana: Ne, jsem ještě tady, co se děje?

Tereza: Jen ti napíšu novou adresu. Víš, přesunuju se z Murcie do Barcelony. Moje známá tam má zastoupení, budu mít větší šance na práci… Ozvu se ti hned, jak to bude možné!

Hana: Aha… (Nedůvtipné citoslovce se stává trvalou součástí mých komunikací s dcerou.)

Na cestě…

Tereza (konec roku 2011)

Vím, že v Murcii končím, situace se nikam neposunuje, s Pablem na sebe vrčíme. Nechci mu nic zůstat dlužná a on mi také neodpustí ani cent z mé dlužné částky za nájem. Každý odchod posouvá na začátek další, nové etapy. První důležitý milník mého privátního života ve Španělsku mi nepřijde příliš bolestný, přišel podle mě v pravý moment. Všechno se ve mně už přemlelo, teď musím dál, se svým kufrem a nikdy neprotestujícím a vždy loajálním zrzkem Ríšou. Ale kam – zpátky do Prahy? Po necelém roce se „schlíplým ocasem“, když jsem se tak těšila do světa? Hloupý Honza, co se vrátí na pec za první horou? Nebo zkusím štěstí v jiném, větším španělském městě? Váhám mezi Barcelonou a Valencií. V obou místech mám nějaký záchranný kontakt.

Při první možnosti se rozhodnu zajít za známou pražskou kartářkou. Doporučuje mi Barcelonu, k ní jsem ostatně sama také směřovala. Více letových spojení do Prahy, obrovská metropole, plná unikátních památek, slibuje větší škálu možností pro moje uplatnění. Očekávám kompletní změnu životního stylu. Po Murcii další prudká změna, už bez Pablovy ochrany, pěkně sama se řítím do víru permanentního velkoměstského stresu… Z karet se také s údivem dozvídám, že pro v posledních týdnech hodně uraženého a netýkavého Pabla zůstanu navždy „hvězdou“ – nepřekonatelným, osudovým vztahem, zatímco já se prý z rozchodu rychle oklepu. Karty nelžou, pár měsíců po mém odstěhování Pablo nečekaně obrací a posílá mi e-mail, že by nám koupil vzhledem k akčním cenám dvě letenky na nějaký pěkný výlet…

Už jsem si ale v Barceloně začala hledat podnájem, protože celý byt bych nezaplatila. Hned po prvních telefonátech zjistím, že na dálku mi nikdo pokoj nepronajme. Všude čekají houfy zájemců a pronajímatelé chtějí poznat novou parťačku na vlastní oči. Zdá se nevyhnutelné, že se budu muset na pár dní přesunout do Barcelony. Osahat si nový terén. Kde bych na to vzala? V peněžence mi chrastí posledních pár drobných… Nakonec se na mě ale usměje štěstí, s Yvonne, Němkou středního věku, se na dálku domluvím na pronájmu pokojíčku s vlastním zázemím – můj kocour prý není problém. Jen mě upozorňuje, že má dva psy. Nevadí jí, že mě nezná ani že se chci nastěhovat v polovině měsíce, pro rezervaci jí stačí symbolická záloha poslaná předem na účet.

Začínám balit a dokonce se domluvím s Pablem, že se napřed přemístím jen s jedním zavazadlem. Můj původní plán odcestovat „nalehko“ se poněkud rozšířil, věcí je už mnohem víc, než pojme sebevětší kufr, a navíc je tu Richard v přepravce. Pablo souhlasí, že mi do Barcelony zbytek věcí odveze následující víkend autem… Potřebuje si tam prý stejně něco zařídit. Rozhoduju se pro nanejvýš půlroční stop time, po kterém se chystám vrátit do Čech. Ukáže se, jestli jsem tady na zkušenou, nebo na celý život. Ten, kdo z původní dvojice odjíždí, získá brzy spoustu nových podnětů, zatímco ten, co zůstává, si uvědomuje nepřítomnost druhého mnohem palčivěji.

Letím z Alicante jen s batohem a Ríšou v přepravce. Na toaletě v letadle zahlédnu v ostrém světle zrcadla docela pěknou blondýnku v bundičce do pasu. Změnila jsem se? Zatím moc ne… Byla jsem odjakživa organizovaná a zvykám si být flexibilní, aby mě menší ani větší změna plánu nerozhodila. Ničeho se moc nelekám, do věcí se pouštím pořád s vervou, beze strachu. Řeším si svou cestu sama, snad jen někdy přistoupím k signalizaci S.O.S. To už ale musí být na hraně. Mám svůj stabilní adresář kontaktů pro tyto případy. A na svých destinacích si ponechávám „stan“ s několika podstatnými věcmi, které denně nepotřebuju. Ale nechci je ztratit, vím o nich! Jak se mi po „rezervaci“ v jižních krajích obrovité země bude dařit? Jak si v tomhle ringu povedu? V Murcii jsem mimo jiné zjistila, že zdejší život má víc odstínů než jen neradostný rytmus do práce/domů/do práce. Věřím, že všechno se nakonec poskládá jako puzzle, barevné mozaikové kachle… Možná trochu pomaleji, než si přeje moje netrpělivost. Mám právě čas si sepsat věci, které půjdou jistě se mnou, a všechny úkoly, které teď přede mnou stojí. Mít přes hodinu letu, nerušenou telefonáty, je ideál!

Občas z okna kouknu na moře a místo soupisu věcí, které musím mít s sebou, „zalistuju“ rychle starými fotkami. Jde o můj soukromý film, koláž jako od Pabla, zpětné zrcátko dávno odsunutých událostí. Vlastně mě to dost brzy, už jako náctiletou, táhlo ven. Nebyla jsem divoká, ale umanutá. Cíle bylo dosaženo, i když první pokus nevyšel…

Máma mě už jako malou zapsala na francouzštinu, jako by si chtěla splatit vlastní dluh, kdy franštinu pěkně flinkala na gymplu. Byl to můj první – a pořád je nejoblíbenější – cizí jazyk. Proto jsem snila o Francii. A když jsem k dvanáctým narozeninám dostala zájezd do Paříže, byla jsem šťastná jako blecha. Francie je moje nostalgie a romantika. Dívala jsem se ve francouzštině na filmy, četla knížky, noviny, snažila jsem se všechno pochopit. Žádný jazyk mě tolik neuchvátil. Moje srdeční záležitost, nádherný, melodický jazyk, který krásně zapadá do té chic pařížské i romantické provensálské atmosféry. Francouzština plyne jako tanec, kdy dvojice pluje ladně po parketu, naopak katalánština mi zní těžkopádně a trhaně jako zdejší slavnostní bubnování na ulicích. I samotní Katalánci jsou bohužel dost konzervativní a uzavření, katalánština jako by ustrnula na francouzsko-španělských hranicích a z každé kultury si vybrala tu méně sympatickou část…

Přála jsem si francouzštinu dopilovat a získat certifikát na Francouzském institutu, ale po návratu z několikatýdenního pobytu na Kubě, nadšená optimistickou hispánskou mentalitou, jsem si řekla, že fránina mi přece během toho půl roku nikam neuteče. Naučím se španělsky aspoň pozdravit a zeptat se na cestu… Ovšem s alumna ideal, prototypem ideální studentky, jak mě nazýval Pablo, to tentokrát dopadlo trošku jinak. Nálepku šprtky, jedničkářky, ne vždycky mezi spolužáky oblíbené, jsem nosila od základky. Žily jsme s mámou samy, s občasnou pánskou návštěvou, než k nám, když mi bylo třináct, natrvalo dorazil Jirka. Měla jsem od pondělí do pátku pravidelný program, dvě odpoledky na víceletém gymnáziu, která tehdy v Praze zatím nesměle začínala, jedno odpoledne soukromě francouzština u stařičké učitelky, třikrát týdně sbor. Škola a samé biče ve mně vyvolávaly pocity úzkostně přehnané zodpovědnosti. „Mamí, já musím do školy, píšeme písemku z bižule. Teplotu? Neboj, to zvládnu.“

Jako jedináček jsem vždycky chtěla chlupaté zvíře, snila jsem o koťátku, ale máma měla alergii, musela jsem se jejímu vetu podřídit. Babička Emilka mámu jednou přelstila – v páté třídě, když jsem se šla poslední školní den pochlubit vysvědčením, na mě u ní v předsíni čekala prázdná klec. Z druhé ruky od dědova kolegy. Přivydělával si v Koh-i-nooru jako noční hlídač. „Tady máš dárek za vysvědčení. Koupíme ti s dědou andulku, tvoje máma není pořád doma, aspoň nebudeš sama!“ prohlásila rázně. Hledali jsme v pátek odpoledne otevřený zverimex, na víkend už ji přece musím mít! Od první chvíle zvídavá andulka dostala jméno Charles. „Charlie“ s námi sdílel všechny aktivity, včetně přeletu nad stolem s večeří. Neomylně vytušil, že se chystá koupací rituál, a frnk, už seděl v koupelně na zrcadle. A někdy si rozdováděně dokonce sedal koupající se osobě rovnou na hlavu. Tady, v jižním Španělsku, mají skoro všichni sprchové kouty, ale vana, to je prostě moje! Máma, jakmile přijedu z letiště do pražského „hlavního stanu“, běží hned do koupelny. Protože z vany napuštěné teplou vodou vypadá svět vždycky v pořádku. K rituálu patří i nachystaná hranička českých magazínů – s gustem si přečtu rozhovory z pera mých kolegyň ze žurnalistiky.

Celé roky do dospívání jsou jako z obrázku, který visí od nepaměti v mém pokoji. Máma ten olej dostala od táty k třicátinám, když teprve pár dní věděla, že je těhotná. Naivistický pohled do pokoje Šípkové Růženky, s velkou a malou židlí, kde vítr v okně vzdouvá lehkou záclonu. Jasné a zřetelné, pochopitelné tahy malířky, celé v růžové pohodě… Snová představa ideálního života. Stále mě doprovází na mých „nomádských“ cestách…

Nepochybuju ale, že tahle představa jednou ožije. Moje karta je přece Síla! A nechce se mi pořád fňukat někomu do telefonu! Jde o mou individuální cestu. Jednou někde, v pootevřeném okně, někde vysoko, bude mít jistě svůj prostor pro vlání bělounká záclona.

K našim všedním dnům i nedělím v Praze patřila kola. Malé a velké, jezdívala pěkně za sebou. Ráda funguju rychle, pohyb mám snad v genech. Poslední kolo v Čechách mi ukradli přímo před očima a já za zlodějem z mé suterénní kanceláře vyběhla naboso po rozpáleném asfaltu. Byl samozřejmě rychlejší… Zbyl mi jen vztek, přeříznutý zámek a pořádně spálená chodidla.

K mým láskám patří knížky – když mě příběh vtáhne, nejsem schopná přestat číst. A když mě v dětství vzala nějaká melodie, kazeta vyhrávala v pokojíčku pěkně nahlas až do omrzení. Táta muzikant si mě asi v osmi letech poslechl. Vyřkl nekompromisní verdikt: „Celkem slušně intonuje, ale zvláštní hlas to není… Na sbor by to stačilo.“ Později jsem předzpívala na náboru v Kühnově dětském sboru, na dlouhé sezony jsem se vsunula mezi holky z druhého sopránu a okouzleně poslouchala ty krásně znělé hlasy, které zpívaly sóla…

S tmavovlasou kamarádkou Veronikou jsme byly jako dva mušketýři, v dobrém i ve zlém. Svým příklonem k ezoterice i léčením přírodními prostředky byla originální, pro mě inspirativní, táhlo ji to vždycky k józe, jako by v myšlení předbíhala dobu. Byla jako z hadích ocásků, všude a nikde. Trochu bláznivá, o moc temperamentnější než já – spouštěč neuvěřitelných bláznivin. Nic si nedělala ani z Náčelníka, přísného sbormistra pana Chvály. Jednou, když jsme měly koncert v Rudolfinu, jsme se přímo na pódiu s Verčou v našich modrých sukýnkách tak nezastavitelně rozchechtaly, že jsme se skoro počuraly. Na scéně byl smích a jiné nepřístojné projevy pochopitelně tabu. Sbormistrovské gesto ukazováčkem bylo nekompromisní – obě okamžitě ven!

V jedenácti nás v Kühňatech vybrali do Národního divadla, do nového nastudování Dvořákova Jakobína. Dostala jsem se tak k opeře zezadu. Divadelní zázemí mě nepřestávalo fascinovat – zkoušky, účinkující, kostymérky, vlásenkářky… Velké operní příběhy a melodie jsem začala milovat. Všechno zase pěkně navazovalo: máma mě kdysi jako malou vzala do Národního na Rusalku, ve svátečních šatičkách s krajkovým límečkem. Árie o měsíčku byla první melodie, kterou slyšela brzy k ránu, po porodu, ještě sama na pokoji. O pár let později slzela v hledišti – co na tom, že si mě napřed musela najít mezi ostatními divadelním kukátkem. Po mnoha reprízách si hit z druhého dějství pořád pamatuju: „Zdráv buď, ó pane náš, lid tvůj tě vítá! Dlouho jsme toužili, nám blaha den svítá!“

Později, když jsem si při vysoké našla brigádu v Kruhu přátel opery, jsem poslouchala v provozní budově Národního divadla úplně všude rozvedený odposlech, kde se sléval zpívaný děj s někdy až naléhavým voláním inspicienta: „Rychle na scénu, prosím!“ Mohla jsem tak při administrativních úkonech zpovzdálí poslouchat, co se děje při zkouškách a během představení na jevišti. A vzpomínat, jak jsem před pár lety v kostýmu malé vesničanky pokaždé na Jakobínovi postávala v portále a čekala na dojemný duet Bohuše s Julií My cizinou jsme bloudili, následovaný překrásnou ukolébavkou v podání Evy Urbanové. Velká melodie pro velký hlas. Netušila jsem, nakolik bude dramatická mapa mého života tyhle operní árie kopírovat.

Oblíbila jsem si i duet krásných hlasů k zahájení letní olympiády v Barceloně v roce 1992. Oslavnou píseň Freddieho Mercuryho a Montserrat Caballé jsem hltala na obrazovce televize se zatajeným dechem – moje seznámení s Barcelonou. Zatím jen na dálku. Od olympiády skutečně úžasné město, jedna z nejoblíbenějších evropských destinací. Jako bych už tehdy poměřovala hodnotu svých nej Francie a Španělska – od oblíbeného snídaňového tácu s vajíčkem na hniličku a chlebem s pomazánkovým máslem. Nakonec zcela nečekaně vyhrál tehdejší outsider: Španělsko.

Další věc, kterou si s sebou nesu dál, je kladný, ačkoliv kritický, vztah nejen k ezoterice a józe, ale také čchi-kungu, horoskopům, numerologii, kineziologii, reiki a čakrám. Věci mezi nebem a zemí mě odjakživa přitahovaly. Vím moc dobře, jak začala moje vášeň k tarotovým kartám. Šla jsem jednou koupit obálky do malého papírnictví blízko Národní třídy a ve vitríně hned u pokladny měli vystavené roztomilé vykládací karty ilustrované Ivou Hüttnerovou, byly zrovna ve slevě. Přišly mi jako originální drobný dárek.

A brzy našel uplatnění. Na konci roku jsem se viděla s kamarádkou, šly jsme na výstavu a na kafe. A vzájemně jsme si předaly malé vánoční pozornosti. Hned v kavárně jsme se podle přiložených stručných instrukcí pustily do výkladu. Centrální obrácená karta Nemoc dávala při jejím diabetes smysl. I zbylé karty na ni seděly. Ono to snad funguje! Začala jsem s výkladem experimentovat. Později jsem si k menšímu, kratochvilnému balíčku pořídila opravdové tarotové karty. Výklad, čím dál častější, mi nevycházel jen u lidí zatvrzele antiezoterických, kteří se nenaladili a neuvolnili. Vycházely pak obvykle nesmysly, nebo naopak až mrazivě přesné příběhy. Nerada jsem říkala kamarádům třeba to, že jejich partnerský vztah nemá budoucnost, bruslila jsem na tenkém ledě nejednoznačné interpretace.

Zkoušela jsem vykládat i sama sobě, ale nedokázala jsem být nestranná. Nastavit si zrcadlo bývá složité, něco se vždy nehodí do krámu. Ve výkladech se mi ale stabilně objevovala osmička velké arkány – Síla, která je o statečnosti a vitalitě. A také Vůz značící cestu, stěhování, úspěch… Hlavně musím uhlídat balíček celý, s kompletní sadou sedmdesáti osmi už pěkně ohmataných tarotových karet, jinak by byl znehodnocený. Musím spoléhat na sebe a Osud, ten pracuje přesčas a bez dovolené.

_ _ _

Z kokpitu letadla hlásí, že budeme přistávat – čeká na mě Barcelona! Časová smyčka z fotografií uvnitř mého notebooku i srdce je u konce. Všechny moje nejlepší kamarádky i rodina jsou odsud vzdušnou čarou asi šestnáct set kilometrů. Jistě, není to na druhém konci světa, jen přes dvě hodinky letadlem…

Nakonec končím jen kousek jižněji od milované Francie. Moje máma se také kdysi zamilovala do zdejší krajiny. Ta španělská není tak bělostná jako jižní Francie, kde pobývala. Má mnohem víc medových tónů, jak dobře prezentuje slavná Miróova Katalánská krajina. Shoduje se ten terč prudkého slunce, obraz z naší předsíně, s předzvěstí mé budoucnosti?

Mámě bylo osmnáct, když se během její studentské brigády v Provence přihnali do Československa po zuby ozbrojení Rusáci. Na jejím certifikátu o přijetí na vysněnou fakultu neoschl ještě inkoust podpisů a ona stála před volbou francouzské emigrace. Babička Emilka jí bez ustání telefonovala, nesnesla pomyšlení, že by dcera zvolila cestu na Západ. A máma? Ta byla na takové rozhodnutí moc mladá. Poprvé v západní Evropě a sama. Ale často se do jižní Francie vracela. S širokým úsměvem a nadsázkou říkává: „Kdybych tehdy zůstala, neměla bych tebe!“

Hodně věcí bude určitě setsakramentsky těžkých. Proč se zrovna v Katalánsku musí používat ten nepěkný a obludně složitý jazyk? Můj pátý cizí jazyk na horizontu. Dala bych si nejraději pořádně dlouhou vanu s pěnou a zapomněla na všechny nesnáze. Dosednutí letadla následované prudkým bržděním mě rychle vrací do reálu – jsem zpátky tady a teď a kolečka mého osudu se dávají do pohybu. Tak vzhůru z provinciální Murcie do tavícího kotlíku kosmopolitní Barcelony!

První týdny v Barceloně

Tereza (zima 2011/2012)

Barcelona, původně moje mezistanice, jakýsi stop time. Jiná realita, bez záchranných air-bagů, které jsem měla po Pablově boku. Můj život tady od prvních dní nabírá nečekaný spád. Musím si sestavit vlastní program, ten se dosud odvíjel především od Pablových termínů, schůzek a pozvánek. Taky se musím rychle seznámit s městem, které vůbec neznám. Zatím dost bloudím. Neorientuju se v linkách metra, natož autobusů. Nikam se nevydávám bez kapesní mapy hlavních tahů MHD, kterou rozdávají na informačních přepážkách na stanicích metra.

Jsem „česká Alenka za španělským zrcadlem“. Užívám si ale zvolenou samotu – každý den ve zbrusu nové neznámé atmosféře. Během bláznivé cesty nebývá čas na úvahy o jiných možnostech. Není čas na pocity a pohnutky ostatních. A to ani u blízkého člověka, se kterým jindy téměř všechno sdílíme. Jakákoliv komunikace totiž poupravuje realitu. Svou samotu si tvaruju sama. Zjišťuju, že se tady za úplně všechno platí – nic není zadarmo. Když chceš v Barceloně žít, tak se snaž…

Moje závislost na psaní zápisků, focení a na slunci dostává novou dimenzi, městskou podobu. Stávají se mou drogou. Ráda fotím podobně jako korejský fotograf Ahae „pohledy z okna“. To moje zatím neexistuje, můj přízemní kutloch za dílnou nemá ani světlík, ale cítím, že jednou bude. A nezůstane u prvního patra. Nejen proto, že se tam líp fotí. Vstávám časně a ráda fotím vykukující slunce, zatím odpočívající město, které z poklidného oddychování přejde z ničeho nic do hlučného mixu zvuků velkoměsta. Uličky i bulváry bleskurychle zaplní lidé. Před sebou na stolcích mají kafíčka, croissanty, někteří starší pánové i sklenku červeného, telefonují, listují novinami. Kafe je rituál, prostě nutná věc, která patří do řádu dne – je silné, výborné a levné. Také ho s chutí popíjím.

Nový den je tady. Čím ho napěchuju? Vytvářím docela nový systém života. S prací to zatím jakž takž jde, s Yvonne, majitelkou přízemního bytečku (ve kterém mám k dispozici mini pokojíček a vlastní kuchyňku), dobře vycházím, ale musím si vybudovat novou základnu, svůj ostrov klidu. Ráno vyrážím do města s jasným programem a Ríša zase na Yvonnin dvorek, aby si očichal své nové teritorium. Já si hledám plac na věšení prádla. Cizinců jsou tady mraky, když ale zajdeš na nějaký úřad, házejí ti často klacky pod nohy. Nikdo ti nějak vydatněji nepomůže, třeba s kartičkou pojištění. Jako by „místňáci“ jeli na vlastní triko. Pokud se o tebe někdo zajímá, tak spíše cizinec. Převažuje zvláštní umanutost „po katalánsku“ dělat všechno na vlastní pěst, smíšená se špetkou arogance. Sdílet privát s Němkou Yvonne je v tyhle první chvíle pro mě mnohem snazší… Často se mě někdo zeptá, odkud jsem, už umím správně odpovědět: Jsem z Československa, popřípadě z Prahy. Česká republika, existující čtvrtstoletí, je tady „no name“.

Jeden den se zajdu zapsat do knihovny, další se vydám na předzpívání do dvou zdejších pěveckých sborů. Přijaly mě oba! Zkoušky v týdnu se nekryly, začala jsem tedy zpívat v obou. Slovutný sbor Coral Sant Jordi je echt katalánský, složený z velké části z profesionálních hudebníků a učitelů hudby. Zpívá v kostelích, auditoriích a na lokálních oslavách, má sice vynikající kvalitu, ale s výjimkou vánočních pastorel mi nevyhovuje daný repertoár (s velmi nacionalistickými texty a mnohdy pochodovým rytmem) ani doba zkoušek. Nejsem noční pták a před koncem mi nad partiturami klesá hlava. Zkouší se totiž každé pondělí od devíti večer do půl dvanácté. A pak rychle chytit poslední metro! Druhý, více amatérský sbor mě přitahuje víc – mladý dirigent vybírá líbivý a přitom originální repertoár. Navíc má sídlo ve čtvrti, kde bydlím. Na první koncert sboru, kde jsem už měla své místo mezi soprány, mě přijel podpořit Pablo autíčkem až z Murcie. Koncert se povedl, naše setkání míň – jsem už jinde.

Opakovaně se pokouším zapsat na katalánštinu, i když to není můj jazyk „z první ruky“ jako španělština, uvědomuju si však, že znalost katalánštiny patří do nutného penza slušného vychování, do zdejší etikety. Když se konečně dovolám na CPNL (Consorci per a la Normalització Lingüística – už to slovo normalizace v názvu má pro mě dost negativní náboj), neumím vůbec nic, jsem v bodě nula, začátečník. Drmolí na mě do telefonu katalánsky, ačkoliv je prosím, aby mluvili španělsky nebo aspoň pomaleji. Ptám se, kdy je kurz, ale nic nechápu. Musím tam zajít osobně a opsat si z vývěsek dny, kdy kurzy probíhají. Chci brzy navštívit zdejší česko-slovenské centrum, malou hospůdku Pivobar – komunikační a informační prostor, místo s točenou plzní i českým humorem. Až se mi bude chtít, vydám se tam, Čechů na ulicích moc nepotkávám.

Měním svůj životní styl – od jižansky výraznějších barev a vzorů se vracím k oblíbeným béžovým a šedým tónům, k ležérní „urban“ módě. Podpatkům jsem nikdy neholdovala, ale univerzální zavazovací polobotky se hodí skoro ke všemu.

Cesty na kole bývají ojedinělou příležitostí, kdy putuju městem se starým batůžkem na zádech. Nepoužívané Yvonnino kolo dofouknu u pumpy, od té doby je všechno jednodušší. S nezbytnou láhví na vodu stejně jako v Murcii, kde je všechno na kole v dosahu pěti minut, si fixuju zdejší dopravní systém. Jinak ale nosím nově větší tašku, kam si skládám své „desatero“, potřebnou „kápézetku“ obsahující kromě slunečních brýlí i tenký šál, do kterého se zabalím pokaždé, když se ocitnu v klimatizovaných zónách. Hluboko vykrojená tílka nejsou skutečně nejlepší oděv do horkých dní.

V centru často potkávám skupiny turistů na různě barevných kolech. Když zavolám do agentury specializované na prohlídky města na kole, telefon mi zvedne rodilý Francouz – během našeho kratičkého dialogu jsem zřejmě splnila jazykovou zkoušku. Posléze jsem dostala pár oxeroxovaných papírů o historii města a několik rad. Jedna z regulí zní: Musíš klientovi odpovědět na cokoliv. Některé průvodcovské služby probíhají ve srovnání s Prahou dost nadivoko. „Máš čas dneska ve tři?“ zeptali se mě hned. Přikývla jsem. Byla jsem v týmu. Někdy mi volali, když jsem se třeba sprchovala, někdo z průvodců vypadl. „Můžeš tu být za dvacet minut?“ Já většinou mohla, a za tři minuty už jsem drandila na milovaném bicyklu do centra… Můj malý „studentský mini job“, v angličtině, španělštině, občas i francouzštině nebo němčině, byl prima, měla jsem na jídlo. Po čase to ale vyšumělo. Když párkrát nezvedneš telefon, nahradí tě noví průvodci.

Po opuštění nejmenšího španělského regionu, kde jsou rajčata, milovaná avokáda i olivy za babku, se mi dostávají pod kůži další pragmatická poučení: o barcelonských cenách, jiné kvalitě potravin. Za tři tašky nákupu v Murcii dostanu jedinou ve zdejším supermarketu. Kvalita i chuť jsou navíc ubohé. Poznávám úplně jiný svět: produkty, viněty, aperitivy i obědy. V poledne si obvykle vystačím s primerem, mísou salátu zalitou olivovým olejem. Mám pamatováka na místa s dobrou kuchyní, moje mapa města se rozšiřuje o voňavé lokality, lákavé pro můj chuťopis. V každé denní i večerní době narážím na houfy lidí, kteří tu častěji chodí jíst ven. A já? Kdykoliv se ocitnu v baru nebo restauraci, dávám na chvíli průchod další své zálibě, sleduju a poslouchám dialogy od stolu vedle. Nepotřebuju fotoaparát, stačí mi hlasy. Často mi pomáhá můj outfit, ve slunečních brýlích a klobouku jsem pěkně skrytá…

Nenápadně pozoruju klidné dvojice i hlučné společnosti, abych si očichala mezilidské vztahy, ten katalánský privát. Moje voyerství, pozorování lidí, žene zvědavost. Všude vnímám rozdíly a zvykám si na ně. Dost mě rozzlobí, když vidím, jak často muži jednají se ženami bez respektu. Další možností, jak si oťukávat katalánské obyvatele zblízka, jsou občasné kolektivní obědy členů sboru před koncerty. Sedávám na náměstíčku, kde se někdy zastavím na claru, moje oblíbené pivo s citrónovou fantou. Kolem korzuje dvojice starších lidí, kteří se láskyplně vedou za ruce. Dojímá mě to. Na dlaždice náměstí dopadají duhové bubliny, které vyrábí jeden z všudypřítomných bublinářů. Jsou přenádherné, ale pozor, jde o rizikové zboží, prasknou vždycky, když to vůbec nečekáš. Přijde mi, že mají v tomto ohledu něco společného se zdejším živobytím.

Přizpůsobuju se místnímu horariu – ranní vstávání je kousek posunuté, dopoledne je do dvou hodin, pak se v buticích mimo centrum zavírá do pěti – doba „hájení“ před nesnesitelnými venkovními teplotami. Lidé ožívají zase v odpolední a večerní době, večeře o několika chodech trvají klidně do půlnoci, malé děti chodí spát později. Zdá se mi, že mnozí berou svou práci ležérně, vyklidněně. Změny plánů bývají velmi časté, ale doby schůzek jsou oproti jižnímu Španělsku skutečně na minutu přesné – lidé v Barceloně jsou dochvilní, prý více cuadrados, jasně se vymezují oproti zbytku Španělska, dokonce se někdy přirovnávají k Němcům.

Také moje závislost na sluníčku má v městské atmosféře jinou dimenzi. Dokážu klidně prolelkovat povedený podzimní den na městské pláži, kde slunce na průzračné obloze ruší jen vřískající rackové. Ležím kousek od konečné městského autobusu. Je to stejné jako zajet si v Praze na koupaliště. Odjakživa mě bavilo kombinovat pracovní a relaxační mód, ťukat do notebooku třeba na zahradě a s orosenou sklenkou vinného střiku. Zjišťuju, že život tady má víc odstínů. Brzy ovšem poznávám i nehostinnou stránku Katalánska. Na konci listopadu třeba svítí sluníčko, teplota je příjemná, zdá se, že je to na tričko s dlouhým rukávem a tenkou bundičku, ale brisa, silný nárazový vítr od moře, tě rychle donutí outfit doplnit o huňatou šálu, čepici a rukavice. Vítr je překvapující, během dne často vzniká velký rozdíl mezi teplotou moře a teplotou země, následkem čehož začne foukat vítr ostrý jako šmirglpapír…

Zpočátku jsem se vracela s rozpraskanýma rukama jako z krkonošské túry. Teď už si je chráním a několikrát denně natírám krémem, který tvoří součást mé „kápézetky“. Z naducaných mraků začnou kapat první kapky. Než stihnu zareagovat, je z toho průtrž mračen a jsem promočená na kost… Mezi pravidelným pohledem na nabídky prací nesmí chybět mrknutí na katalánský meteorologický radar: neženou se náhodou srážky ze severu nebo od moře? Naučím se žít flexibilně, bez zbytečných komentářů rozevřu deštník, natáhnu holínky, několikrát denně shodím a zase navlíknu svetr… Zvládám celoroční vrstvení, včetně kupování univerzálně použitelných bot (v létě jsou ideální mokasíny naboso, v zimě zateplené kotníčkové) – barcelonské trendy, které zůstávají in.

Láhev na vodu doplňuji u zdejších pítek. A pokud se chystám ven aspoň na půl dne, namažu si chleba do foroty. Přece nebudu platit majlant za svačinu! Naučím se adresy bazarů z druhé ruky. Potřebuješ odšťavňovač nebo toastovač? Kupuju a nepotřebné prodávám – dost to tady frčí, a to i mezi místními. Ceny v Barceloně jsou tak vyšponované… S nepříjemnými rozmary počasí i obyvatel se učím zacházet za pochodu.

Už mám pár známých, ale zatím žádného opravdového kamaráda, najít ho je dost složité. Občas si zajdu do Pivobaru na malé řezané poklábosit s Jarkou z česko-slovenského páru, který to tu vede. Dozvídám se novinky na trhu práce i bydlení, kdo se čeho zbavuje, často jde o oblečení po dětech, hračky a kočárky. Probíráme tu i soukromí, drbeme, jak to chodí v česko-španělských domácnostech. Připadá nám, že kombinace španělské ženy a českého muže versus české ženy a španělského muže je docela jiný příběh. Češky bývají hezké, chytré a praktické. Čeští muži nejsou tak dvorní. A Španělé? Úplně jiný naturel, zpravidla větší machisti. U rodin se tiše předpokládá, že všechno kolem domácnosti zařizuje žena, muž je pán domu, kterému se podstrojují nejlepší kousky masa…

Nejvíc šancí na dobré soužití v cizině nedostává pár smíšený, ale ten česko-slovenský nebo česko-český. Všechny česko-španělsko-latino-marocké názory od piva mají hodně podobného. Docela jiné je prý soužití španělské ženy a českého muže nebo české ženy a španělského muže. Jde o naprosto rozdílná témata. Češky jsou víc liberální. Čeští muži se umí postavit k práci, převezmou část domácnosti na sebe. Umějí si v mnoha ohledech poradit. Nejsou tak hezcí, ale šikovní. Zato Španělé pořád očekávají funkci ženy jako milenky, manželky… jako dřív. Holka, bacha, to není nic pro tebe!

Hodně rychle otáčím stránky týdenního diáře – moje mozaika Barcelony se už skládá. Mokrá zima s teplotami tak nejníž kolem nuly, žádná říše ledu (pokud náhodou nasněží na vrcholek zdejšího kopce Tibidaba – je z toho lokální slavnost a doprava kolabuje), slunce vylézá až k deváté hodině a rychle se smráká. V některých věcech se neměním: pořád, stejně jako když jsem žila s mámou na Budějovické, je dominantou mého bytečku postel, můj hlavní stan. Zvykla jsem si mít všechno po ruce, obkládám se novinami, knihami, notebookem, mandarinkou i kouskem bagety. Odsud se nejlíp poslouchá prudký slejvák. Kocour neomylně vytuší, že jsem doma, a přijde se s mokrýma tlapkama ke mně zachumlat. Na pláž teď zajdu málokdy, moře je hněvivé, temné – většina pobřežních kaváren a restaurací využívá oddechový čas před sezonou.

Letos se poprvé po třech letech moc těším na Vánoce v Čechách a po česku. Už jsem si ujasnila, že v Čechách budu mít vždycky kořeny, ale doma jsem už tady. Nebylo to ze dne na den, to vůbec ne. Dlouho jsem říkala, když jsem letěla do Čech, že jedu „domů“, a když jsem se vracela do Španělska, tak taky. Trošku schizofrenie. Usazuju se v Barceloně, kterou už nevnímám tak unfriendly, ale zatím v žádném případě nehážu kotvu.

Už v lednu se začínají objevovat první známky jara. Nejsou zdaleka tak nesmělé jako české jaro – stromy raší, na dvorku, kde bydlím, se objevuje tráva, všechno se dere ven, od rána do večera, pěkně odvážně. Slunce nabírá grády a s prvními fotkami, které už stojí za to, jsem tu i já, na startu třetího španělského roku, už v Barceloně!

Leo na obzoru

Tereza (březen 2012)

Líbí se mi být na volné noze v relaxačním režimu. Jeho tempo mi dopřává příjemný poměr volného času a práce, to ve mně připomíná hlas jedné Terezy. Líbí se mi žít v Barceloně, s občasným flirtem a brigádou… Pravidelně mu kontruje druhý hlásek, té bývalé pedantské šprtky. Ten dobře ví, že dobře nastartovaná kariéra tady jen přešlapuje na místě, zato v Praze bych mohla rychle využít svou síť kontaktů. Vlak mi ještě daleko neodjel, a když, tak jen o pár stanic.

Co mi říkala Veronika? Jsi moc u zdi, odvaž se víc! Pokud nenajdu pořádnou práci nebo nepotkám mužského, který by byl k světu, odletím v květnu do Prahy.

Nelovím, jen přemýšlím. Dobrá práce by byla momentálně o moc lepší. Kromě objednávek na dálku pro stálé klienty jezdím s guiris po městě na kole. Naštěstí se ve skupinách, i vzhledem k rychlým přejezdům po městě, moc všetečných dotazů nevyskytuje. Mívám také krátkou relaci o španělském životním stylu pro jednu českou rozhlasovou stanici. Pokračuju v lehkém „studentském“ životě, se vším všudy.

Prodlužující se dny mě táhnou blíž k sluncem zaplaveným plážím, užívám si pěkné dny… Každá nabídka přivýdělku se hodí, a když se mi ozve česká kamarádka Jana, která už mnoho let žije v Barceloně, abych jí šla pomoct na firemní stánek jako hosteska, neváhám ani minutu. Tři dny práce na veletrhu mi v pohodě pokryjí nájem na jeden měsíc! Poslední den veletrhu se v Katalánsku koná očekávaná generální stávka, a já čekám na telefonát z rozhlasu, abych okomentovala zdejší dění. Přecházím rychle na místo s lepším signálem, aby nahrávka byla kvalitní, a když se vrátím zpátky, najdu Janu na stánku v živém rozhovoru s nápadně pohledným mužem. Představí se mi jako Leo Rodriguez a připojí, že by někoho potřeboval do týmu rodinné firmy. Nechává mi vizitku se svým telefonem a za pár minut odchází. Zaujme mě jeho obchodní žargon – obratně jde v konverzaci hned k věci. Vybrané chování je v zajímavém kontrapunktu s jeho nekonvenčním stylem oblečení: má na sobě džíny, tričko do véčka a delší sametové sako. Celkový dojem doladí elegantní boty a pásek. Vedle davu nezáživných kravaťáků v oblecích působí na první dojem jako vítané oživení. Vypadá sympaticky a profesionálně.

Svoje číslo mu ale při setkání nepředám, počkám si na Janin komentář. Reference podává stručné, vyznívají solidně. Po několika dnech Leovi zavolám a domluvíme si schůzku. Oba si na termín vezmeme notebooky a projdeme možné formy spolupráce, i když zmiňované místo v Rodriguezově rodinné firmě se v mezičase už obsadilo. Na dalším setkání je mi zcela jasné, že zmínka o práci byla zřejmě jen záminka, Leův zájem se soustřeďuje spíš na mě. Od počátku se mi zalíbí, jak mě jako paquete (balíček, spolujezdec) vozí na svém skútru. Leo všechny předjíždí, všude se proplete, poznávám zase jinou tvář Barcelony. Trochu jako Prázdniny v Římě po padesáti letech. Milované kolo mi vedle hbitějšího skútru připadá najednou pomalé a zastaralé… Leo mi přidělí blankytně modrou helmu s bílou hvězdou, kterou si okamžitě oblíbím, ačkoliv je mi trochu velká.

Dochází mi, že mě tenhle navoněnej fešák balí! Mám se stát jednou z mnoha v dlouhé řadě krátkodobých známostí barcelonského Casanovy? Nepůsobí na mě důvěryhodně, něco mi na něm nehraje… Ale co? Je o kousek vyšší než španělský standard, pěkně tvarovaná ramena, pohledná tvář a lehce se rýsující bříško – zřejmě o figuru bojuje v posilovně. Nikdy z něj ale nebude hubeňour. Oříškové oči, po fyzické stránce prostě ideál. Snad jen tenčí linka úst má k dokonalosti o kousek dál.

Jsem poměrně dlouho nedobytná, on je evidentně zvyklý na rychlejší sled věcí. Nezabírají ani prověřené strategie. Jeho mnohokrát vyzkoušená hra s novým objevem začínala zřejmě obvykle účastí na diskotéce, na motorce Leo vždycky vozí druhou helmu, co kdyby? A vybranou holku, většinou Rusku nebo Ukrajinku, pozve na drink, případně na něco k jídlu a šup do postele. Ráno či po několika dnech (přesněji řečeno nocí) navždy sbohem… Pokud ho některý slovanský objev zaujme, na víkend ho pozve na Ibizu nebo v zimě do Andorry.

Docela mě baví sledovat, jak začíná být nervózní, protože se mu zlatou rybku nedaří ani po několika pokusech chytit na návnadu – je pěkná, ale mrštná. Leo, narozený ve znamení Lva, má sice vybranou kořist na dosah, přechází kolem ní v kruhu jako posedlý, ale neví, co dál. Balicí hlášky místního svůdníka jsou mi někdy k smíchu, osvědčený sled replik tentokrát nezafunguje. Nadále držím svůj distanc a dalším kolem výpadů se tak trochu bavím.

Leo se nedá ničím odbýt, vyzvedává mě sveřepě na skútru po všech zkouškách sboru a schůzkách ve městě, vozí si mě do oblíbených podniků. Brzo si všimne, že u mě mají úspěch výhledy z výšky, a já si své „prázdniny v Barceloně“ na dvou kolech bez výčitek svědomí užívám. Zdolat nadmořskou výšku není pro motorku žádný problém, a tak usrkujeme drink v restauraci na Tibidabu, rozplýváme se nad západem slunce a o chvíli později hledáme na setmělé obloze první souhvězdí. Jindy vyjedeme do posledního patra centrálního obchodního domu Corte Inglés a nad kávou s croissantem pozorujeme malé siluety pospíchajících lidiček na Katalánském náměstí. Všechny cíle našich dalších schůzek jsou lákavě barevné jako Gaudího dlaždice a vůbec mi nevadí, že prosedíme hodinu nad jedním drinkem. Do patnácti minut můžeme být zase na pláži. Nádhera proměn, pořád zbrusu nové zážitky ve dvou, ke kterým stačí natankovat pár litrů benzínu. Dokáže být okouzlující.

Začíná můj poslední měsíc v Barceloně a já znovu Leovi opakuju, že se hodlám vrátit do Prahy. Usilovně mě přemlouvá, ať ještě počkám. Rozehrál strunu, na kterou slyším. Po Pablovi, který náznaky seriózních plánů zatvrzele odmítal a neustále váhal, Leo pořád tvrdí, že dosud nepotkal podobnou ženu, jako jsem já… Všechno, co Pablo zavrhoval, Leo vítá. Jediná podobnost, asi čistě náhodná: je také starý mládenec. Tedy podle středoevropského měřítka. Ve Španělsku jsou oba ještě na hranici „normality“. Dva extrémy, jeden chce párový život se vším všudy, teď a hned, zatímco druhý před nedávnem váhal a donekonečna všechny možné plurály oddaloval.

Leo prý měl mnoho různých žen, včetně skutečných krasavic, ale žádná nebyla ta pravá. Až já. Odjakživa se mu líbily Slovanky, takže moje česká národnost prý nikoho z rodiny nepřekvapí. Chce se usadit, mít děti. Rajská hudba po mé předchozí štaci, zní to jako pohádka. V tomhle věku bez exmanželky a dětí? To se jen tak nevidí. Takže happy end?

Znám už taky pár důležitých odpovědí do svého dotazníku: Leo je antiseparatista, antiemigrační, prošpanělský, ale i proevropský. Rozumně hospodárný, ale tenhle fakt vnímám pozitivně, funguju stejně. Dbá na bilanci ve své firmě, i ve svých osobních nákladových položkách. Auto parkuje, aby ušetřil, na kraji města, kde se neplatí parkovné, a přesedá na motorku. Jeden pokoj v bytě pronajímá mladičké studentce z Mexika. Bydlí blízko Sagrady Famílie, v jejímž okolí se důvěrně seznamuju s příjemnými kavárničkami a bistry.

Leo se překonává v pozornostech a pozváních na večeře. Začínám být na vážkách, zdá se být pohodový, je vtipný a vůbec nic pro něj není problém. Všechno působí až příliš dokonale, naleštěně. Při prvních návštěvách u něj začnu nenápadně jeho byteček zvelebovat, pověsím obrázek, koupím škrabku na brambory, přinesu dva veselé polštáře. Interiér mi připadá nemastný neslaný, veškeré vybavení je šedé nebo bílé, což působí studeně. Přinesu si pár knížek a položím svou voňavku na umyvadlo v koupelně.

Pokud to Leův diář dovolí, čeká na mě, když někoho „kolmo“ provázím po Barceloně nebo po skleničce s Janou. Jednou jsem byla s Leem domluvená, že se po zkoušce sboru, i když až kolem půlnoci, zastavím u něj… Nastoupila jsem do metra, ale nezvládla jsem přestup z jedné linky metra na druhou, odjela jsem na opačnou stranu. Ocitla jsem se od Sagrady hodně daleko. Zavolala jsem Leovi: Stalo se mi tohle! Půjdu k sobě domů, je mi to líto, uvidíme se až zítra. „Dáváš mi košem? Můžeš si přece vzít taxíka!“ reagoval podrážděně. Jako by se chtěl přesvědčit, že netrávím noc s někým jiným. Osvětlené ulice se mi míhají, Leo mi volá každé tři minuty. „Kde jsi?!“ opakuje. Taxikářovo auto prudce zabrzdí na křižovatce Roger de Flor. „Jsme tam za tři minuty, mladá paní,“ komentuje náš dialog řidič pohledem do zpětného zrcátka a rozjede se. Schoulím se do sedadla, za pár minut budeme spolu. Nevydrží beze mě, Leo se tolik těší. Fakt mě tak miluje? A já? No, přiznej si to, Terezo, jsi do něj blázen! Jinak bys takhle nevyšilovala.

Moje kolo parkuje přes noc dole na ulici před Leovým domem a navzdory třem zámkům jednou přes noc zmizí. Jeho role v mém životě zjevně na nějakou sezonu končí… Není teď potřeba. Jeden večer si posbírám věci a Leo si mě odveze, i s kocourem Ríšou, na motorce dál do centra města, do druhého podlaží tichého měšťanského domu. Zvláštní, když se s Yvonne, pronajímatelkou pokojíku u barcelonského nádraží, loučím, řekne mi, že je vlastně ráda, protože ona se za pár týdnů stěhuje s partnerem do venkovského domku mimo město. Připadá mi, že se všechno řeší samospádem, jako mávnutím kouzelného proutku, náhodou.

Leo mi nabízí, abych poslední měsíc ve Španělsku strávila u něj doma. Bez váhání přikývnu. Proč vlastně ne? Pobývám teď v bytě na slušné barcelonské adrese. Moje další přestupní stanice? Na jak dlouho? Uvidíme, vlastně nikam nespěchám.

Návrat odložený na neurčito

Tereza (květen 2012)

Hned po první noci strávené v jeho bytě mě Leo v rohové kavárně představí Carmen jako svou sousedku. Elegantní dáma, drobná, štíhlá, hyperaktivní, evidentně velmi dominantní. Vybraně oblečená, středostavovského postavení, umí se chovat při každé příležitosti. Bývalá ředitelka školy se současnou ambicí řídit všechno kolem sebe. Při představení už tuším zradu, nevěřím, že jde jen o sousedku, nakonec se však ukáže, že skutečně bydlí v protějším bytě na stejném poschodí. Leo hodně často a rád žertuje, tohle je jedna z ukázek. Sousedka je zároveň jeho maminka. Carmen hru v kavárně bere, bez mrknutí oka mě pozdraví, přátelsky se usměje a dál popíjí u svého stolku ranní kávu. Zřejmě jen další z řady slovanských flirtů jejího syna. Po více než týdnu mé přítomnosti v Leově bytě i kavárně pochopí, že tentokrát je to asi opravdu jinak…

Leo žije v bezpečném sousedství matky, na kterou může kdykoliv zazvonit. Pro něj je tím hodně věcí v životě mnohem jednodušších. Výborně si s Carmen rozumím, od prvního setkání jsme naladěné na stejnou vlnovou délku. Evidentně není zvyklá vídat syna takhle „posedlého“ delší čas než několik dní tou samou blondýnou. Vezme mě dokonce na nákup a představí v místním řeznictví, prodejně ryb, zelinářství. Od té doby mě všichni obchodníci uctivě zdraví a podstrkují mi lepší kousky, stejně jako své dlouholeté klientce, jejímuž ostřížímu zraku neunikne jediná špatná mušle nebo kreveta. Ochotně mi také ukáže, jak připravit paellu nebo milovanou arroz al horno (rýži v troubě), vlastně paellu, ale bez mořských plodů, nakonec zapečenou v troubě, jedno z mých nejoblíbenějších španělských jídel.

V půlce května mě Leo pozve na víkend do matčina plážového domku jižně od Barcelony. Pyšně mi oznamuje, že volné dny s matkou vybojoval, protože brány jejich víkendového domu zatím nepřekročila žádná ze synových známostí. Slastně se nechávám unášet mořskými vlnami na nafukovací matraci, kterou miluju od dětství. Leo a Carmen na mě z pláže divoce gestikulují, ať se rychle vrátím. Vysvětlí mi, že tady bývá vítr od moře silný, matrace mě jedním poryvem může odnést zatraceně daleko. Volné dny na pláži mají svůj řád. Ráno začíná kolem deváté, kdy vstává paní domu, vypije svou první kávu (poprvé Carmen vidím nenalíčenou a v županu) a na další přibližně hodinu zmizí v koupelně. Pak už je z ní zase „tip top lady“.

Sedáme do auta a odjíždíme do přístavu na snídani. Leo nadšeně vypráví o zaparkovaných jachtách. V městečku rychle ve třech nakoupíme čerstvé ovoce, pečivo a ryby. A pak se jde na pláž. Kolem jedné se Carmen obvykle zvedne z osušky a odchází připravit oběd. Když se vracíme o chvíli později i my dva, stůl na zastíněné venkovní terase je už prostřený a z kuchyně se line omamná vůně mořských plodů. Carmen dbá na to, abychom se před vstupem do domu venku osprchovali a zbavili svá těla písku. Než je paella hotová, zobeme olivy a oříšky. Carmen vaří „za jedna“. Po jídle si každý najde svůj koutek na siestu. Leova matka nikdy nepije vodu, k jídlu si dává zásadně jednu sklenku nepříliš suchého a dobře vychlazeného bílého vína. Všímám si od prvních schůzek, že Leo má velmi rezervovaný postoj k alkoholu, občas si objedná malé pivo (které nedopije), nechá si nalít slzu vína, ale přednost dává Coca-Cole, kterou zase nemusím já. Když si v sobotu večer s Leem sami dva vyjdeme do plážového baru, dlouho váhá, co si objednat, nakonec zvolí jahodové mojito. Číšníci naše objednávky často zaměňují a my musíme uvést na pravou míru, že ten gin tonic, bloody mary nebo půllitr točeného piva, neboli tanque, jsou ve skutečnosti pro křehkou slečnu. Trochu si připadám jako poživačná Magda Vášáryová v Postřižinách.

Během siesty se kromě hukotu nedalekého moře ozývají uklidňující zvuky myčky a pračky. Já se po odpočinku nabízím, že pověsím prádlo. To je moje, procházím pompézní půlkruhovou ložnicí na terasu s unikátním výhledem na palmy a moře. Chvilku se jen rozhlížím z terasy s balustrádou, vychutnávám si tu tichou nádheru. Dole ze zahrady slyším vzdálené hlasy, zvuk venkovní sprchy, vzápětí se někdo skočí osvěžit do bazénu… Na ostrém slunci je prádlo za necelou hodinu suché. Jen se nepoflakuju, právě tady se dostává po delší odmlce ke slovu můj fotoaparát: v hledáčku táhlá písečná pláž s promenádou, nebe stokrát a pokaždé jinak. Náš zdejší odpolední program je také daný – osvěžíme se v bazénu na zahradě, dáme si kávu s ledem a vyrážíme před večeří na procházku. Obletovaná se cítím jak v sedmém nebi. Zatím jsem host, jídelníček i vše ostatní řídí nenápadná, ale důrazná taktovka Carmen.

Po lehké večeři vyndá ze šuplíku rodinná fotoalba. Prohlížím si se zálibou upravenou a usměvavou rodinku: Leo a jeho mladší bratr Albert před památkami, v plavkách i na lyžích, za doprovodu tehdy ještě tmavovlasé Carmen s jejím obvyklým pronikavým pohledem. A samozřejmě pohledným Franciskem, hlavou rodiny. Překvapuje mě Leova neuvěřitelná podoba s jeho již zemřelým tatínkem. Tělesnou konstitucí i výrazem dozrál tenhle vymodlený, léta očekávaný prvorozený syn, na rozdíl od bratra Alberta, v otcovu téměř identickou kopii. Na oslavách se na dalších momentkách objevují i prarodiče, tety, bratranci… Krevní pouto nade vše – nepsané, ale evidentní motto téhle tradiční jižanské rodiny.

Carmen se i nadále chová velmi přátelsky, ze své ohromné skříně mi přináší dvoje letní šaty a oranžové bikiny, které už nenosí. Není to sice tak docela můj styl, ale na plážové radovánky skvělé. Dům zůstává stále neuvěřitelně čistý, Carmen několikrát denně zametá a vytírá, aby na chladivé mramorové podlaze nezůstalo ani zrnko písku z pláže. Zato Leo se většinou povaluje na svém obvyklém místě: na gauči u televize. Já dávám večer přednost „rochnění“ ve vaně. To je slast, není tu jen sprchový kout jako skoro všude jinde. Vnitřní hlas s nabádavým „Holka, bacha, to není nic pro tebe!“ bere zasvé… Pomalu mizí jako pěna v horké koupeli. Ostatně Leo je po pár bezvýznamných flirtech můj první pořádný chlap od doby Pabla.

Dost rychle zjišťuju, že má značně luxusní zájmy: značkové bundy a sluneční brýle, nablýskané lodě, motorky a auta. Je dobře informovaný o každé novince, o pohybu cen. Není sice odborníkem na psychologii, ale jeho věcné a rychlé analýzy bývají neomylné. Stejně tak umí za zlomek sekundy ohodnotit oblečení, které si zkouším v kabince, má rád, když jsem pěkná. A stejně rychle o něčem prohlásí: „Tohle si neber!“ Ne vždy se tím řídím. Ale vnímám takový mužský pohled každopádně jako dost výjimečný dar. Pokud se jedeme podívat na něco na sebe, za deset nebo patnáct minut máme oba vybráno a můžeme si dál užívat. V relaxování má jasno na celé roky dopředu: v zimě hory, v létě pláž, pokud možno s výhledem na velké lodě. Leovy kulturní záliby mají neměnně stanovené parametry: sci-fi nebo akční film, mainstreamová hudba, ideálem je miláček generace jeho otce Franciska, krasavec gottovského střihu, Julio Iglesias. Stejně jako otec cítí z jeho repertoáru láskyplnost a uklidňující komfort. Jen jednou se Leo ocitl po boku Carmen na vystoupení mého sboru. Celý klasický program se očividně ošíval, přežil to, ale víckrát jsem ho tam nevzala.

Čím mě vlastně zaujali španělští muži? Jde nějak zdůvodnit, definovat, proč jsem po ukončení prvního vztahu chtěla podvědomě zůstat a mít za partnera znovu Španěla? Co by žena, která má podobné zaječí úmysly, měla vědět, než se rozhodne přestěhovat za svým partnerem právě do Španělska? Každý muž je bez ohledu na lokalitu jiný, hlavní je láska a souhra ve spojených nádobách, ve všech podstatných věcech. Nicméně na temperamentu cosi stoprocentně je. Vztah s partnerem jiné národnosti bývá bohatý na zkušenosti z odlišné kultury a mentality, ale zároveň dost možná ochuzený o možnost sdílení jemných nuancí, které jsou nesdělitelné, ale mlčky se jim rozumí. Pokud si žena vybere vztah s cizincem, vydává se nepředvídatelnou cestou, děti potažmo také, je to mnohavrstevné. Co máš kdy čekat? S cizincem po boku jdeš členitým terénem. Nevíš, co tě kde překvapí, co za dalším rohem vykoukne.

Prožívám svou letní pohádku. Zase jednou dostává navrch ta bezstarostná Tereza – ta ulítlá, podle Veroničina gusta. Koncem května už je španělské slunce při síle a působí nějak omamně, jako by člověk vypil o sklenku vína víc, než by měl… Během několika báječných víkendů u moře si ujasňuju další záležitosti své nové známosti. Upřímně, cítím jisté ulehčení. A vlastně vítám, že po měsících bohémství vnesl nový muž do mého života znovu řád. Všechno je jednodušší a překvapivě rychlé, včetně kontaktů s úřady. A pak, budit se blizoučko Leových širokých ramen je náramné, jako milenec je hodně při chuti. Fyzicky se mu líbím, ženská tohle prostě pozná! Leo jedná jako pravý Lev, podle znamení horoskopu ochranitelský typ muže. Mezi jeho silnými tlapami, které mě hýčkají, je mi nesmírně dobře. Jsem v závětří, nejen když za ním sedím na motorce. Nepotrpí si obzvlášť na romantiku, což mi, taky spíš pragmatičce, vůbec nevadí. Býváme spolu jen sami dva, bez přátel, jen s občasnou a nevtíravou přítomností Carmen. Její pozvání na víkend nebo bezeslovný přísun stohu skvěle nažehlených košil pro Leovy pracovní aktivity jsou příjemné. Málokdy se shodneme na filmu, který chceme vidět v kině, a tak vybírá jednou on a jednou já. Ta úžasná a zpropadená španělská rovnoprávnost za každou cenu. Důležité je, že se spolu hodně často a hlasitě smějeme.

Po necelých dvou měsících známosti jsem nadšená! Leo je prostě zjevení, prezentuje zájem a odhodlanost. Lehce prochází životem, nad většinou mých starostí mávne jen rukou. Málokdy vídám, že se jeho ústa stáhnou do přísné linky. Bývá rád trošku lenivý, ale po tom, co se mu líbí, si velkou lví packou bez okolků hrábne. Upře na objekt svého zájmu (což může být žena, ale i auto nebo třeba bunda) pronikavý pohled. Oříšková barva a mandlový tvar jeho očí, ty jediné zdědil po máti. Jinak je otiskem otce. Samozřejmě vnímám i negativa: chce vlastnit a kontrolovat. Nachází všechno rád pěkně na svém místě. A pokud něco není v pořádku, na nic nečeká a udělá všechno pro to, aby se věc dostala na svou obvyklou značku. Trochu snob, váží si majetku všeho druhu, cítím z něj ovšem i náznak respektu k mému vysokoškolskému vzdělání, také to se u něj počítá k bonusům. O vlastní studijní kariéře nerad mluví. Nikdy nic nedostudoval. I proto se zřejmě nerad dostává do neznámých vod, nechce riskovat, nebere, co nezná – v jídle, názorech ani životním stylu nechce žádné experimenty…

Leo rád pohlíží dopředu, prezentuje mi své reálné i méně reálné nápady. Není to kancelářský typ, obchody dělá nejraději na ulici, v kavárně. Neunikne mu žádná příležitost. Má dar orientovat se na cíl i terén, na který se nastavil, zároveň dokáže improvizovat. Nepřikládám tomu význam, má prostě odhad na lidi, někdy umí být dost tvrdý a drsný. Velmi brzy ví, s kým má co do činění… Carmen mi o něm jednou o samotě řekla: „Je chytrý, ale není systematický. Pro praktický život mu selský rozum stačí.“ Leo volí spíš intuitivní cesty, takový styl já nemám. Moc věcí mu nejde přes mozek. Sdělovala mi tyhle záležitosti po částech, evidentně nerada. Znala svého syna dokonale. Do jaké hloubky svých znalostí mě vlastně pouštěla?

Fandí mi v podnikání a oči se mu rozzáří, když mi vypráví, že získal nového klienta a jaký má jeho a bratrova firma obrat. Rád a dobře se obléká, v horkém létě používá kolínskou snad po litrech. Jeho oblíbená značka je jak jinak než Loewe… Někdy jsem svědkem jeho telefonické obchodní komunikace. Připadá mi rozhodný, nerozkazuje, ale bývá jasné, kam směřuje. Jen velmi nerad ustupuje ze svého stanoviska. Vlastně bývá dost nekompromisní, jen věc zaobalí, aby soupeření nebylo navenek znát. Neústupně si stojí za svým. Umí ovšem i zažertovat, při dohodě termínu i nového obchodu. Občas nevím, kdy si dělá legraci a kdy ne. Někdy pointy jeho vtípků nerozeznám. Beru to tak, že český humor je také velmi individuální, někomu sedí a jinému zase ne. Leo je malinko nepraktický. Také trochu moralista. Proč se vlastně ještě neoženil? Vyrůstal ve stínu silné matky, měl zatím jen dva dlouhodobé vztahy a nakonec asi přestal sázet na jednu kartu.

Dnes je ale všechno jinak, středobodem Leova zájmu se stávám jenom já! Neexistuje prý víc, co by si přál, než mít vlastní rodinu, a vůbec se nebrání myšlenkám na miminko. Tak jiná budoucnost mě zatím neovládla, po dítěti netoužím, i když vím o doporučení lékaře po operaci a svém věku. Četla jsem kdesi rozhovor odborníka na psychologii, že v životě přijde etapa páření, rozmnožování, stavění hnízda. Nastal můj čas reprodukce? Necítím takové pnutí, proti mysli mi to není, ale necítím posedlost. Prostě jen odhodlaně kývnu, kdyby k tomu došlo už teď… Bylo by to tak v pořádku.

Hodně společného času trávíme nad zatím neexistujícím česko-španělským originálem, mrnětem, a vypadá to, že pro nás obnáší mnohem víc plusů než minusů. V mnoha věcech se shodujeme, dlouze diskutujeme o tom, zda děti budou pokřtěné. Můj nesouhlas přijímá s lehkou nevolí – už vím, že nerad vybočuje. Já naopak neochotně naslouchám pojetí hříchu a špatného chování podle Lea. Říkám tomu v duchu „kázání“. V mnoha podstatných rodinných názorech se věci bleskově posunuly, Leo „hlasuje“ pro dvojí občanství budoucího potomstva (s velkým respektem na moje přání mít sňatek a porodit v Čechách). V některých názorech je liberální, trvá u česko-španělského dítěte na angličtině, kterou sám nikdy stoprocentně nezvládl. Jeho děti musí v každém případě válet anglicky. Ať na ně klidně mluvím česky, španělština a katalánština bude stejně automatická.

Leo se pokouší rozeznat a pochopit alespoň něco z češtiny – hlavně z mých telefonických hovorů s kamarády a rodinou. Rád má jasno, s kým a jak dlouho trávím čas, byť jen přes telefon. Chodí po bytě a volá na mě česky „Tak jo!“ a někdy přidá taky „Čau, čau“. Jindy odposlechne, že mě moji známí oslovují „Terko“ a od té doby už nejsem „Teresa“, ale zásadně, a to v jakémkoliv pádě, „Terko“.

Odhoď ty brýle mámení, i když jsou tak krásné jako jeden z prvních Leových dárků, sluneční brýle s nafialovělými skly zvučné značky. Podívej se na věci střízlivě! Odcházela jsi do Španělska se svým partnerem a najednou žiješ po boku docela jiného muže. Je ale fakt moc pěkné s někým žít… Zatím dělá, co mi na očích vidí. Ty jeho dokořán otevřené oči jako na jedné dětské fotografii! Jaké by to bylo být jeho ženou? Druhá, váhavá a skeptická Tereza mě potahuje za cíp sukně, zdržuje mě od mých rychlých rozhodnutí. Ale ta, co se večer co večer miluje v polohách, které jsou blízko možnosti početí, vítězí. Už už ztrácím intimitu svého já, měním ho za společné „my“. Nebylo to sice na první pohled, ale vypadá to na celý život.

Začátkem června překvapím rodinu ohlášením, že sice přijedu v předpokládaném termínu, ale ne sama. A jen nalehko, s jedním malým kufrem, návrat se totiž zatím odkládá na neurčito.

Hurá na matriku…

Hana (červen 2012)

Tereza: Posílám pozdrav od moře.

(Připíše pod zaslanou fotografii.)

Hana: Moc pěkné!

Zvláštní, že při prvním letmém pohledu na skupinové foto s pozadím klidné modravé hladiny neshledávám při rychlém kliknutí vůbec nic, nad čím bych se měla pozastavit – prostě tři usmívající se tváře. Menší šarmantní dáma, Tereza uprostřed a pohledný, vysoký hnědooký muž. Shodný typ jako cellista Jiří Bárta, idol z jejího dospívání, pěkně uhrančivý a prvotřídní muzikant. Až při dalším otevření Skypu si připojím detaily, které stručný popisek vynechal. Moje dcera vypadá tak radostně mezi ztepilým, dobře oblečeným mladíkem a jeho příbuznou, zřejmě matkou. Poznávací znamení obou: dost tenké rty. Brzy je jasno. Jde o Lea z Barcelony, se kterým se Tereza seznámila na veletrhu. Jak je mi později stručně sděleno, nastěhoval si ji po pár týdnech k sobě na motorce i s kocourem Ríšou. To je rychlost… Za necelý měsíc je nám oznámen přílet ve dvou do Prahy. Bez mrknutí oka zase jednou nakoupím na excelentní ptáčky.

Zazvoní u nás skutečně pohledná dvojice. Tereza se usmívá a na první (i druhý) pohled jde o pořádně zamilovaný pár. Ona Leovi překládá, živě gestikuluje, vysvětluje. Vyrazíme ve čtyřech, i s mým mužem, na Letenský zámeček. S Leem mluvíme anglicky, on se vyjadřuje ještě o trochu hůř než já. Však naše firmička tolik vynaložila do mé rekvalifikace! Hned zkraje našeho posezení, když si oba roztržitě osolí kávu, nám Tereza jako mluvčí dvojice oznámí, že se budou brát… Pokukují po sobě. „Znáte se přece tak krátce!“ namítnu potichu. Drží se ale tak pevně za ruce, zřejmě láska jako trám. „A kdy?“ vyhrknu. V tom má mladý pár zcela jasno. V září v Praze, kam dorazí početné zastoupení španělské rodiny, nahoře na Letné. „To je na přípitek!“ pípnu vysokým hlasem. Ťukneme si českým vínem, které ovšem u Lea prochází jen v bílém provedení. V kvalitě vína má jasno. Červené se na veselku prostě musí dovézt až ze Španěl! Rozhlížím se dost překvapeně přímo po dějišti budoucího svatebního veselí. Dvojku jsem potřebovala, novinek je fakt lavina!

Výhled na Prahu z Letné považuje Leo za famózní. Ale o historii caput regni nejeví příliš zájem. V té době je v Praze zrovna extrémní vedro, Leo se marně ohlíží po klimatizaci a hned zavětří díru na trhu. Začne snít nový sen… Střední Evropa je stále teplejší, ale klimatizace je zavedena jen v minimu bytů! Vyslechne protiargumenty mého pragmatického Jirky, které mu přičinlivě překládám, nicméně si pořád opakuje svou a druhý den se vytasí s další úžasnou ideou. Tenhle i další projekty mají vždy stejný scénář: rozjezd s minimálními vstupními náklady, cíl vydělat miliony…

Leo z kufru vybalí dárek – malý pytlík lanýžových brambůrek, které s Jirkou ochutnáme bez většího nadšení. O lanýžích, kulinářském černém (a nevzhledném) zlatě, za které šéfkuchaři ochotně solí stovky a tisíce eur, mluví dlouze v superlativech. V ochucených brambůrkách musí být skutečně mini kousíčky, jsou bez chuti a zápachu. Asi nejsem gurmán. Tereza poněkud neochotně překládá další Leovy nápady – možná budou jednou pěstovat lanýže… Ach jo, baron Prášil, nebo byznysmen? Přehodím notu na rodinu – rádi bychom před svatbou poznali Leovu matku. A Tereza by měla svého budoucího muže představit otci.

Před odletem se Leo a Tereza staví na matrice, aby si stvrdili datum svatby a dostali dlouhý seznam záležitostí potřebných pro sňatek dvou občanů v rámci Evropské unie. Zdá se, že Tereza má vztah docela pevně ve svých rukou, připadá mi v klidu, dost nad věcí…

Propána, já za půl roku budu mít „syna“, son in law! Rychle oprašuji své znalosti angličtiny, abych se se svým novým španělským příbuzenstvem domluvila. Do odjezdu se od sebe Tereza s Leem nehnou ani na krok. Chovají se k sobě mile, ohleduplně. Vůbec se všichni na sebe usmíváme… Snažíme se. Jakákoliv připomínka na vysokou rychlost domluvy termínu sňatku je přecházena. O podobné situaci jsem tolikrát četla! Ale tohle se píše načisto, píšou si román. Jistě, poznáme se, říkají, v tom krásném a spontánním líbánkovém čase po svatbě. Máme na to celý život! Ten vybraný muž musí být v mnohém ohledu velmi inspirativní… Co s tím? Asi nic. Zkrátka dostala choutky na vdávání.

Leo mě o Terezinu ruku nepožádal, ale na všechny svatební přípravy nadšeně přikyvoval. Slavnostní španělské ptáčky, a posléze i tradiční řízky na cestu do letadla, se mi výjimečně povedly. Pár dní po jejich odjezdu jsme našli ve spížce pečlivě zašpuntovaný zbytek černého láhvového piva. Po Leovi, jasně. Popíjel ho po malých doušcích celý pobyt, ale dopít nestačil.

Tereza: Mamí, nemůžu najít rodný list! To je průšvih! Dej prosím rychle udělat opis, ten se musí dát přeložit a ověřit. Pošlu ti kontakt na překladatelku. Taky je třeba objednat kytky a košíčky s okvětními plátky pro družičky, počkat na paní, co přiveze červené víno. A ověř rezervaci v hotelu, ano? Šaty jsem si vyzkoušela, mohla bys pro ně skočit? Večer před svatbou byste se měli seznámit s Carmen. Co myslíš, zašli bychom všichni na večeři? Moc se na vás oba těší.

Hana: Jasně, rozumím.

(Polknu obvyklé citoslovce aha a sepisuju si raději svatební úkoly na papírek…)

Na španělském „Klondiku“

Tereza (léto 2012)

Ke konci června nahlásila Mexičanka z Leova podnájmu návrat domů, vyklidila rychle a v poklidu své pozice v bytě. A já se začínám denně, spolu s Carmen, podílet na etapové rekonstrukci „našeho“ bytu. Když jsem se v tomhle měšťanském činžáku ocitla, byla celková modernizace v úplných počátcích, teď se snižují stropy, v místnostech se postupně objevuje klimatizace. V celém interiéru převládá šedá a bílá, na stěnách jsou především černobílé fotoreprodukce. Dost monochromatické. Moje barevné idylické obrázky z domova se zatím krčí někde v pracovně.

Náhlá samota bez přítomnosti Leovy podnájemnice nám oběma docela svědčí. Velice brzy přestaneme používat prezervativ, chceme přece oba dítě, necháme další vývoj na přírodě. Leo mi před prvním milováním bez ochrany ukáže aktuální výsledky krevního vyšetření, na které pravidelně chodí – je zcela v pořádku. Přijde mi to jako velmi solidní gesto od partnera. Teprve teď si znovu vybavím poslední rozhovor s mým operatérem ve Vinohradské nemocnici, který mi při kontrole opakoval nutnost rychlého otěhotnění. Ve chvíli našeho dialogu jsem jen pochybovačně vrtěla hlavou: kde asi tak „expresně“ najdu skvělého muže a budoucího otce mých dětí? Vůbec se příjemně kolébám v jím vytvořené ochranné bublině zamilovanosti, jsem v naprostém bezpečí.

Leo mi jako překvapení, ještě před cestou k rodičům do Prahy, nechá udělat na míru zásnubní prsten. Není to úplně můj styl, navíc je mi volnější, navléknu si ho na prostředníček… Je mi od první chvíle jasné, že prstýnek vznikl v režii Carmen. Leo se v podobných situacích rád svěřuje do její zkušené péče. Samozřejmě že o všem diskutujeme my dva spolu, ale denně se utvrzuju v dojmu, že matka sehrává v jeho životě nezastupitelnou úlohu, má na Lea až netušený vliv. S jejími názory je třeba počítat. Pomáhá nám i pověsit obrázky. Už dávno jsem zjistila, že z naší dvojice jsem s přehledem šikovnější já. Zdá se, že Leo snad ani nikdy nedržel vrtačku v ruce. Příliš mě to neznepokojuje.

Už nás napadá zatím nesmělé svatební aranžmá… Nastal ten správný čas, abychom mezi příbuzné a známé vypustili zkušební lakmusový papírek. O pár týdnů dřív, než jsme se s Leem objevili v Praze, jsme sondovali, jaký zájem by vyvolala vtipná upoutávka na naši svatbu. Rozeslali jsme fotku, momentku, kde si dáváme pusu. Krátký dotaz „Chceš být taky u toho?“ byl naschvál maličko zavádějící.

Dohodli jsme se už, že náš sňatek nebude obrovská fiesta, jak je ve španělském kraji zvykem, ale vyzní v Leem přislíbené Praze daleko komorněji, zato v unikátním rámci. Šlo mimo jiné o vítaný kompromis, protože ve Španělsku se jedná o rodinnou událost číslo jedna: velmi nákladná záležitost, očekávaný je pompézní ráz. Praha nám dvěma připadá tak akorát, a to včetně velikosti nákladových položek. Jeden Leův velký kamarád si navíc vzal Češku a v Praze pak zakotvil. Takže pro Lea nejde o neznámou končinu, terra incognita…

Nepodléhala jsem tak docela chvění podmalovanému svatebními fanfárami. Odchod ze svobody se pro mě stává sňatkem po všech stránkách trvalým. Radikální, až převratná záležitost – definitiva odlišná v mnoha ohledech od původního odchodu za Pablem. Vím, že téměř jakákoliv varianta rozchodu není možná – španělský manžel a brzy zřejmě také dítě. Ale přece jen si záměrně buduju zadní vrátka, skulinu, kdyby se přece jen v chodu manželství nějaký problém objevil a já se ocitla ve slepé uličce nešťastně vdané ženy. Nedokážu si důsledky specifické situace, kdy manželé ze dvou různých světů žijí odděleně, představit. Cizinci jsou před úřady „jiní lidé“. Celý komplikovaný kontakt s úřady před samotnou svatbou představuje určitě jen zlomek toho, co by mě čekalo později. Radila jsem se, pražský domicil (i porod na českém území) by se prý hodil. Svým způsobem by mě chránil. Nejen proto, že bych u téhle velké chvíle byla v rukou českých lékařů… Zasunula jsem si to do hlavy.

Odezva na naši první „manželskou pusu“ s otázkou na tělo byla nečekaně rychlá a nadšená. Museli jsme velký svatební projekt „rozehrát“ alespoň v základních záležitostech. Nechtěli jsme svatbu v kostele, volili jsme jen civilní formu už tak dost složitého dvojjazyčného sňatku. Počet hostů pro svatbu konanou v Praze se musel výrazně snížit. A jak se ukázalo, hodně dalších maličkostí se muselo upravit na míru. Vlastně všechno se programovalo jinak. Naprosto ne podle španělské staletí staré svatební etikety. Pro Španělsko zůstává svatba pořád událostí číslo jedna. Zúčastní se jí obvykle stovky lidí – pokud pozveš jenom jednoho bratrance, je to pro ostatní urážka. Všichni z obou rodinných linií tam musí být!

A my? Počítáme každý s rodinou, limit čítá patnáct českých a stejný počet španělských svatebních hostů. Prioritou bylo rozhodnutí o termínu, volala jsem na matriku, jestli je termín 10. září volný, protože po něm hned následovalo volno, nejvýznamnější katalánský svátek Diada. Víkendové plus volné sváteční dny nám pro přesun hostů z Barcelony do Prahy a zpět nahrávaly, navíc jsme věděli, že nejen Leův bratr Albert s Laiou, ale i další pozvaní budou chtít v Barceloně manifestovat za nezávislost. Věci se u Rodriguezů pěkně hýbou, v Praze se počítalo s Laiou, kterou už Albert stačil představit Carmen. Většina hostů zájem o českou svatbu bleskurychle potvrdila. Matrika sice na den a čas kývla, ale zavalila nás také spoustou papírů, které se musí přeložit a vyplnit. Tradice říká, že od zásnub do svatby má být čas kratší než rok. To my dva, s našimi rekordmanskými termíny, dáme!

V Barceloně, a pak hlavně v Praze, jsem musela v kostce stihnout v řádu hodin to, na co vynakládají služby svatebních agentur své síly celé týdny. Kromě papírové pozvánky se musel objednat hotel a letenky. Jde o velký projekt a položky potřebné ke splnění cíle v podobě záloh a plateb obrovsky narůstají. Ještě promyslet převoz hostů po historickém centru se španělským překladem a sehnat průvodce i člověka, který má platný certifikát na překlad úředních záležitostí… Náklady se budou dělit napůl, rodiče snad předpokládali, že se jednou vdám, s financemi pomůžou. Jistá návratnost se dá očekávat v darech, které se u tak složitého mezinárodního projektu očekávají… Jak mi vysvětlil Leo, u tak specifické formy sňatku „v povětří“ se nebudou kupovat svatební dary podle seznamu, novomanželům se předá hotovost. Ale ještě zbývají pozvánky, šaty, svědci, družičky, menu, všechno musí být pro komunikaci dvojjazyčně. Červené a bílé víno, ryba nebo maso – kuřecí nebo vepřové je tabu. Od malého občerstvení po vytištěné menu na slavnostní oběd jde o citlivé záležitosti.

Svatební šaty se ve Španělsku kupují i v řádu tisíců eur. Leo v záležitostech etikety, zvlášť svatební, moc znalostí ani taktu nepobral, nijak mě nepřipravoval na důležitost téhle společenské události. Třeba na to, že pro nevěstu je faux pas nemít dlouhé šaty. Žádný svatebčan si nesmí obléct nic obnošeného. Nákupem vzdáváš hold prvořadé důležitosti téhle fiesty. Na španělských slavnostech jsou tyhle dané rituály znát. Dámy umí své figury nosit – vizážistka, manikúra a kadeřník jsou povinností.

Můj plán nepočítá s tradicí, mimořádnost svatebního dne ve španělských podmínkách jsem zpočátku podcenila. Vzhledem k práci v módní branži mám k slavnostnímu oblečení nestandardní vztah. Přešlapem číslo jedna jsou hned šaty: přála jsem si jen, aby byly zlatavé… S mou vizí mi naštěstí pomohla návrhářka Ivana Follová, která měla v salonu z poslední velké přehlídky jedny svatební. Zlatý korzet, bílá sukně zdobená nařasenými kytkami, byly šité na modelku, ale upravili mi je na moje míry, včetně ozdob do vlasů. Ve Španělsku si nevěsty nechávají šít, případně půjčují obrovské (pro mě většinou kýčovité) róby. Náklady jdou do tisíců eur.

Aranžované květiny ve světlých barvách, stejné jako na šatech, efektně propojily stoly v sále pro plánovaný oběd s róbou nevěsty. Leo znal jen odstín mých šatů, aby se svým oblečením přizpůsobil k mému. Přes četné dotazy, jak šaty vypadají, jsem mu neřekla ani o slovo víc. Tuhle tradici jsem ctila a poprvé mě uviděl, až když jsem v nich sestupovala k „oltáři“.

V průvodu hostů jsou důležití oba naši svědci, Leo zvolil okamžitě Alberta a já měla také jasno. Favoritkou se stala samozřejmě Veronika. Ona sama byla jako vždy, i ve vdavkách, první. Byla jsem jí za svědka, když si brala svého Gorana. Spojila nás další věc, sňatek s cizincem i reciproční podpis svědka nevěsty. Necelý rok po svatbě Veronika porodila syna.

V Praze, kde byla plánovaná svatba prostě oznámená jako fakt, nám při přejezdech na domluvené schůzky jako vždy věrně pomáhala Borůvka, po boku mi stál Leo. Objednali jsme i prstýnky, jednoduché kroužky z bílého zlata s datem svatby. S mámou jsem se dohodla na květinách: pro mě, pro mámy a pro družičky, dcery jedné z Leových sestřenic, květinové košíčky. Příprava do každé maličkosti, termíny tip top sladěné, vše se po našem návratu do Barcelony ladilo ze dvou míst. Večer jsem kontrolovala úkoly, je opravdu všechno v pořádku? Pozvánky, letenky, vyměnit eura za koruny, rozlučka se svobodou, prohlídka Hradu, menu – pro Čechy i pro Španěly. V žádném bodě sledu událostí se nesmí udělat chyba, nic se nesmí podcenit! Romantika se ocitá v pořadí důležitosti na posledním místě. Už jsem byla od vdaných kamarádek poučená, snoubenci prý při sňatku sice hrají hlavní role, ale snaží se tu být pro všechny a s úsměvem, takže ze svého „dne D“ mají míň než sami svatebčané.

Teprve když bylo všechno potřebné hotovo, začaly plány na prázdniny. Nejvyšší čas, vypuklo parné léto, Barcelona se rychle vylidňuje.

Líbí se mi Leův nápad na červenec. Nechávám se unášet směrem k Valencii ve velkém pohodlném autě, jako vždy s podmalbou Iglesiasových hitů. Mířím na návštěvu k Leově babičce Doře (z křestního jména Adoración), matce jeho otce Franciska. V horkém dni stoupáme do El Tora, unikátního místa ve Španělsku, kde Leova babička téměř v devadesáti letech žije ve svém domě jen s pomocí pečovatelky. Barevný svéráz lokality se mi zamlouvá – kolorit jako vystřižený od Marquéze.

Dora, čisťoučká a vážná, málokdy s úsměvem, si moji maličkost od hlavy k patě přeměřila. Leo mě pyšně představuje jako svou nevěstu, budoucí matku svých dětí a přidá docela novou informaci – Albert se vydal v Leových šlépějích, začal vážně chodit s Laiou! Svou snachu Carmen Dora ráda nikdy neměla a po jejím rozvodu s Franciskem změnila své chování v zaryté nepřátelství. Ale oba vnuky vždy milovala. Lehce oproti Albertovi protěžovala Lea, dokonalou kopii zemřelého syna. Babiččina radost ze zřejmě brzy ženatých vnuků je nečekaná a dvojnásobná. Zjihle říká: „Odkážu vám s Albertem pole po rodičích, své pozemky, s dědictvím je to jasné. Brzy prodám i svůj dům a vy dva si pak rozdělte peníze.“ Leo se v rodinných poměrech zřejmě dobře vyzná, ale dobře ví, že se sluší počkat na správnou chvíli, až si bude Dora přát majetek svým dvěma vnuků předat. Ta chvíle je, zdá se, zrovna zde! Pár příbuzných, kteří jsou zrovna v jejím domě, vypadá nadmíru spokojeně. I jim se zdá, že oba milovaní chlapci (stejně jako rodinné nemovitosti) spočinou v dobrých rukou.

Dora, pravá pramáti rodu, na mě hned zapůsobila jako autentická osobnost, pevně zasazená do poutavé koláže téhle „zlatokopecké“ lokality. Velkou část života prožila v tomhle unikátním místě, tisíc metrů nad mořem a přitom tak malý kousek od mořských vln. V El Toru se protnul geograficky vzácný soubor podmínek. Jako dospívající dívka během španělské občanské války prochodila pašeráckou stezku mnohokrát sem a tam. Leova otce Franciska počala se svým mužem Javierem. Byla tak šťastná ve své malé, vzorně vedené domácnosti, vždy naklizené, s bíle naškrobeným interiérem. Vypráví ráda o svém osudu, vybavuje si dávné vzpomínky se zjevným dojetím. Její manžel si jednou večer stěžoval na bolest břicha, tchyně tehdy zavelela, že pokud se jeho stav nezlepší do rána, pojede do nemocnice. Během noci ale Javier zemřel na akutní zánět slepého střeva… Náhle ovdovělá mladá žena zůstala dlouhé roky sama a statečně bojovala o život svůj i svého milovaného synka Franciska. Tehdy ojedinělá samoživitelka (jak bychom řekli dnes) svou rodinu živila i šatila, chodila uklízet. Vedla dál bezchybně svůj dům, vytvořila si své rituály, které s tvrdošíjnou pravidelností celá další desetiletí dodržovala. Vyrážela brzy ráno do blízkého přístavu, kde kupovala přímo z kotvících lodí na rybím trhu často ještě živé úlovky. Zásadně nepila alkohol a prvotřídně vařila – kromě jiného vyhlášené puchero (silný vývar s rozvařenou rýží). Svou specialitou nás uctila i během naší návštěvy.

Jaký div, že její milovaný chlapeček Francisco byl po celý život velmi fixovaný na svou matku, podobně jako Leo na Carmen. Dora, typický Býk, bývala vždycky na rozhodování sama. Do vysokého věku silná, i díky své životosprávě, a pevná ve své neochvějné víře v Boha a desatero přikázání. S nadmíru vyvinutým smyslem pro rodinu. Pěkně dramatický příběh téhle staré rodinné španělské ságy.

El Toro, malá vesnička, kde je na náměstí pro místní i turisty k mání pouze konzum, uzenářství, lékárna a dva bary, se v době letních prázdnin nafukuje do obřích rozměrů. Běžně čítá několik desítek stálých obyvatel, ale na léto se sem sjíždějí lidé z Barcelony, Valencie i dalších koutů Španělska. Většinu z nich spojuje majetnický vztah ke kousku pole, kde se nerýžuje zlato, jako na Klondiku, ale dá se tu pěstovat veliká cennost, kulinářská jednička v globálním měřítku, staletí vyhledávaná delikatesa – lanýže. Nevzhledné zvrásněné kulovité truffle se zvláštní nezaměnitelnou vůní a chutí, se kterými se v kuchyních zachází jako s pokladem. Strouhají se veleopatrně až na hotové jídlo jako ta jasně nejdražší surovina světa! Nesnadná sedm let dlouhá cesta k první úrodě bývá prý bohatě vykoupená… Na prstech se dají spočítat místa, která trufas plodí – francouzské, italské a peruánské přímořské oblasti, v létě horké a v zimě pokryté sněhem. Z výnosů z lanýžových pokladů jsou všechny domky v El Toru krásně opravené.

Jedinou možností, jak se osvěžit v moři, je spustit se strmě dolů. Skoro ve čtyřicítkách se proto raději koupeme dvě minuty od domu ve velkém a dobře udržovaném městském bazénu za skutečně symbolické vstupné. Podle všeho slušně profitující a bohatá obec. Večer se spousta letních hostů objevuje v jediném sezonním hotelu. Jídelní lístek restaurace uvádějí podrobnější průvodci jako casa rural, specialitou jsou pochopitelně jídla s lanýži. Večer co večer si pochutnávám na arroz al horno. Přes den prožíváme v El Toru vedro k padnutí, jen neúnavní komáři dokážou den co den otrávit zdejší nádhernou romantiku. Zažíváme i pár silných bouřek, počasí se tu promění v kratičkém okamžiku. V noci ale teplota klesá rychle dolů, až ke dvaceti stupňům, oblékám po celém dni v plavkách svetr nebo nepromokavou bundičku.

Leo je samozřejmě potěšený, zdá se mi, že o tohle dědictví hodně dlouho usiloval, ale nedařilo se to ani jemu, ani Albertovi. Teď, když ale Dora vidí, že se Leo usazuje, má svůj vysněný cíl na dosah. Ujišťuje mě, že právě trufas budou za pár let naše ekonomická pojistka a přilepšení na báječné cesty nebo třeba pronájem jachty. No, tak uvidíme… Nemám myšlenky na další Leovy vize, kolik jsem jich už slyšela!

Byli jsme oba hrozně zvědaví, jak lanýžová pole, která vnuci zdědí, vypadají. Co nejdřív vyjíždíme na obhlídku polí z babiččina majetku, podle Leova plánku z katastru. Stále jsme z El Tora prudce stoupali, až jsem ucítila nepříjemné praskání v ušních bubíncích. Ocitli jsme se ve výšce šumavských vrcholků, v převzácné oblasti sušší kamenité půdy, Perelló. Leo mi vysvětluje celý koloběh úrody vzácné houby. Nutné první náklady prý později bohatě zabezpečí rodinu. Zdejší speciální druh stromu, dub jasmínový – carrasca, se vysazuje s třímetrovými rozestupy, aby zůstalo dost místa pro kořeny. Tady se, asi po sedmi letech, rozmnožují lanýže. Podle unikátního aroma je vyhledávají speciálně cvičení psi. Leo mě důsledně zasvěcuje do tradicemi ověřeného systému prací: políčka je třeba zavlažovat, jejich hranice vyznačuje ostnatý drát, pečlivě je hlídají lidé, psi i kamery. Během přibližně dvacetiletého cyklu, kdy carrasca plodí lanýže, musí mít pole všechno v požadovaných limitech.

Neobyčejný ráz mají obzvlášť dny, kdy se v El Toru slaví speciální folklorní či náboženské fiesty. Mnohem víc než kult vůkol uctívaných býků si užívám svátek svatého Rocha, ochranitele před nemocemi. V polovině srpna se tradičně vynáší soška svatého z kostela a přenášejí ji na den do místní kapličky, nosítka obklopují místňáci v předepsaném oblečení, všichni si na sebe vzali to nejlepší ze šatníku. Ženy mají vyčesané drdoly, na nichž přistál naškrobený čepec a černý závoj. Holčičky všeho vzrůstu věrně kopírují maminky. Ten, kdo činí pokání, putuje bos. Carmen absolvovala tuhle poutní trasu pokaždé bosa. Věděla jsem jen, že tím prý děkovala za své zázračné uzdravení. Až večer, když se soška vrací na své místo v kostele, začíná všeobecné veselí. A já? Stejně jako jiné dny zaměním gin tonic za postel. Buenas noches, užijte si to, loučím se a hurá do postele… Nemám žádnou chuť pít. Celou tu dobu v El Toru jsem dokonale lenivá, spavá. I když by se v hledáčku pro focení našlo bezpočet bezchybných barevných záběrů, nefotím. Chodím spát třeba v devět, usínám někdy i přes den. Spala bych pořád.

Den předtím, než se s El Torem rozloučíme, si koupím na zdejším náměstí v maličké lékárně těhotenský test. Zvědavost, nic víc, vyšel pozitivně. Cítím se tak romanticky… Je to tady! Nebylo mi špatně, kromě spavosti nevnímám žádné změny. Do všeho se vejdu, můj život se nemění. Prvními týdny procházím jen jakoby mimoděk. Mohlo by to s mou ohroženou pasovou linií vydržet tak akorát do svatby. Okamžitě přestávám pít a kouřit. Jako mávnutím proutku se mění ohledy okolí, pořád slyším: Pořádně se najez! Zatím nepotřebuju dvojité porce.

Když se před odjezdem loučíme s babičkou, o mém těhotenství už ví. Bude se prý za dítě modlit, jde přece o pokračovatele rodu. Mávám jí, dokud Dořina silueta nezmizí na obzoru. Kdy se vlastně zase uvidíme?

Úlet, nebo co?

Tereza (konec srpna 2012)

Nevracíme se s Leem rovnou do Barcelony, cestou jsme si naplánovali zastávku – poslední nadechnutí před svatebním finišem, v plážovém domku u Carmen. Za čtrnáct dní budu vdaná! Po oznámení těhotenství Leově matce kolem mě všichni tiše našlapují. Carmen sama s přehledem řeší jídlo, prádlo, všechno potřebné pro hladký koloběh dne. Ty ohledy mě uvádějí do rozpaků, zůstávám v oblíbené houpací síti a na pláži. Nic na mém těle se zatím nemění, vejdu se do svých bikin, jen o chlup víc jím a hlavně spím. Však ona holčička povyroste! Nevím, kde se ve mně vzala ta skálopevná jistota, že dítě prozatím o velikosti hrášku bude holka…

Průběhy večerů se stabilním programem, prohlížením rodinných alb, dostávají jinou náplň. Carmen s prožitou manželskou krizí za zády a vyléčená z těžké nemoci, poutník kráčející kajícně naboso za soškou svatého Rocha, by ráda znovu navázala nějaké partnerství. Pořád pěkná dominantní žena je plná myšlenek na nového muže svého života. Všechno bude oproti vztahu s Franciskem stoprocentně v pořádku. Ten druhý život prožije bez mráčku! Carmen ráda vymění tradiční alba za výklad karet. Díky hodinovým hovorům se dozvídám některé dosud neznámé rodinné záležitosti. Pěkně postupně, jako když tahá kouzelník šátky z klobouku. Právě teď si Carmen, i podle mého výkladu karet, vybírá mezi několika známostmi. Překypuje energií, muže si dlouho a opatrně oťukává. Kdo zradí nebo cosi opomine, jde bez milosti pryč z kola ven. Carmen patří do zdejšího středního stavu, může cestovat, bývá od jara do podzimu na své haciendě u moře, ale chce víc. Ten pravý přece někde je… Jako by teď nová situace v rodině, brzy se stane velmi atraktivní babičkou, její úsilí o další soužití v páru znásobila.

Skládám si střípky manželského „trojúhelníku“ dohromady. Hlavní roli tehdy sehrál syn Carmen a Franciska. S milovaným a krásným mužem nemohla mít dlouho děti. Carmen procházela stádii usilovného modlení mezi potraty, problémy se opakovaly prý vzhledem ke zdravotním problémům manžela. Po mnoha sezonách čekání přišel na svět vymodlený syn, Leo. Manželský svazek získal vyvrcholení, přišlo období, jaké si tradiční Španělsko představovalo – manželství plné lásky, obdařené dětmi. Nenosily se rozvody, i když tenhle termín už nikoho v jiných zemích nevzrušoval. Na fiestách bylo všechno zalité sluncem, problémy zůstávaly pěkně pod pokličkou. Manželství, posvěcená v dobrém i ve zlém v kostele, byla nerozlučitelná.

Ale manželství Carmen s Franciskem, požehnané synem, se v denním soužití jevilo jako velmi nevyvážené. Manžel byl sice ve společnosti považovaný za fešácký typ baviče, ale občas se po zavření dveří jejich bytu stával agresorem, dokázal deptat svou ženu, a především syna – kvůli poznámce za školy či ztracenému míči. Leovi učení nikdy moc nešlo, někdy radši zamířil za školu. A po provinění vždycky následoval trest. Carmen se nedokázala týrání Lea postavit. Nechávala věci plynout. Podobně jako v mnoha jiných rodinách se problémy zametaly pod koberec. Někdy všichni vyrazili se smíchem na zmrzlinu, jindy u nich panovala nálada na bodě mrazu. Ale co je v rodině, má zůstat uvnitř rodiny. Nebylo zvykem chodit se poradit, a tak byla Carmen šťastná, že po dvou letech na svět dost nečekaně přibyl další syn Rodriguezů, Albert. Velké štěstí! Všechno, co prožijí, bude jen dobré.

Poryvy nálad hlavy rodiny však pokračovaly přes to, jak se jim navenek dařilo. Rodriguezovi se dostávali do střední třídy barcelonské společnosti, na fiestách byl především Francisco pokaždé středem pozornosti. Nahoru a zase dolů. Jít se poradit? Ne, překonám to sama, budu silná, myslela si Carmen. Svou rodinu prostě udržím. Tlak společnosti, co tomu řeknou sousedi a kolegové v práci, ji v tomhle rozhodnutí podporoval. Ale neuměla být den co den dynamický, silný stroj…

Po druhém porodu byla stále jako proutek, ještě zkrásnělá. Jako krátký útěk ze slepé uličky, do které ji dostala její rodina, si povolila flirt s kolegou. Na Carmeninu nevěru nepřišel kupodivu manžel, ale Leo, který jedno odpoledne našel doma schovaný matčin dárek pro jiného muže. Tohle zamést? Ne, Leo se rozběhl do práce za otcem. Běžel daleko, ale nemohl zůstat s objevenou pravdou sám. Asi od té chvíle se nejen ve Franciskově bipolárním myšlení, ale také v jeho synovi usadil neochvějný názor na ženy: jsou pěkné, ale nevěrné mrchy… Leo prý sledoval jen úkosem, jak se po matčině prokázané vině v rodině rozvíjelo téma trestu. Hlasité manželské diskuse skončily u žádosti o rozvod, která tehdy mohla být podaná jen pro porušení manželských povinností. Rozluka roztrhla navenek vzorovou rodinku na dvě části, děti zůstaly u matky. Otec, který dál dělil své dny na černé a bílé, se vrátil domů, k matce Doře, do rodného El Tora. Carmen byla zapuzená, rodinné drama završilo po několika letech Franciskovo úmrtí. Dora pohřbila po svém muži i syna, na světě jí už zbýval jen věrný otisk rodu, Leo, babiččin miláček. Mladší Albert měl docela jinou náturu než bratr, a navíc se spíš podobal nenáviděné matce. Carmen mě při otáčení tarotových karet pomaličku a dost neochotně pouštěla dovnitř svého soukromí. Všechno mi ale nakonec zapadalo do smysluplné mozaiky. Měla jsem pohromadě konečně všechny důvody, proč pouť svatého Rocha pokaždé absolvovala bosa.

Jednou jsem samotná na pláži přemýšlela, za čím bych měla, vzhledem ke své zcela nové situaci, udělat jasnou tečku. Na nebi se objevil jediný mrak, měl podobu otazníku. První v pořadí je Pablo… Když jsem mu na jaře řekla přes Skype o svém novém příteli, mou stručnou informací byl evidentně zaskočený. Prohodil dost naštvaně: „Terko, k tobě mi ten člověk vůbec nesedí, vůbec nevíš, jak to ve španělských rodinách chodí!“ Odmávla jsem odrecitované argumenty lehce rukou a připočetla to k opakovaným Pablovým pokusům vrátit náš vztah zpátky. Ještě před prázdninami mi nabídl cestu do Irska, koupil by letenky. Dost jasně striktně jsem ho odmítla. Pěkně si Irsko užij sám!

Až koncem srpna, týden před naší svatbou, jsem z prázdného domu zavolala já jemu, aby byl od mého nastávajícího s tímhle jménem nastolený klid. Pablo to nebral a já jsem nechala mobil položený v kuchyni. Když Leo uviděl na černobílém displeji Pablo, vnímal to jako zcela jasný důkaz nevěry. Vrazil do našeho pokoje celý brunátný, křičel na mě: „Jak dlouho vedeš ten dvojí život? Odstěhuj se zpátky!“ Snažila jsem se mu celou věc vysvětlit, ale nešlo to. Do našeho vzrušeného dialogu se nakonec vložila Carmen, ale Leo se držel své nereálné verze, mluvil rychle, nelogicky a zmateně. Byl natolik rozrušený, že se mu v téhle vypjaté situaci nedalo nic vysvětlit. Ze své verze nebyl ochotný ustoupit. V tom slunečném dni jsem byla přítomná neadekvátní žárlivé scéně. Jako divadelní stínohra se mi v premiéře odehrávala před očima.

Pár dní před veselkou nastolila diplomatická Carmen klid. Vedla ji k tomu jediná myšlenka: je neslýchané, aby se snoubenci rozešli a dítě se narodilo do zcela neřešitelné situace… Vysvětlení mohlo být i jiné, možná nechtěla připustit, aby čerstvě těhotná skoro snacha před sňatkem couvla. Znala svého syna daleko líp než já a věděla, že nemá jednoduchou povahu, že není snadno „udatelný“. Každého z nás si zvlášť vzala do parády. Jemu připomíná: nezná dobře naše zvyky, nezná dobře tvůj jazyk… A mně zase chlácholivě říká: dej mu čas… Vyjel tak, protože je zamilovaný! Co udělat, sehrát parafrázi Nevěsty na útěku? To už ale v Hollywoodu natočili a byl to trhák. Fakt jenom Leův úlet, nebo co?

Začnu uvažovat o zrušení letenek, hotelu a také všech naprogramovaných detailů velkého svatebního dne. Už před časem jsem tuhle možnost analyzovala. Ale co teď, před svatbou a gravidní? Ocitla bych se ve velmi složitém stavu, bez Lea budu těhotná občanka druhé kategorie. Mám se dovolávat alimentů u mezinárodního soudu? Testy DNA, komise, to vše dvojjazyčně, s mnoha štemply… Leo se mění před očima jako chameleon, budu si muset jeho chování začít víc všímat. I já se měním. Už vím, že poslouchání mých telefonátů nebylo jen tak, jednalo se o malou kontrolu adresáta i délky hovoru. Cítila jsem se bezprizorní. Byl to jistě jen úlet… Jeden jediný, no a co? Neudělám stejnou chybu jako moje matka a babička, jako Carmen. Dokážu vytvořit fungující rodinu, rozchod není správná cesta. Vždycky jsem si přála zbavit se prokletí rozvedených žen. Chci tu linku jednou provždy přerušit!

Někde v kapse kufříku si vezu malou madonku z El Tora, věnovala mi ji moje nová babička Dora, když se od pyšného Lea dozvěděla o mém těhotenství. Na obrázku uvnitř není madona s dítětem, ale samotné dítě… Pár let, kdy jsem byla zodpovědná jen sama za sebe, je už nenávratně pryč. Teď zodpovídám především za dva (dvě). Nerozhoduju se jen za sebe, ale i za naše miminko! Rychle pryč z vlhka písku nahoru do sluneční nádhery a malinko pospávat při jemném šumění moře. Rozhoupaná realita všechno hlubší přemýšlení přebíjí. Přeju si jediné, zklidnit ji.

Carmen si mohla oddychnout, já bych si na jejím místě určitě nalila skleničku. A možná ne jednu… Úspěšně zažehnala malý plamínek, který hrozil, že se rozroste do obřích problémů. Zavládlo příměří, klid, žádné řinčení zbraní. Ovšem také žádná euforie. Starý mládenec pod vlivem své matky je uchlácholený, a já? Chci být sama. Všechno si přeju seřadit do nějaké rovnice. Snažím se na prázdné pláži ohledávat pohyblivý písek pod nohama. Hledám ten vlhký, až vespodu. Mívala jsem domečky, které bývaly mým útočištěm, teď ale potřebuju maličkou skrýš, stejně malou jako si nosí želva, kam bych odhodila nepodstatné věci, co nejsou na pořadu dne. Zatím netuším, kam by mohla podobná situace dojít… Nečekaně jsem prožila dost možná podobný duel, jaký před lety v reprízách prožívali Francisco s Carmen. První jasné a extrémní projevy nedůvěry a žárlivosti k mé osobě. Úlet, nebo jen úvodní praktická ukázka Leovy nevyrovnanosti? No, to by byl parádní průšvih! Kolize jako z červené knihovny. Snad se všechno vysvětlí.

Po návratu do Barcelony podepisuju bez mrknutí oka předmanželskou smlouvu, o které jsem byla dopředu informovaná – jde o běžnou právní úpravu, platnou především v Katalánsku. Než si řekneme sí, oddělují se majetky nevěsty a ženicha, majetek nabytý před manželstvím podle toho, na čí jméno je registrovaný. Společné jmění manželů fungovat ještě nezačalo. Nechci tady být kvůli nemovitostem a lanýžům. Podepisuju bez námitek a stoicky. Ne já, ale naše dítě bude jistě zaopatřené.

Svatba jako řemen

Hana (září 2012)

Věro, má prastará kamarádko,

já vím, že tě mrzelo, že jsi se nemohla přijet na svatbu. Fakt jsem tě tady postrádala. Až teď, po vrácení šatů (z celé velkolepé svatby zbylo na ramínku v šatně jen Terezino bílé bolerko, na které kvůli horkému babímu dni nakonec nedošlo), placení účtů a tak dále, jsem si konečně nějaký čas našla, abych ti tu událost popsala.

Tereza se vydává na stejnou cestu jako kdysi ty, když jsem ti na jaře roku 1980 šla svědčit na svatbu. Další emigrantka z lásky. Nedotkla jsem se tehdy alkoholu, protože moje parádní sametové kalhoty držela posunovací guma v pase. Tereza se už hlásila o své místo. Ty jsi odcházela vlastně jen na dohled, do Německa, ale mnohé souvislosti Lea a Terezy jsou stejné: tvůj partner byl cizinec, Thomas se choval vždycky velmi noblesně, byl tolerantní. A ty jsi jistě přes přemíru emocí sama nevěděla, co tě za železnou oponou vlastně čeká, kdo ti tam pomůže, koho budeš mít po svém boku. Neměla jsi odpovědi na tisíc otázek: třeba zda bude tvůj partner kulturu, ve které jsi vyrostla, se vším všudy respektovat. Podle našich dopisů i náhodných setkání v omezeném prostoru pro cestování před revolucí vím, že i přes vhodného partnera bývá život v emigraci jistá oběť. Moje námitky na odlišné tradice a na jinou kulturu považovali Leo i Tereza za staromilské marginálie. Až se lépe poznají, jistě si to sedne. Ani nevíš, jak moc si to přeji.

Už si asi nepamatuješ, kolik záležitostí se musí pro patnáct minut vlastního svatebního aktu okolkovat, ověřit a zařídit. Takovým kolečkem sis také prošla, navíc za totáče, viď? Jen tak mimoděk jsem se dozvěděla, že Tereza už podepsala předmanželskou smlouvu. Zaznělo mi to jako nutná podmínka pro děvče z východu. Ale prý jde v dnešní době o zcela běžnou záležitost. A taky svatba se v nákladech půlí. Postavili jsme se k tomu.

Až ve finále běhu ke sňatku jsem podotkla, že jsem nebyla Leem požádána o dceřinu ruku. Když se ti dva večer vrátili z nějakého posezení, měl v ruce kytku, narychlo koupenou kdesi v supermarketu… Kývla jsem, co jiného se čekalo? Naštěstí se mi pořád zdá, že prim hraje ona.

A den sňatku? Sledovala jsem Terezu, jak ráno před příchodem prvních hostů v poklidu sedí na prosluněné lodžii a leští si nehty. Jak s velkou chutí snídá. Daly jsme si spolu před příchodem hostů rychlé kafe. Než jsem ho dopila, byla jsem pověřená, abych si mezi svými kabelkami vybrala jednu uzavíratelnou. Snoubenci si totiž nepřáli věcné dary, ale peníze. Tak se to prý na takové veselce dělá. Stala jsem se na chvíli bankéřkou těch dvou. Chystají báječnou plavbu po Středozemí. A nakonec Tereza přidala dost závažné sdělení: „Chtěla bych ti říct, že jsem těhotná.“ A skoro zavýskla: „Budeš babička!“ Na překvapení je moje dcera machr. Nevyhrkly mi slzy (ze vzteku nebo ze štěstí?), naprosto jsem oněměla. Fakt jsem neplakala, to jsem si zakázala, moc dobře znám svůj obličej. Dokonce jsem naznačila radost, objala ji, ale nikdy jsem nebyla stejně blízko naprostému nadšení i odmítání…

Vyrazili jsme s mužem pěšky k Letenskému zámečku, kde v altánu proběhl obřad. Jen nevěsta objela dva bloky v bílém kabrioletu naší kamarádky. Tam už tekl šampus proudem. Na první pohled mi bylo jasné, že jsem underdressed. Můj slušný kostým a kabelka (do které odevšad přitékaly peníze a vouchery, na téhle mezinárodní půdě se sada hrnců fakt nenosí) byly hodně pozadu za elegantní španělskou suitou. Tamější dámy i pánové zvládají veškeré společenské události se zažitým přehledem. Snad to mají v genech. Carmen ve slušivém tocadu s malým závojíčkem mě seznamovala s mými zbrusu novými příbuznými. Nice to meet you…

Chviličku před sňatkem, než mě pořadatel vypoklonkoval z místnosti, kde se vše řadilo do obřadního zástupu, viděla jsem u okna Lea. V obleku s vestou mu to náramně seklo. Obrátil se ke mně, a když jsem se ho (aby řeč před obřadem nestála) zeptala, jak se cítí, pronesl slova, která mě zamrazila. Na pár hodin jsem na Leovu odpověď ve svatebním veselí pozapomněla. Vlastně nevím, proč matku své nastávající touhle poznámkou „poctil“. Tereza později prohlásila, že jsem se přeslechla: prý řekl I´m stressed a ne I´m scared, i když ono je to vlastně dost podobné. Ale význam je od sebe daleko jako měsíc se sluncem. Trvala jsem na svém, ale nevím, dost možná sehrála moje angličtina a nervozita…

Velká slavnostní tabule po obřadu a veselí až do noci. Tanec a moderovaná hra plná dotazů pro novomanžele, ta byla určena především mladé generaci. Leo s Terezou seděli na židlích zády k sobě a zvedali na položené otázky ruce s takovým nadšením! Španělsko-české publikum jásalo. Ona byla skoro po každé otázce rychlejší, ať se jednalo o dotazy na vynášení odpadků či sexuální aktivity. Pozdě večer jsem odvedla Carmen, už bez kloboučku, do hotelu. Rozjívená španělská parta náš společný příchod glosovala: Hm, las madres!

Svatba jako řemen, co myslíš? Má milá, já se už ale během svatby začala bát. Hlavně kvůli té Leově poznámce před obřadem. Nejvíc o Terezu a to nenarozené dítě…

Velký svatební den (a noc)

Tereza (září 2012)

Začal první novomanželský den. Ležím si jen ve zlatavém korzetu na posteli poseté na oslavu našeho velkého dne okvětními plátky růží, milá pozornost personálu hotelu Belvedere. Jsem sama. Dole ještě probíhá bujará pánská oslava u baru, je tam i Leo. Velká vášeň dnes nebude. Pokaždé, když se lavina událostí strhne v moc rychlém sledu, nestačím si zapisovat všechny věci do deníku najednou. A to je v posledních měsících vlastně pořád. Na soukromou svatební bilanci mám teď zrovna čas, při čekání na svého „novomanžela“. Včerejšek byl jako kolotoč, který se jen točil a vůbec nezastavoval. Už i já dobře vím, že snoubenci obsazení do hlavních rolích mají z celého dne málo. Jaké fotky asi vybereme do našeho alba? Oficiálních máme hromadu. Ale za sebe? Věděla bych, které okamžiky nafotit!

Nechyběla by určitě moje rozlučka se svobodou, dva dny před svatbou, ve stylové španělské hospůdce. Samozřejmě, že dorazily Veronika, můj svědek, Irena a pár kamarádek z univerzity – smích a přípitky na štěstí. Večer před svatbou bych přidala seznámení nastávajících tchyní – Carmen a mámy. Další přípitky, ten první pronese obřadně Leo, překládám společnosti u stolu jeho slib, že bude vždycky dobrý manžel a otec… Mluvíme o tom, že Praha je krásná, že na naši fiestu dorazilo hodně lidí. A že máma musí s Jirkou brzy navštívit Barcelonu. Přijedeme rádi, přikývnou.

Den svatby: až španělsky slunečný den, užívám si to krásné ráno. Před desátou mě upravuje stylistka, Ivana Follová mi osobně obléká svatební šaty, zašněruje korzet. Všechno je pečlivě vybráno, modrý podvazek, drobný kolier od Carmen, speciální jemně zdobené obroučky u mých nových brýlí, náušničky. Něco nového, něco starého – tak to má být! Čas letí, ještě lak na nehty, jemné nalíčení… Jsem dost opálená, v korzetovém živůtku vypadám dobře. A v pasové linii není vůbec nic znát. Máma se vrací od kadeřníka. Po kávě, kdy jí rychle oznámím příchod miminka, není čas na větší diskuse. Vypadá vyděšeně a nadšeně zároveň…

Začínají přicházet první hosté, rodina a příbuzní. Konečně zazvoní očekávaný Albert, Leův svědek, s Laiou. Přinášejí mi svatební kytku – jsem kompletní. Albert přečte všem přítomným metaforický vzkaz rodiny ženicha, escrito: „Dnes se naloďujete na společné plavidlo.“ A je prý evidentní, že ke kormidlu se postaví nevěsta. „Všichni z rodiny vám přejí, aby se loď nedostala do nepohody, aby plavba probíhala na klidném moři bez velkých vln a bouřek.“ Nepřipadá mi vůbec zvláštní, že nevěsta na chvíli zaskočí za překladatelku. Dnes není zvláštní nic. Svatebčané se vydávají na pětiminutovou pěší procházku k altánku, jen já nasednu do přistaveného bílého kabrioletu, abych s šoférem, máminou kamarádkou Lídou, ve vskutku stylovém aranžmá objela blok a „přistála“ před Letenským zámečkem.

Personál mě v místnosti plné lidí rychle schová před Leem, který už dorazil v doprovodu Carmen. Uvidí mě až v altánku. Zůstávám ve své skrýši v klidu, až najednou podle zvýšených hlasů a rychlého rytmu ťukání podpatků vycítím, že se blíží obřad – tři, dva, jedna! Průvod zahajuje elegantní Leo v obleku s vestou, zlatou kravatou a s Carmen po svém boku. Až při scházení ze schodů pochopím, že matrikářka v nezvyklém dvojjazyčném prostředí požádala svátečně nastrojenou Carmen o doklad. Ta bez mrknutí oka vytáhla z miniaturní kabelky pas a byla omylem, bez překladu, zapsána jako můj svědek. Veronika ani máma nepatřily podle protokolu do průvodu, měly odejít k ostatním dolů, ke mně se až vzadu připojil táta.

Pomalu, s úsměvem zavěšená do táty dál scházím ze schodů zámečku do altánu, kde už překladatelka připravená je. Vnímám na kraťoučký okamžik, jak Veronika dole bezmocně pokrčí rameny. Máma se beze slov očima táže, co že se děje? Nesouhlasím, ale co dělat? Ta až filmová záměna svědků mě dostala, před obědem jsme se s Verunkou na chviličku zašily za závěs jednoho okna zámečku, oběma nám vytryskly slzy. „Pěknej lapsus!“ vyhrkla jsem až rozzlobeně. Ale co dělat? Shodneme se zcela pragmaticky.

Jak tvrdí svatební rutinéři, akt svatby samotné nedává žádný prostor na velké prožívání, super romantické emoce. Jako by se tou výměnou svědka ještě víc potvrdila věc, kterou jsem věděla skoro od začátku. Carmen je centrem rodiny, naštěstí nám to spolu šlapalo. V žádném případě nelze riskovat nějaké problémy, i při minimalizaci hostů je svatba hodně drahá záležitost. Anulování a opakování? Nepřichází v úvahu! Protokol o uzavření manželství, podepsaný novomanželi, svědky a oddávajícím, se vrací na matriku. A matrika teprve na základě tohoto protokolu vydá oddací list. Ten budu při těhotenství fakt potřebovat.

Samotný obřad proběhl jako krátký sen přesto, že se každičké slovo překládalo do španělštiny, včetně očekávaného souhlasného ano a sí. Protokol o obřadu podepsali svědci, vlastně kompletní Leova rodina. Před průvodem blahopřejících dostane přednost táta s violou, aby všem podle mého přání zahrál dohodnutý česko-španělský repertoár: Lásko, bože, lásko a Besame mucho. A pak následují nekonečné polibky. Napřed od rodičů, máma si raději nasadila ochranné brýle, táta je evidentně dojatý, pak je čas na až příliš dlouhé stylizované focení v parku. Nijak mě nepřekvapí, že když se otočím a hodím za sebe svou krásnou svatební kytku, chytne ji Albertova milovaná Laia. Všichni se smějí. Další veselka na obzoru! Synchronizace etap těch dvou bratrů a jejich životních kroků bude zřejmě pokračovat. Starší Leo je pokaždé o krok dopředu, ale Albert následuje hned za ním.

Obědové menu se vydařilo, sníme s Leem vývar s knedlíčky, žádný porcelán se nerozbíjí. Menu je na stolech dvojjazyčně. Po tataráčku z čerstvého lososa si vybíráme telecí steaky nebo rybu a pak osvěžující sorbet. Leo obřadně rozkrojí krémový dort pokrytý barevnou mozaikou v odstínech zelené, oranžové a žluté, symbolikou Gaudího Barcelony, která mě hned v prvních dnech oslnila. Táta musel odejít, večer má koncert, a tak mě podle tradice na parket vyzve Jirka. Z kola mě převezme Leo, není tedy v žádném případě prvotřídní tanečník, ale jde o první moment po sňatku, kdy jsme se k sobě, jen my dva, dostali. Pořád jsme sice na sebe naráželi, ale spíš jsme byli se svojí společností. Jeli jsme po své ose. Tiskneme se sobě pevně, přepevně. A pak jakoby jedním dechem zašeptáme zároveň v rytmu otáček: Te amo!

Nadchází chvilka pro můj převlek, svlékám si dlouhou nádhernou sukni, ke korzetu si oblékám jen krátkou cípatou sukni a balerínky. Po čtvrté v hloučcích a dvojicích přicházejí známí z práce, začíná už neoficiální, méně formální část posvatebního veselí. Přátelé nám česky, anglicky i španělsky připíjí bílým a červeným vínem. „Proboha, snad ty přivezené dva tucty červeného postačí… bílého je víc!“ prohodí ke mně bokem můj muž. Zkušený moderátor zvedne poklidný rytmus svatby do odvázanější polohy. Vyzve nás s Leem, abychom si sedli zády k sobě na židle, dává nám soutěžní otázky v angličtině. Ta hra nebyla očekávaná, nevěděli jsme vůbec, o co půjde. Neviděli jsme s Leem na sebe, našim odpovědím na otázky, jak budou vypadat naše dny a noci v kuchyni, v pyžamu i bez něj se všichni smáli, tleskali. Volná zábava s tancem se mezi poletujícími balonky pěkně rozproudila.

Lea se zřejmě nedočkám, nechám si asi na sobě ten zlatý korzet. Zachovám v sobě ty prosluněné nádherné hodiny plné úsměvů. Altánek byl naše brána, přestup do manželství. Začal náš společný život u kormidla.

Až nad ránem mě Leo políbí na rameno, se smíchem mluví o své obavě, aby náš svatebně turistický program vyšel na sto procent. Jeden z jeho bratranců prý v poslední fází oslavy malinko přebral… Poslední, co si pamatuju, je přikývnutí na dotaz: „Jsi moje žena?“ Pak okamžitě usínáme, vždyť za chvíli letíme! Energetický výdej v krátkém časovém limitu byl obrovský, ale je to nádhera. Pozor, začínáme spolu žít! Přes práh v náruči, pravou nohou. Doufám, že společné roky prožijeme bez přešlapů.

Líbánky před porodem

Tereza (podzim 2012)

Přeju si ještě chviličku příjemný klídek před otevřením celé té naší dlouhé manželské kroniky, než začnu psát její první kapitolu. Jaký prostor vytvoříme, závisí jen na nás. Mám dost reálnou představu o manželství? Poslední věta španělských pohádek zní: Žili byli a jedli holoubata… Hodně knížek a filmů končívá „raději“ svatbou, pak se před každým párem vznáší velký otazník, někdy i otazníky, nebývá to procházka růžovým sadem.

My dva s Leem jsme všechno brali rychlým tempem, vlastně už od seznámení. A skočili jsme, strašně zamilovaní, rovnou k početí potomka. Vím, že tyhle nadýchané sváteční dny nemůžu mít napořád. Cítím se moc šťastná, užívali jsme si, vzali jsme se a teď nás čekají líbánky… A rovnou dvoje!

Po svatbě letíme na Menorku, čeká nás mini svatební cesta. Koupeme se na každé pláži, ke které spolu došlapeme na zapůjčeném tandemovém kole. Po seznámení s Leem jsem milované kolo zavrhla a nadšeně vyměnila za motorku, kde jeden řídí a ten za ním je pakete, má zakryté uši. Není to na žádnou konverzaci, vezu se. Na tandemu můžeš mluvit, ukazovat, ale hlavně musíš kooperovat, protože dva jedou, dva brzdí. Sedím vzadu, ale cítím, že jsme na všechno dva, to je veliká krása! Jen se tak projíždět v rytmu… Musíme být dobrý tandem, vždyť brzy budeme potřebovat o sedačku víc!

Před koncem září máme plavbu po Středozemním moři, cestu jsme uhradili ze štědré dárcovské kasičky našich svatebních hostů. Kolikrát jsem luxusní plavbu na hotelové lodi viděla ve filmech. Prstem na mapě jsem si tu cestu plánovala – z Barcelony na Gibraltar, Tenerife a pak do Casablanky… Až se za čtrnáct dní vrátíme, bude nás čekat už konečně zrekonstruovaný, nabílený byt. Vyplouváme. A plujeme jako ve velkém paneláku s tisíci obyvateli. Loď si razí cestu jako po rovině, ani se nepohne. Moře je klidné, modravé, oba si často modrou barvu také oblékáme… Jsme taková Rhapsody in Blue. Opálení, usměvaví jako jiné dvojice na palubě, se kterými se zdravíme. Jednou mám chuť si u zábradlí zazpívat. „Ne, nezpívej, nikdo to kolem nedělá!“ Přitakám a mlčky zapluju do bazénu…

Každý den našeho putování má svůj přesně stanovený harmonogram. Už víme, v kolik kam připlujeme, v kolik zase odplujeme, co se kde děje, co můžeme, jaké je počasí… Máme připravenou kajutu a stůl s menu podle národnosti pasažéra, já jsem samozřejmě zařazena do španělské kuchyně. K večeři se převlékáme do slavnostního. Na svém stole si necháváme otevřenou láhev červeného vína, Leo tomu moc nedá a nechce, abych si dala byť sebemenší lok. Na výběru naší cesty se podílela Carmen, je na plavby umanutá: zná a miluje ten kaleidoskop měnících se lokalit, polehávání v lehátku na palubě, večer pěkné šaty a doplňky, pomalý tanec.

Stevardi si zapsali náš pár do seznamu pasažérů, kteří přikývli na kapitánův dotaz: Čí je to svatební cesta? Stali jsme se součástí programu jednoho dne, kapitán nás u svého kormidla na velícím můstku znovu oddal. Poslouchám slova podobná slibu, který četl Albert ze svého escrita před měsícem u nás doma. Prošedivělý, klasicky bodrý marinero ve sváteční uniformě nám znovu připomíná, že budeme držet kormidlo na naší společné cestě, a pak se mě znovu zeptá: „Chceš si vzít Lea za svého manžela?“ Po kladné odpovědi nám všichni tleskají a gratulují, předávají nám krásný dort…

Kotvíme v nádherných místech, hodiny pobytu a návratu musíme přesně dodržovat, jinak by byl malér. Není moc času si v jednotlivých lokalitách vyhledávat informace, nedokážu se v úplně cizím místě orientovat. Drželi jsme se na hlavních trasách, sledovali hodinky. Nechtělo se mi vůbec odplouvat z Madeiry, měla svou vůni a kolorit. V Casablance se mi chtělo jen tak se pocourat klikatými uličkami, jsem jistě dobrodružnější. Leo ale jako by ve vzduchu cítil nebezpečí, nechtěl se vzdalovat z hlavní třídy, snad ze strachu z nejistoty. Bojí se o mě, nebo sám o sebe? Nebylo myslitelné se oddělit. Následovala jsem Lea.

V Malaze jsme se rozhodli při krátké návštěvě Muzea Picasso koupit pěknou reprodukci do bytu, vzpomínku na tuhle cestu. Drobný mráček se na našem nebi objevil v Rondě u Malagy, mini problém kolem mých narozenin. Pronajali jsme si na výlet červené autíčko. „Leo, objedeme spolu všechny památky, mám narozeniny!“ „Ale já nemám zájem,“ odrazí striktně moji prosbu. Dobře vím, že samotnou mě nepustí, vytrysknou mi slzy. Narozeninový den strávíme procházkou se zastávkou v obchůdku Swarovski, kde mají křišťálové srdíčko na řetízku. Líbilo se mi, už jsem si ho vyzkoušela v duty free na lodi. Leo nákup tak dlouho odkládal, až už ho pak neměli! Nakonec za něj kvůli svému váhání ve městě zaplatil běžnou, tedy vyšší cenu… Stejný večer k nám dorazila bouřka. Dole při večeři jsem cítila vlny, voda cákala do okének, nebylo to vůbec příjemné. Ale v letadle bychom se také báli. Připlouváme a rychle vyrážíme domů, do našeho nového bytu.

Jak se ukazuje, pořád se tu práší a bourá. Byt se potácí v opožděných proměnách, není vůbec k bydlení. Přestěhujeme si věci naproti ke Carmen a já s ní přes den koexistuju. Zjišťuju víc o jejím zajetém stylu, zapojuju se, vaříme spolu, ukazuje mi, jak na paellu. Doprovázím ji, všude mě s úsměvem představuje: „To je moje snacha!“ A pořád mi opakuje: „Jsi tady doma, vezmi si cokoliv z lednice…“ Zdá se mi velmi benevolentní, už ji z víkendového domku celkem znám, vždy přesná a extrémně pořádkumilovná. Má ve všem absolutní systém. Myčka, pračka, zrcadla, okna, ložní prádlo. Ráda používá slovo impecable, neposkvrněný… Neumí asi fungovat jinak než podle škatulek. Všude je včas, nebo raději o chviličku dřív. Dost si rozumíme. I ona vypadá spokojeně, přestože už ví, že nejsem tak pořádkumilovná ani dochvilná. Leo tady vyrůstal, je zvyklý na plný servis, dobré jídlo a štos nažehlených košil. Beze slov se předpokládá, že její styl převezmu. Trochu jako podle šablony řadí Carmen pěkně vedle sebe oslavy a dárky. Jsem už do kalendária zařazená, dostanu spravedlivě stejně jako ostatní. Semknutá rodina nade vše. Snad mě někdy „adoptují“.

_ _ _

Byt je konečně hotový, stěhujeme se „do nového“, budeme ve svém už na naše první společné Vánoce, vlastně moje první ve Španělsku, zatím jsem tady spíš byla na Tři krále. Zvelebuju rychle ten až sterilní prostor, abychom se cítili příjemně, a gusto.

Veškerý nábytek je v minimalistickém stylu, převládají bílá a šedá, na stěnách černobílé fotografie. Sněhobílý gauč, na stůl jsem koupila za peníze od táty pěkný ubrus. Talíře a skleničky jsme dostali do výbavy od španělské rodiny. Máminy poslané obrazy stojí zatím v rohu na zemi. Měšťanský klidný dům v centru města, jen malý kousek od Sagrady Famílie. Dvě ložnice, kuchyň, obývák s malým balkonem do ulice. Ze zadní strany bytu ještě další, krytý balkon, galerie, kde je dost místa pro praktické věci – pračku a šňůry na prádlo.

Občas ještě vozíme moje bříško na motorce, ale v blízkém hotelu si Leo pronajal parkovací místo pro auto. Někdy si vyjedu jen tak výtahem na terasu nahoře – můžu v přímém přenosu sledovat výstavbu gigantického monumentu… Okouzlující, fotogenická lokalita! To pravé místo na velkou ranní podívanou, když vychází slunce. Scenerii, která mě nikdy nepřestane bavit, nestíhám. Ale západ slunce, když se nebe barví do rudofialova a o chvíli později do oranžova, ano. Jako na dlani mám výhled na hladinu moře i siluetu Sagrady Famílie obklopenou vysokánskými jeřáby. Miluju senzační intermezza na lehátku, s foťákem po boku. Ale podzim, který se tu mísí se zimou, oznamuje blížící se Vánoce.

Doma už totiž máme polínko na nožičkách s nosem, očičkama a typickou sedláckou čepičkou. Dětem i dospělým v Katalánsku na severovýchodě Španělska nenosí na Štědrý den dárky Ježíšek, ale zvláštní bytost. Postavička připomíná dřevěné prasátko. Když se o něj děti před Vánocemi dobře starají, vytlačí ze sebe ne bobky, ale dárky. Proto se mu v Katalánsku také říká Caga Tió. Má se během adventu krmit, aby nebylo hladové a mohlo o Štědrém večeru (Noche Buena) přinést dárky. Přes zadek polínka se přehodí deka a dárky se postupně vytahují. Katalánské děti ho povzbuzují v jeho činnosti říkankami nebo i ranami holí. Kladu si vedle sebe poetiku Ježíška s andělíčky a Caga Tia – proti gustu…

Oproti tomu mi španělský vánoční styl na stole vůbec nevadí. Jednotná štědrovečerní večeře v podstatě neexistuje, liší se region od regionu. Španělé si pochutnávají například na tresce, krevetách, jehněčím nebo na jiných druzích masa. Mezi tradiční nápoje patří šumivý španělský sekt cava, nesmí chybět výběrová vína. Součástí vánoční tabule jsou také sladkosti. Mezi typické cukrovinky patří polvorones (drobivé sladké pečivo), klasické vánoční cukroví jako my Španělé nepřipravují.

Snažím se přispět svou českou troškou do mlýna a přidám svoje marokánky. Všichni je ochutnali, zdvořile pochválili. Ale myslím, že je to nechalo chladnými. Stejně jako vánoční koncert, kde jsem zpívala na barcelonské radnici ve sboru v jednom z reprezentativních sálů, kam se člověk běžně nedostane. Leo a Carmen ho přetrpěli. Chválí mě, udržují dekorum.

První Vánoce v Barceloně mi připadaly studené jak psí čumák. Z tradičních věcí zbyla jen světýlka svíček, v bytě bylo chladno a působil nezabydleně. Nemohla jsem si ani pustit české koledy a Rybovku, balíček poslaný poštou se kdesi zatoulal. Uprostřed „holobytu“ stál stromeček. Zůstali jsme na Štědrý den s Leem dlouho v županu, v bytě bez topení je v zimě huňatý župan základem šatníku. Den strávený na novém gauči, kde se hřeju o teplý kožíšek Ríši, bez Pyšné princezny a bramborového salátu. Neměla jsem pocit ladovských Vánoc, i když zasněžený konec roku už nebývá pravidlem ani v Čechách.

A dárky? Sleduju Carmen, jak všem rovným dílem naděluje praktické věci. Já i Laia dostáváme velké napařovací žehličky. Stroje v obří krabici, který mi připadá už od pohledu obludný, se pro jistotu vůbec nedotýkám. Všechno má praktické parametry, v dohledné době se očekává, že se ze mě opravdu stane skutečně prvotřídní manželka. To Laia si žehlení jistě užívá. Já zastávám názor, že dobře pověšené prádlo není třeba žehlit. A když už není zbytí, vytáhnu raději svou starou, klasickou žehličku…

I oba kluci mají stejné dárky – pyžama i košile jsou jim zásadně o trochu volnější. Stejně jako můj zásnubní prstýnek. Tió de Nadal toho ovšem skrýval pod kostkovanou dekou mnohem víc. Švagři nám nadělili luxusní set oblečení pro jednoměsíční miminko včetně měkkých botiček. Rozbaluju hedvábný papír a slyším obdivné výskání. Sama si nevděčně pomyslím, že soupravička musela stát majlant a dítě ji bude mít maximálně třikrát na sobě. Po neuvěřitelném množství chodů korunovaných několika druhy turrónu (tureckého medu) se s Leem ztěžka přesuneme od stolu přes chodbu do našeho bytu, který na mě dýchne čerstvou malbou.

Štědrý den a večer

Hana (2012)

Radikální rozdíl konce roku, Vánoce bez Terezy, nechci vůbec řešit. Štědrý den jako každý jiný. A ona? Provdala se, je jí třicet, má svou rodinu. Navíc je trochu z ruky.

Odpoledne jsem si pustila Rybovku s animací Ladových kreseb, když zvoní telefon. Tereza volá před polednem, než začneme připravovat šneky a slavnostní stůl. Na monitoru ji vidím zabalenou do županu, ukazuje mi malinko vypouklé bříško, jako lavorek. Ptám se jí, jak se má. Jen přikývne, že je všechno v pořádku. Ale když vidím ten unavený protáhlý obličej, rozmažu si líčení. Jedno smutné a předlouhé skypování…

Večer máme s Jirkou malé dárky rychle rozdané. Náš tradiční, společný dárek pro všechny tři, nadepsaný J+H+T, jsme změnili na balíček pro nás dva. Letos je to nové Cohenovo cedéčko. Posloucháme, natáhnu se po skleničce s dobrým bílým vínem, obývák osvětlují jen svíčky. Můj obličej je už taky v pořádku. Po desáté se znovu ozve Skype. Jako na tablu jsou tu všichni barcelonští: Tereza v pěkných, v pase už volných šatech, rozesmátá Carmen, můj zeť Leo, Albert s Laiou. V přímém přenosu nám s Jirkou mávají. Všichni klečí na zemi u stromečku vedle deky, co zakrývá dárky. Ukazují nám, jak katalánské štědrovečerní polínko naděluje dárky, usmíváme se. Mluvíme jeden přes druhého, do obrazovky ukazujeme naše dárky, na dálku si přejeme pěkné svátky. Tak jo, nová španělská rodino, mějte se!

Odchod ze svobody

Tereza (leden 2013)

Poslední prosincový den je stejně jako u nás zasvěcený Silvestru (La Nochevieja) a loučení se starým rokem. O půlnoci Španělé dodržují rituál pojídání kuliček hroznového vína, aby si zajistili bohatý rok. Při každém úderu zvonu sní kuličku vína, a tím se rozloučí s jedním uplynulým měsícem. Bude tucet kuliček na šťastný rok stačit? Dorazila ke mně nostalgie, i když v mnoha ohledech půjde o rok přelomový. Kárám se, už bych mohla vědět, že život není nikdy dokonalý.

Hodila jsem kotvu do barcelonského přístavu. Mám sice v Čechách kořeny a vždycky je tam mít budu, ale doma jsem už tady. Moje soukromá schizofrenie se mění až s usazením, lépe mi zní „zakotvením“, tedy manželstvím a založením rodiny. Čeká mě hodně novinek, mateřství v cizí zemi pod tradičním dohledem manžela. To, co jsem dřív pociťovala jako milou dvornost, je teď občas poněkud otravné… Nebo jsem moc svobodomyslná?

Po poněkud nostalgických Vánocích v naprosto novém módu se jedu hned po Novém roce nadechnout domů. Letím do Prahy. Končí mi pronájem nebytových prostor, mé kanceláře. Musím beze zbytku vyklidit téměř poslední domeček, zůstane mi už jenom Borůvka. Pak mě čeká termín na ultrazvuku, máma si ho zapsala do diáře, půjde se mnou. A sehnala mi lístek do Národního na operu. Mám na to čtyři krátké dny…

Počáteční korunové položky stolků, židlí a lamp se každou chvíli na Aukru nadouvají a zvedají. Ale já nechci dražit! Nechci je dát pryč. Ale musí to tak být, vše do termínu. Pomáhá mi už osvědčená parta – moje máma s Jirkou a Filip, který dorazil až z Liberce. Věci mizí z místností jako jarní sníh, ale zbývá toho ještě tolik vyklidit. Sečtený výsledek korunek a stokorunek se naštěstí rovná srovnanému účtu s pronajímatelem. Oranžová rozkládací pohovka a ještě fungující pevná linka jsou to poslední, co v místnosti zůstalo. Dražitelé nemohli přijet, dorazí zítra ráno.

Veronika tentokrát přiběhne jenom na skok, pozdravit mě s malým přírůstkem ve velkém šátku. Ukazuje mi nad umyvadlem bezplenkovou metodu čurání, na první pohled tak jednoduchou. Další alternativní metoda, kterou obhajovala ještě dřív, než přišla do módy. Verunka mě pokaždé dokáže překvapit. Vezmu si na chvilku do náruče to malé, teplé a křehké miminko… Za půl hodiny se rozloučí, sama prý uvidím, že s dítětem je to pěkná honička.

Když odjede i máma s Jirkou, zůstávám sama s Filipem. Pokud existuje někdo nevěřící kamarádství mezi klukem a holkou, my dva jsme vzorovou ukázkou tohoto fenoménu: máme dlouhou společnou historii, poznali jsme se na výšce, léta jsme s batohem na zádech cestovali, sledovali jsme své první články. Filip byl i na naší svatbě, píšeme si a voláme jako celé ty roky – možná častěji než s Verunkou.

Večer jsme prokecali a on vyběhl na poslední autobus na Florenc. Zavolala jsem Leovi, vyprávěla jsem mu, s kým jsem se viděla. A odpovídala na jeho dotazy – co jsme jedli, jestli jsem byla u mámy. Všechno analyzoval, ptal se mě na překvapivé detaily – zajímá se o mě! Když jsme se konečně rozloučili, našla jsem několik nepřijatých telefonátů od Filipa. Hned jsem mu zavolala zpět. Řekl mi, že mu linka domů ujela před nosem. Nabídla jsem mu, že přespíme oba na té pohovce v prázdné místnosti. A hotovo! Že zůstanu sama s jiným mužem, mi ve Filipově případě přišlo nepodstatné. Ale protože jsem byla už poučená, že u Lea je jakýkoliv muž, prostě maskulinum bez přihlédnutí k věku a dalším faktorům v okruhu sta metrů, potenciálním nebezpečím, zavolala jsem preventivně do Barcelony a vysvětlila mu celý problém. Tohle se přihodilo, zůstaneme tady oba, vždyť ví…

„Je to dobrej kamarád. Rozkládací gauč bude mít co dělat, aby nás oba unesl,“ snažila jsem se to zlehčit. To se mi nepodařilo, jako by vzniklou situaci nechápal. Filip a Leo přece nejsou žádní konkurenti, proč? Hned po prvním hovoru byl oheň na střeše, volal na pevnou linku každých pár minut. Asi desetkrát… Mluvil zmateně, křičel, volil neadekvátní výrazy. Nejvíc polekaný byl Filip, dostal o mě strach. On totiž rozumí španělsky a výhrůžky, které slyšel, ho evidentně vyděsily. Slyšel námitky spíše psychicky rozhozeného jedince než milujícího novomanžela ze svatebního veselí. Vypadal totálně zaskočený. Bylo na něm znát, co se mu honí hlavou: Co je to za člověka? Proč Tereze ubližuje? Proč dělá takové scény?

„Myslel jsem si, že jsi šťastná,“ řekl mi potichu. Ne, tohle už nebyl žádný malý letní úlet… Usínali jsme složitě, moje noční můra, kterou jsem konečně dokázala pojmenovat – žárlivost, dostala jasné kontury. Vůbec jsem netušila, co mám dělat, ocitla jsem pod tlakem, byla to pro mě zcela neznámá iracionální zóna. V hlavě se mi stejně líhnou první strategické myšlenky jako reakce na to, že by se celá stávající situace ještě víc zkomplikovala.

Ráno zahnalo temné problémy, s mámou jsme dorazily na termín ultrazvuku včas. Smály jsme se jako blázni její historce z gynekologického oddělení, jak ji s trychtýřem na velkém břiše poslouchal doktor, jestli už nenastal čas. O poznání pohlaví potomka prý nebyla vůbec řeč. Doba revolučně pokročila, teď se držíme za ruce a pozorujeme z lehátka obrázky miminka. Je už tak veliké, že by měli poznat, zda čekáme holku, nebo kluka. Natáčí se zadečkem, jako by se schovávalo. Doktorka mě vybídne k procházce a pojídání čokolády, aby se mimčo probralo a natočilo příznivěji. O chvilku později posílám fotku děťátka, s největší pravděpodobností holčičky, Leovi.

Náš manželský život nabral ostrý kurs. Během letu do Prahy jsem se cítila vdaná, těhotná a šťastná. Na cestě zpátky bylo všechno jinak. Je to dané, odcházím ze svobody, ale musím myslet pozitivně, přijmout, jak to je. Místo chmurné analýzy si pustím do sluchátek svou oblíbenou od Žentourů: Zavři oči, všechno bude fajn, svět se točí, všechno bude fajn!

Já to zvládla!

Tereza (jaro 2013)

Leo si taky přál holčičku, s výsledkem ultrazvuku jsme byli náramně spokojení. Vlastně i ve výběru jmen jsme měli celkem jasno. Vybírali jsme mezinárodní jméno, které by fungovalo ve všech lokalitách, hlavně ale v Česku a ve Španělsku. Líbí se mi křestní jména, kde se vyskytuje písmeno „r“, na klukovi jsme se při prvním rozhovoru, ještě před ultrazvukem, neshodli. Pak už nebylo potřeba o maskulinu dál hovořit. Chtělo to nápad na něžné, ale zároveň rázné jméno. Hned na začátku těhotenství jsme se shodli na Victorii, jen posledního písmeno je v češtině jiné. Bylo také třeba zažádat si podle ověřených překladů oddacího listu o patřičné schválení na španělském velvyslanectví, zařídit si nové občanky a také zdravotní pojištění… Jako manželka Španěla a občanka země Evropské unie jsem mohla zažádat o španělské občanství. Španělsko ale dvojí status neuznává, ten striktní výběr buď/anebo si nepřeju, i když dobře vím, že by se mnoho věcí okamžitě zjednodušilo… Ale co dítě, dávky v mateřství a moje firma? To všechno by najednou bylo hodně komplikované.

Všechno dvojjazyčné ověřování má složitý úřednický mechanismus, určité podstatné záležitosti jsou na Leovi závislé, třeba zdravotní pojištění. Máme teď společnou rodinnou variantu. Problémy, menší a větší, před námi vyrůstají a startují spolu s hormonální smrští v mém těle. Manželský život v očekávání má prostě jiné priority než dřív, prožíváme dynamický rytmus hnízdícího syndromu. Byli jsme prototypem setřásání zamilovanosti a souběžného hnětení společného, bilingválního hnízda… A mnohem silnější nárazy nás jistě čekají po narození dítěte.

Během necelého roku jsem přestoupila do zcela jiné ligy – v cizí zemi, zamilovaná a těhotná. „Musíme si brzy promluvit také o financích,“ sdělil mi Leo poté, co mi po sedmi letech služby odešel dokonalý notebook Dell. Předtím, než došlo ke koupi mého nového prostředku obživy, jsem dostala krátkou přednášku: „Představ si, jaké to je… Ty mluvíš přes Skype a já často vůbec nevím o čem!“ Snažila jsem se být spravedlivá, přikývla jsem. Samozřejmě, když mluvil on, já rozuměla… Ale často jsem pasivní poslech vypouštěla, má svou práci a plné právo na soukromí.

Dostala jsem nový, ale dost pomalý stroj, hrazený z Leova konta – od samého začátku nebyl moc dobrý. Navíc, pokud pracuju na dálku, podle mého manžela se jedná o podivnou, alternativní záležitost. Práce je prý „od – do“, jiné koncepty práce než běžné a standardní jsou prý divné, problematické. „Po porodu si promluvíme o financování naší domácnosti,“ přidal téma další diskuse. Tuhle problematiku jsem si zatím moc nepřipouštěla. Bylo mi jasné, že se vdávám do velmi slušné společenské vrstvy, a to nejen podle položek naší předmanželské smlouvy, jíž jsem podepsala jasné mantinely. Vše, co bylo nabyté před sňatkem, patří jemu a jeho rodině. Do vyhlášení nových „manželských“ pravidel jsem měla ve všem jasno, všechno bylo bez ptaní napůl.

Navíc, jak mi bylo během dialogu o novém počítači sděleno, Leo dobře vnímá, že ho mám ráda míň než dřív. Zarazilo mě to. Pokud se dá vztahová intenzita měřit a vážit, byli jsme, myslím, intenzivní nastejno – on dominoval ve vášni, v ohni, někdy jsem si vedle něj připadala jako Rusalka… Ale můj počáteční odstup zmizel, roztavil se jako sníh. Těhotenství ovšem zase vše obrátilo. „Jsi jako led!“ vykřikl občas. Nechci být hysterická, přeju si mít emoce víc pod kontrolou. Ty mocné hormony si ale vedou svou. Chráním mládě, ze začátku těhotenství na sebe prostě nenechám ani sáhnout! Vím, co říkají babské rady, na netu se o tom píše, až po půlce je sex povolený. Kontruju naléhání, jako by musel mít ke všemu mému konání nějaké připomínky. Jsem na mnohé nové situace sama, musím je vyřešit. Další večer se mi za pusinkové poděkování za přinesenou krabici s notebookem vrátí jen významné mlčení.

Události posledního roku, prožité v rychlém sledu, i jejich možné důsledky nejen na mě, ale i na dítě, způsobují, že cítím permanentní stres. Mám jistotu prstýnku a v bříšku outěžek. Ale… něco nepěkného už jsem se v naší krátké historii zažila. Jak je to dávno, kdy jsem se v Praze zasmála u máminy poznámky, kterou vyslechla na babinci od kamarádky Jolany? Jedna její známá jen koukala, jak se manžel střelhbitě po svatbě proměnil z nejlepšího chlapa na zemi v žárlivého uzurpátora! Možná má na můj ostřejší pohled na mého muže vliv i těhotenství, malé příhody do sebe zapadají a propojují se do souvislého leporela. Namalovat si portrét manžela půl roku po svatbě? Musela jsem být hodně nepozorná, nebo on hodně obezřetný.

Výsledky mé malé rekonstrukce: kromě dvou stálejších partnerek byl zvyklý na střídání holek, známostí z diskoték, byly jich desítky, začali randit, ale po týdnu jim už nebral telefon. Užil si, s blížící se čtyřicítkou ovšem začal vše přehodnocovat a uvažovat o opravdovém vztahu. V jeho rodině existuje trauma, jeho matka jakožto vzor ženství a mateřství pro něj sestoupila po nevěře a rozvodu do kategorie „lehká holka“. Je tím trvale narušený koncept žen, pokud selhala ona? Půl roku před svatbou: zamilovanost, viděli jsme se denně. Pak rychle svatba, těhotenství. Růžový obláček, na kterém jsme se vznášeli, ovšem začínal mít velké trhliny… Zpočátku se zdálo, že náš vztah má pevné, shodné názorové pilíře. Vážil si mého vzdělání, zajímaly ho profese mých rodičů. Jako by zkoumal genovou hodnotu rodu. Zpočátku mi dával hodně znát, že jsem pro něj cenné, nedostižné zboží. Zpočátku jsem ve španělštině oproti češtině zřejmě působila míň suverénně, asi si o mně vytvořil mylnou představu jako o něžné éterické bytosti. Ta rozhodná a rychlá Tereza v češtině ho lekala. Nechtěl tuhle moji polohu. Nechtěl, abych byla moc v Česku, kde jsem byla nebezpečně „jiná“. Lehké rozdvojení osobnosti, to všechno dokáže síla jazyka. Špatně odhadl tyhle dvě stránky, bral si jistě tu něžnou variantu. Předpokládal, že se přizpůsobím… Pro jeho panovačnost jsem snadné sousto. Jako by Leovi a celé rodině nedocházelo, že tenhle navenek křehký model je uvnitř jiný…

Brzy po svatbě se ukázalo, že má hodně věcí nalajnovaných, připravených výchovou a také jeho inklinaci k vizionářství. Doma sebejistý velitel, klidný, pokud je úspěšný a prosadí si svou verzi pravdy. Přesvědčivý manipulátor. Večer přichází domů jako velký rozjížděč nových nápadů, které ho kdesi zaujaly, vzápětí je nedotáhne a opustí. Už se ke své vizi nevrací. Má další myšlenku, ale zase jde jen o bujnou fantazii na řetězu. Budou lanýže, chce prodávat nejlepší olivový olej, možná odjedeme daleko, kde jde podnikání jak po másle! Dobrodruh, ale při zdi. Je těžké přiznat si, že tohle je skica mého muže a že tady něco nehraje. Nevěděla jsem přesně, jestli to není kvůli hormonům.

Leova proměna je v mnoha ohledech ohromující, vnímám ji jen já. Carmen i Albert ho vidí pořád stejně, jako syna a bratra, který má chyby, nicméně symbol rodiny stojí na prvním místě. V denním životě mě už Leo nijak zvlášť neobohacuje ani nepřekvapuje. Dělám to, co chce on, a jednoduše se očekává, že se mi to bude líbit. On nemá kamarády, já chtěla občas své známé vidět, alespoň Jarku v Pivobaru. Chci si jen tak česky pokecat… Na dotaz „Na co to potřebuješ?“ odpovědět fakt neumím. Jednou mě ve sprše napadlo (netuším, proč o zásadních tématech přemýšlím zrovna při téhle pětiminutovce), jestli Leovi nejde jen o manipulaci, která mi jednou provždy vymezí hranice pohybu. Jsem den co den přítomná svému vlastnímu zastřihávání křídel. Dostává mě ke zdi, s úsměvem i povely. Cukr a bič. Emoční izolovanost. Moje izolovanost je mimo jiné Leův cíl. Mizí moje sebevědomí, místo autentické a pro mě životně nutné barevnosti nastoupí pocit nenaplnění, často i pocit viny. Potápím se do nepohody a neklidu. Míň se směju. Leo mi tak přesvědčivě opakuje: „Tolik mi na tobě záleží. Víš, že ti v tomhle prostředí nejlíp poradím a pomůžu.“ Dostává se pomalu čím dál hlouběji do mého privátního prostoru. Všechno je jinak…

Dál přibývají situace, kdy zpozorním, jsem ostražitější. Už třeba vím, že je dobré mít po ruce nějakou omluvu. Když jsem „přistižená“ u telefonu, vždy následuje kontrolní dotaz, s kým mluvím a o čem vlastně. Chodila jsem ještě zpívat do sboru, ale skončila jsem o Vánocích. Leo špatně nesl pravidelné večerní zkoušky, nelíbilo se mu, že se někde courám s břichem. Jezdí se mnou na všechny kontroly, dokud se za něj ještě vejdu, na motorce. Na dlouhých chodbách nevím, kam s helmou, jeden míč v břiše, další v ruce. Doktor ji vůbec nevidí rád. Ale když ono je to tak pohodlné! Budoucí mámy v různých stupních těhotenství nepřicházejí samy, vždycky v páru, v doprovodu partnera. Chodím na kurz cvičení a dýchaní, Leo se většinou uvolní, aby byl se mnou.

Dvornost, kterou jsem dřív tolik vyhledávala, se pozvolna mění v otravnost, ve stále nápadnější kontrolu mého pohybu a chování. Nakolik se budu muset v téhle zemi ještě integrovat? Je jasné, že Leo je o svém počínání přesvědčený jako o naprosto správném. Jiná žena na mém místě by jásala, jak je skvělej! Ale já? Moje pochybovačná existence, váhavost si klade jiné dotazy. Mám za sebou snad stín svých cest? Nějaké vymezené sféry? A proč vlastně manžel špehuje vlastní ženu?

Nejčastěji teď s Veronikou po zapojení nového počítače komunikujeme o tom, jak mohu eliminovat, nedopustit další negativní dopady možných rodinných malérů. Ona před časem pracovala na krizovém centru, při našem případném sporu jsou prý velmi důležité záležitosti typu: kde byla svatba, kde se narodilo dítě, kde manželé žili… Pro všechny případy, ať má raději moje holčička české kořeny a souřadnice. Sichruju se, a proč vlastně ne? Nejednám už sama za sebe, nosím ve svém těle odpovědnost. Hlavně zpočátku zvláštní přání prvorodičky nechápe Carmen ani Leo, vůbec už ne česká část rodiny, ta o mé situaci vlastně nic neví….

„Proč vlastně Vrchlabí?“ ptá se nejen máma. „Do Prahy se na dálku v tlačenici těhotných nedostanu a tam je alternativní přístup, chci porodit pokud možno přirozeně,“ odpovídám. A pak už mlčím, raději sklouzávám k jednoduché, často jednoslovné odpovědi. Spoléhám na to, že hodně detailů není přes obrazovku počítače vidět, jsme přece tak daleko!

Na začátku dubna letím v 37. týdnu, tedy posledním možném termínu, do Prahy. Před nástupem do letadla po mně chtějí přes lékařské potvrzení podepsat formulář, že případné komplikace jsou na moji zodpovědnost. Jsem stále ohebná a pod kabátem schopná bříško maskovat. Trošku mi vadilo, že to na mně bylo v zimě tak málo vidět, že mě skoro nikdo nepouštěl si sednout nebo mi rovnou vynadal, že v nacpaném autobuse sedím. Dítě se mi mělo narodit v poslední dekádě měsíce. Rodina se znepokojeně ptá, co když porodím v letadle. Rozjařeně odpovídám, že jestli se mi podaří porodit během dvouhodinového letu, budu šťastná jak blecha. Viktorce se ovšem ven ještě zdaleka nechce.

Naši v Praze, kde jsme si vyzvedli Borůvku na cestu do Vrchlabí, uspořádali malou odpolední slavnost, přišel i táta s manželkou. Máma mi koupila pro případy, kdy se budu pohybovat bez kočárku, elastický šátek na dítě. Je nádherně zelený, jako naděje. Jsme tak domluvené, ona nebude kupovat plyšové medvědy, ale když budu něco potřebovat, „písknu“. Ve Španělsku jsem dítě v šátku nebo nosítku zahlédla málokdy, hlavně u hippie maminek. Já hippie nejsem, ale přijde mi to jako skvělý nápad. V barcelonském bytě na mě čeká poněkud rozhrkaný kočárek po dětech jedné z mnoha Leových sestřenic. Představa šátku se mi líbí, především pro přesouvání se a cestování je praktický a miminkům prý připomíná prenatální polohu… V kufru jsem měla jen nejnutnější věci pro maličké. Jsem proti konzumnímu stylu, nechci kupovat zbytečnosti, jdu po své střední přírodní alternativní cestě. Nejsem „eko“ ani „bio“ – naše dítě nebude bez potřebných léků ani nutných očkování, ale také mu nehodlám kupovat impozantní výbavičku, která bude po několika měsících k ničemu.

Leo přiletí asi o deset dní později, absolvujeme nezbytné rodinné focení s bříškem a do Vrchlabí odjíždíme společně necelý týden před odhadovaným termínem porodu za halasného loučení a mávání celé rodiny. Připadá mi to stejné jako odjezd na prázdniny, každý máme v Borůvce uložený svůj cestovní kufřík. Můj ovšem obsahuje poporodní výbavičku, to nejcennější. Vezeme i zatím prázdnou autosedačku – vajíčko, které mi půjčila Veronika.

Ubytujeme se v pronajatém apartmánu chalupy ve Vrchlabí za pár stovek na noc (je to mimo zimní i letní sezonu). Leo té ceně nechce věřit a obává se, kam ho to vezu. Zatím se nic neděje, jezdíme na výlety a nedočkavě vyhlížíme porodní příznaky. V nemocnici o mně vědí, každý druhý den chodíme na kontrolu.

Jak čas ubíhá, Leo začíná být nervózní, musí se vrátit do Barcelony do určitého termínu. Už přenáším tři dny a on si tolik přeje, aby byl u toho. Navíc jsem domluvená s Veronikou, že přijede, až bude porod na spadnutí, a v krizovém okamžiku mi pomůže. Takový je můj plán: mít někoho blízkého u porodu (o přínosu Leovy přítomnosti oprávněně pochybuju), zvládnout to pokud možno s porodní asistentkou a lékaře přivolat, jen pokud by nastaly komplikace. Byla nachystaná, až jí dám avízo. Starala se o malého syna a musela se rychle přesunout z Prahy.

Jednou večer jsem v posteli ucítila, jak ze mě něco vytéká, skvrna byla narůžovělá. S Leem jsme se okamžitě vydali do porodnice, už je to asi tady! Ale byla to hlenová zátka, plodová voda jen odkapávala. Porod nemusel nastat hned, ale v následujících dnech, takže nás po vyšetření poslali domů. Leo nedokázal skrýt své zklamání.

Během víkendové dopolední procházky se konečně rozjíždějí kontrakce, načasování je ideální. Leo čeká na Veroniku na autobusové zastávce a přivádí ji do našeho útočiště, já se podle rad z předporodních kurzů snažím doplňovat energii, sním jablko, které vzápětí vyzvracím, každou chvíli se kroutím bolestí. Kolem třetí hodiny se pro klid duše vydáme do porodnice. A verdikt doktora? „Můžete jít ještě domů, zatím jste otevřená na centimetr a půl…“ Ale nakonec si mě tam naštěstí už nechávají. Nevím, jak bych to stále nervóznějšímu Leovi vysvětlila.

Večer se nad celým krajem setmělo, přihnala se bouřka. Prudké klimatické změny prý pomáhají miminkům urychlit příchod na svět. Viktorce to bylo zjevně jedno. Vyčerpaná po nekonečných hodinách kontrakcí slyším kapky prudce dopadající na okna, pokoj osvětlený jen malou lampičkou každou chvíli rozjasní blesk, převaluju se z jednoho boku na druhý a marně se snažím najít úlevu. Chvílemi mi připadá, že jsem ve změněném stavu vědomí. Leo se neustále ptá, kdy už mi „něco píchnou a dítě ze mě vyndají“. Ze začátku mu španělsky odpovídám, o pár hodin později, když koutkem oka opět zahlédnu jeho ustaranou tvář, jen zavyju a Veronika ho anglicky, dost rázně posílá pryč. Cítím se v jeho přítomnosti ještě pod větším tlakem. Ta námaha spojená s bolestí je nepřenosná. Leo nerad, ale beze slova odchází na chodbu. Trochu jsem se pak uklidnila, nicméně kontrakce začaly ustávat, ozvy miminka přestaly být optimální a personál mi doporučil napíchnout oxytocin. „Nakopávač“ zabírá a po chvíli konečně začínají ty správné kontrakce. Na žíněnce, kterou střídám s dřepem, zapřená o porodní stoličku, mi sílu dodává skvělá Veronika: „Jsi lvice, jen si zařvi!“ Povzbuzují mě i asistentky, při každé kontrakci mi rukou v gumové rukavici silně masírují hráz, je to velmi nepříjemné, ale v tom všem tlaku a touze, ať už je to stvoření proboha venku, se to vytrácí.

Doktorovi přihlížejícímu opodál mému skučení už dochází trpělivost: „Buď do pěti minut porodíte, nebo půjdete ke mně nahoru.“ V bílém plášti a osvětlený lampou mi připadá jako z jiného světa. Narušitel našeho ženského kruhu, který si už na mě brousí skalpel. Dostávám na něj vztek, který mi pomůže zburcovat poslední zbytky sil. Vzepřu se na loktech, při nadcházející kontrakci vydávám jakýsi zvířecí hrdelní zvuk – a najednou je venku hlavička a vzápětí i všechny končetiny! Přesunují mě na lehátko a pokládají na mě Viktorku, je tak malinká a má velké lesklé oči. Nelení a hned vytahuje jazýček a hledá bradavku. Zdálky ke mně doléhají hlasy hovořící o placentě, stezích, a že mám nejmíň hodinu zůstat ležet. Přicházím k sobě, když Leo spontánně vyhrkne na přivítanou ještě červené a svraštělé Viktorce: „ˇQue fea!“ tedy „Ta je ošklivá!“ Někdy skutečně říká velmi nevhodné věci na nevhodném místě. Zrovna přece prožil jedinečný okamžik – poprvé spatřil své dítě! Minutu po porodu bude těžko vypadat jako miminko z reklamy… První větší hřebíček, který Leo zatloukl do rakve našeho manželství. Nechtělo se mi o tom ale zrovna teď přemýšlet. Dokázala jsem to! A byl to teda fakt výkon!

Z porodnice odcházím po třech dnech radostně, s mini bříškem, v zavinovačce si hrdě nesu naši Viktorku, připadá mi jako hračka. Konečně jsem úplná, celistvá, s dítětem, které ve mně měsíce rostlo. Leo zaběhne z porodnice na místní matriku, kde se svým exotickým zjevem postará o malé pozdvižení. Rodný list mu na vrchlabském zámku vyřídí expresně. Je na sebe pyšný, jak to se svými třemi českými výrazy (dobrý den, díky, tak jo) skvěle zvládnul. Viktorka se narodila v hodině mezi psem a vlkem pár dní před devadesátinami Leovy babičky Dory. V kolonce Místo narození má pro Španěly nevyslovitelné Vrchlabí, Česká republika.

K ránu, po bouřce

Hana (duben 2013)

Už je pryč skoro celý další den po tom, co mi Tereza volala, že má kontrakce. „Mazejte hned do porodnice!“ říkám. A pak nastane ticho. Dlouhé nic. V noci dorazila nad Prahu s velkým halasem bouřka. Nemůžu pořádně usnout, až se kolem jedné v noci ozve telefon. Leo mi krátce oznámí: „Victoria is coming!“

Po čekání na občanku –na rovinu a natvrdo

Tereza (jaro 2013)

V Borůvce, najednou přecpané plínami a dalšími potřebami pro malou, odjíždíme do Prahy. Musím zůstat sama u Veroniky asi čtrnáct dní do doby, než na pražském úřadě vyhotoví Viktorce její první občanku. Vyfotit několikadenní miminko na průkaz podle všech platných regulí je docela problém. Veronika mi poskytne jeden pokoj svého bytu a stává se z ní můj guru, je už zkušenou maminkou, která dobře ví, jak se o týdenní miminko starat. V každém ohledu. Kojení zvládám s přehledem a bezplenkovou metodu si také rychle osvojím… Oranžový kyblíček, který slouží jako nočník, se stává nezbytnou součástí každého mého zavazadla. Máma nám pomáhá pravidelnými přívozy vydatných polívek s nudličkama a voňavého masa s omáčkama. Obsah krabiček ve mně bleskově mizí, ale brzy dostaneme další přísun potravy.

První dny jsem jen trochu zaskočená, protože Viktorka ledva zamžourá, nakrmí se a zase spí. Nic nedělá. Očekávala jsem, že miminko bude akčnější. Chodím na procházky s mrnětem v šátku, vůbec nic nám nechybí. S novou součástí mě je mi náramně! Každý den volá Leo s otázkou, kde že vězíme, už se na nás moc těší. Dneska by už opravdu nemohl říct, že naše holčička je ošklivá… Má tmavé vlásky, pěknou pleť, vypadá rozkošně, jako to tatínkova kopie! Riskla jsem datum nákupu letenky. Vyšlo to, vyzvedla jsem Viktorčinu občanku. Před odletem se najednou všechno zrychluje. V časovém tlaku jsem nechala špatně zaparkovanou Borůvku kousek před letištěm, máma s Jirkou přeparkování zařídí, mají přece druhé klíče.

Leo čeká na letišti, středem zájmu je samozřejmě náš potomek. „Teď už je krásná,“ zhodnotí s úlevou čtrnáctidenní vývoj Viktorky. Doma se pokladu nemůže dočkat ani Carmen, která drží v náručí poprvé v životě svou vnučku. Je evidentně dojatá. Sled gratulačních ohlášených návštěv mých nových příbuzných se mi zdá nekonečný, hranička bodýček, svetříků a šatiček se utěšeně zvyšuje. Vyhledávaným „cirkusovým“ číslem je čůrání bez plenky, všichni jsou nadšením z geniality děcka celí paf. Podobně jako můj zelený šátek budí i bezplenková novinka úžas svou extravagancí. Celý harmonogram dalších dní (a nocí) se roztočí slušnou rychlostí kolem dítěte. Zase je všechno kolem nové, kompletní starost, teď už o skutečnou rodinu, zvládám tak tak. Na všechny dřívější dovednosti z Prahy navazuju intuitivně, někdy dost tápu. Očekává se ode mě, že budu jako novopečená maminka denně příjemná a upravená – bez kruhů z nevyspání pod očima. Že zrovna tohle nedáš? Všechno zvládneš! Oťukávací akce prvních týdnů se stávají samozřejmými rituály. Vedle jasné priority – Viktorky – jsem Lea nechtěla vůbec v ničem zanedbávat, ale hodiny a minuty ve stresu a běhu mě dost zmáhají. Jsem roztržitá, a to, co jsem jindy zmákla lusknutím prstů, mi teď trvá věčnost!

Chtěla jsem se postarat nejen o dceru, ale také o Lea, jezdil domů na obědy… Vnímám, že se stoprocentní mateřství bere jako samozřejmost – od kojení po naservírované obědy a večeře s dezertem pro manžela. Ve zdejších vodách je samozřejmé, že ženská denní nálož svých povinností zvládne se šarmem. Upravená panička, dokonalá žena podává teplé pokrmy, někde opodál spí růžolící miminko s čistou plínkou. Na webech věnovaných mateřství se moc neřeší, že tahle verze „pohodového muže“ se může pro ženskou stát hlavní zátěží na začátku mateřské…

Vařila jsem rychlé věci – nakupovala jsem zdejší polotovary, plus malý příkrm. Občas jsem koupila rybu, a když zase odešel do práce, začala jsem přemýšlet, co mu dám k večeři. Stala jsem se plně zaměstnanou ženou v domácnosti. Ač jsem to zvládala ze všech sil, můj výsledek vždycky připomínkoval, nic nebylo stoprocentní. Pořád do mě ryl. Proč to dělá? Vždyť se snažím! Zřejmě nejsem typ domácí hospodyně, dostávala jsem se tou kritikou do otáček. Nejsem chválená, zač vlastně? Zase odpouštím… Vstoupila jsem do katalánské rodiny se zdejším tradičním rozdělením rolí. V Čechách je téma rovnoprávnosti o dost vepředu. A tady? Pokud je dítě přebalené, je to i tatínkův miláček. K pomazlení a pohrání. Leo se jako vzorný tatínek moc nezapojuje. Nebo se občas zapojí, ale jen velmi opatrně, asistuje hlavně při večerním koupání. O dítě se de facto nestará. Jako by konečně dosáhl pozice správného patriarchálního velitele. Zkoukne prostě, jestli je vše v pořádku, a na sofa je najednou přecpáno – dítě, otec a vedle těch dvou se tísní najednou opomíjený Ríša. Zatím pohlíží na to malé nemluvně jako na vetřelce, nedůvěřivě si ho očichal hned po příchodu. Ten malý tvor přece přišel až po něm a vmžiku je středem celé rodiny! Když Viktorku krmím, uvelebí se u nás. Vím, co mu lítá ušatou hlavičkou – tahle změna mi neprospívá!

Schylovalo se ke konci chráněného šestinedělí, neměla jsem žádné problémy, splňovala jsem navenek všechny parametry zdravé ženy. Znovu se přikláním k omlouvání pasivní pozice Lea, který nepomáhá ani nenakupuje. Až bude dítě větší, nějak se domluvíme na pomoci… Carmen také není nijak nadšená mými každodenními výkony, přijde mi jednou dopoledne dát přátelskou lekci s kresleným grafem využití každé minuty. Předává mi vyzkoušený harmonogram, který vyhovoval její generaci, její rodině. Přestávám být v ochranném poporodním kruhu bezpečí, všechno se na mě pěkně sype. Leo mi sdělí, že nadále budeme každý žít za své – on tedy měsíčně zaplatí své matce běžný komerční nájem za náš byt, benzín do auta, pojistky a já z mateřské přece lehce zvládnu pokrýt ostatní nákladové položky na domácnost! Hodně lidí to prý tak dělá… „Máš firmu a mateřskou, ne?“ Jako bych se uměla rozkousíčkovat – na mnoho dílků! „A když půjdeme do restaurace, bude to na střídačku,“ dodá ještě rezolutně. Leo si také přeje, abych brzy po porodu začala pracovat a stala se trojjedinnou matkou, milenkou i loajální zaměstnankyní s pevnou pracovní dobou.

„Jedna moje sestřenice začala pracovat, když byly miminku čtyři měsíce,“ uvádí vzorový příklad. Já ale nechci tak brzy na celý den pryč od miminka! Co tím vším Leo sleduje? Chce jen, abych nebyla závislá, dokážu přece fungovat sama, být autonomní. Abych se osamostatnila, i když je to tvrdá škola. Za chvíli nastane ten čas! Honil mě do práce, co kdybych sem náhodou dorazila „zlatokopčit“? Neměla bych se nechat dlouho živit. Nikdy to tak na rovinu a natvrdo nebylo řečené, ale já jsem názor ze strany celé Leovy rodiny cítila pod kůží. I v dalších věcech má můj muž jasno, zní to promyšleně, sděluje mi vše jako hotovou věc, nic do diskuse. Druhé dítě jistě ne, není pro něj prý dobře nastavený ekonomický čas. „Ovšem bez kondomu je to stejně lepší,“ zakončí dnešní téma s šibalským mrknutím. Tím se ostatně i řídí. Ale počkat, to je přece protimluv! Když namítám, že tohle všechno přece z mateřské nezvládnu, jen pokrčí rameny, mám se naučit víc šetřit.

„Dostali jsme přece kočár a spoustu věcí po dětech příbuzných a známých. Dítě zatím vůbec nic nestojí, kojí se.“ Vše se má nastavit a přijmout podle vize pána tvorstva, pokud možno bez odporu. Realita mě ale brzy postavila na jinou stranu hranice: drogerie, plíny, kaše, ovoce… a potraviny na obědy a večeře. Mateřská mi vůbec nestačí! Každý měsíc se dostávám na firemním účtu do minusu, každý měsíc záporná částka naskakuje. Pokouším se s danými pravidly sžít. Byla jsem léta organizovaná, zvládnu to. Snažím se ze všech sil dost marně o dokonalost, zoufale ometám drobečky z ubrusu. Jsem posedlá touhou mít bezvadnou rodinu, snažím se přivírat oči, ale napořád se sama před sebou neschovám. Mám v sobě nastavenou hranici, za kterou nepůjdu. Tak moc se chci přizpůsobit, že někdy až vybuchnu, vzápětí se cítím nostalgicky. Jsou to hektické proměny s klidovými prodlevami.

Pečlivě při tom všem myslím na svoje tělo, aby bezvadně fungovalo a já co nejdéle kojila. I když kvůli Viktorce slušně jím, propadám se na váze, schází mi energie. Dalším stínem jsou zprávy z Prahy. Teď, když mám hlavní stan v Barceloně a vsadila jsem na něj, se přiblížil konec mých pražských „domečků“. Šlo o prostor pro mě, o konec starého života, zavření iluzorních zadních vrátek. Špatně zaparkovaná Borůvka, co nebrzdí, odstartovala svůj konec. A zároveň finále mého starého života. Rodinná rada v čele s mým tátou Tomášem rozhodla, že nesmím v nezvladatelné Fiestě vozit dítě, nemá prý šanci získat razítko v blízkém termínu technické kontroly. Navíc nemá Borůvka v rozparcelovaných zónách Prahy kde parkovat, musí do šrotu. Ach jo, něco odchází, něco se rodí. Za Viktorku musím obětovat své autíčko.

S kočárkem a křehkým miminkem měním pohyb po městě, prozatímní odstávku hlásí kolo i motorka. Leo mi nerad půjčuje své velké naleštěné auto, je na něj hrdý. Zvykám si na svůj nový post, vzadu, vedle sedačky s dítětem. Cesta Barcelonou pro matku s kočárkem skutečně nenabízí moc výhod, v tomto ohledu není město proslulé Sagradou Famílii, Svatou rodinou, zrovna children friendly. Na svých nákupních procházkách se setkávám spíše s obtížemi a malými absurditami. Lituju, že nemám vypracované svaly, které jsou pro každou křehkou ženu plusem při balancování na přechodech nebo při jízdě metrem. Při každém východu z domu mě napřed čeká sofistikované složení kočárku, který neparkuje v úzké chodbě, ale až v mezaninu, kde je zabudovaný úzký výtah. Všechno je teď výprava, kde dlouhý seznam povinností začíná zásobou plínek. Plánuju, píšu si papírky, vstřebávám do sebe výhody a nevýhody mateřství… Mám foťák? Ne, nepotřebuju žádnou zábavu, jsem žena a matka. Nebe nefotím, proč vlastně? Chodím pevně oběma nohama po španělské zemi. Zase jednou bezradně postávám s kočárkem pod strmými schody.

Jeden den kojící matky

Tereza (léto 2013)

Každý den se strašně těším na svých dvacet minut volna. Pro můj relax se do pomoci zapojí babička Carmen. Má sice pořád plný diář, často cestuje po světě, ale podle domluvy odchází během dopoledne s nakojenou a přebalenou holčičkou naproti do domu na kafe, pochlubit se s vnučkou sousedům. Každý prvorodič je hlavně v počátečních týdnech překvapený, že rčení „Spi, než se to narodí“ není žádná nadsázka, bleskurychle se mění v realitu. V Praze mě Veronika jako každá zkušená matka uklidňovala. Ženské si vypomáhají docela jinak než chlapi. Poznala jsem to v praxi při čekání na občanku. Abych ale byla spravedlivá, Carmen pomáhá hmotně: koupila Viktorce pěkné náušnice a vybrala si jako prioritu dárků pro svou první vnučku botičky, a to je při Otesánkově chuti zvětšovat se bezva.

Každý další den se odvíjí od kvality noci. I když se střídáme ve spaní, ráno je jako špatný sen! Mám stabilní deficit, spaní na jeden zátah je krásná utopie. Kojení, něco sníš, a jede se dál… Vyčerpání bez nároku na odpočinek. V parcích mámy s kočárky zevrubně probírají náplň svého mateřství, mně se o tom nechce mluvit, připadám si „hendikepovaně“. Možná bych se dozvěděla, jak bezproblémově to funguje jinde. Je snad Španělsko plné profesionálních žen? Chybí mi Veroničin empatický servis a mámino přinesené jídlo. Všechno je objevování, každá cesta s kočárkem do supermarketu, s každou jednotlivou věcí si musím poradit… Z běžných denních úkonů nemám příjemné pocity, v obchodech se ztrácím: to mu nechutnalo, co udělat dneska? Plním Leovy jídelní rytmy, mívá v jednu hlad, ale já mám dopoledne pomalejší start. Někdy nemám na jeho oběd ještě nakoupeno – neumím v tom všem bruslit. Občas mě přistihne ještě v županu, byt v chaosu. „Co tady celej den děláš?“ podiví se, než si sedne ke stolu, jak je zvyklý. „Nejsi upravená,“ prohodí při letmém pohledu na mě a já jen polknu. Ne vždycky diktát hodin stíhám na minutku.

Po šestinedělí přidám ke svým každodenním činnostem ještě „manželské povinnosti“. Záležitost, kterou jsem až do těhotenství často a velmi ráda vyhledávala. Zádrhel je, jako obvykle, i tentokrát ve mně: nemám sexuální apetit… Připadám si jako auto, co se pohybuje setrvačností, na neutrál, běžné jsou i nižší rychlosti. Sem tam s Leem prožíváme příjemné večery s něžnostmi. „Už nejsi v tom,“ povzbuzuje mě Leo v temperamentu. Pak dojde na výčitky. „Nejsi vůbec taková jako na začátku… žhavá, pamatuješ?“

„Nemám chuť do života!“ odseknu, ale cítím, že tomu prohlášení nevěnuje pražádnou pozornost. Občas se v našich rozdílných „rychlostech“ objeví i novinka, nevítaná zpátečka – naše malé diskuse a hádky. Ale přesto jsem setrvale funkční. I když jsme OK, jedeme většinou na neutrál.

Na klidu mi nepřidávalo, že si Leo den co den stěžoval na servis, bral mi sebevědomí novomanželky z Česka, šťoural se ve všem, neviděl snahu, jen hodnotil výsledek. Málokdy bylo dítě vzorně načasované tak, aby měl Leo včas jídlo, aby šlo jedno po druhém. Dávala jsem přednost jeho pohodlí. Snažila jsem se na sobě pracovat, brala jsem si recepty na přípravu dokonalých katalánských pokrmů. Chci být odevzdaná, ale ne tak, abych se úplně ztratila v modelu španělské mamá… Ani sama v sobě. Do Leovy představy stepfordského modelu paničky v domácnosti mám prozatím hodně daleko.

Ostatně, když jsem náhodou byla nemocná, vytvářel sám v kuchyni neuvěřitelné kreace. Dobře se uplatnila jeho strategie z dětství, vařit prostě neumí. Carmen ho od domácích prací vždycky odháněla. Raději jsem škrtla možnost, že bych byla „mimo službu“, zalezla jsem si na chvíli s rýmou do postele. Je opravdu náročné přejít od solitérního života k partnerskému, natož ve španělštině. Fyzicky a duševně chátrám, kdy jsem naposledy byla v knihovně? Nemám žádný osobní život, jen neustále uspokojuju potřeby dítěte a manžela. A navíc se s ním musím na každé maličkosti domlouvat, aby se cítil jako skutečná hlava rodiny. Někde se poztrácelo dávné opečovávaní o mou maličkost. Samozřejmost, nad kterou se mávne rukou, žádné kytky, žádné pochvaly. Nechce se mi do toho kolečka domácnosti naplno sedm dní v týdnu zapřáhnout. Ale jak protestovat?

Víkendy trávíme u moře, prohlížíme si zakotvené luxusní jachty. Poprvé je to nádhera, ale každý další týden? Zjišťuju, že Leo nejraději kopíruje stejné trasy, jen proboha nenabízet nečekané věci, novinky ho vykolejí. Otravuje mě opakující se polední jídelníček, stejné programy, nic pro mě. Strádám, protože nepoznávám nikde nic neznámého. Za restauraci to byly vyhozené peníze, a navíc všichni lidé kolem, kteří se mu nelíbili… Začínáme zůstávat doma, pohodlnější varianta společných večerů. V deset dávají filmy, ale odfláknutý dabing mě štve, preferuju verzi v originálním znění s titulky. Hodně záležitostí v našem manželství je ještě nekonkrétních, hodně věcí je v pohybu. Ale cítím, že někde kolem je evidentně problém. Osahávám ho jako bolavý zub v puse. Oč vlastně jde? Rychle jinde, rychle vdaná, nebo je to Leo? Reálné věci kolem prozatím jen tuším. Ale půjdeme spolu dál a budeme brzy žít klidněji. Vím přece, že ideální partner neexistuje. Nejsem to ani já.

Záměrně obcházím obloukem debatní kroužek švitořících barcelonských maminek v parku, vlastně se nemám s kým poradit. Nikdo o mých problémech nic netuší. Carmen sice u mnoha věcí byla, moje máma snad taky něco neurčitého instinktivně tuší. Ale je tak daleko, a Skype při komunikaci ukáže to, co mu předvedeš. Nejlépe veselou etudu. Z té malé obrazovky nezískám žádnou empatii, žádné pocity. Nebo taky obraz nemusí zrovna běžet, stačí jen poslat do Prahy energický hlas. Chtěla bych si tolik najít soustředěný okamžik k jakékoliv činnosti. Ale je to moc těžké, skoro nemožné! Co třeba v relativně klidných chvílích při kojení nebo po něm? Třeba překročím pomyslnou čáru, kdy se jen odhodlávám a nevím, odkud začít. O matkách, které se samy při dítěti hledají a pokoušejí se ještě o něco hlubšího, se vlastně moc nemluví. Moje identita, pokud je dobrý den, začíná a končí u mého vítaného společníka a partnera, počítače. Svět se mi smrsknul na dítě, nemám žádné blízké ani vzdálené horizonty…

Jizvičky na duši

Tereza (přelom roku 2013/2014)

Jeden krásný podzimní den společně s náležitě ustrojenou Carmen vyrazíme na svatbu Laiy s Albertem. Viktorce byla udělená naprostá výjimka mezi více než stovkou dospěláků, kteří obřadu v kostele přihlíželi. Zase jednou jsem zažila pořádnou tradiční španělskou svatbu, ne tu komorní, jako jsme měli my dva v Praze. Viktorka má šest měsíců a v bílých šatičkách a botičkách jí to moc sekne. Když vyjdeme z gotické katedrály, mám co dělat s nadílkou v plíně, která vytekla i na punčocháčky. Dost možná kvůli častým kojícím a přebalovacím přestávkám jsem trochu mimo společenské dění. Občas nechápu, o čem se kolem mluví, čemu se všichni smějí, k čemu odkazují, uniká mi smysl a pointa vtipů. Na téhle scéně se neumím bezproblémově pohybovat. Ano, jsem manželka Lea, ale pořád jsem „cizinka“. On se zato cítí jako ryba ve vodě, umí v tom chodit, má šmrnc, kouzlo osobnosti. Sladil si kravatu s mými zelenkavými šaty. Ve společnosti všem připadá okouzlující, slýchám komplimenty. Na veřejnosti skutečně působíme jako rodina ze žurnálu! Problémy nastanou vždycky až doma…

Brzy po fiestě začíná zase předvánoční šílenství. Leo dnes nepřijde na oběd, mám kompletně volné dopoledne… Už jsme se spolu dohodli, že Vánoce budeme střídat – české v Praze a pak zase španělské. S ohledem na Viktorku zůstáváme tentokrát v Barceloně. Zdejší tradice budu samozřejmě ctít, proti tomu není žádná diskuse. Pokud bych hledala nějakou paralelu mezi Vánocemi u nás na severu a tady na jihu, jsou to snad jen zapálené svíčky a trhy. Možná už proto, že tu vyhrávají koledy. Vyšla jsem si s miminkem v kočárku na jeden vánoční trh v centru. Koukám po zvonečcích, malých dárcích, všechno ukazuju Viktorce, která už sedí a krásně se na všechno z kočárku usmívá. Asi po hodině se podívám na mobil, který jsem strčila do kapsy u kabátu – na displeji uvidím asi deset zmeškaných hovorů od Lea. Zavolám mu a uslyším: „Ty mi nebereš telefony, máš rande?“ Řeknu, že jsem volání neslyšela, a připojím, kde jsem. Evidentně ničemu nevěří. Nevěrná s dítětem v kočárku? Uprostřed předvánočního mumraje mi to celé připadá absurdní.

Po teplé večeři Leo přináší další vizi, mohla bych se přestěhovat s dítětem za město, kde má rodinu, dům s bazénem. Je tam čerstvý vzduch, klid…

Mám být zelená vdova po španělsku? Lea by to snad psychicky uklidnilo, i když ta odlehlost za městem mu dost možná v jeho nepřítomnosti bude vrývat další vrásky do čela. Co kdyby… Barcelona je pro mě zřejmě nebezpečná. Leovu vizi zatracuju hned. Dost se diví, taková krásná šance! „Jo, vím, ty strašné schody u Carmen, ale zůstaneme tady,“ uzavřu nekonečnou debatu. Trávíme dny a noci stejně jako dosud.

Během Štědrého dne nemám po ruce tu správnou hudbu, ani Rybovku, která by mě trochu naladila. Večer proběhl tentokrát u Carmen, která připravila vánoční menu. A pak se přesouváme ke vzdouvajícímu se přehozu na zemi. To pod něj nakakal Tió de Nadal své dárky. Podivuhodná katalánská specialita. Dívám se na naše dvě manželské dvojice, Carmen a Viktorku kolem deky s dárky. Už to vím, až po sňatku každý zjistí, koho si vzal. Manželství Alberta s Laiou vypadá povedeně, smějí se spolu, zajímají se jeden o druhého, on přistupuje ke své ženě tolerantně. Možná proto, že ještě nemají děti a vyšli oba ze stejné kultury. Je nebetyčný rozdíl mezi tím s někým žít, a být něčí problém.

Po Novém roce si začínám Leových návodů na chování víc všímat. Svá rozhodnutí dotahuje do všech drobností, podobně jako ve svém obchodním jednání. Je znalec praktik. Chválí vždy jen sporadicky, sleduje po návratu všechno, i detaily, pokaždé něco najde, co by šlo zlepšit. Při telefonátech a na Skypu dobře vnímám, že mám vlastně dost jasně vymezenou sféru i délku dialogů. Jde o domácí síť, kterou má pevně pod svým vlivem. Nastal čas totální kontroly, ve které si Leo libuje, včetně „převýchovy“ do role spořádané španělské manželky. Ten umíněný proces začal mezi námi stavět zeď neporozumění a nářků. Je na sto procent přesvědčený, že se přizpůsobím. Nedochází mu, že ten zvolený, navenek reprezentativní model je vevnitř jiný… Dřív se mi dvořil – byl okouzlující, skvělý milenec, ale jen do doby, než získal jistotu, že jsem přestala být drahou přítelkyní a stala jsem se jeho ženou. Pozornosti ke mně se ve svých frekvencích snižovaly. Začal mít řeči, vlastně pořádné kecy. Do měsíce se budeme stěhovat, dobudeme Jižní Ameriku. Nesleduje běžné denní hemžení. Má své vize. Některé znějí dobře, jiné vyšumí… Jeho touha po luxusu je čím dál umanutější. Ale co vlastně ta umanutá žárlivost znamená? Nevěří mně, nebo sám sobě? Nechci být součástí, živým terčem jeho zběsilých nápadů, se kterými už otevírá dveře. Zničehonic si mě vzal na mušku…

Je vůbec všechno rozbité opravitelné? Přála jsem si budovat život podle vlastních představ. Ale místo toho, abych byla šťastná, se cítím v sevření. Dál se sesouváme, co když to bude ještě horší? Hezké věci mizí. Začínám být naplno ostražitá, duplicitně, s odpovědností za dítě. Už mi nikdo nemusí našeptávat: Dávej si pozor! Nechám se ochočit? Tohle sloveso jsem tolik milovala při četbě Malého prince. Nechci se nechat úplně ochočit, chci zůstat svá. A kam až? Začínám být ironická, někdy i plačtivá… Nebo mlčím. Česky i španělsky. Ale budeme vycházet jeden druhému vstříc, bude to lepší, klidnější.

Na začátku jara přicházejí samé špatné zprávy. Jednou jsem si chtěla vyložit karty. Snad mi napoví nějaké řešení… V bytě u Sagrady Famílie jsem si paklík občas přepočítala, jestli jsou všechny. A jednoho dne jsem zjistila, že mi chybí karta Síla, prostě chybí, někam asi zapadla… Nekompletnost se rovná jejich znehodnocení. Špatné znamení.

Když už Viktorka začínala lézt, pohybovala se po bytě po všech čtyřech dost velkou rychlostí. Ríšovi se ten mrňavý tvor, který najednou nebyl na mém klíně, vůbec nelíbil. Nebyla jsem u toho, ale Viktorka ho zřejmě chytla za ocas – a on se po ní ohnal. Viktorka měla na noze od kocoura krvavý škrábanec… Možná šlo o akt vendety, on byl přece na tomhle místě dřív! Dostala jsem od Lea, který byl ten den mimo město, jasné ultimátum – Richard musí okamžitě z domu. Po zločinu následuje trest! Naštěstí si Ríšu k sobě vzala moje bývalá bytná v Barceloně. Odnesla jsem ho tam se slzami v očích. Další daň za dítě. Dnes je moje chuť do života zase na bodě nula.

Hromadí se mi jizvy na duši, zatím jenom jizvičky. Skoro neznatelné, jednu takovou nechal Ríša na rozloučenou na nožičce mé dcery.

Hana: Jak se pořád máte, co Viktorie? Pouštím si stále dokola video s jejím prvním úsměvem, je to sladké! Jak zvládáš domácnost? Kojení je celodenní fuška, viď?

Tereza: Jsem pořád unavená. Nemám chuť se ani oblíct! S vařením to beru rychle, je tu hodně polotovarů… Třeba rybí karbanátky, ty mám připravené hned.

Hana: Máš hrozně unavený hlas. A nevidím tě…

(Kamera konečně zamíří na neupravenou hlavu mé dcery v županu s nedbale zavázaným páskem. Docela mě to vyděsí.)

Hana: Pomohlo by ti, kdybych přijela?

(Slyším kroky, někde vzadu se mihne silueta Lea, dneska odpoledne, po siestě, pracuje doma. Tereza mu zřejmě odpovídá na dotaz, s kým mluví. Zase slyším to ironicky vyslovené tu madre. Zřejmě ho baví sledovat její kontakty. Mluvení asi Terezu zdržuje od povinností v domácnosti. Řeknu jí ještě, že kvete amarylis, který mi posledně přivezla, ale Tereza mě náhle přeruší.)

Tereza: Mamí, mluvíme prý moc dlouho. Víš, on nerozumí, co si říkáme, vadí mu to…

(Mluví rychle a s malým úsměvem, jako by se o nic důležitého nejednalo. Musíme hovor ukončit. Raději se rychle loučíme. Zavírám Skype se smíšenými pocity a jasným rozhodnutím – co nejdřív je navštívím!)

Zakopnutí

Tereza (jaro 2014)

„Leo, vstaň k malé, ano? Celou noc jsem k ní vstávala já, roste jí asi další zub!“ Žádný pohyb, ani slovo. Už vím, říká: Pracuju, musím hodně spát! V ničem mi nepomáhá, všechno je na mně! Vstávám sama, a jak procházím kolem Leovy půlky postele, ještě rozespalá zakopnu o nohu postele a narazím si malíček. Prst mi dost nateče, špatně se dostávám do bot, bolí to celých čtrnáct dní.

Noční vzkaz z Barcelony do prahy

Hana (léto 2014)

Jirko,

poslala jsem mladé ven, aby si užili, než odletím domů. Měli v plánu kino a malé posezení. Viktorie spinká po doporučeném jednotvárném pouštění fénu stejně dost neklidně. Jako by tušila, že táta s mámou tady nejsou. Líp se mi píše, než bych to na tebe všechno vylila přes Skype. Víš, jak jsem se na tu cestu sem strašně těšila, po všech týdnech zásilek a vaků s velmi pestrým obsahem via Barcelona, konečně k Tereze, včetně obrázků v rámech, aby měli mladí všechno potřebné. Celý rok, co je Viktorka na světě, jsem záviděla všem holkám povídačky o jejich vnucích, co dělají a co říkají. Koukám do kočárků, tak taková asi je. Až žárlivě pozoruji matky a dcery, jak spolu tlachají, jak mají nakloněné hlavy k sobě.

Byla jsem strašně zvědavá, jak mladí bydlí. Jak se jim spolu žije. A nejvíc ze všeho mě zajímalo, jak se ten můj sebestředný jedináček z Prahy podělil o všechno s rodinou z Katalánska, jak do celého vzorce chování zapadá jejich česko-španělská holčička. Nejsou přece už dva, ale tři. Přiletěla jsem odpoledne, přišlo mi normální, že nikdo nemá čas pro mě přijet na letiště. Mají toho hodně… „Je to snadné, sedneš si na autobus…,“ vysvětlila mi stručně Tereza. To město mezi horami a mořem mě nadchlo. Taky by se ti tu líbilo. Příště tě určitě vezmu s sebou!

Odevšad je vidět silueta rozestavěné Sagrady Famílie, fantastický středobod pro orientaci. Po cestě dlouhatánskými ulicemi s orientačním papírkem v ruce (ty bys správnou adresu našel už třikrát), s horkým letním sluncem v zádech jsem si promýšlela, co vlastně vím o rodině, do které poprvé přijíždím jako hlídací babička. Suma sumárum nic… Když jsem konečně našla úzký dům, kde jsou v jednom patře proti sobě dva malé byty, Carmen a mladých, byla doma jen Tereza s Viktorkou. Nádhera: ty maličké knoflíky místo očí. Nosím mrně v náruči z místa na místo. Hned jsem dostala první praktické informace o plenkách. Látkové, co jsem měla já, a ty, co má teď k dispozici ona, jsou dva různé vesmíry. Nejvíc mě ale dojaly tři vedle sebe na háčkách pověšené župany v koupelně: on, ona a ono. Ten maličký mne zaujal nejvíc…

Terezu jsem samozřejmě ráda viděla, přišla mi hubená a unavená. Asi prostě po porodu. Hodila na mne nástin toho, co bych měla na starost, a já radostně kývala. Jasně, budu s Viktorkou celé dny, ona má tolik nevyřízených věcí… Během půl hodiny byl ovšem místo vítání hosta pěkný oheň na střeše. Přišel Leo, políbil mě, pravil „Hola“ a pak spustil na Terezu. Dost z jejich komunikace chápu, moje dávná latina i gestikulace mi pomáhaly pochopit, že dole u jejich zaparkovaného auta jsou policajti. Tereza špatně stojí, padne pokuta! „Šedesát euro!“ vykřikne můj zeť. Odešla jsem během dialogu do obýváku, a přes odměřený hlas, který nosím furt někde vzadu, mi začaly téct slzy. Bulila jsem potichu, a když mě objevili, oba se divili: „Co se, prosím tě, děje? Snad nebrečíš?!“ Leo odešel zaplatit pokutu, a když dorazil zpátky, řekl stroze k Tereze: „Dlužíš mi třicet euro, vezmu si ty peníze na stole.“ Dcera kontrovala, že jsou nachystané pro uklízečku, on ale jen pokrčil rameny a peníze nakonec sebral. Vždyť má jen mateřskou, jak žijí každý za své? Jsou spolu přes rok! A on, muž z vyšší třídy zdejších obyvatel… Asi to pro ni mělo být takové malé ponaučení. Úsměvné mi to ovšem nepřišlo.

V noci jsem v čistě povlečené posteli nemohla dlouho zabrat. Interiér je moderní. Na stěnách pár fotografií, nikde žádné knihy ani časopisy. Uspořádávala jsem si své zážitky a myšlenky: Aha, Leo se ujal vlády. No, kde má manžela, tam má domov. Vdaná žena se podřizuje muži! Ovšem některé regule manželského soužití mi připomínají Evropu snad z devatenáctého století… Třeba to jejich „povinné“ doprovázení k lékaři. No, měla bych být spravedlivá, ale rozdíly mezi generacemi se zvětšují. Tady se zřejmě nic nemění. Žádné láskyplné doteky, letmé stisky. Jsi tam, kde máš být? Jak by vyjádřil Pablo v Murcii: Nejdřív se na to všechno pořádně „pokoukám“…

Další den spolu s Terezou věšíme prádlo, nejvíc si s ní během těch deseti dní popovídám u šňůr – tady se prostě pere furt, od džínsů po dupačky, všechno a skoro každý den. V nadsázce jsem ji požádala, že bych si za své hlídání přála jako „odměnu“ dostatek ovoce. Druhý den jsem na připravené misce nenašla jedinou broskev. „Kde jsou?“ zeptala se Tereza svého muže. „Pracoval jsem doma,“ odvětil jí Leo s pokrčením ramen. „Koupil jsem je, měl jsem na ně prostě chuť.“

Nediskutuji, jsem prostě jen host. Brzy padne nabídka malé domácí práce: Mohla bys vytřídit dětské oblečení? Beze slov přijímám Leovo objasnění – dítě je velmi drahé, nemají na další. Holčička je krásná, ne? Jsem zvyklá rozdělovat knihy podle výšky a tloušťky, bez namítání to udělám s kabátky a košilkami. Tereza občas projde kolem dveří šatny, cítím jakoby její němý nesouhlas, co když ještě nenastal ten pravý čas na třídění? Hodně věcí asi nevím. V poslední době jsme si spolu moc nevolaly. Vnímala jsem ve virtuálním prostoru Praha – Barcelona dost velkou nevraživost k českým, zvlášť dlouhým dialogům. Zvláštní druh dohledu v Terezině novém domově. Všiml si Leo vůbec, že ty první měsíce po porodu Terezu drtí? Nastavit si to musí oni dva sami.

Dny s roční Viktorkou jsou nádherné. Jak jí budu vyprávět pohádky, když nemluvíme stejnou řečí? Všechny nápady na řešení jsou zatím hodně předčasné. Zatím stačí hrát si s ní a mít nějakou sušenku po ruce. Trvale mě tady pronásleduje neuvěřitelné pocení (odporné), samovolně hubnu (senzační). Tahám denně dítě na oblíbeném vrzajícím vozíčku kolem dosud nedokončené velestavby Gaudího, kde u vchodu stojí lidský had v chumlu zmatení všech jazyků světa. Kdo by si to kdy pomyslel! Zastavím občas u venkovního bistra a dám si skleničku a cigárko. Leo, jak mi je už dobře známo, alkohol nepije. Sedmičku bílého popíjíme s Terezou spolu s vodou po půl skleničkách tři dny.

Ke konci týdne vyrazíme s Leem a Viktorkou k moři. Zřejmě mohu být ve velkoměstě zmatená, nedojela bych autobusem k moři a zpět. Leo jel raději poprvé se mnou. U nádherného moře na pláži vytáhl pareo, slunečník a ulehl. Chtěla jsem si strašně zaplavat, ale nastal čas siesty. Tak jsem hlídala. Po vydatném Leově odpočinku mi byl umožněn vstup do moře. Zatímco Viktorka spí, pokoušíme se během slunění o konverzaci. Vím, že dorazí na Vánoce ve třech do Prahy, ale… je u nás prý dost zima! Dost mne překvapil zvláštní druh Leova humoru. Ptal se mne, i když jsem věděla o jeho nepříliš blízkém vztahu ke kultuře, jaké knížky ráda čtu. Zkoumavě jsem na něj koukla a rychle přemýšlela, jaký žánr mám zvolit. Můj zeť mi nabídl odpověď sám. „Já nejradši Kámasútru,“ usmál se. Nejsem zkostnatělá, ale přišlo mi to moc, přesto jsem se pokusila usmát taky. Asi se fakt chovám jako čistokrevná stará zlostná tchyně.

V neděli jsme všichni vyrazili na rodinný výlet opět k moři. Promenovali jsme se dlouho po pobřeží. Leo se chtěl podělit o svůj největší zážitek – parádní jachty v přístavu, znal jejich ceny. Vykoupala jsem se, dostala jsem najíst. Než si Leo přečetl menu vystavené u mnoha restaurací, už mi pořádně kručelo v žaludku. V autě jsme s Terezou Viktorce zpívaly české písničky, líbilo se jí to. Rozesmátá Tereza na mne hodila dozadu: „Zpíváš trochu falešně, ale zpívej dál!“ Pak poprosila Lea, aby zastavil u obchodního domu. Jsou teď velké slevy na plavky! Zůstaly jsme s Viktorkou a Terezou v patře s dámskou módou, ona si šla zkoušet plavky. Pak mi řekla, ať tam zůstanu, že se zajede podívat o patro výš, tam prý mají plavky taky… Pár minut poté, co odjela, přijížděl po schodech nahoru Leo, který nás jen vysadil a odjel zaparkovat. „Kde je Tereza?“ obhlédl situaci a zvedl na mě hlas. Odpovídám, že se jela podívat na plavky o poschodí výš. Už beze slov a velmi čile odjel po schodech nahoru. Za chvíli jsem uviděla jejich dvě diskutující siluety jedoucí dolů. Tereza držela papírovou tašku, nakoupila bezvadně. Nahoře byl prý výborný výběr. Leo si ji našel až v jedné zkušební kabince. Sevřené tenké rty mého zetě svědčí o nějakém přestupku, ale jakém? Nechápu…

No, není zrovna velkorysý, spíš, jak vidím, pěkně skrblí. Každý má své mouchy, jak říká jedna moje báječná přítelkyně. Soudit ho ale jen podle dlouhého pátrání po restaurantu jisté cenové kategorie? Drink a kafe, které jsem po obědě zaplatila já, si náramně užíval. Zaznamenala jsem už i Leovu jistou lenivost – denně musí hodně odpočívat, hodně spát. Ovšem miminko si žádá své – od obou. Překvapující majetnický rys, ta snaha neustále vědět, kde a jak dlouho Tereza pobývá, mi došly až dnes. Asi proto, že jsem se takovým partnerům celý život obloukem vyhýbala. Ve svých trochu negativních závěrech se ale brzdím. Jen se tak pro sebe ptám, jak velkou cenu za emigraci z lásky Tereza vlastně platí? To všechno se asi ještě ukáže. Večer, při poslední sklence Leo ještě prohlásí, snad jsem jeho angličtině rozuměla správně, že by to tak, jako jsem hlídala já, dokázal taky. Tereza jeho slova krotí, asi to myslel v nadsázce, prý žertuje. No, díky…

Tak zítra se sbalím domů. Viktorka je rozkošná. Moje poslední velká láska. Budou pusinky, mávání…

Zbytek doma, ano?

Pusu H.

Odcházíme…

Tereza (podzim 2014)

Mezi láskou a nenávistí je tisíc odstínů. Dost často se mi vybaví zlověstná formulace z jednoho Leova dávného mailu: Stejně silně, jak tě miluji, tě budu nenávidět, pokud mě zklameš! Co všechno by to mohlo znamenat? Dlouho jsem brala v potaz jen první část věty, neviděla jsem důvod k přemýšlení o dovětku… Jednou k nám do bytu během večerní hádky dorazila Carmen, udělala to poprvé. Do té chvíle se jen všemožně snažila navodit „po večerce“ klid. Klepala na dveře, za kterými se odehrával náš hlasitý dialog. Přes den jindy neviditelná tchyně mi teď chodívá připomenout moje povinnosti matky a manželky. Tím vstupem do naší domácnosti jsem se jen pevně utvrdila v názoru, že Carmen je naším problémem. Pak vše zmizí. Brzy najdu nějakou smířlivou strategii. Některým naším nepřeslechnutelným hádkám chtěla Carmen za každou cenu, i vzhledem k léta tichému sousedskému společenství, zamezit. Byla tak zvyklá jednat podle zdejší morálky, aby to, co bublá pod pokličkou, bylo neslyšné… Carmen jsem obvinila z mnoha přešlapů našich dvou manželských let, konečně jsem přišla na jádro našeho domácího problému: žijeme vedle ní, pod jednou střechou, příliš blízko. Chráním před našimi výstupy především Viktorku, Leo se pak chce objímat na usmířenou a já na sebe nechci, pár minut po výstupu, nechat sáhnout. Nechápal to… Musí mít večerní „zářez“, sebepotvrdit se, jak říkám.

Rád usíná na vavřínech. Jeden z jeho zvyků. Koukám do stropu a přehrávám si v paměti naši poslední hádku. Zvláštní, poslední dobou nemívám žádné sny, snad by se ke mně dostala nějaká nápověda, jak situaci řešit. Jsem už připravená na možná rizika, ale jsou opravdu všechny scénáře tak černé?

Nedokážu nebýt neustále ve střehu, nedokážu vyzmizíkovat strach, nedokážu smýt všechno rychlou sprchou. Nebývám moc pozitivní, čeká na mě nepohoda, kouřmo, hodně nevypočitatelné dny a noci. Co zkusit dostat na svou stranu Carmen nebo alespoň Alberta? Jednou mi na společném kafi Carmen kontrovala ohledně našich nevyrovnaných vztahů, velmi obecně, bez větší vnímavosti. „Všichni máme problémy, vždyť Leo pracuje, co vlastně chceš?“ uzavřela rázně náš nepříjemný rozhovor. Bylo jasné, na čí straně stojí. Nechce si tou tahanicí – Kde je pravda? Samozřejmě na straně jejího syna – špinit ruce. Zkusila jsem to samé s Albertem. Vím, že je oproti impulzivnímu, neorganizovanému a intuitivnímu Leovi racionální, má ve věcech jasno. Řeknu mu, že přestože je rodina alfou i omegou mých úvah, cítím symptom vyhoření, u nás doma to není dobré. Albert se ale tváří jako sfinga. Odtažitý je až až. „Co ode mě čekáš, Terezo? Je to můj bratr!“ A já jsem přece jeho žena, jen zatím nejsem součástí téhle rodiny…

Učím se být ve střehu, mám po ruce nějakou omluvu na kontrolní dotaz, s kým že to zase mluvím… Chci si vyjít ven s kamarádkou, Viktorce není ten večer zrovna dobře, poplakává, asi kvůli zubům. Tentokrát si chci ty dvě volné hodiny prosadit, ale slyším jen Leovou panovačnou litanii. „Co jsi to za matku, co si to dovoluješ?! Tvoje místo je tady, u tvé rodiny! Musíš nás respektovat. Podívej, jak je nám dobře!“

Kdy jsme naposledy byli spolu někde venku na jídle, jen tak na skleničce? Fungovat jako panička, to je moje ne zcela dobrovolně zvolené místo. On naprosto přesně ví, co je pro mě dobré. On jen miluje a nenávidí. Někdy používá hodně podpásové argumenty. Umí střelit do černého a zaútočit na mou duši. Nechce nic měnit. Když neustupuju, vytočí se, a pak se nemůže dlouho uklidnit. Není schopný sebereflexe. Někdy se až stydím za scestnosti, které řešíme. A ta jeho umanutá žárlivost! Leo vybízí ke klidu, operuje pevnou morálkou, přináší náruč nových nápadů na úpravu a zklidnění, ale neřeší a nedotáhne vůbec nic.

Proč si vybírá ty hrozné, krajní varianty? V celém kolotoči dní je složité oddělit příčinu a následek, špatné nálady z jeho žárlivosti a záplavu nápadů. Jde o moc propletený, bludný kruh. Ubližuje mi, žene mě do kouta. Přestala jsem se smát od srdce a nahlas. Začala jsem být nemastná, neslaná. Ani ryba, ani rak. Už si nedovolím být tak ulítlá, tedy navenek, vevnitř se to ve mně pere…

Když přijde nové ráno, začínám znovu fungovat, znovu a znovu se pokouším být lepší. O něco později dorazí Carmen s další přednáškou, jak na to. Je třeba podřídit všechno tomu, aby Leo byl v komfortní pohodě. Pracuje a musí dlouho odpočívat. Psychika je prý klíč ke všemu, uzavírá Carmen. Zoufale se hlásím docela vzadu o slovo: Ale i ta moje! Proč si mě vybral? Všechno dělám špatně! Formuluju věci, ale zůstávají bez odpovědí. Když se snažím něco dělat, je to špatně, a když nedělám nic, je to taky špatná varianta. Chvilkama pochybuju o svém zdravém rozumu… Slyším dobře? Začnu pochybovat o svých vlastnostech. Jsem němým svědkem překrucování. Když namítám, odpoví striktně: „Ne, to jsem neřekl. Nic jsem neslíbil.“

Snažím se o samotě situaci analyzovat. Když Leo nebude pod neustálým vlivem matky, když tenhle silný faktor oddálím, podíváme se na problémy, jeden na druhého, pěkně otevřeně, začne to fungovat. Vzduch se pročistí. Za všech okolností musím ze všech sil chránit Viktorku… Až budeme sami, vznikne nárazová plocha, jen mezi námi dvěma. Musíme také změnit koncept „každý žijeme za své“, to z mateřské nezvládám.

Leo se stěhováním kupodivu dost rychle souhlasí, objíždíme nabídky dlouhodobých pronájmů zařízených bytů dál od centra, směrem do hor. Jeden cihlový větší rodinný dům se nám oběma zalíbí. Prostor je světlý, s většími okny, místem pro motorku, kolo i parkováním pro Leovo auto. Je tohle ten správný domeček s iluzí poklidu jako na mém milovaném naivním obrázku? Vzdouvající se záclona v okně pokoje s židlí a malou židličkou. Je potřeba tady jen pověsit dvě černobílé fotky z dětství, velmi podobně se tvářící malý Leo a Terezka. Zatím v rohu vedle krabic sledují bez mrknutí veškeré dění v novém domově. Můžu tady i věšet prádlo, po delší době zase venku, na společné terásce. Bývá to pro mě chvilička klidu, kdy si rovnám myšlenky. I sestavy prádla na šňůrách hodně změnily podobu, mladý pár má věci na sušení docela jiné, barevné, hlavně povlečení a spodní prádlo. Manželství obsazení šňůr promění a s mateřstvím začnou ve větru povlávat dupačky a bryndáčky. Odejdeme sem.

Carmen s naším rozhodnutím zřejmě úlevně souhlasí, dům s letitými partajemi se zase vrátí do poklidného rytmu, bez rozruchu našich hádek. Vzhledem k poloze pronajatého bytu bych možná mohla začít chodit zase zpívat do sboru, zkoušky jsou večer, ohlídat spící Viktorku by mohl Leo. Na oslavu stěhování si vyjdeme do československého Pivobaru, Viktorka zůstala u Carmen. K domácím klobásám a jeho pivu přidávám deci vína s vodou. Hned ovšem dostanu přednášku, neměla bych vůbec pít. Leo rozvláčně poukazuje na své morální zásady: Já sám nepiju, nekouřím… Tvrdý alkohol doma nemáme, nanejvýš jen nějakou zavřenou láhev vína. Na můj dotaz, jestli bych mohla chodit zpívat, získám kývnutí, pokud se ovšem budu vracet hned po sboru domů.

Během stěhování najdu docela vzadu za skříní kartu Síla. Připadá mi to hodně symbolické. Tarotové karty jsou zase kompletní. Třeba se něco změní, nastane rovnováha, bude to dobré. První dny v jiném bytě mi všechno připadá v klidu. Upřímně, čekala jsem, že nám tam bude líp, po ruce nebude jeho spojka, Carmen. Odstřižení od tchyně trochu pomohlo, ale stejně cítím, že to nebude konečná. Jedeme dál, ale jen na neutrál. I to je úleva.

Vánoce v Praze

Tereza (konec roku 2014)

Konečně nastala ta chvíle, z nového bytu vyjíždíme před Štědrým dnem – podle nepsaného pravidla jedny Vánoce tady, jedny tam – do Prahy. Viktorka má krásné tmavě modré šatičky, bude to právě ona, kdo převezme po mně štafetu rozdávání dárků. Máma s Jirkou ani táta Tomáš nemají o našich problémech žádné informace, jen o stěhování výš do hor. Působíme a chováme se jako kompaktní rodinka. Užiju si to. Jedinou pracovní záležitostí je schůzka s daňovým poradcem. Musíme zapracovat všechny změny, které jsem v posledních letech prožila, a převést je do úřední řeči faktů.

Bydlíme u mámy, už má hotové španělské ptáčky a chystá štědrovečerní menu. Všude už dýchají Vánoce, mísa s jablky a ořechy, v pokoji pokaždé najdeme nějakou dobrotu k ochutnání. Zapomněla jsem mámu upozornit, že Leo nebude jíst v poledne na Štědrý den šneky.

Už na letišti se stala středobodem pozornosti Viktorka. Užasle kouká na dědu a babičku. A oni na ni. „Jak je veliká! Tuhle jsem ještě na Skypu koukala na miminko!“ podivuje se máma. Užívám si malé prázdniny, střídám domácí koupání ve vaně a spaní se spoustou setkání s tátou a známými, s některými jsem se neviděla roky. Zdobím s Viktorkou stromeček, koulí si s ozdobami, je všude a nikde. Domlouvám se, že bych si do Barcelony některé odvezla. Máma souhlasí, přiděluje mi hned na převoz krabičku. Leo zatím ochutnává cukroví ke kávě, mluvíme hlavně česky a anglicky. Štědrý večer trochu posuneme na pozdní odpoledne, zní Rybovka, máme kapra i řízky. Viktorka běhá mezi dárky, trhá balicí papíry, náramně se baví. Leo dostal od mámy kožené rukavice, vypadá potěšeně, i když je bude zřejmě nosit pokaždé jenom v mrazivé Praze. Až tu zase budeme, bude Viktorka už o hodně větší a pochopí alespoň něco z českých tradic. Samozřejmě si na dálku popřejeme s Carmen a Albertem s Laiou. „Všechno nejlepší do Barcelony!“

Těsně před odletem se setkávám u velkého stolu s kamarády ve Veletržním paláci. Je to až dojemné, všichni si přes svátky udělali čas, aby mě s Viktorkou viděli. Jde s námi i Leo, který všem opakuje, jaká je v Praze zima, a rozesílá obrázek ukazatele teploty minus tři všem známým. Podstatné z konverzace mu překládáme, dáváme si malé dárky. Nevím, nakolik byl spokojený, ale udělal to kvůli mně. A já jsem mu za to ohromně vděčná. Během svátků mám jen jednu pracovní schůzku, máma slíbí, že se Lea ujme, abych mohla v klidu dojednat za Prahou firemní záležitosti.

Nastal menší zádrhel, budu si muset ještě na otočku do Prahy zaletět. Jindy než o vánočních svátcích, kdy nepracuje jediný právník, který by se mnou nutné změny vyřešil. Musím to Leovi nějak vysvětlit, dopředu vím, že nadšený rozhodně nebude.

Mám oči navrch hlavy

Hana (Vánoce 2014)

Takové Vánoce jsme s Jirkou ještě neměli. Ta malá holčička všechno rozjasní. Hodně věcí je jinak. Učím se znovu přebalovat, už rozeznávám přední a zadní část plenky. Viktorka na věci kolem ukazuje a statečně se pouští do dobrot, co se kolem ní objeví. Vyloudí ze mě i kousek čokolády, tváří se tak blaženě! Tereza s Leem míří do Veletržního paláce na večírek, my s Jirkou do malé vinárny poblíž, abychom si s kamarády dali skleničku a zazpívali koledy.

Cestou domů zahlédnu rozveselenou Terezinu společnost v galerijní kavárně. Leo s nimi nesedí, přechází kolem sem a tam, trochu naštvaně, jakoby na hlídce. Zato Tereza se náramně baví.

Den po Štěpánovi, dopoledne, když sama odjede za poradcem, připravím Leovi krásný program. Ukážu mu kostel Panny Marie Vítězné se soškou Pražského Jezulátka, chodí sem hodně španělští turisté, snažím se mu objasnit dějinné souvislosti našich zemí. Když do Karmelitské s kočárkem dorazíme, nabídnu mu, aby se šel na interiér s Jezulátkem podívat. Pohoupu párkrát spící dítě v kočárku a za pár minut uvidím svého zetě, jak už z kostela vychází. „Viděl jsi fakt Jezulátko?“ Ano, přikývne a nevypadá nijak nadšeně. Vlastně po celou dobu návštěvy nevypadá rozjásaně. Možná to jen dělají ty úzké semknuté rty.

Na Kampě ho pozvu na kávu. Využije chvíle klidu, kdy Viktorka usnula po svačince, a vysype to ze sebe. Po první větě zpozorním a dávám pozor, abych jeho angličtinu dobře pochytila. „Hano, nevím, jestli mi budeš rozumět. Chtěl bych ti říct, že nežiju nijak komfortně.“ Jsem zaskočena. Znamená to, že si stěžuje na manželství? Snažím se o klid, ale mám oči navrch hlavy. Vím, jak miluje luxus, ale slovo komfortně mi nic moc o stavu partnerů neříká, nedokážu si ho s ničím srovnat. Jeho ukřivděný monolog naštěstí moc dlouho nepokračuje. Viktorka se probudí, potřebuje přebalit a napít. Další část naší společné procházky zasněženou Prahou mlčím a tisknu Viktorčinu ruku. Na to, co jsem zase slyšela, se budu muset zeptat i druhé strany, své dcery. Je s miminem v cizí zemi, možná dělá nějaké chyby. Z vlastní zkušenosti vím, že se každá žena rozhoduje jinak jako manželka a jinak jako máma. Mladí by si měli všechno rozebrat, naučit se chápat a respektovat jeden druhého. Dřív, než by je spousta malých i velkých nevyřešených problémů mohla zničit. Tereza bude muset dorazit kvůli firmě ještě jednou domů, jistě si spolu promluvíme.

Psycho seance

Tereza (zima 2015)

Brzy po stěhování jsem si uvědomila, že Carmen jakožto největší problém našeho manželství byla jen iluze. Problém nebyla ona, ale její syn! Leccos viděla, ale snažila se nás všemožně slepit. V duchu jsem se jí omlouvala. Carmen měla poradní hlas k mladému manželství v evidentně problematické situaci. V říjnu mi dala k narozeninám jedno placené sezení pro nás oba. Měli jsme najít řešení za pomoci psychologa… Souhlasila jsem, ale Leo byl zásadně proti. Nechtěl, abychom na to sezení šli oba, problém jsem přece měla já! Dostali jsme se k tomu až po návratu z Prahy. „Seance? K ničemu!“ prohlašuje s despektem. Vlastně dopředu ví, oč tu běží: všichni jsou proti němu, on je ale dobrý, terapii nepotřebuje. A pak, byla jsem přece nedávno na vyšetření štítné žlázy, která nevykazuje správné hodnoty – tam mohou být příčiny změn mých nálad, ospalosti, nechuti k sexu. Za vším hledej ženu, že?

Jednou jsme na sezení spolu přece jen zašli. On si tam evidentně při odpovědích na dotazy pořádně ulevil, já jsem to snášela trpně. Během diskuse u odborníka se nám nepodařilo dosáhnout žádné změny. Zkusili jsme jiného psychologa, ten rozumně prohlásil: „Co se týče žárlivosti, ta nefunguje přes racionální argumenty. Nejde o vnitřní emoci, která jde přes rozum, ale afekt, kde stačí malý impuls.“ Označil to za nekontrolovatelnou poruchu. Doktor radil nenechat své chování ovlivnit nějakou drobností, která Leovi nesedí. Nenazývat jakýkoliv kontakt flirtem, a pak hned přejít k „já tě miluju“. Měl by chválit, ale ta rada mu moc neseděla. Raději měl „žertovné“ výpady typu: To málo, co umíš, nezvládáš! Hrozně mě překvapilo, že projevy žárlivosti, které jsem někdy sledovala u jiných partnerů, mohou být až patologické.

Chtěla jsem na problému dál pracovat, chodit dál k psychologovi, a to i za podmínek, že napůl zaplatím všechny konzultace. Přebírala jsem celou tíhu viny, byla jsem hromosvod. Za jiných, nerovných platebních podmínek nebyl Leo ochoten na „seance“ docházet… Snažím se mluvit zcela otevřeně, někdy věty chrlím bez ladu a skladu: Manželství je přece v moderní době o vzájemné důvěře, nemůžu být na obojku. Ostatně, pokud chce jeden partnerství jakkoliv porušit, vždycky se k tomu najde příležitost… Přeju si ze všech sil vytvořit dlouhodobé partnerství, ale moje nekonečná obhajoba „hříchů“ mě už unavuje a zraňuje. Vlastnickým projevům Leovy lásky nerozumím. Jde teprve o začátek cesty, uvědomění si a přiznání, že problém má on, že mě ničí. Měsíce otupování a znevažování se následně projeví v mých psychických propadech. Třeba zcela promyšlená strategie, abych netelefonovala, abych byla vždy a včas doma… Cítím se jako moucha lapená v jeho pavoučí síti! Mám ale problém koukat jeho očima, všechno řešit podle něj. Občas ztrácím pojem o realitě – co je pravda a lež? Nebo jde o hru? Vítězem je ten s psychickou převahou. On ji potřebuje.

Dost možná s Leem jeho tatínek jednal podobně. Táta byl pro něj vždycky vzor, který je třeba ve výchově podle svých představ následovat. Nikdy si tohle ale nepřizná. Pozvolna mi mění identitu, moje zájmy, chování, ti divní lidé kolem mě. Chtěla jsi mimino, co si stěžuješ! Pokud člověk nefunguje, jak on chce, nedá pokoj, dokud nebude k jeho obrazu. Já chci ale jen pomoct z toho kruhu, koncept šťastného manželství přece musí fungovat! Lea moje prohlášení na sezeních u psychologa rozčilují. Co jsem si to dovolila?

Naše „povečerníčkové“ hádky se brzy rozjíždějí nanovo. Někdy mi připomínají scénky z němých filmů. Trhané pohyby, výrazná gestikulace, krátké vydatné etudy. Bohužel, na nějakou stabilizaci to vůbec nevypadá, ta situace zřejmě nemá řešení. Už nejde dál potlačovat své pocity, jsem zoufalá. Nejde o sesouvání, ale destrukci.

Můj pokus vysmeknout se jednou týdně dennímu domácímu drilu a zajet si zazpívat do sboru končí brzy fiaskem. Poprvé s nadšením zapadám do „svých“ sopránů. Naposledy se se mnou všichni loučili před víc než rokem, přáli mi krásné miminko… Moje euforie z volných hodin ale netrvá dlouho, zkoušky končí v jedenáct a mě ještě čeká přesun domů a vyhladovělá Viktorka. Jednou se zastavím u stánku, abych Leovi za hlídání naší holčičky přivezla voňavou klobásu. Už ve dveřích mě místo pusy čeká na přivítanou: Kde jsi, sakra, tak dlouho byla? Druhý den zavolám sbormistrovi, ať se mnou nepočítá. Jediné, co jsem si prosadila, byla jednou týdně podvečerní čchi-kung (pod vedením mé kamarádky Olgy) – on sám chodí pravidelně do fitka, nic mi v tom nezabrání!

Do divadla bez amanta

Tereza (zima 2015)

Když sdělím Leovi datum letu do Prahy s dovětkem, že přijedu za tři dny a Jirka mi půjčí auto, abych všechno stihla, jako by ode mě tu informaci slyšel poprvé. „Zase budeš s těma svýma amantama!“ opáčí. Ví už o několika schůzkách, které jsem o Vánocích nestihla. Určitě mi zase vlezl do počítače a s pomocí překladače si moje zprávy přečetl. Ty jeho neustálé pochybnosti! „Jdeš na tu operu s kamarádkou, nebo s kamarádem?“ „Nejdu s nikým, máma mi narychlo sehnala jenom přístavek,“ odseknu, „letím přece s Viktorkou…“ „A chudáka miminko bude hlídat tvoje máma? Vždyť ji skoro nezná!“ Pokaždé si najde důvod mě podezřívat.

Přečíst si v klidu knížku, jít na výstavu, do divadla – takový plán má moje první samostatná cesta do Prahy po sňatku. A samozřejmě právník, zubař a krátké kafe s Veronikou. Příjemný dojem dost kazí to, že mi Leo volá několikrát denně, i během představení v Národním. Vidím ty zmeškané hovory na displeji. Chci mít chviličku klid, hodím mobil s vypnutým zvukem do kabelky a dál poslouchám operu Adriana Lecouvreur, o lásce a zmaru, s máminým kukátkem v ruce. Alespoň v divadle nechci být rušená. Neustále má potřebu mít mě pod kontrolou. Už zase mi nevěří.

Dialog ve vaně

Hana (zima 2015)

Večer po příletu se sejdeme v kuchyni s Jirkou na dvojce vína. Tereza nevypadá vůbec dobře, ani se nehihňá při historkách z domu a okolí. Moc nemluví, skoro nic nepije. Pak řekne: „Podívám se na holku, hned přijdu.“ A když potichu otevřu dveře pokoje, už spí v posteli u rozsvícené lampy, s dekou přes záda, těsně vedle Viktorky. Ještě větší zimomřivka než dřív, zhýčkaná prosluněnou Barcelonou, má na nohou teplé ponožky. Než dveře zase zavřu, napadne mě: něco se děje a ona se mnou nechce mluvit!

Využiju jedinou možnost, poslední večer před odletem, kdy si s nadšením vleze do vany plné pěny. „Mamí, mohla bys mi podat šampon?“ zavolá. Je ve vaně obložená jako chlebíček, čtení, jídlo i pití. Vše nadosah. Nabídnu se, že jí umyju záda. Až se polekám, je kost a kůže. V oblečení to tak není vidět. Ví určitě, na co myslím, a bez hloupého dotazu odpoví: „To jen ta štítná žláza.“

Dívá se upřeně před sebe a já potichu řeknu: „Terezo, vím, že se u vás asi něco děje. Někdy se problémy nahromadí, a pak člověk sám neví, co s tím vším dělat. Máte dítě… Třeba ti můžeme pomoct… Nebije tě, viď?“ Upřeně se na mne podívá, bez mrkání, jako na fotografii z dětství, chce se mi v nich číst. Co by v těch rozšířených zorničkách asi stálo? „Mami, nevíš, o čem mluvíš!“ Najednou se Tereza potopí pod vodu. Náš rozhovor zřejmě skončil.

Globální automatka

Tereza (jaro 2015)

Moje kolegyně ze školy, Bára Vaculíková, mi poslala svoje cédéčko, je na něm i písnička Automatka, se kterou moje postoje naprosto souzní. Jde o skvěle definované, globální pocity současných maminek. Mluví mi z duše. Někdy si připadám fakt jako automatka, jindy jsem jen zapnutá na autopilota, na denní opakované záležitosti to stačí. Jde o banality, takhle zřejmě fungujeme i v důležitějších věcech. Každé ráno se vydávám na zajetou cestu.

Vypršela mi tramvajenka, normální lístek jsem si zapomněla doma, v trafice nebrali karty, neměla jsem hotovost, abych si ho koupila u řidiče. Ten mě při cestě zpátky ze školky poslal pěšky. Dříve mě vůbec nenapadlo, že jsem jako zvíře zvyklé na stejnou trasu, jsem zcela automatizovaná.

Někdy jedu na autopilota celé hodiny. Jednou jsem nakupovala v supermarketu jen pár věcí, u kasy s dlouhou frontou jsem bedlivě sledovala hodinky. Už slyším Lea. „Kde jsi tak dlouho? Na to, že jsi nakoupila tak málo, ti to dost dlouho trvalo!“ O deset minut později se to přesně tak odehrálo v reálu. Leo náhodou ten den vyzvedl Viktorku ze školky, ležel na sedačce a čekal na mě. Vlítla jsem do bytu, utřela dítěti bradu, přichystala večeři. Připadá mi to tak nespravedlivé! Bráním se hlavně jeho narážkám. Často následuje řev, křik a pláč.

Když se obhajuju, je to voda na jeho mlýn, hádky ho zřejmě baví. Mě to pokaždé vysílí. Dny střídají noci. Jako by se udržoval těmi hlasitými dialogy ve formě, zavrčí, Lvi to asi tak mají. No co, malinko se podrápeme… Už ale nešlo o hravé kočkování, měla jsem šrámy. Pak si zase olížeme uši… A co chvilkové potěšení? „Jsem tvůj muž, slyšíš!“ I v sexu myslí jen na sebe, ne na partnerku, chce se nakrmit sám. Milování bez kondomu jako závěr jakéhokoliv večírku. Nakonec sklidím pochvalu: Jsi trochu hubená, ještě že máš prsa!

Jsem automatka, funguju, pokouším se o to od rána do večera. Všechno, co musím, zvládám, chci spolupracovat. Nefotím, nikam nechodím, ocitám se na kolotoči běžných starostí, pročísnutých scénou z hloupé maličkosti. Ale pokud pořád někde těkám, pokud se nezastavím, nikdy se nedostanu sama k sobě. Co mi vadí nejvíc? Že se v automatické poloze nemůžu opravdu pevně napojit na svoje dítě. Nemusím mít zrovna adrenalin. Ale slovo, které si přeju, je radost. A on? Zvyšuje laťku… „Tak ty na mě takhle?“ Snažím se nebýt v koutě, reagovat na žárlivé scény. „Křivdíš mi, možná fakt dosáhneš toho, že si nakonec někoho najdu!“ Význam slov mu zřejmě nedochází.

Nejsem nevěrná, ale ta role se mi stále přisuzuje. Lepí se na mě, takže zažívám obrovský pocit viny. Poněkud ztrácím kontrolu nad svým životem. Proč nejsme schopní se přijmout takoví, jací jsme? Kompletní „převýchova“ a tlak žárlivých scén na mě zatím nefungují. Neříkala jsem Leovi často, co mi vadí. Radši jsem to polkla.

Všímám si teď věcí, které jsem dřív neviděla. Třeba při používání přivlastňovacích zájmen „moje“ a „naše“. Leo ukazuje „naši“ holčičku zásadně jen ve stoprocentní kondici. Pokud má Viktorka problém, slyším: Je to „tvoje“ dcera. Nechce nemocnou, ušpiněnou holčičku. Pokud se jí ale něco povede, je to „jeho“ dcera. „Naše“ dcera zní sice přirozeněji, ale používá to minimálně, hrozně mě tím promyšleným oddělováním vytáčí. Vlastně se běžně soustřeďuje na sebe, hypochondr. Když ho bolí v krku, nastává konec světa. Musíme všeho nechat a běžet k doktorovi. Jiný metr ovšem přichází, když bolí v krku mě. „Není to tak hrozné, abys musela ležet, ne?“

O víkendech míváme společný program, už dobře vím, že kultura mého muže netankuje. Býváme u moře, prostě zdejší manželský main stream. Chtěla bych se podívat do Katalánského muzea, už je otevřené. „A co budu dělat já?“ zeptá se. „Byl bys s Viktorkou venku, za hodinu přijdu, nebo půjdeme všichni, co říkáš?“ To mi nikdy neprojde. Týden co týden volím rutinní život. Ale nic se neděje, Leo se ničemu nepřizpůsobí, to já se přizpůsobuju…

Karta Síla už leží mezi ostatními, ale já na taroty nemůžu spoléhat, musím sama najít sílu udržet si manželství.

Zločin a trest

Tereza (podzim 2015)

Jak jsme sami v novém bytě, bez přítomnosti svědka, který by nás reguloval přes stěnu, po klidných dnech přituhuje. Hned potom, co jsem vybalila krabice a začala jsem objevovat krámečky a kavárny kolem, se frekvence našich diskusí začala raketově zvyšovat. Všední rána šla, ale před víkendem se člověkem, který mě jen deptá, se moje tělo začíná bránit. S blížícím se koncem týdne cítím tělesnou slabost, mám bolesti hlavy i lehké propady nálad. Prožívám divoké období. Mechanismus svého těla už dobře znám – s kamarádkou jsme došly k závěru, že je to i proto, že mě čeká čtyřicet osm hodin s ním. Lehké svírání kolem žaludku, pocit, že někde blízko číhá neštěstí a beznaděj. Taková je Leova strategie, drží mě v šachu, vyvolává napětí. Všechno se ve mně mění na permanentní stres. Je těžké zvyknout si na možnou alternativu. Chtěla jsem se provdat navždy, nakonec to klapne, ne? Byla by to dobrá volba, táhnout po své ose, ale jaké? Ty neustálé nesmyslné obhajoby. Pokud půjde o takový tlak, udělám to. Chtěla jsem náš vztah vyléčit. Ale ta diagnóza je zřejmě trvalá…

Už dlouho opatrně filtruju, co Leovi říct… Lžu? Ne, kryju se jen před dalším možným výpadem. Chci být bez izolace, alespoň občasná komunikace je pro mě důležitá, vždycky si najdu řešení. Když mluvím s českými kamarády, jsem zvyklá Lea zásadně nejmenovat – používám neutrální slovo manžel. Jinak se hned ptá, co jsem o něm říkala. „Že se máš dobře,“ improvizuju. „To jistě…,“ hodnotí moji odpověď s despektem. „A že jsme spolu byli v kině a že ten film nestál za nic!“ Nedůvěřivě si mě přeměří. Podezřelé jsou i delší hovory, třeba s mámou – jistě si povídáme o něm…

Omlouvala jsem ho. A odpouštěla mu. Bohužel moc dlouho. Na všechno přemýšlení a rozhodování jsem sama, radím se sama se sebou. Nebo nekoordinovaně pláču, jednou při skoro hodinovém skypu s Filipem, který je ze všech informací zaražený. „Všichni si tady myslíme, že jsi šťastná.“ Komentuje také náturu v barcelonském regionu: „Vím, že se mezi těmi katalánskými maskami cítíš jako ve špatně obsazené roli. Nezlob se, on tě má jistě rád, ale je, myslím, v té manželské roli taky ztracený.“

Leo mě začal honit do práce, je to pro něj hrozný stres mít nás na krku. A já mám jen rodičovský příspěvek, brigády, občas překlady. Jemu se nejvíc nelíbí, že jsem volná, dělám si vlastní pořad dne. Přeje si vlastně, abych byla pod souvislou kontrolou, abych mu pořád neříkala o peníze. Ale já už žádné nemám, mám na kartě pořádné minus vyměněné za haldy potravin v nákupních košících.

A co Viktorka, má být celé dny v jiné než mojí péči? Celý první den, který strávila v jeslích beze mě, jsem protrpěla. Tohle asi nepřežiju! Když ráno odjedeme do práce, předám dítě s plenami a bryndáčkem. Od samého rána jsem vystresovaná. Práce na plný úvazek, moje první, ne moc slavná zkušenost po porodu, firma má sídlo až za Barcelonou. Na motorce a ve vlaku trávím celkem dvě hodiny, jsem venku od sedmi do sedmi. A když konečně dorazím domů, Viktorka se na mě nalepí. Ale já mám svůj dlouhý seznam úkolů. Leo mi koupil Divoženku, rychlou dvoukolovou náhradu za milovanou Borůvku. „Jeho“ stroj, ale kvůli „mému“ rychlejšímu přesouvání do práce, na nákup a domů. Nově nosím na zádech praktický batoh místo elegantní kabelky.

Na mé pětatřicáté narozeniny je v Barceloně státní svátek. Myslela jsem, že si uděláme hezký den, ale nakonec se všechno změnilo v další bouři, v klasickém dramatu se tomu říká krize. Je volno, navíc moje půlkulatiny, pojedeme na výlet. Přála jsem si, abychom se tentokrát vypravili do kláštera Montserrat. Kdysi jsem tamější černou madonu poprosila o zdravé miminko, a tak jsem jí chtěla poděkovat. Leo, polospící v posteli, se začal vytáčet. Je unavený a bolí ho záda. Tak vstaň a něco dělej! Vypadalo to, že mi chce narozky pokazit… Pojedu sama s Viktorkou, rozhodla jsem se, ale ujel nám vlak a já si vzala „jeho“ auto. Když jsme se vracely, volala jsem mu, aby mi pomohl s parkováním té velké káry, ale byl uražený a nebral telefon a já při parkování na naše mini místečko trošku odřela nárazník. Když jsem mu to řekla, dostala jsem místo blahopřání facku. Šlo o hodně třaskavý slavnostní večer, brala jsem všechny věci, byt i auto, za „naše“.

„Ty sis vzala moje auto bez mého dovolení!“ Byla jsem v šoku, uhodil mě poprvé. Nesnažil se ani omluvit. Udělala jsem zločin, přišel trest. Rozsvítilo se mi. Od toho člověka musím pryč. Tehdy se převážila moje nerozhodnost. Uhodil mě jednou, co když se to bude opakovat? Modřina bolí míň než psychika. „Když to nebudete moct vydržet, udělejte to, co dělají oběti ve filmech. Utečte!“ slyším hlas psychologa z jednoho sezení, na kterém jsem byla sama.

Ta facka odstartovala peripetii a katastrofu. Jednalo se o symbol ponížení, cítila jsem se zdeptaná. Z dřívější svérázné osůbky se stává troska. Leo nemiluje člověka, jaký je, ale má o něm svou představu. A nese si ji na transparentu jako další vizi. Nikdy mu ji nemůžu splnit… Jak se jednou rozhodnu, už se mnou nic a nikdo nepohne. Potřebuju uklidnit svoji chatrnou kocábku na volném moři. Ale s rozmyslem.

Začala jsem opatrně a pomalu pracovat na možnostech odchodu. Naučila jsem se obcházet jeho prohlášení: Nemusíš přece nikam chodit, tvé místo je u mě a dítěte. A když už, tak kamarádku, se kterou se setkáš, vyfoť a pošli mi to na mobil.

Naučila jsem se mít důkazy na své průsvitné denní rytmy, alibi se tomu říká. Do knihovny jsem si zajela přes poledne. Vyjeli mi seznam půjčených knížek v 13:29 hodin, já pečlivě přepíšu trojku na osmičku, a můžu tak po práci na rychlou poradu a malé pivo s kamarádkou. Pro jednou nemusím Leovi nic dalekosáhle vysvětlovat.

Moje vize bydlení s dítětem ve městě se komplikuje, nájemci jsou zvyklí spíš na sdílený studentský styl. Přinejhorším si najdu místo v azylovém domě… V Pivobaru mě naštěstí vloni na podzim Jaruška seznámila s Petrem – Pražákem, který v Barceloně pracuje. Inteligentní empatický čtyřicátník, single s občasnou dámskou návštěvou. Když ho později poznal na jakési oslavě narozenin i Leo, hned se podezřívavě zeptal: „Není pedofil? Proč nemá žádné děti?“

Kdosi ze skupinky kamarádů mi řekl, že kdyby bylo nejhůř, Petr má k dispozici byteček, jehož část pronajímá za přátelskou cenu. Zeptala jsem se ho a on přitakal, chtěl, abych se na byt podívala, měla bych možnost bydlet tam s Viktorkou. Zašli jsme tam jednou spolu během polední pauzy. Dva pokojíčky, obývák a kuchyňka za příjemnou cenu s volnou terasou na věšení prádla a výhledem na celou Barcelonu. Párkrát jsme s Petrem vyrazili na kafe, abychom všechno potřebné domluvili, bylo to pokaždé bleskurychlé. Předal mi k dispozici rezervní klíče, pro případ S.O.S. „Nikdy nevíš, co se může stát,“ pronesl. Super, český kamarád mi v Barceloně nabídl azyl, než se stabilizuju. Se svazkem klíčů v ruce jsem pocítila úlevu.

Práce za Barcelonou není dobrá, moje únava spojená s podrážděností se zvyšuje. Hlavně chci být blíž té své malé holce… Měním strategii, přestávám rozesílat e-maily „naslepo“ a s vytištěnými životopisy obcházím firmy vzdálené do patnácti minut na skútru od našeho bytu. Jednou v úzké ulici narazím na společnost s audiovizuální technikou, podle informace na dveřích by rádi někoho přijali na komunikaci se zahraničními klienty. Zazvonila jsem a firemní personalistka mě hned představila řediteli a přezkoušela, jak mluvím anglicky. „Čekala jsem, že si domluvíme termín, nejsem připravená,“ řekla jsem zaskočeně, ale ona se usmála: „My jsme neformální. Jsme malá rodinná firma, jedna kolegyně odchází na mateřskou. Po neděli si dáme ještě jednu schůzku. Musíme prověřit i vaše znalosti němčiny.“ Zajímavou práci jsem získala, nastupuju ještě před Vánoci, abych už po Novém roce mohla fungovat. Během dne komunikuju, počítám náklady na technické vybavení eventů, líbí se mi tady. Hlavně odpadly únavné přesuny za město. Přes pauzu na oběd si stihnu v supermarketu vedle nakoupit a přikusuju u toho sendvič. Můžu víc času trávit s Viktorkou, pořád se teď na něco ptá…

Moje motorka Divoženka mi moc pomáhá, můžu s ní parkovat uvnitř domu, kde má můj zaměstnavatel sídlo. Leo jezdívá autem často kolem, kousek odtud má svůj byt Carmen. „Máš venku návštěvu!“ oznámili mi hned první den. Když jsem vyšla ze dveří, stál na chodbě Leo. „Chtěl jsem tě prostě vidět!“ Stojí na dvoře celý den její motorka? Byl na ten fakt pořád zvědavý. Lidé ve firmě jeho jednání dobře vnímají. „Máš tady toho svýho stíhače!“ říkají mi s úsměvem. Už to nebylo standardní… „Byl jsem zrovna za rohem,“ vysvětlil mi, když jsem opakovala, že jsem v práci pro smích. Stal se narušitelem mého klidu, také on si musel sám „vybookovat“ tenhle čas navíc. Šmíruje mě! Leova podezřívavost pro mě začínala být paralyzující. To jeho „co kdyby…“ mi skoro nedovoluje normálně žít. Dalším krokem k volnosti byly peníze – ulívala jsem si prachy ze svého platu na svou sekeru. Musím to smáznout, pomalu, ale jistě. Abychom měly s Viktorkou něco do začátků…

A ještě je tu jeden ze strategických bodů, které jsem pro promyšlený odchod musela naplnit, čekal mě nutný dialog s Carmen. Nemusím před schůzkou hádat, na čí straně bude… „Odejdu dřív, než bude pozdě, dekorum nedekorum,“ řekla jsem jí rozhodně na naší dohodnuté schůzce. Carmen už byla na tenhle dialog připravená, její odpověď byla klidnější, než jsem si myslela. „Já vás nebudu za každou cenu držet, pokud se trápíte… Důležité je jen, abyste spolu dobře vycházeli kvůli Viktorce.“ Našemu rozchodu požehnala, kupodivu se mnou hledala útěchu.

Rozárčin skok

Tereza (jaro 2016)

Před odletem z Prahy o loňských Vánocích mi Verunka dala malý notýsek, prý na ten čas, kdy nebudeme spolu. Leo se totiž pozastavuje už nad všemi mými telefonáty – pokaždé se slovy „strašně mě obcházíte“. To samé mi radila máma… I ta mému muži vadila, když se poptávala, jak se máme. Kamarádka Veronika vždycky byla o krok napřed – sňatek, dítě… „Kdyby tebe trochu povolili a mě trochu utáhli, byla by z nás dokonalá bytost,“ opakovala ráda se smíchem a měla pravdu. Byla spontánnější, hodně „přírodní“.

Začala jsem si občas psát do notýsku poznámky, spíš střípky situací. Napřed se mi vůbec nechtělo Má vůbec smysl tuhle „samoterapii“ podstoupit? Ale potřebuju smysluplný kontext, který mi pomůže udržovat se v rovnováze. Snad mi dodá naději. Naordinuju sama sobě psaní. Je to povel zastavit se! Sestavit si pořádně věci, analyzovat je. Mám pocit, že ten „nařízený“ průvan by mohl alespoň do jisté míry eliminovat chaos, který už v sobě dlouho nosím. A taky ten okolo mne. Ráda bych se dobrala k prapůvodní příčině. Přece jen tuhle formu vyzkouším, a pokud nezabere, zajdu si na hypnózu nebo něco podobného.

Postupem času vysleduju zajímavý úkaz: od pondělí do pátku jsem v pohodě, koncem týdne mě přepadají migrény, úzkostné stavy. No jasně, čeká mě čtyřicet osm hodin s nevypočitatelným Leem! Jednou, po špatném společném víkendu si do zápisníku napíšu:

Je psychopat? Stále nemám jasno, ale jistě je uzurpátor slabých. Troufne si jen na slabé, silné obejde. Už ve starém bytě, vedle Carmen, po jedné z hádek, mi Leo útěšně říkával: tak špatné to přece není! Chová se jako plíseň, která si libuje ve vlhku, potřebuje k životu moje slzy a scény. Živí se jimi, zatímco ten druhý zmírá…

A jindy poznamenám: Sny se sní, ale nekonají, nedoletěla jsem do cíle…

Malovala jsem si, že přeruším linii rozvedených žen v naší rodině. Na tuto ambici rezignuju.

Myslím, že lepší je volit jeden „hrůzný“ konec než hrůzu bez konce…

Už padnout „na hubu“ je cesta dopředu. Síla je o tom, že kolikrát upadnete, tolikrát se zase zvednete.

To hlavní, co se v roce 2016 stalo, jsem zapsala o pár stránek dál.

Jednou pípl Leův mobil hodně pozdě večer. Už dávno spal. Touhle dobou mu málokdy někdo psal. Mohlo se něco přihodit Carmen! Proto jsem si poprvé přečetla Albertovu esemesku, adresovanou své ikoně, staršímu bratru. Informoval ho o úmyslné nehodě pilota Andrease Lubitze během letu z Barcelony – zabarikádovaný v kokpitu narazil s letadlem plným cestujících do skalního masivu ve francouzských Alpách. V letadle seděl jeho kamarád… Později zjistili, že pilot měl bipolární poruchu… Albert v závěru napsal, že doufá, že Leo bude na rozdíl od otce Francisca svůj problém řešit, tlačil na jeho léčení. Už dávno tedy spolu o jeho problémech mluvili!

Četla jsem zprávu dokola, měla pro mě obrovský význam, dlouho jsem nemohla usnout. Připsala jsem ještě otázky, na které zřejmě nikdy nedostanu odpověď.

Kolik Albert a Carmen vlastně věděli o svém bratrovi a synovi, o jeho, jim oběma jistě známých, psychických projevech? Pevná rodina ale přece nepouští nic ven… Možná bych s jejich pomocí, malou nápovědou, mohla zvládnout víc. Se mnou o tom ale bohužel nemluvili.

Zdá se mi, že se náš současný život pokouším přenastavit. Řešíme spolu problémy, až když nám totálně přerůstají přes hlavu! Pohne s námi vůbec hrozba životního průšvihu?

Chybí mi duševní elán, život bez něj je dost nesnesitelný…

Četla jsem, že člověk je schopný zvládat dlouhodobý stres deset let i víc. Nosíme prý v sobě neuvěřitelné zásoby energie. Ale já se cítím na dně po pár letech.

Je mi jasné, že v tomhle prostoru se nic nezmění. Budu muset skočit jako Rozárka. Selhání se nepřipouští. Potřebuju být nezávislá a uživit Viktorku. Co musím jako první zařídit, je bydlení pro nás. To je nejnutnější přípravná fáze na skok.

Čtu těch pár odstavců, zápiskových střípků, pečlivě analyzuju ze všech stran možné dopady. Výsledek mé samoterapie zní neúprosně: etapa s erbovým nápisem „Jen neztratit to krásné my“ končí. Kroniku o letech rodinné pohody, o které jsem snila během líbánek, zřejmě nedopíšu. Někdy je ovšem potřeba změnit vychozené cestičky, občas radikálně i směr. Ale kam se vlastně vydáme? Zatím do neznáma…

Hana: Jak roste Viktorka? Nevoláš, nic o vás nevím!

Tereza: Viktorka roste, má hodně zoubků, baští. Ty dny s prací hrozně letí… Promiň!

Hana: Už mám termín operace, v červnu v Motole. Tereza: Napiš mi hned, jak se probudíš!

Hana: Máte s Leem problémy? Jako bych cítila nějaký průšvih. Víš, dneska bych o vztah s tvým tátou taky víc bojovala. Nemáme jako rodina žádné informace. I když jsi daleko, máš vždycky nás.

Tereza: Mami, pamatuješ si na naši kočku Rozárku?

Hana: Tu tmavou, před Richardem? To jsi ještě byla v bytě u babičky…

Tereza: Jo, Rozárka seděla ráda na jedné ze skříní v pokoji, byla mezi nimi mezera, proluka, asi metr dvacet. Seděla bez hnutí na úplném kraji skříně, zkoušela si ten skok mockrát, v duchu. Měřila s velkou pečlivostí. A když skočila, udělala to přesně! Už musím jít, Viktorka mě volá. Drž se, dobře to dopadne!

Hana: Ty taky, ano?! (Odpovím pomalu, z předešlé repliky nejsem opravdu moudrá, proč tam Tereza přidala ten přesný číselný údaj?)

Noci a dny

Tereza (jaro 2016)

Když máš právoplatného manžela, má to tady velkou váhu. Být provdaná je pozice, status. V širší katalánské rodině jsem měla pocit, že někam náležím… Fiesty, Vánoce, Tři králové, všude se s námi počítalo. Budu dost sama. A Leo? Odejde mu žena z ciziny, uslyší různé názory. Bude mít trauma, já ho mám taky. Budu „cudzinka v tvojej zemi“ podle Xindla X. Věděla jsem, že další měsíce budou po všech stránkách o hodně těžší. Musím se vzdát jistého komfortu, ale ten jinak průběžně splácím jako úvěrovou položku úpadkem sebevědomí a přemýšlením, co bych mohla příště udělat líp. Hlavně v noci řeším další možné scénáře, které mohou celý průběh odchodu ještě zkomplikovat. Ty, co by mohly přinést nějaké úřední problémy. Nesmím zapomenout nechat novou adresu dítěte na papíru v bytě, který opustím. A taky ji musím poslat do Prahy. Máma je po operaci, má svých starostí už tak dost. A leccos si domyslí.

Jednou odpoledne byl Leo tak naštvaný, že jsem našla zamknuté dveře od bytu. Viktorka uvnitř plakala, byla hysterická, volala mě. Neváhala jsem dlouho a zavolala policii. Přišla žena s mužem, snažili se nám v klidu domluvit, Leovi nařídili otevřít. Pokud jsme manželé, máme na byt právo oba. Viktorka se mě křečovitě držela za nohu, usedavě plakala, byla vyděšená… Ach jo, kronika našeho společného života byla všechno, jen ne poklidná. Vztahová bouře se stupňovanými, nejasnými výhrůžkami. Už vím, že lidé s bipolární poruchou mají všechno obrácené, jejich energie tím narůstá. „Už neuvidíš dítě, vrať se do Čech za svýma amantama, nech mi tady Viktorku, já se o ni postarám!“ Hrozná diagnóza, ta tyranie žárlivostí. Něco jiného hlásá a diametrálně jinak se chová. Co říká, vůbec nebylo reálné, on prostě nechtěl, abych byla v klidu. Ale proč? Já přece chtěla šťastnou harmonickou rodinu. Já nejsem v klidu a Viktorka taky ne. Hned další den při hraní si z omalovánek okamžitě vybere šnečí ulitu, které říká „domeček“. A já se jí zrovna chystám domeček změnit!

Na policii jsem si uvědomila, že jsem opomněla jednu závažnou věc, sejít se před odchodem s mediátorkou, kterou jsem měla doporučenou. Nebyla to jen advokátka, dělala mi poradkyni, protože Leovy kroky po mém odchodu se nedají vůbec předvídat. Pokud se rozhodneme pro soud, bude se to táhnout roky, nehledě na velké náklady. Trpět bude dítě. Vzájemně bychom na sebe před soudem házeli špínu… Leo je klidně schopný prohlásit, že jsem narkomanka, alkoholička nebo blázen. Udělá všechno pro to, abych Viktorku ztratila. Mediátorka, velmi příjemná a chytrá žena, měla předcházet i našim sporům před rozvodem u evropského soudu. Co ta už asi viděla…

Dlouho jsem si nechtěla slovo rozvod ani připustit. Rozchod, rozvod, když jsem si mnohem později tuto variantu připustila, vyslechla jsem si další výhružky: už nikdy neuvidím svoji holčičku, nejsem svéprávná, blázen, vezme mi ji. Ve finále našich nocí a dní se Leo stylizoval do oběti s legendou: já jsem si ho vyhledala, abych ho využila, získala a pak odkopla. Liberální holka, zlatokopka. Dosáhla jsem, čeho jsem chtěla. Leo si vždycky záležitosti ve své hlavě poskládá tak, aby byl problém na druhé straně. Snažila jsem se poslední diskuse ustát, dodržovala jsem rytmus. Plánovala jsem odchod bez velkých citů, abych svůj záměr vůbec stačila uskutečnit, v klidu a bez represí. Jen najít ten správný moment. Každý odchod mě posunul na začátek nové etapy. Bude to i tentokrát…

Opuštění společného bytu pomocí pronajaté dodávky se odehrálo jedno odpoledne, zase nalehko. Neukázala jsem se jako superžena, nejsem ani žádná supermatka – beru si na další cestu jeden snubní prsten, escrito s vyznáním o naší lásce nebeské, flešku se svatebními fotkami, skleněný svatební dar, moje obrázky, moji starou černobílou fotografii a naše oblečení. Všechno, co jsme měli rádi, dělím napůl… Leo měl být dlouho do odpoledne na služební cestě, ale nečekaně dorazil během tahání krabic a kufrů. Že by jeho šestý smysl? Stál napřed beze slova na schodech. Při odnášení jednoho nákladu jsem se na něj letmo podívala, plakal! Pak pronesl: „Tvůj odchod ti Bůh vrátí!“ Ten jeho pseudobůh, ke kterému se nemodlí. Spasitel, který všem vysvětlí, jak mají fungovat…

Znovu si uvědomuju jeho extrémní polohy: buď všechno, nebo nic. Všechno je buď černé, nebo bílé. Při jízdě na novou adresu si ve zmatku věcí vybavím to jeho Amor con amor se paga… Měla jsem tu čest poznat, co tohle rčení obnáší. Ještě si musím odžít dovětek: stejně silně tě budu nenávidět, pokud mě zklameš. Něco udělá, stoprocentně. Ale kdy?

Jedu na Divožence, stojím na stejném semaforu, jako kdysi mířím pryč od Roger de Flor. Už mi tady jednou před lety v noci svítila červená, ale já ten varovný signál tehdy úplně vypustila. Za chviličku blikne zelená…. Jedu! Když někde zakotvíš, cítíš se pevně. A když najednou pocítíš náraz, nevidíš z mlhy všude kolem žádný únik. Dlouho jsem netušila, zda a kudy se vydat dál. Vidím teď před sebe. Všechno má ostré obrysy. Můžu žít dál, protože vím, že to nejhorší se už stalo… Cítím v sobě vše odžité. Opouštím ulitu, kde jsem se ukrývala před strachem. Už zase jsem to já. Žiju své noci a dny načisto, nanovo.

Rozvod

Tereza (konec léta 2016)

„Jediné slovo rozdělilo nás – rozvod,“ zpívala Hana Hegerová na koncertu v Divadle na Vinohradech. Bylo mi deset, k narozeninám jsem dostala lístek do první řady. Strašně se mi líbil šansonový projev zpěvačky – to, jak prožívala text, který měl v sobě tolik citu… „Soud soudí zločiny, proč máme k němu jít, tam vzdát se rodiny… Rozvod, nechci jít dál podle starých map.“ Pořád si ta slova pamatuju.

Po eskalaci výhrůžek měl Leův první pokus o rozvodové řízení dokonce humorný podtext. Skutečně zašel k právníkovi a ten mu spočetl náklady na rozvodové řízení, ta částka mu přišla závratná. Zeptal se ještě, kolik stojí závěť. Ta přišla levněji, nechal si ji zhotovit. Já nebudu mít nárok na nic a naši dceru stanovil svojí jedinou dědičkou. Nepřekvapilo mě to, na variantu společné dohody i poloviční náklady jsem kývla. Platili jsme přece všechno napůl až do hořkého konce. Jsem pořád ekonomicky ve ztrátě, ale tu časem srovnám.

V den, kdy jsem se rozváděla, na mě na Facebooku vyskočily jubilejní fotografické vzpomínky na dobu přesně před třemi lety, rozesmátý pár v parku, přehlídka navoněných momentů… Skutečný život je mozaika všelijakých zážitků. Mám den blblec, co s tím? Skoro nespím a před lety jsem se řehtala na pláži. V poslední době nosím na tváří klaunský, nahořklý úsměv. Tohle album jsem si zrovna teď fakt nepřála vidět! Po rozvodu se stanu „občankou druhé kategorie“. Dají se zvážit emoční dopady rozvodu v cizině? Kupa problémů, sociálních i kulturních, zdravotní pojištění, zaměstnání, povolení trvalého pobytu, vše je tak složité. Náš rozvod byl připravený, dost bezproblémově podepsaný a předaný soudnímu prokurátorovi. Dohoda obsahovala důležité věci: já mám dítě v péči, Leo získal rozšířený režim návštěv… Ta rozvodová hodina vlastně proběhla rychle a bezbolestně, Leo nasedl do auta, já nastartovala Divoženku a vrátila se do práce…

Viktorka je na nás oba ve svých třech letech naštvaná, ukradli jsme jí rodinu. Chvilku je zaťatá, na nic se neptá. Preferuje být se mnou, ale… Když jsem se odstěhovala, řekla jsem jí: „Odešla jsem od tatínka. Moc jsme se hádali a nedokázali jsme být spolu.“ Věděla jsem, že by to měla mít hlouběji vysvětlené, ale byla příliš malá. Vím jistě, že se jí tohle období někam dovnitř zapsalo. Ale chci se k tomu tématu později vrátit – aby měla jasno, až bude větší. Už teď se jí snažím hodně věcí vysvětlovat na rovinu. Ona s tímhle naším krokem nemá nic společného, máme ji oba rádi.

Pokud je s tátou a musíme se spolu setkat, vnímám Leovy nálady ve všech možných odstínech. „Nechceš se mnou zajít na oběd?“ nebo „Objednej sňatek, vezmeme se znovu.“ Už mi to nepřipadá vůbec roztomilé. Leo měl donedávna pocit, že je můj návrat stále možný: „U mě máš otevřené dveře. Ty bys mě přece taky nevyhodila!“ Bylo to absurdní. Nastal čas mnoha naschválů, třeba když řekl Viktorce: „Maminka mě opustila a brzy půjde do vězení. Přijde si pro ni policie.“ Se skřípěním zubů jsem se držela svých pravidel, neříkala jsem špatné věci o Leovi. Vyřizovat si účty přes dítě je nefér, podpásovka.

V některých případech jsme i po rozvodu potřebovali advokátku. Jednou dojel Leo pro Viktorku do školky neplánovaně o půl hodiny dřív než já, porušil dohodu a odvezl ji někam pryč. Ze začátku mi nebral telefon, neměla jsem žádné zprávy, kde jsou. Až mediátorka Leovi vysvětlila, že porušuje současnou dohodu, a pokud se to bude opakovat, mohl by z toho mít problémy. Chtěl mi s malým rukojmím ukázat svou sílu, že mě má stejně nerad, jako mě měl rád. Zažila jsem hodiny strachu, zakročila jsem razantně, ve školce mi vyšli vstříc, Leo bez mého souhlasu nevyzvedával dítě.

Dlouho jsme se přetahovali o Divoženku. Leo je materialista, mohl mi ji pro usnadnění pohybu nechat, byla na mě ostatně napsaná, přesto se mě o ni pokusil připravit. Přeparkoval ji, a když jsem ji pak našla za rohem, jezdila jsem dál s náhradními klíči. Po několika dnech, když ji nenašel tam, kde ji nechal, nenápadně se mě na ni ptal. Řekla jsem mu bez okolků, že jsem krádež oznámila policii a že je to v jejich rukou… Nakonec mi původní klíče vrátil. Postupně jsme se naučili horko těžko spolu vycházet, ale až po pořádných kotrmelcích. Někdy je mi blbě, mám horečku, ale musím pro Viktorku do školky. Nikde okolo není pomoc. A on? Nemá čas. Až o hodně později jsme schopni se dohodnout, vyjít si vstříc…

Tereza: Mami, před týdnem jsme to byli podepsat u soudu, už jsme oficiálně rozvedení.

Hana: Jak ti je, holčičko?

Tereza: No, nic moc…

Hana: Chtělo by se vám přijet? Já uvařím a ty si uděláš prodloužené prázdniny! Dobrý, ne? Kde jsi?

Tereza: Viktorka spí, dala jsem si na pláži vermut, sluním se a popíjím. Je to prima, být po takové době v klidu, nemuset se s nikým pořád dohadovat. Vyfotila jsem si nás a dala na Facebook. Mrkni se na to!

Hana: V Praze nás taky vyfotíš, všechny tři, už dlouho nemáme společnou fotku… Věř mi, všechno zase bude fajn!

Blízko k sobě

Tereza a Hana (září 2016)

Kvůli své sladké holčičce se stávám světoběžnicí. Praha a Barcelona – pěkně dramatická etapa. Můj osud je svázaný s Viktorkou. Moje malá cestovatelka. Ráda všude tahá kufírek z mého dětství. Už stojím u kormidla sama a snažím se vyvarovat velkých vln. Vezu totiž křehký náklad, jsem kapitán a plavčík v jednom. Máváme si před domem na rozloučenou, máma má zase, jako pokaždé, slzičku v každém oku. Pražský hlavní stan je ale v pohodě, jsme si po všech těch velotočích blízko. Jako bychom začínaly s mámou znovu, pěkně od nuly. Ta semknutost rodinné smečky má fakt něco do sebe. V bezprostřední blízkosti i obrovské vzdálenosti. Z okýnka auta na ni s trochu předstíraným elánem zavolám: „Až se trochu oklepu, dostanu z nejhoršího, tak o tom spolu napíšeme knížku!“ Hodně to určitě urovná a vysvětlí, i mezi námi dvěma.

Mám za sebou další klasicky odvedenou reprízu odletu: s procedurou řízků na cestu, stresem z průjezdu Prahou, máváním na letišti, společnými „trojpusinkami“ i s Viktorkou. Už ví, kdo jsem, maminka její maminky. Myslím hlavně, že my dvě jsme se přece jen pohnuly. Je „dobojováno“. Stačila jsem jí dokonce u skleničky říct: „Mám tě ráda, dítě.“ A po letech uslyšela: „Já tebe taky, mami.“ Náš příběh pokračuje. Jsme si tak daleko, ale přitom tak blízko.

Žlutá kačenka s houbičkou na mytí ještě po posledním koupání plném smíchu odkapává venku na balkoně. Za dvě a půl hodiny už Tereza volá, že přistáli. Proč vlastně měla pořád v Praze na sobě tu nabíranou sukni? A jak našlapovala. Není proboha zase těhotná? Nesouhlasila bych, ale to je to jediné, co bych s tím mohla dělat… Druhé dítě? V téhle situaci by to byla strašná zátěž. Jen to ne!

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 36 761

Vydání první

Praha 2020

Grafická úprava obálky Natálie Pecková

Odpovědný redaktor Adam Chromý

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

Copyright © Barbora Zindelová, 2020

Copyright © Michaela Zindelová, 2020

Cover photography © Vladyslav Danilin / stock.adobe.com

© volgariver / stock.adobe.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-267-1744-7

ISBN e-knihy 978-80-267-1770-6 (1. zveřejnění, 2020)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

Daleko od sebe

Odloučení

Do ciziny natrvalo?

Nahaté léto

Východy a západy slunce

Na cestě…

První týdny v Barceloně

Leo na obzoru

Návrat odložený na neurčito

Hurá na matriku…

Na španělském „Klondiku“

Úlet, nebo co?

Svatba jako řemen

Velký svatební den (a noc)

Líbánky před porodem

Štědrý den a večer

Odchod ze svobody

Já to zvládla!

K ránu, po bouřce

Po čekání na občanku –na rovinu a natvrdo

Jeden den kojící matky

Jizvičky na duši

Zakopnutí

Noční vzkaz z Barcelony do prahy

Odcházíme…

Vánoce v Praze

Mám oči navrch hlavy

Psycho seance

Do divadla bez amanta

Dialog ve vaně

Globální automatka

Zločin a trest

Rozárčin skok

Noci a dny

Rozvod

Blízko k sobě

Table of Contents

Daleko od sebe

Odloučení

Do ciziny natrvalo?

Nahaté léto

Východy a západy slunce

Na cestě…

První týdny v Barceloně

Leo na obzoru

Návrat odložený na neurčito

Hurá na matriku…

Na španělském „Klondiku“

Úlet, nebo co?

Svatba jako řemen

Velký svatební den (a noc)

Líbánky před porodem

Štědrý den a večer

Odchod ze svobody

Já to zvládla!

K ránu, po bouřce

Po čekání na občanku –na rovinu a natvrdo

Jeden den kojící matky

Jizvičky na duši

Zakopnutí

Noční vzkaz z Barcelony do prahy

Odcházíme…

Vánoce v Praze

Mám oči navrch hlavy

Psycho seance

Do divadla bez amanta

Dialog ve vaně

Globální automatka

Zločin a trest

Rozárčin skok

Noci a dny

Rozvod

Blízko k sobě