Eanská sága (2) - Devet kralovstvi

Zindell, David

Značky: Fantasy

Fantasyttt

První kniha Eanské ságy.

Galadinové používají Kámen světla k tomu, aby stvořili nové světy. Tento artefakt se probouzí pomocí individuálního vědomí, kolektivního nevědomí a energií přicházejících z hvězd. Projevuje se za zvláštních okolností, například když na oblohu stoupá Sedm sester. Jeho nejtranscendentálnější síly začnou působit, když se dostane do blízkosti osvícené bytosti, nebo když země vstoupí do Zlatého pásu. Není známo, kolik Kamenů světla na světě je; možná existuje jenom jeden, který se objevuje na různých místech současně. Jednou z největších záhad Kamene světla je to, že k jednomu určitému úkolu ho může používat pouze člověk – muž, žena nebo dítě – aby přinesl posvátné světlo ostatním a probudil v každé bytosti její andělskou přirozenost. Ani archandělé Elijinové nebo Galadinové nevládnou touto konkrétní vlastností. A jen velmi málo Hvězdného lidu. Těmito vzácnými bytostmi jsou Maitreyové, kteří se rodí každých několik tisíc let, aby se světem sdíleli své osvícení a odhalil všechny iluze a klam. Proto se stali smrtelnými nepřáteli Morjina, Temného anděla i ostatních pánů lží…

Druhá kniha ze dvou.

DAVID

ZINDELL

eanská sága

Devět

království

DAVID ZINDELL

DEVĚT KRÁLOVSTVÍ

(THE LIGHTSTONE)

Vydalo nakladatelství CLASSIC v Praze 2007

All rights reserved, which includes

to reproduce this book or portions

any form whatsoever.

Copyright © 2001 by David Zindell

Cover by Jan Patrik Krásný

Translation © 2007 by Josef Studený

ISBN 80-86707-25-3

Distribuce – tel.: 283 882 490

e-mail: Classic-books@volny.cz

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval lidem, kteří stáli této knize nejblíže, kteří jí umožnili vzniknout. Svým dcerám, které se mnou vykonaly mnoho dlouhých a kouzelných poutí kontinentem Ea a svými bystrými a věcnými otázkami, jiskřivou představivostí a sny pomohly vytvořit tento příběh. Svému agentovi, Donaldu Maassovi, za jeho velké nadšení, skvělé návrhy a pomoc při dolaďování příběhu. A Jane Johnsonové a Joy Chamberlainové, jejichž citlivý editorský přístup, neomezená podpora a tvrdá práce pod velkým tlakem uvedly tuto knihu do života.

Věnováno Justine a Jillian

1

Po celý den jsme mířili k západu. Po pár mílích jízdy po pláži jsme nalezli cestu vedoucí po předhůří, které shlíželo na moře. Po ní jsme ujeli mnoho mil, drsným terénem, protkaným četnými útesy a soutěskami. Zjistili jsme, že uděláme lépe, když se budeme držet spíš ve vnitrozemí, kde byl terén vyšší a porostlý křovinami. Na skalnaté pláži pod sebou jsme viděli tuleně a spoustu ptáků: kormorány, sokoly stěhovavé a ostříže, brázdící vzduch za doprovodu ostrého křiku. Ale celý ten kraj se zdál být zcela liduprázdný. Kam se poděli všichni ti rybáři a námořníci se svými loděmi, nikdo z nás nevěděl. Přesto jsme jeli v dobré náladě, povzbuzeni obnovenými nadějemi.

P

P

„Na eannské hranice to musí být nějakých dvě stě padesát mil,“ řekl Kane, pohlížeje směrem ke starému a vzdálenému království. „A do Ivala ještě jednou tolik. Tam jsou galioty a velrybářské lodi, pokud si vzpomínám. Některá z nich by nás na ostrov Labutí pravděpodobně dovezla.“

„Pět set mil!“ zanaříkal Maram. „Nu, z Meše sem jsme už urazili víc. A když jsme dokázali přejít přes Vardaloon, přejdeme i tuto opuštěnou zemi – a moře.“

Nebývalo u něho obvyklé, aby byl tak veselý, ale zdálo se, že slaný vzduch a zářivé vody pod ním na něho působily jako kouzlem. Seděl na svém ryzákovi, něco si pobrukoval a zachycoval zářící slunce svým ohnivým kamenem. Nejednou na této cestě vypálil ohnivý záblesk, jímž zapálil trs divizen nebo proměnil hromádku písku ve sklo. Možná by byl svůj krystal namířil i na moře a pokusil se je vyvařit, kdyby se v jeho blízkosti nedržel Kane v pohotovosti se svým černým gelstei a nesledoval ho černýma očima jako ostříž.

Protože jsme byli všichni ještě unaveni, nedojeli jsme ten den příliš daleko. Koně byli vyčerpaní a nikomu z nás se nechtělo je k něčemu nutit – a koneckonců ani sami sebe. A tak jsme se pozdě odpoledne, přijedše na palouk porostlý šťavnatou zelenou trávou, rozhodli rozbít tábor. Přivázali jsme koně tak, aby se mohli napást, a pak jsme rozložili své spací kožešiny.

Když jsme nasbírali dříví na oheň a dokončili obvyklé táborové práce, vykoupali jsme se v oceánu. Pak jsme nasbírali nějaké mušle a surmovky, posadili se kolem ohně a začali je zbavovat skořápek. Zblízka nás přitom pozorovali rackové. Nad mořem plachtili mořští orli a lovili ryby.

A pak, jako mrak, který se sbíral celý den, vrhla na naši pohodovou náladu stín náhodná poznámka.

„Škoda že už nemáme ty solené tresky,“ řekla Liljana, ukazujíc na zmítající se stříbrnou rybu ve spárech jednoho z orlů. „Vím, že by si každý z nás dal rád k večeři kousek ryby.“

„Ale jak tohle víte?“ zeptal se Maram. „Nikdo z nás nic takového neříkal.“

Zkoumavě se podíval na modrou figurku, již držela v ruce, a pak vrhl na Liljanu podezíravý pohled.

„No, to jste ani nemuseli. Viděla jsem, jak jste se na ni dívali.“

„Ano? Ale nenahlédla jste náhodou do naší mysli?“

Liljanina příjemná kulatá tvář zrudla, jako by dostala políček. „Ne, princi Marame Maršayku, to jsem neudělala!“

Zvláštní, pomyslel jsem si, ačkoli moji přátelé mou schopnost vycítit jejich emoce spíš vítali, nikdo z nich nechtěl, aby jim četla myšlenky Liljana. A ani já jsem si to nepřál.

„A jste si jista, že jste neslyšela, co jsem si myslel?“ zeptal se Maram. Vstal jsem, obešel oheň a sedl si mezi Liljanu a Marama. Pak jsem mu řekl: „Když Liljana říká, že ti nečetla myšlenky, neměl bys o jejích slovech pochybovat.“

„Och, neměl by?“ řekla mi Liljana. „A proč by neměl, mladý princi, když o mně pochybuješ i ty sám?“

„Slyšela jste mě říct, že o vás pochybuji?“ zeptal jsem se.

„Tos ani nemusel,“ řekla mi Liljana. „Protože to za tebe říkají tvé oči.“

Maram otevřel kamenem ulitu surmovky. „Vidíš, Vale, může slyšet naše myšlenky! To ten její zatracený kámen.“

Liljana zvedla svůj modrý gelstei a řekla: „Tohle k tomu nepotřebuji, když mám oči a nos.“

Otočila se ke mně a řekla: „Co jsem udělala, že jsem u tebe vzbudila takové pochyby? Myslíš, že jsem se z hořké nezbytnosti nenaučila vyčíst motivy mocných mužů, Valašu Elahade?“ Sevřela figurku velryby. „Než se mi vůbec snilo, že najdu toto, věděla jsem, že se v myšlenkách obracíš jediným směrem.“

„A jakým?“

„Podle nenávisti ve tvém hlase bych soudila, že k Pánovi lží.“

Uvědomuje si, že se na mě Kane, Atara a Mistr Juwain dívají, jsem řekl: „Ano, to je pravda.“

„Nalezl tě znovu ve tvých snech, že?“ zeptala se Liljana.

„V mých snech, ano.“

„A přivádí tě to k zuřivosti, že?“

„Ano,“ připustil jsem, „přivádí.“

„A bojíš se té své strašné zuřivosti, že? Přemýšlíš o tom, jak se nebát, že ano?“

„To je pravda,“ řekl jsem, dívaje se na oceán.

„A tak přemýšlíš o Kameni světla – neustále.“

Po pravdě řečeno, většinu bdění – i snění – jsem strávil vyhlížením zlaté záře Kamene světla ve svém nitru. Jako jsem ji právě teď hledal na vlnící se hladině moře.

Liljana se dotkla mé paže a ujistila mě: „Nemyslím, že dokážu proniknout do něčí mysli, pokud mi to on sám nedovolí. Nemyslím, že bych dokázala číst jeho myšlenky, pokud mi je sám nesdělí.“

„Ne, tu moc nemáte,“ řekl jsem, dívaje se na ni. „Ještě ne.“

Přemýšlel jsem o snu, který na mě poslal Morjin. A pak Kane, nejsa čtenář myšlenek, alespoň pokud jsem věděl, ukázal na Liljaninu figurku a řekl: „Je skoro jisté, že Morjin modrý gelstei má, ech? Vždycky projevoval nejhlubší zájem o čarodějnické kameny.“

Všiml jsem si užaslého výrazu ve tvářích Atary a Alfanderryho, a tak jsem se zeptal: „Proč ho tak nazýváte?“

Ale Kane jen zaťal čelisti a mlčky na gelstei hleděl, a tak místo něho odpověděl Mistr Juwain: „Je známo, že používání modrých gelstei je obtížné a nebezpečné. Chápete, je velice nebezpečné vstupovat do mysli jiných; s tímto talentem se rodí jen málo lidí, a ještě méně jich to dokáže, aniž by zešíleli.“

Pak nám řekl něco z historie modrých gelstei, neboli blestei, jak tyto krystaly nazýval. Řekl, že ve Věku matky vyrobil nějaký lékař z modré šťávy rostliny kirque přípravek, který dokázal napomoci čtení myšlenek. Ale kiriol, jak se tento přípravek nazýval, škodil tělu a zkracoval život. A tak se alchymisté z Řádu bratrů a sester země, inspirovaní zeleným gelstei, pokusili vyrobit modrý krystal, který by si uchoval mysl otvírající vlastnosti kiriolu, avšak bez jeho nežádoucích účinků.

„Alchymistům to trvalo sto let,“ řekl Mistr Juwain. „První vyrobil Chule Ataru – byl to první z velkých gelstei vyrobených v Ee. Dal jej Rivaně Hatar, která ho používala k rozmluvám s ostatními Sestrami v jiných zemích – a právě tak s Mořským lidem. To byl počátek velkých let Věku matky.“

Během dalších sto padesáti let byly vyrobeny další takové krystaly. Ti, kdo je dokázali používat – jako věštkyně – se stali velice mocnými. Ale mnohé věštkyně z toho, co viděly v myslích ostatních, zešílely, a muži se jich začali bát. Když je potkali, zakrývali si hlavy plášti a mumlali ochranná zaříkadla. Když většinu svobodných zemí Ey dobyli Aryané, také se těchto Sester báli, a nazvali je čarodějnicemi. Pokud je objevili, zabíjeli je. Jejich gelstei pak zakopali nebo hodili do moře.

„V roce 2210 toho věku,“ pokračoval Mistr Juwain, „bylo do Trie svoláno velké konkláve. Navsa Adami, nejpřednější z Bratrů, navrhl ozbrojit všechny, kdo unesou meč, a pomocí modrých gelstei se domluvit s jinými téhož názoru v ostatních zemích. Volal po rebelii, která by svrhla aryanské jho. Ale Janin Soli a mnohé ze Sester s ním nesouhlasily. Janin navrhovala postavit se Aryanům na odpor tím, že se zmocní jejich myslí a budou s nimi zevnitř manipulovat.“

„To by bylo strašné,“ řekl Maram a otřásl se. „Ale ty čarodějnice nikdy neuspěly, že ne, pane?“

„Nepamatuješ si vůbec nic z toho, co jsem tě učil?“ zeptal se Mistr Juwain.

Pak nám řekl, jak se Bratři a Sestry zuřivě přeli o to, jak by měl být modrý gelstei použit. Nakonec Navsa Adami opustil s hořkostí Alonii. Shromáždil své stoupence a odešel do Jitřních hor, kde založil první ze škol Bratrstva.

„Potom král Vašrad rozpoutal veliký pogrom proti tomu, co z Řádu zbylo,“ pokračoval dál Mistr Juwain. „Začal zabíjet všechny Sestry, nejen čtenářky myšlenek, kterých bylo vždycky velice málo. Říká se, že Janin Soli sťal hlavu vlastním mečem.“

„Ale Janin měla dceru, ne?“ zeptal se Maram.

„Aha, takže si přece jenom něco pamatuješ?“ řekl Mistr Juwain. „Ano, Janin Soli měla dceru. Ale dceru ducha, ne pokrevní dceru. Jmenovala se Kalinda Maršan.“

Řekl nám, že po zničení Řádu Kalinda přijala pradávný titul Materix a shromáždila kolem sebe nejpokročilejší Sestry. Setkaly se tajně v katakombách pod zříceninami Chrámu života v Trii. Tam Kalinda přísahala, že vraždu své milované Janin pomstí. Tam ona a ostatní Sestry plánovaly svržení vlády Aryanů a obnovení všech Chrámů života, Zahrad země a všeho, co bylo z Věku matky nejlepší. A tak založila velice tajný řád Maitriche Telu.

„Tak, ty čarodějnice stále spřádají svá spiknutí,“ potvrdil Kane. „Jsou to asasinky. Travičky myslí. Tvůrkyně zaklínadel, která se dokážou zmocnit mysli lidí.“

„Ale není známo,“ řekl Mistr Juwain, „jestli Maitriche Telu ještě vůbec existuje.“

„Ha, existuje!“ vyštěkl Kane. Jeho černé oči blýskly směrem k Liljaně, když ukazoval na její gelstei. „Měla byste být velice opatrná, Liljano. Sestry určitě modrý gelstei hledají, protože ty jejich byly všechny pravděpodobně zabaveny nebo zničeny. Za ten váš malý kámen by daly spoustu zlata, ech?“

Přikývla, jako by s ním souhlasila. Pak řekla: „Myslím že ano, kdyby některá z těch strašných traviček a asasinek zbyla. Ale toto není to zlato, které hledám.“

„Neměla byste o Maitriche Telu žertovat,“ zavrčel na ni. „Víte, kvůli tomu krystalu by vás zabily. Jestli si ho chcete ponechat, musíte ho udržovat v tajnosti, ech?“

Liljana se tajuplně usmála a řekla nám, že ona to tajemství udrží, a slíbila, že u ní bude kámen v bezpečí. A pak Mistr Juwain řekl: „Dobrá, ponechte si ten blestei, jestli musíte, ale nepoužívejte ho, prosím. Jinak budete riskovat, že zešílíte jako ty dávné Sestry.“

Liljana otevřela ruku, aby nám svůj malý modrý krystal ukázala. Pak řekla: „Myslíte, že se ke mně dostal proto, abych ho nepoužívala? Proč si myslíte, že bych ho zneužila?“

„Nepochybujeme o vás, Liljano,“ řekl Mistr Juwain, „ale pouze o modrém gelstei.“

„A co potom to proroctví?“

Seděli jsme kolem ohně, pojídali pečené mušle a debatovali o proroctví Ayondely Kirriland.

„Sedm bratrů a sester země,“ připomněla nám Liljana, „se sedmi kameny se vypraví do temnoty.“

„No, jsme-li my těch sedm,“ řekl Maram, dívaje se k jihu, „tak do temnoty jsme už vešli. Co by mohlo být temnějšího než Vardaloon?“

Vytáhl svůj červený kámen a hleděl na něj, jako by mu jeho oheň mohl dodat jistotu, zatímco Kane otáčel svým černým gelstei sem a tam ve tvrdých prstech. Atara svírala svou věšteckou kouli, zatímco Mistr Juwain studoval svůj varistei a Liljana si hrála se svým modrým kouskem skla. Pak Liljana řekla: „Jestli jsme to my, pak musíme získat další dva gelstei, než bude možno nalézt Kámen světla.“

„A jestli ty dva mají být větší gelstei,“ řekl Mistr Juwain, „pak to musí být purpurový a stříbrný.“

Všichni pohlédli na mě a na Alfanderryho, jako by byli zvědaví, kdo z nás který kámen získá.

„To proroctví,“ poukázal Alfanderry, „mluvilo pouze o sedmi lidech se sedmi kameny, a že bude objeven Kámen světla. Ale my nevíme, jestli bude objeven až potom, kdy bude získáno těch sedm kamenů.“

„Kdybychom nalezli Kámen světla jako první,“ řekl Maram, „k čemu by bylo zapotřebí získat těch sedm gelstei?“

„K čemu by to bylo,“ řekla Liljana, dívajíc se na svou figurku, „když by neměly být použity?“

Uvažoval jsem o tom, jak Morjin použil varistei, aby vytvořil zrůdu jménem Meliadus, a jak mi Šedí s pomocí Kaneova černého kamene málem ukradli duši. „Všechny gelstei jsou nebezpečné, ne?“ řekl jsem. „Proč bychom měli Liljanin kámen považovat za zvlášť nebezpečný?“

„Ale, Vale,“ řekl Mistr Juwain, „uvaž původ tohoto kamene. Modrý gelstei převzal něco z podstaty kiriolu. A kiriol je vyroben ze šťávy kirque, stejně jako jeho smrtelnější bratranec kirax.“

Pouhé vyslovení toho slova zesílilo bolest jedu, který bude navěky kolovat v mé krvi. Myšlenky se mi znovu zatoulaly k Morjinovi, a znovu jsem dostal strach, že pouhé pomyšlení na něho spojí naše srdce a mysli. Stejně jako kirax.

Podíval jsem se na Kanea a zeptal se: „Předtím jste říkal, že Pán lží musí mít modrý gelstei – proč si to myslíte?“

Kane chvíli hleděl do svého černého kamene jako do zrcadla. Pak vzhlédl a řekl: „Pán klamu má velkou moc, ech? Proč by nedokázal přimět druhé vidět to, co není? Ale ani on nedokáže tyto iluze a noční můry posílat po celé Ee. Na to by určité potřeboval modrý gelstei.“

„Viděl tedy mou mysl,“ řekl jsem. „Viděl mě.“

Kane vstal, aby mě uchopil za paži a zatřásl mnou, aby mě trochu povzbudil. „Tak, možná viděl tvou mysl, a to je moc špatné. Ale já přesto myslím, že tvou mysl neviděl. Tu nedokáže odhalit žádný modrý gelstei, ani ten nejmocnější.“

Síla jeho ruky mě trochu uklidnila. Ale jeho slova rozrušila Marama, který řekl: „Ale může Vala vidět fyzicky? Vidět, kde je? A jestli ho může vidět, pak může vidět i nás.“

„Nemyslím, že to dokáže,“ řekla Liljana. „Pokud Val nebude mluvit se svou myslí a neodhalí nic z toho, co vidí kolem sebe, myslím, že Pán lží nedokáže nic víc, než pouze vycítit jeho přítomnost – ale nebude vědět kde.“

„To odpovídá tomu, co je o modrých gelstei známo,“ řekl Mistr Juwain. „Ale nesmíme zapomínat na jed, kterým ten muž Vala otrávil. Obávám se, že kirax mluví za Vala, ať Val chce nebo nechce.“

„Tak, mluví,“ řekl Kane. „Ale jak mluví? Určitě ne s myslí. Jak jsme viděli z nedávného Valova snu.“

„Jak to?“ zeptal se Mistr Juwain. „Nepocházejí snad sny z mysli?“

„Ha, z mysli!“ Kane zakašlal. „Já tvrdím, že sny pocházejí z duše. Ale na tom nezáleží. Val se od Morjinových snů a klamů osvobodil, když zabil ty Šedé. Proč tedy tento překvapivý sen?“

Mistr Juwain o tom chvíli přemýšlel, a pak řekl: „Meliadus.“

„Přesně tak,“ řekl Kane. „Když Meliadus umíral, bolest nad tím Vala otevřela. Morjin ucítil smrt svého syna – a mnoho jiného. Je to právě valarda, co ve skutečnosti spojuje Vala s Morjinem. To je jeho nejzranitelnější místo, ech?“

Zatímco jiskry z ohně vzlétaly k temnějící obloze, diskutovali jsme o různých gelstei a darech čtení myšlenek a valardy. Nakonec Kane zvedl ruku, jako by nám chtěl v dalších divokých spekulacích zabránit. A pak nám řekl: „Nikdo nezná veškeré schopnosti Veliké bestie. Ale z jedné věci můžeme čerpat odvahu: dá se s ním bojovat. Tak, vysílá klamy, ale ne každý se jimi dá ošálit. Vysílá strašlivé sny, ale jsou takoví, kteří je dokážou odmítnout. Mění muže a ženy v ghuly – ale nikdy ne v ty nejsilnější, ech? Nakonec musím věřit, že každý z nás má vůli se od něho odvrátit.“

Pokračoval, aby nám řekl, že musí každý pěstovat svou vůli jako nejtvrdší ocel a brousit ji, aby rozetla veškerý strach; musí být vyleštěna jako zrcadlo, aby odrážela zpět všechny Morjinovy klamy, noční můry a lži.

„A není to to, co jsem říkal vždycky?“ zeptal se Mistr Juwain, obraceje se ke mně. „Dělal jsi ta cvičení, která jsem tě naučil, Vale?“

Vzpomněl jsem si, jak mi říkal, že si musím vytvořit spojence, který nade mnou bude bdít, když budu spát, a střežit mě před zlými sny. Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Po smrti Šedých se mi to nezdálo nutné.“

„Rozumím,“ řekl Mistr Juwain. „Nu, pak je možná čas na další lekci.“

„Ano, asi ano, pane.“

„A sny jsou to nejmenší,“ pokračoval. „Když jsi vzhůru, musíš od Pána lží odvracet své myšlenky.“ Sklonil jsem na souhlas hlavu.

„A totéž musíte i vy, Liljano,“ řekl Mistr Juwain, ukazuje na její modrý krystal. „Z nás všech, s výjimkou Vala, musíte být nejopatrnější.“

„Samozřejmě budu,“ řekla mu. „Myslíte, že jsem dosud taková nebyla?“

Mistr Juwain vzdychl a pohladil si holou hlavu. „Slíbíte mi, že jestli ten gelstei použijete, zdržíte se snahy nahlédnout do v mysli Červeného draka?“

„Ovšemže ano,“ řekla znovu. „Myslím, že vím až příliš dobře, co v myslích takových mužů je.“

Její ukvapené zařazení Morjina mezi obyčejné lidi mě znepokojilo. Právě tak Ataru. Během našeho rozhovoru o modrém gelstei a čtení myšlenek většinou mlčela. Nyní ale náhle vzhlédla od své čiré koule a řekla: „Dejte si pozor, Liljano – ode dne, kdy se dotknete Morjinovy mysli, se už nebudete usmívat ani smát.“

A to, pomyslel jsem si, když jsme si navzájem popřáli dobrou noc a natáhli se na své spací kožešiny, bylo varování, jehož bychom měli dbát všichni.

Té noci jsem měl opět temné sny, a vzbudil jsem se dlouho před východem slunce. Díval jsem se na mraky nad oceánem, zakrývající mdlé světlo měsíce, ale pak jsem začal meditovat, jak mě to naučil Mistr Juwain; když jsem znovu usínal, snažil jsem se zůstat si vědom té části, jež nikdy nespala. Snil jsem pouze o své rodině, která mi chyběla ještě víc než hory Meše. Bratři – a otec, matka i babička – se na mě usmívali uvnitř hradu mé duše a povzbuzovali mě, abych svou výpravu dokončil a brzy se vrátil.

Při východu slunce se mraky rozehnaly a na další cestu se udělalo krásně. Když jsme sedlali koně, Mistr Juwain pohlédl na oceán a řekl: „Pokud jsem se při svém počítání nespletl, je dnes prvního marudu. To je dobrý měsíc pro plavbu po moři.“

„Hej, to je ten nejlepší měsíc,“ řekl Alfanderry. „Ale kde najdeme loď?“

To zůstávalo naším největším problémem, a vydali jsme se k západu, abychom jej vyřešili. Několik hodin jsme koně nechali jít volným krokem po pláži. I když se v táboře napásli trávy, pohybovali se stále pomalu a netečně. Potřebovali se pořádně nakrmit obilím, aby zesílili. Jenže obilí jsme neměli, a v této krajině písčitých pláží nebylo pravděpodobné, že na nějaký ječmen, žito nebo něco podobného narazíme. I tak si Altaru stále udržoval svého ducha. Dvakrát, když jsem sesedl, abych šel pěšky vedle něho a dopřál mu tak odpočinku, začal zlobně potřásat hlavou a hrabat nohou do písku, jako by byl uražen tím, že pochybuji o jeho schopnosti mě nést. Pomyslel jsem si, že je to zvíře s tak velkým srdcem bojovníka, že by snad bylo ochotno skočit do moře, aby je s námi přeplavalo. Ale nevěděl jsem, co by kůň udělal z lodi, kdybychom na nějakou narazili. Nejspíš hromadu třísek.

Asi po deseti mílích se pobřeží stáčelo k severozápadu, přesně jak Kane a Mistr Juwain předpokládali, že tomu musí být, pokud jsme skutečně došli do Velrybí zátoky. Eanna, samozřejmě, ležela téměř přímo na západ od nás, a mohli jsme jet přímo tímto směrem, čímž bychom ušetřili mnoho mil. Ale znamenalo by to znovu vstoupit do Vardaloonu, a jak prohlásil Maram, raději by objel po pobřeží celou Eu, než by se znovu vrátil do toho prokletého lesa.

A tak jsme se pokud možno drželi pobřeží, třebaže nás jeho četné zátoky, předhoří a útesy často donutily zajet až několik mil do vnitrozemí, kde křoviny ustupovaly dubovým a sosnovým lesům vonícím smůlou. Naštěstí zde bylo jen málo komárů a žádná klíšťata ani pijavice. Nejdivočejším hmyzem byly vážky, ale zdálo se, že raději hodují na komárech než na nás.

Příští den i další jsme stále postupovali po pobřeží zátoky k severozápadu. Ale čtvrtého dne po našem rozhovoru o modrém gelstei jsme přišli ke skalnatému útesu, vyčnívajícímu daleko do Severního oceánu. Zde se pobřeží stáčelo ostře k jihozápadu. Mnoho mil za těmito zelenými vodami ležely stovky malých ostrovů souostroví Nedu, řekl nám Mistr Juwain, a pokračoval, že po tomto moři se plaví mnoho lodí. Ale toho dne jsme viděli jen pár vznášejících se kormoránů.

„Něco vám dělá starosti, pane,“ řekl jsem Mistru Juwainovi, když jsme se dívali na oceán. Vítr mi cuchal vlasy, stejně jako koním hřívy. Mistr Juwain s hlavou holou jako vejce byl této nepříjemnosti ušetřen.

„Starosti?“ řekl. „Starosti, hm, ano – obávám se, že mám jistou starost.“

Ukázal doleva podél pobřeží. „Pokud se ty staré mapy nemýlí, padesát mil od tohoto mysu narazíme na řeku. Obvykle se jí říká Ardellan. Odvodňuje celý Vardaloon a vlévá se do moře. Jak ji překročíme?“

Na Mistru Juwainovi mě dopalovalo, že čekal, až dojdeme tak daleko, než své pochyby vyjádřil. Ale s tím se nedalo nic dělat: byl to člověk, který o všem přemýšlel tak důkladně, že až příliš často předpokládal, že to, co je zřejmé jemu, muselo být zřejmé i ostatním. Nicméně jsme už o překročení Ardellanu hovořili s Kaneem.

„Postavíme vory,“ řekl jsem, „a přeplujeme přes ni.“

„Vory, vida,“ řekl Mistr Juwain. „A jak je postavíme?“

Usmál jsem se. Možná znal léčivé rostliny v cizích lesích, nebo uměl vyprávět o výrobě gelstei před tisíci lety, ale zdálo se, že postavit prostý vor jeho schopnosti přesahuje.

„Porazíme stromy,“ řekl jsem mu, „a pak je svážeme dohromady.“

„Stromy, vida? Ano, chápu, chápu.“

Té noci jsme se utábořili na břehu malé řeky vlévající se do moře, a brzy ráno jsme vyrazili podél pobřeží k jihozápadu. Terén zde byl mírnější a celé dlouhé úseky jsme mohli jet po pláži. Toho dne jsme ujeli pětadvacet mil, a příštího dne jsme postupovali ještě rychleji. Pozdě odpoledne jsme narazili na první známky toho, že se blížíme k velké řece. Uviděli jsme hejno ledňáčků, a Mistr Juwain nám řekl, že jsou to sladkovodní ptáci, nikoli mořští. Zdálo se, že i koně cítí sladkou vodu, stejně jako Liljana.

„Jsme blízko,“ řekla nám, ukazujíc podél pobřeží. Zdálo se, že asi čtyři míle před námi pobřeží zahýbá k jihu. „To musí být ústí Ardellanu.“

Jeli jsme přímo k němu, tentokrát rychleji. Pláž se zúžila a pak zmizela docela a my jsme museli vjet do lesa, který zde sahal skoro až k moři. Rostly zde obvyklé duby a sosny. Vytvářely hustou stěnu zakrývající výhled na řeku, k níž jsme se už museli blížit. Byl jsem rád, že je tu hodně sosen, protože měly rovnější kmeny a daly se mnohem snáze porazit. Právě když jsem uvažoval, kolik jich bude zapotřebí na stavbu voru, který by unesl dva nebo tři koně, les náhle ustoupil obdělaným polím, a za těmito plochami zeleně jsem uviděl město obehnané hradbami, vybudované na březích široké, modré řeky.

„Nevěděl jsem, že jsou v této části světa nějaká města,“ ozval se Maram, mluvě za nás za všechny. „Kdo jsou ti lidé?“

„To zjistíme,“ řekl jsem a pobídl Altarua kupředu.

Po pravdě řečeno, bylo to spíš malé městečko, mnohem menší než Tria, ba dokonce i než Silvassu. A hradby, které je obklopovaly, nebyly ani honosné, ani odolné: byly postaveny z kůlů zaražených do země jako dlouhá řada spojených vorů. A většina z nich, jak jsme uviděli, když jsme přijeli blíž, byla prolezlá červotočem nebo napadená hnilobou. Domy i ostatní budovy za hradbami byly postaveny z téhož dřeva, takže celé město páchlo rozkladem, dehtem a terpentýnem.

Ale ta hradba měla aspoň bránu, a cestu vedoucí k ní. Projeli jsme po prašné silnici kolem otrhaných rolníků, kteří před námi s křikem utíkali a zakrývali si tváře, načež zmizeli ve svých malých dřevěných chatrčích a zabouchli za sebou dveře.

„Aha, přátelští lidé, že?“ řekl Maram, jedoucí vedle mě. „Možná bychom neměli jejich pohostinství využívat.“

„Ale mohli by nám pomoci přepravit se přes řeku,“ řekl jsem mu. „Kromě toho bychom měli zjistit, co je tak vyděsilo.“

Výkřiky rolníků vyplašily městské strážné, kteří se objevili na ochozu nízkých hradeb a dívali se na nás. Všichni měli dlouhé plavé vlasy a spletené plavé vousy. Na sobě měli potrhané modré tuniky se znakem orla svírajícího ve spárech dva zkřížené meče. Jejich přilby byly rezavé, stejně jako jejich nevalné, krátké meče.

„Kdo jste?“ zeptal se nás jeden z těchto modrookých strážných, jehož jsem považoval za jejich kapitána. „Odkud přicházíte?“

Sdělili jsme mu svá jména a jména našich zemí; řekli jsme mu, že potřebujeme jejich pomoc při přechodu Ardellanu, abychom mohli pokračovat ve své cestě. Po krátké poradě se na nás kapitán podíval ledově modrýma očima a řekl: „O Alonii a Elyssu víme, ale nikdy jsme neslyšeli o královstvích jménem Meš a Delu.“

„Tak, svět je velký,“ zavrčel na něho Kane a hodil na bránu kamínek. „Když nás pustíte dovnitř, povíme vám o něm víc.“

„O tom rozhodne král,“ řekl velitel stráže. „Počkejte tady. Už byl povolán.“

Jako kdyby chtěli jeho rozkazu dodat větší váhu, vytáhli ostatní strážní kuše a namířili je na nás. Ale železo jejich mechanismů bylo unavené a já jsem pochyboval, že by vůbec vystřelily.

„Co je to za krále,“ zašeptal mi Maram, „když ho povolávají, aby nás pozdravil, místo aby nás předvolali k němu?“

Chvíli jsme čekali na odpověď na tuto otázku, sedíce na koních a poslouchajíce šumění větru v polích s bramborami obklopujících město. A pak jsme uslyšeli těžké kroky na dřevěných schodech, a náhle se objevila bělovlasá hlava a bílý vous nějakého starce. Viděl jsem, že to kdysi musel být vysoký muž, ale teď byl shrbený věkem. Měl na sobě vybledlý purpurový plášť lemovaný bílým hermelínem, který zažil lepší časy. Na hlavě měl stříbrnou korunu, jež se zdála narychlo přeleštěna v marném úsilí odstranit začernalý povlak. Kapitán stráže ho představil jako krále Vakuruna. Král na nás shlédl modrýma očima, v nichž nebylo žádné přivítání, nýbrž značná dávka strachu.

„Řekněte nám znovu svá jména,“ řekl nám třesoucím se hlasem. „Mluvte nahlas, abychom vás slyšeli.“

Znovu jsme se představili a čekali, až se brána otevře.

„Jak víme, že jste ti, kdo říkáte, že jste?“ zeptal se nás.

„Kdo jiný bychom mohli být?“ odvětil jsem.

Král Vakurun si vyměnil rychlý pohled se svým kapitánem, pak ukázal na lesy za obdělanými poli. „Z těchto lesů přicházely vždycky jenom zlé věci.“

Usmál jsem se na Ataru a Alfanderryho, a pak jsem zvolal: „Připadáme vám jako ztělesněné zlo?“

„Říká se, že to, co zabíjelo mé lidi,“ řekl, ukazuje starým prstem na Ataru, „se někdy objevuje jako krásná dívka.“

Řekl nám, že na jeho království útočili různí nepřátelé: hlouběji v lesích velicí černí medvědi; neporazitelný rytíř na bílém koni v diamantovém brnění; kmen ženských válečnic; obrovští muži s příšernými tvářemi a bílou srstí; dlouzí, pijavicím podobní červi velcí jako velryby – a další věci.

Teď byla řada na mně, abych si vyměnil pohled s Kaneem a ostatními. Pak jsem se podíval na krále a řekl: „Zdá se, že všichni tito nepřátelé byli ve skutečnosti jediný nepřítel. A ten byl zabit.“

Řekli jsme mu o naší cestě přes Vardaloon a o Meliadovi. Ujistili jsme ho, že jsme tuto zrůdu zahrabali do země, odkud už nikdy nevyjde. Pak jsme mu řekli o pátrání a ukázali mu své medailony, jež nám dal král Kiritan.

„O králi Kiritanovi jsme slyšeli,“ řekl král Vakurun. Zdálo se, že ho odraz slunce na našich zlatých medailonech oslnil. „A slyšeli jsme, že vyslal posly do všech zemí, aby svolal rytíře do Trie, ačkoli do našeho království nikoho neposlal.“

Zahrnul pohybem ruky pole okolo svého starého, rozpadajícího se města.

„A jaké je to království?“ zeptal jsem se ho.

„Přece Valdalon,“ řekl král. „Jste ve Valdalonu, to jste nevěděli?“

Řekl nám, že kdysi vládl celému území od Eanny k Modrým horám a mezi mořem a Bílými horami.

„Jestli jste skutečně zabili toho Meliada,“ řekl nám, „pak vůči vám máme dluh, který musí být splacen.“

Podíval jsem se na špice jeho koruny a uviděl, že ze dvou z nich vypadly vybroušené ametystové plošky, které je původně zdobily. „Žádáme pouze o bezpečný průchod vaším královstvím a o pomoc při přechodu řeky, jestli nám ji můžete poskytnout,“ řekl jsem.

Přiznal jsem, že jsme na cestě do Ivala, kde doufáme nalézt loď, která by nás vzala přes moře na ostrovy jižně od Thalu.

„Jestli hledáte loď,“ řekl král, „pak vám možná můžeme pomoci se přeplavit mnohem dál než jen přes řeku. V našem přístavu jsou právě dvě lodi, a jedna z nich má dnes vyplout do Ivala.“

Tato zpráva nás vzrušila, zvlášť Marama, který se děsil těžké práce při kácení stromů a stavbě vorů – nemluvě o dalších stovkách mil cesty do Ivala. Po všech našich obtížích se nám teď zdálo, že se na nás konečně usmálo štěstí.

Král Vakurun nařídil otevřít bránu a my jsme vjeli do města – pokud se tak dal nazvat nevábný shluk ubohých domů a blátivých ulic. Okamžitě nás jako eskorta obklopilo čtyřicet králových mužů; žádný z těchto ‚rytířů‘ nicméně neměl koně. Zdálo se, že král má jediného koně ve městě. Vyšplhal se na hřbet starého valacha a zařadil se vedle mě.

„Budeme si muset pospíšit, jestli chceme loď stihnout,“ řekl nám. „Mohlo by trvat dlouho, než na západ popluje další.“

Pak nám se smutným pohledem v krátkosti vylíčil historii svého lidu. Mnoho ze zdejších obyvatel nyní lemovalo ulice, aby se podívali na nezvyklé divadlo, jež jsme jim museli poskytovat. Všichni, s výjimkou starců a stařen, měli plavé vlasy a modré oči jako naši strážní. Všichni vypadali jako vzdálení Atařini bratranci – což byla skutečně pravda.

Král Vakurun řekl, že Valdaloňané jsou potomky velkého válečníka jménem Tarnaran a jeho stoupenců, kteří před třemi sty lety odešli z Thalu. Tarnaran a jeho tlupa dobrodruhů – to nebyla králova slova, to jenom já jsem jim tak rozuměl – prohlašovali za svého předka velikého Bohimira. Snili o tom, že znovu získají slávu starých Aryanů, a hledali nové země, které by dobyli. Ale Tarnaran nebyl Bohimir, a Thalu mělo čas své slávy dávno za sebou. Nevypravilo se tisíc lodí. Tarnaran dokázal shromáždit pouze pět lodí. Zavedl je přes Severní oceán do ústí řeky Ardellan. Tam postavili své první město a Tarnaran byl korunován králem Valdalonu.

Ale jedna věc byla prohlásit veškeré území mezi Eannou a Modrými horami za své, a zcela jiná byla si je skutečně podřídit. Král Tarnaran zjistil, že je celkem snadné vyděsit kmeny podél pobřeží natolik, aby mu platily poplatky v rybách a kožešinách, ale kmeny sídlící v hlubších lesích se ukázaly být tvrdším oříškem, stejně jako lesy samotné. Valdaloňanům trvalo sto let, než zřídili města dále ve vnitrozemí podél Ardellanu a jeho přítoků. Boj s pijavicemi, komáry a hustou vegetací byl sám o sobě dost zlý, ale když se pokusili rozšířit svou moc dál, začali být napadáni nepřáteli, o nichž mluvil král Vakurun už předtím.

„Nedokážete si představit tu hrůzu, kterou ten Meliadus u mých lidí vyvolal,“ řekl nám král Vakurun. „Pokud to byl skutečně tento zvířecí muž, kdo je zabíjel.“

Řekl nám, že Meliadus nezabíjel jenom Valdaloňany. Během druhého století jejich vlády začaly vymírat i kmeny v hlubokých lesích, následovány vzápětí těmi na pobřeží. Když nezbyl nikdo, kdo by jim platil poplatky, lid krále Vakuruna zchudl. Pak se stala cílem útoků jedno po druhém jejich předsunutá postavení. Vyprávěly se příšerné zkazky: o mladém válečníkovi, jehož žena se proměnila v medvěda a sežrala ho; o dětech, které byly ukradeny ze svých postýlek a později nalezeny bez jediné kapky krve. Ve třetím století své vlády Valdaloňané postupně opouštěli města podél Ardellanu a ostatních řek království. Za vlády otce krále Vakuruna už jeho národ přežíval jen za hradbami svého původního města.

„To byly zlé, nejhorší časy,“ řekl nám král, když jsme jeli podél řeky. „Ale říká se, že nejtemněji je vždycky před úsvitem. Modlím se za to, abyste nalezli ten Kámen světla, který hledáte. Stejně jako za to, aby můj lid jednoho dne znovu zaplnil celý Valdalon od Bílých hor k moři.“

Pomyslel jsem si, že jeho lid sotva dokázal zaplnit jediné město, které jim zbývalo. Mnoho domů se zdálo opuštěných, některé se zhroutily. S výjimkou nevalné úrody, získávané z nepříliš úrodných písčitých polí v těsné blízkosti města a lovu tuleních kůží na pobřeží, toho Valdaloňanům k obživě moc nezbývalo. A tak nechal král Vakurun na počátku své vlády postavit přístav v naději, že přitáhne velké lodi, které se plavily oceánem jižně od Nedu a Elyssu. Ze sosen, které zde rostly v hojném počtu, získávali jeho lidé smůlu a terpentýn, které tyto lodě potřebovaly k opravám. A tak se z válečníků stali tesaři a loďaři.

Ty dvě lodi, o nichž se zmínil, ještě stále kotvily v přístavu. Samozřejmě, nazývat čtyři zchátralá mola přístavem bylo stejné jako nazývat krtinu horou. Lodi přesto působily docela dobrým dojmem. Jednou z nich byla galiota, vybavená novými vesly, zatímco ta druhá byla podle Mistra Juwaina bilander. Právě tato mohutná dvoustěžňová loď nakládala kožešiny a měla odplout do Ivala.

Zajeli jsme rovnou na molo, k němuž byla připoutaná. Král Vakurun zavolal, aby kapitán sešel na molo. Asi tucet námořníků, kteří přestali pracovat, aby se na nás podívali, se rozestoupilo, aby mu uvolnili cestu. Kapitán Kharald, jak ho král představil, byl statný muž, oblečený stejně jako jeho muži ve vlněné košili a jasně modrých kalhotách přepásaných širokým černým opaskem. Měl ohnivě rudé vlasy Surrapamce, oči zelené jako moře, a vrásčitou tvář, spálenou do ruda roky společného působení slunce a větru. Když mu král řekl, že chce, aby nás vzal na palubu, zasvítila mu v očích hrabivost.

„Nu, odtud do Ivala je to sto padesát líg,[1]“ řekl, prohlížeje si nás. „A vás je sedm a jedenáct koní, z toho dva těžce naloženi.“

Pomyslel jsem si, že kapitán je člověk, který má rád čísla a součty – a kalkulaci zisku do posledního kousku stříbra.

Atara začala sahat pro svůj kožený váček mincí, jež vyhrála v kostkách v Trii, ale král Vakurun jí ruku zadržel s nečekaně královským pohledem. Kapitánu Kharaldovi řekl: „Tito lidé nám prokázali velikou službu a my si přejeme, aby se dostali, kam si přejí. Můžete si odečíst náklady na jejich přepravu z ceny kožešin, na níž jsme se dohodli.“

Chtěl jsem proti králově štědrosti protestovat, ale Liljanin pohled mě umlčel. Pochopil jsem, co má na mysli: že král, aby byl králem, potřebuje příležitost projevit svou štědrost. A pochopil jsem i jinou věc. Zdálo se, že král Vakurun je velice šťastný, že zbaví své království sedmi cizinců, kteří by se mohli ukázat ještě nebezpečnějšími než Meliadus.

Poděkovali jsme králi a začali se naloďovat. Jak jsem se obával, nebylo tak snadné dostat koně po dřevěném můstku na palubu a pak dolů do stájí v nákladním prostoru. Zvláště Altaruovi se do vlhkého, tmavého podpalubí nechtělo. Tři z námořníků mě ujistili, že koně přepravovali už předtím, a pokusili se ode mě převzít otěže. To byla chyba. Altaru se po nich ohnal, minul jejich hlavy jen o pár palců a téměř prokopl prkna paluby. Zelené oči kapitána Kharalda zasvítily jako oči draka, když prohlížel stopy, které ve dřevě Altaruovy železné podkovy zanechaly. Neřekl nic, ale skoro jsem slyšel, jak v duchu vyčísluje škodu a odečítá ji od ceny kožešin, již zaplatí králi Vakurunovi.

Nakonec jsem Altarua zavedl do nákladního prostoru sám. Atara a ostatní učinili se svými zvířaty totéž. Když jsme se ujistili, že jsou jejich stáje čisté a vystlané čerstvou slámou, nakrmili jsme je obilím z lodních zásob a vyšli nahoru, abychom si na palubě rozložili své spací kožešiny.

O hodinu později vyplula loď s odlivem ústím řeky Ardellan do Velkého severního oceánu. První noční hvězdy ukazovaly naši cestu k západu.

2

Té noci byl měsíc v úplňku a zvolna stoupal nad nekonečnými vodami oceánu. Ještě dlouho poté, kdy moji přátelé usnuli, jsem stál u zábradlí na přídi a díval se, jak loď prořezává měsícem postříbřené vlny. Děsilo mě plavit se mimo dohled země. Pouhý pohled na oceán mě hrozil vtáhnout do jeho zářivě černé nesmírnosti. Nikde nebylo vidět sebemenší kousek země, na němž bych mohl spočinout pohledem, nebo se na něm zachránit, kdyby nás přepadla náhlá bouře. Můj život, uvědomil jsem si, stejně jako životy mých přátel a všech ostatních na palubě, byl zcela svázán s osudem této kolébající se hromady dřeva, které lidé stloukli dohromady.

T

T

Kapitán Kharald svou loď pojmenoval Sněžná sova, což mi dodávalo alespoň trochu odvahy. Sovy vidí ve tmě, možná stejně jako náš rudovousý kapitán. První noc naší plavby totiž přecházel celé hodiny po palubě. Tu pohlédl na větrem nadouvané plachty, tu zkontroloval kormidelníka, jestli udržuje správný kurs. Ten určil podle hvězd, pomyslel jsem si. Byla to velice jasná noc. Miliony hvězd zářily z černé oblohy jako diamantové špičky kopí, a jejich záře téměř překonávala i měsíc. Naposled jsem se jim cítil tak blízko, když jsem doma šplhal po horách.

Možná bych tam byl zůstal celou noc, dívaje se na tu dech beroucí krásu a vychutnávaje slané spršky moře. Ale pak jsem za sebou uslyšel kroky a otočil se, očekávaje, že uvidím kapitána Kharalda nebo někoho z jeho posádky. Místo toho stál v měsíčním světle nějaký cizinec, nebo jsem si to aspoň v první chvíli myslel, protože na sobě neměl hrubou vlněnou košili a kalhoty, jaké nosila posádka, nýbrž dlouhý cestovní plášť s kápí, jež mu zakrývala většinu obličeje. A pak promluvil, a já jsem poznal, že to není žádný cizinec.

„Valašu Elahade,“ řekl. „Proč se mi pokoušíš utéci?“

Měl sladší hlas nežli Alfanderry; a když odhodil nazad svou kápi, světlo měsíce dopadlo na nejkrásnější tvář, jakou jsem kdy viděl. Vlasy mu zářily jako zlato a oči připomínaly dvojici sluncí, zaplavujících temnotu zlatým světlem.

Na hrudi jeho tuniky lemované černou kožešinou byl vyobrazen stočený veliký červený drak.

Snažil jsem se na muže nedívat, ale zdálo se, jako by mi víčka někdo přibil hřebíky tak, aby zůstala otevřena. Snažil jsem se ho neposlouchat, ale jeho hlas přehlušil skřípání lodního trupu i vytí větru: „Vím, že jsi zavraždil mého syna.“

Chtěl jsem to popřít, ale pak jsem si vzpomněl, že s ním za žádnou cenu nesmím mluvit.

Morjin natáhl jemně tvarovanou ruku a dotkl se pochvy, v níž spočíval můj zlomený meč. „Řekl jsem ti, že tímto mečem znovu zabiješ, a to jsi udělal.“

„Ne,“ zašeptal jsem, „to byl on, kdo –“

„MŮJ SYN!“ zahřměl náhle Morjin tak mocně, že jsem si pomyslel, že snad síla toho výkřiku zlomí lodní stěžně. A bolest v Morjinově hlase byla taková, že jsem se obával, že zlomí mě.

„Můj syn,“ řekl Morjin mírnějším tónem, jenž do mě vklouzl jako jemné nože. „Můj jediný syn.“

Zakryl jsem si rukama uši. Konečně jsem dokázal zavřít i oči, abych neviděl nezměrné utrpení v jeho tváři.

Ale pak se Morjin dotkl rukama mých rukou. Dotkl se i mého čela a zlehka přitiskl prst na mou jizvu. A já jsem v mysli uslyšel jeho hlas jako stříbrné zvonky.

„Když jsme se setkali naposled,“ řekl, „shodli jsme se, že musíš zemřít. Ale teď, když jsi zavraždil Meliada, musíš zemřít tisíckrát. Mám ti ty smrti ukázat?“

Aniž by čekal na mou odpověď, udeřil mě do hrudi. Síla jeho úderu byla taková, že mě přehodila přes zábradlí a já jsem padal černou tmou. A pak jsem se ponořil jako kámen do ještě nezměrnější černoty moře. Lapal jsem po dechu, dusil se, vdechoval vodu. V plicích mě pálila sůl, zatímco se mě zmocňoval chlad a vytlačoval ze mě život.

A pak temnota moře ustoupila bodavé záři, a já jsem si uvědomil, že vůbec neklesám do hlubin, nýbrž jsem uvězněn v horské rozsedlině, zatímco okolo mě zuří blizard. Snažil jsem se dýchat, zatímco mi vítr mrazil údy a svalstvem mi pronikaly jehličky ledu. Cítil jsem tak silnou bolest, že jsem si byl jist, že mě pářou studené ocelové nože.

A pak jsem byl roztržen – za pokřiku zuřivých válečníků s modrou kůží, jimž se podařilo mě obklíčit a přitlačit k horské stěně. Jejich lesknoucí se sekery rozsekly otcův štít, prorazily můj krunýř a pronikly mi do břicha. Otevřel jsem ústa, abych vykřikl, ale pak mě zasáhla další sekera do tváře, a já jsem už neměl ústa, jež by vydala jakýkoli zvuk, dokonce ani to nejslabší zašeptání, jak zděšený jsem byl ze smrti.

A tak to pokračovalo. Pán lží mi slíbil tisíc smrtí. Ale jak jsem stál na přídi kolébající se lodi s Morjinovou rukou dotýkající se mého čela, zdálo se mi, že jsem zemřel miliónkrát.

„Vidíš, Valašu?“ řekl mi. „Vidíš?“

Zdálo se mi, že jsem po celé hodiny bojoval o to, abych neviděl ty strašlivé vidiny, jež na mě Morjin sesílal. Ale nebojoval jsem dost tvrdě. Ani zběsilá vůle k boji, jíž jsem se naučil od Kanea, nestačila odehnat ani je, ani Morjina.

Konečně ze mě Morjin ruku sňal. Stál pod miliony hvězd visících jako nože nad našimi hlavami. Tím nejsmutnějším hlasem mi řekl: „Teď jsi viděl svůj osud. Ale víš, že existuje jediný, jen jediný člověk, který ho může změnit. A jen jediný způsob, který mě může přesvědčit, abych tě nechal žít.“

Shlédl na mé ruce, a já v nich uviděl prostý zlatý pohár. Než jsem stačil užasle zamrkat, vzal mi ho a podržel tak, abych viděl dovnitř.

A tam, ve třpytivých hlubinách hlubších než moře, jsem uviděl sám sebe, stojícího na vrcholu nejvyšší hory světa před velikým zlatým trůnem. Morjin, který na něm seděl, z něj sestoupil a natáhl ke mně ruku. Pak ukázal k východu a k západu, k severu a k jihu, k Delu a Surrapamu, k Sunguru a Alonii a všem ostatním královstvím světa. Řekl, že toto vše mi dá, abych tam vládl. Ataru mi dá jako královnu a budu vládnout tisíc let jako velkokrál Ey.

Dlouho jsem se do zlatého poháru, jenž držel přede mnou, upřeně díval. Viděl jsem Červenou poušť rozkvetlou květinami, a Vardaloon změněný v ráj. Viděl jsem válečníky odkládající po tisících své meče, a mír na celém světě.

Když jsem konečně zvedl hlavu, uviděl jsem, že i Morjin se změnil. Pokud to bylo možné, stal se ještě krásnějším než předtím. Zlaté oči mu změkly nesmírným soucitem, a zdálo se, že místo do své tuniky s vyšitým drakem je oděn do nepozemské mnohobarevné záře. Aniž mi to řekl, věděl jsem, že se z člověka změnil v jednoho z velikých Elijinů.

„Po tři věky,“ řekl mi, „jsem ve tvrdém a strašném světě musel dělat tvrdé a strašné věci. Mnohokrát jsem zabíjel lidi, stejně jako ty, Valašu Elahade.“

Utrpení, jež jsem viděl v jeho smutných a krásných očích, bylo skutečné. Způsobovalo pálení v mých očích a dotýkalo se mě hlouběji, než jsem dokázal snést. Jen zlatý pohár, který vyzařoval léčivé světlo jako tu nejchladnější a nejsladší vodu, mi bránil v tom, abych nepadl k zemi a nerozplakal se.

„Ale Kámen světla bude brzy nalezen,“ řekl mi, dívaje se do poháru. „Starý svět bude zničen a nový vytvořen. A ty a Atara – všechny vaše děti a vnuci – budete žít ve světě, který bude znát jen mír.“

Jen Morjin věděl, jak strašně jsem toužil po tom, co mi ukazoval. Ale to všechno byla lež. Nejhorší ze lží, pomyslel jsem si, je ta, o níž si člověk zoufale přeje, aby byla pravdou.

„Už jsi blízko, že?“ řekl mi Morjin.

Zavřel jsem oči a pomalu zavrtěl hlavou.

„Ano, máš k jeho nalezení velmi blízko,“ řekl. „Otevři oči, abych viděl, kde jsi.“

Strašlivě jsem toužil otevřít oči a vidět svět proměněný v místo světla a krásy.

„Otevři oči, prosím – je pozdě a brzy bude ráno.“

Stál jsem na přídi kymácející se lodi a místo jeho zlatého hlasu jsem naslouchal větru. Věděl jsem, že s ním už o mnoho déle bojovat nedokážu.

„Hvězdy, Valašu. Dovol mi dívat se na stejné hvězdy, které vidíš ty.“

Sevřel jsem rukou jílec meče, ale vzpomněl jsem si, že je zlomený. A tak jsem nakonec otevřel oči, abych se podíval na hvězdy stoupající na východě. Mistr Juwain mi kdysi řekl, že temnota nemůže být poražena v bitvě, ale pouze září dostatečně jasného světla. A tam, těsně nad tmavou čárou obzoru, zářila bílá hvězda, jež byla jasnější než kterákoli jiná. Upřel jsem oči na toto třpytivé světlo, které se nazývalo Valašu – Jitřenka, a když jsem se otevřel její záři, naplnila náhle oblohu jako slunce a zcela mě pohltila. Zmizel jsem v ní jako stříbrná labuť v posvátném ohni, který nemá počátek ani konec.

„Buď proklet, Elahade!“ slyšel jsem proklínající hlas jako z veliké dálky. A když jsem se otočil, abych se na Morjina podíval, byl pryč.

Svíral jsem zábradlí, lapal po dechu a děkoval za svou záchranu. Vdechuje vůni moře a štiplavý pach smůly utěsňující spáry skřípající lodi. Ačkoli na obloze ještě stále svítily hvězdy, slabá červená záře na východě ohlašovala brzký východ slunce.

Když jsem se vrátil na záď ke svým druhům, zjistil jsem, že je Kane vzhůru. Zdálo se, že je vzhůru vždycky. Nebo se spíš dalo říct, že zřídkakdy spí.

„Co je?“ zeptal se tiše, když jsem si sedl na svou kožešinu. „Vypadáš, jako bys uviděl ducha.“

„Něco horšího,“ odpověděl jsem šeptem. „Morjina.“

Mnohokrát mě Mistr Juwain varoval, abych toto prokleté jméno nevyslovoval; teď se zdálo, že i jeho pouhé vyslovení dokázalo Mistra probudit ze spánku. Samozřejmě, stejně rád vstával časně, a otevřená paluba lodi nyní zářila v prvním světle dne.

Oběma jsem jim řekl, co se mi stalo, když jsem stál u zábradlí. A Mistr Juwain řekl: „Dobře jsi udělal, Vale. Jitřenka, říkáš? Hmmm, zajímavá variace meditací světla, jimž jsem tě naučil.“

Kaneovy oči byly jako černé tůně, temnější než noční moře. Zkoumaly palubu a stěžně, jako by hledaly Morjina. Pak Kane řekl: „Vadí mi, jak mnoho ví o smrti svého syna. Myslím, že se stává silnějším.“

Shodli se s Mistrem Juwainem na tom, že musím pokračovat ve svých meditacích, a stejně tak musím cvičit umění střežit přístup ke svým snům.

„A my dva musíme cvičit s mečem,“ řekl Kane mně. „Myslím, že ne všechny bitvy proti Morjinovi se povedou těmi zatracenými sny a iluzemi.“

Když jsem podotkl, že nemám meč, který bych mohl zkřížit s jeho, řekl: „Tak, a proč si tedy nějaký nevyrobíš? Jsem si jist, že kapitán Kharald nějaký kus dřeva navíc má.“

Ukázalo se, že mi kapitán s radostí věnuje kus zlomeného ráhna, který jeden z jeho mužů přinesl ze skladu – samozřejmě ne zadarmo. Řekl, že dobrý dub je cenný, ať je zlomený nebo ne, a chtěl za něj stříbrňák. Jenže my jsme neměli žádné stříbro, jen zlaťáky v Atařině měšci, a za každý z nich bychom si mohli koupit celý dubový háj. A tak jsme se rozhodli, že ořízneme okraj mince a dáme kapitánovi tyto zlaté odřezky. Takové znehodnocování královských mincí bylo samozřejmě zločinem, nebo by bylo, kdyby šlo o alonskou minci. Ale byla na ní vyražena hlava krále Anganda ze Sunguru, který byl Morjinovým spojencem, a nezdálo se proto, že by to někomu na palubě vadilo.

Většinu dopoledne jsem strávil opracováváním tvrdého dubového ráhna. Pod plachtami nadmutými větrem jsem odřezával dlouhé třísky dřeva svou dýkou – tou, již jsem vrazil do srdce Ralduovi. Nebyl to nejvhodnější nástroj na takovou práci, ale jeho godhranská ocel řezala docela dobře. Když stálo slunce v nadhlavníku a rozpalovalo palubu, měl jsem už dřevěný meč dlouhý jako kalama. Protože je dřevo lehčí než ocel, udělal jsem meč mnohem silnější než čepel, na niž jsem byl zvyklý, abych zachoval jeho váhu. Ale byl dobře vyvážený a zacházelo se s ním tak dobře, že jsem proti Kaneovi obstál po většinu času našeho prvního cvičení. Ačkoli mou obranou nakonec pronikl, zdálo se, že s tím měl čím dál tím víc práce.

Celý den a příští noc jsme pluli k západu. Počasí nám přálo. Kapitán Kharald nám řekl, že jsme za čtyřiadvacet hodin urazili sto mil. Příští den ráno jsme dosáhli bodu, který ležel přesně na západ od Orunu u Nedu. Tam se obloha zatáhla, vítr zesílil a moře se rozvlnilo. Loď se kolébala a propadala v deset stop vysokých vlnách, a naše žaludky činily totéž. Zvláštní choroba, nazývaná mořská nemoc, se k nám přikradla jako horečka, jež pochází ze zkaženého masa. Nejvíc postihla mě a Marama, zatímco Ataře, Alfanderrymu a Liljaně se takové potíže zcela vyhnuly. Mistr Juwain, který u moře vyrostl, mořskou nemoc sotva pociťoval. Pokud šlo o Kanea, loď by se musela převrátit a vyklopit nás do oceánu, než by si vůbec na něco postěžoval.

„Ach, och, ouu!“ naříkal Maram. Klečeli jsme bok po boku, nakláněli se přes záď lodi a odevzdávali moři svůj oběd. „Ach, to už je příliš! To je ještě horší – už nikdy znovu nevstoupím na loď!“

Nad námi vyl vítr jako trpící zvíře a vrcholky vln byly zpěněné. Lodní stěžně s podkasanými plachtami sténaly ještě hlasitěji než Maram.

„Já chci zpátky, Vale,“ řekl Maram, když do boku lodi udeřila veliká vlna. „Je mi jedno, jestli někdy najdeme Kámen světla.“

I když jsem věděl, že k nalezení tak dlouho hledaného poháru nemáme daleko, přitiskl jsem si ruku k žaludku a řekl: „Tak dobře – vrátíme se.“

Maram na mě pohlédl přes spršku vodní tříště. „Myslíš to vážně, můj příteli?“

„Ano, proč ne? Vrátíme se co nejrychleji do Meše. Určitě nás s radostí přivítají, i když jsme při své výpravě neuspěli.“

„A tvá rodina nás pozdraví, že?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Lord Harša taky.“

Při zvuku tohoto jména Maram zakvílel ještě hlasitěji a vykřikl: „Och, lord Harša – málem jsem na něho zapomněl!“

Naklonil se ještě hlouběji přes zábradlí – tak hluboko, že jsem ho musel chytit za opasek, protože jsem se bál, že spadne do moře. Měl by mi být vděčný, že jsem mu zachránil život, ale místo toho zasténal: „Nech mě jít a skoncovat to! Ach, já chci umřít, já chci umřít!“

Trochu odvahy nám dodalo, když nám Kane později řekl, že si na houpání lodi brzy zvykneme stejně jako kapitán Kharald a jeho posádka. Když jsem vypil trochu čaje, který uvařil Mistr Juwain, aby ulevil našemu trápení, vrhl jsem své zdevastované a vyprázdněné tělo na kožešinu na palubě a snažil se ležet co nejklidněji na kymácející se palubě. Usnul jsem a měl temné sny, sny o smrti. Těžko říct, jestli pocházely od Morjina nebo z mé vlastní mizérie, ale zdálo se, že spojenec Mistra Juwaina, který měl nad mými sny bdít, byl této noci špatným strážcem.

Příštího rána se moře nicméně poněkud uklidnilo, a stejně tak i můj žaludek. Zjistil jsem, že dokážu vstát a zadívat se na vlnící se modř na obzoru. Jeden z mužů kapitána Kharalda, další zrzek jménem Jonald, ukázal na mlhavý kousek země na pravoboku a řekl, že je to jeden z Větrných ostrovů. Ty tvořil dlouhý řetěz skalnatých výčnělků, jenž se táhl v délce více než tří set mil mezi Nedu a pobřežím Eanny na jihu. Plavba probíhá dobře, řekl, a od vyplutí z malého města krále Vakuruna jsme už urazili nějakých dvě stě padesát mil. Dalších sto padesát mil nás přivede do velkého přístavu v Ivalu.

Využili jsme této příležitosti, abychom uspořádali krátkou poradu a rozhodli o dalším postupu, jak dosáhnout ostrova Labutí. Kane promluvil za nás za všechny, když řekl: „Kapitán Kharald je chamtivý člověk, ale ve své práci se vyzná. Myslím, že má dobrou loď a dobrou posádku. Proč by nás na ten ostrov nedovezli?“

Atara vytáhla svůj měšec a zatřásla s ním, až mince zazvonily. „Chamtivý, to bych teda řekla.“ Odfrkla si. „Dobrá, máme pro něho zlato. Ale bude to stačit?“

Tato otázka vyvstala o hodinu později, když jsme si vzali kapitána Kharalda stranou a přednesli mu svůj návrh. Když pochopil, kam chceme vlastně cestovat, pohlédl na nás zděšeně a řekl: „Ostrov Labutí říkáte? Proč tam chcete plout? Je prokletý.“

„Jak prokletý?“ zeptal jsem se ho.

„To nikdo s jistotou neví. Ale říká se, že jsou tam draci. Nikdo se tam nikdy neplaví.“

Vysvětlil jsem mu, že se na ten ostrov musíme dostat, a to brzy, a také jsem mu řekl o slibech, které jsme složili v paláci krále Kiritana, a o našich nadějích znovu získat Kámen světla.

„Kámen světla, Kámen světla,“ řekl kapitán Kharald s povzdechem. „Ve všech přístavech od Ivala až po Elyssu jsem neslyšel mluvit o ničem jiném. Ale váš zlatý pohár už určitě neexistuje. Musel být už dávno roztaven do mincí nebo šperků.“

„Roztavený, ha!“ zvolal Kane. „Může být roztaveno samotné slunce? Kámen světla není obyčejné zlato.“

„Možná není,“ řekl kapitán Kharald uvážlivě. „Ale já jsem vždycky znal jenom jeden druh zlata.“

Významně se usmál na Ataru, jako kdyby dokázal nahlédnout pod její plášť. Porozuměla jeho hrabivému pohledu až příliš dobře, vytáhla svůj měšec a podala mu ho.

„Aha, tak vy máte zlato, že?“ řekl. Jednou rukou potěžkal měšec, zatímco druhou si hladil ryšavý vous. Pak měšec otevřel a jeho zelené oči mu při pohledu dovnitř zasvítily jako smaragdy. „Krásné, krásné – ale co zbytek?“

Atara vrhla krátký, ostrý pohled na mě, a pak řekla: „To je všechno, co máme.“

„Dobře, když je to všechno, co máte, nedá se nic dělat,“ řekl, jako by utěšoval ubohou vdovu, která musí žít z nuzného dědictví. „Ale ostrov Labutí leží víc než tři sta mil od Ivala. A k tomu přes Dračí kanál.“

„Jsou to všechny peníze, které máme,“ řekla Atara znovu.

„Věřím vám,“ řekl. „Ale zlato je zlato, a všechno nemá podobu mincí.“

Ukázal na zlatý medailon, který Ataře zavěsil kolem krku král Kiritan, a upřel oči na zlatý pohár ve středu reliéfu. Pak pohlédl na Kanea a Liljanu, i na nás ostatní.

„Očekáváte, že vám dáme toto?“ řekla Atara, dotýkajíc se svého medailonu.

„Má drahá, já neočekávám nic,“ řekl. „Ale na ten vás ostrov je velice dlouhá cesta.“

Teď se Atařiny prsty sevřely, jako by se chystala sáhnout po meči. Nikdy jsem ji neviděl tak rozzlobenou. „Tyto medailony nám dal král se svým požehnáním, abychom mohli být známi a ctěni ve všech zemích.“

„Král Kiritan je veliký muž,“ řekl kapitán Kharald. „A vám se dostalo veliké cti. Ale kdo by mohl získat větší čest než ti, kdož jsou ochotni dát zlato, po němž touží všichni lidé, za ten jemnější kov Kamene světla, který má jen tak málo lidí odvahu hledat?“

Jeho chytrá slova nás všechny zahanbila, a my jsme pohlédli jeden na druhého v tichém pochopení, čím bychom měli za svou přepravu na ostrov Labutí zaplatit.

„Dobrá,“ řekl jsem, dotýkaje se slov napsaných na obrubě medailonu. „Jestli to spraví toto.“

„Och, obávám se, že přeplout Dračí kanál bude stát mnohem víc,“ řekl nám. „Jsou to nebezpečné vody. Jsou tam zlé proudy. A v poslední době jsou ještě nebezpečnější, když teď Hesperové vyslali své lodě, aby blokovaly surrapamské přístavy.“

Smutně nám řekl o válce, která rozpoltila jeho domovinu; dal nám na srozuměnou, že utrpěl veliké ztráty, když musel přemístit své sklady a lodi do Ivala.

„Takže vidíte, že v dnešní době je třeba být opatrný,“ řekl. „A opatrnost vyžaduje, aby člověk podstupoval velké riziko pouze s vyhlídkou na velký zisk.“

Kývl jsem na měšec, který stále svíral v ruce, a řekl jsem: „Ty mince můžete mít. Naše medailony také. Co od nás ještě požadujete?“

„Můj dobrý princi,“ odpověděl, „já nežádám nic. Aspoň nic víc než spravedlivou kompenzaci za strašné riziko.“

Nyní upřel pohled na prsten, který mi dal můj otec. Jeho dva diamanty jiskřily v ranním světle.

„Chcete, abych vám dal tohle?“ řekl jsem, zvedaje svůj rytířský prsten. Vzdal bych se své ruky, abych získal Kámen světla? Vzdal bych se své zbraně?

„Nu,“ řekl mi, „diamanty jsou dražší než zlato.“

Teď byla řada na mně, abych se rozzlobil. „Jsem snad prodavač diamantů?“

„Promiňte, jestli jsem vás urazil,“ řekl kapitán Kharald. „Nerad se hádám.“

Desetkrát jsem se pomalu nadechl, abych uklidnil zběsilé bušení srdce. Pak jsem řekl: „Dobře. Jestli chcete diamanty, můžete tyto dva mít. Ale ne prsten samotný, rozumíte?“

„Dobrá,“ řekl hlasem studeným jako moře. „Ale vy musíte pochopit, že bych nikdy nemohl riskovat svou loď za pouhé dva takové diamanty, jako jsou tyto.“

„Kolik by to tedy stálo?“ zeptal jsem se, zatínaje zuby. Kdybych měl diamantové brnění valarijského válečníka, mohl bych mu dát celou hrst diamantů – ale pěstí do tváře.

„Kolik jich máte?“ zeptal se mě.

„Jen tyto dva,“ řekl jsem, dívaje se na prsten.

„Jenom dva,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Vy, princ z Meše?“

„V Meši,“ řekl jsem mu, „zasazujeme své diamanty do brnění a do takových prstenů, jaký tu vidíte. Ale nikdy bychom žádný nevynesli mimo svou zemi.“

„Dobře, nerad někoho nazývám lhářem,“ řekl, potahuje se za rezavý knír. „Taky nerad smlouvám.“

Pohlédl jsem na Kanea a na ostatní, a pak jsem mu řekl: „Nabídli jsme všechno co vám můžeme dát.“

Kapitán Kharald se zadíval na Atařin zlatý náhrdelník, a pak i na zlaté prsteny, jež zdobily všech deset Maramových prstů.

„Vy chcete i mé prsteny?“ řekl Maram.

„Možná ne,“ řekl kapitán Kharald, vrtě znovu hlavou. „Možná je ta cesta prostě příliš nebezpečná. To musíte pochopit.“

Při zvuku jeho studeného hlasu Kane konečně ztratil trpělivost. Rychle jako blesk vytrhl svůj meč a podržel ho tak, aby odrážel paprsky slunce.

„Tak, ani já nemám rád smlouvání,“ řekl hlasem studeným jako ocel. „Nabídli jsme vám víc, než je slušné. Rozumíte vy?“

„Tasíte meč,“ řekl kapitán Kharald ledovým hlasem, „proti kapitánovi lodi?“

Při těchto slovech vytasili své tesáky Jonald a dalších deset kapitánových mužů. Všichni ovšem už viděli Kaneovu práci s mečem, a tak se drželi zpátky.

„Ne, proti vám ne, kapitáne,“ řekl Kane. „Nemám chuť na vzpouru, jen na malé cvičení, ech?“

S těmito slovy pomalu napřáhl meč za sebe, jako by procházel prvním pohybem umění zabíjet, jemuž mě naučil.

„Moji muži vás beze mě nikdy na ostrov Labutí nedovezou,“ řekl kapitán Kharald. „Když mě zabijete, nic nezískáte.“

„Nic kromě zadostiučinění,“ zavrčel Kane.

„Kane!“ zvolal jsem náhle. Nelíbil se mi výraz v jeho tmavých očích.

Kapitán Kharald se podíval zpříma na Kanea a řekl: „Vy musíte udělat to, co musíte. A já musím udělat totéž.“

Pomyslel jsem si, že ať měl kapitán Kharald jakékoli chyby, nedostatek odvahy k nim rozhodně nepatřil. Vystoupil jsem a přiměl Kanea zastrčit meč. S úlevou jsem si všiml, že i kapitánovi muži schovali zbraně. Kapitánovi Kharaldovi jsem řekl: „Jste jistě kapitán této lodi – a právě tak i pán své vlastní vůle. Dokud je Červený drak držen v šachu, vždycky jim budete.“

Pokračoval jsem a řekl mu, že je nutno klást Morjinovi odpor, aby neudělal ze všech lidí otroky. Nalezení Kamene světla bylo klíčem ke všemu. Snažil jsem se najít dostatečně působivá slova, jež by ho dokázala přesvědčit. Aniž bych vědomě třímal meč valardy, o kterém Morjin mluvil, otevřel jsem mu své srdce. Ale zdálo se, že to nestačí.

„V Ivalu jsou jiné lodi,“ informoval nás studeně. „Snad vás některá z nich vezme.“

S tím odešel do své kabiny.

Když se jeho muži rozešli po své práci, Maram řekl: „No, on má vlastně pravdu, že v Ivalu najdeme jiné lodi a kapitány, že?“

„Tak, najdeme,“ zamumlal Kane. „Piráty, válečné galéry a jiné obchodníky, méně zásadové než on.“

„Zásadové?“ řekl jsem s užaslým pohledem na Kanea.

„Přesně tak,“ řekl. „Kapitán Kharald má přesnou představu o tom, co požaduje za naši přepravu. Nenechá se zviklat žádným argumentem nebo hrozbou.“

„V pořádku,“ poznamenal Mistr Juwain, „je samozřejmě dobré být zásadový. Ale jsou vyšší zásady, podle nichž je třeba žít.“

Maram na to přikývl. „Možná jsme tedy my nebyli připraveni dát všechno. Možná jsme mu měli nabídnout jeden z našich gelstei.“

Kane ukázal bradou na vnitřní stranu Maramovy červené tuniky, kde obvykle ukrýval svůj ohnivý kámen, a řekl: „Ha, předpokládám, že ty jsi ochotný se vzdát svého gelstei jako první?“

Maram pod jeho pohledem zrudl hanbou a pomalu zavrtěl hlavou.

„Nevěřím,“ řekla Liljana, „že jsme ty gelstei získali jen proto, abychom jimi zaplatili za přepravu lodí.“

S tím jsme všichni souhlasili. Ale nikdo z nás nedokázal přijít na způsob, jak přesvědčit kapitána Kharalda, aby nás dopravil na ostrov Labutí.

„Co tedy budeme dělat?“ zeptal se Maram.

A Kane řekl: „Tak, počkáme. Zítra doplujeme do Ivala. A tam si budeme muset najít jinou loď.“

Tato vyhlídka nás všechny poněkud znepokojila, protože jsme ke kapitánovi Kharaldovi a jeho Sněžné sově získali jakousi zvláštní důvěru. Po večeři jsme se posadili na palubě a ve stavu hluboké melancholie jsme hleděli na hvězdy. Chladný vítr přinášel nářky ze vzdálených koutů světa. Zdálo se, že i ubývající měsíc zesmutněl.

Pak Alfanderry vytáhl svou mandolínu a začal zpívat. Zpočátku byla jeho slova v té nemožné řeči, jíž snad žádný člověk nedokáže nikdy porozumět. Ve zvucích, jež prýštily z jeho hrdla, byla veliká bolest, ale i veliká krása. Nikdy jsem ho neslyšel zpívat tak dobře. Možná, pomyslel jsem si, jeho píseň zjasněla tím, že poslouchal píseň velryb. Zdálo se, že i Plamínek tuto novou kvalitu Alfanderryho hudby vnímal, protože se vznášel přímo nad ním a při každém tónu zazářil jako roj blýskavic.

Pak se okolo nás shromáždili muži kapitána Kharalda, aby Alfanderryho hře na mandolínu také naslouchali. Věděl jsem, že nikdy před tím nic takového neslyšeli. Pak vyšel ze své kajuty kapitán Kharald a zahleděl se na Alfanderryho, jako by ho viděl poprvé v životě.

Když Alfanderry konečně skončil a vzhlédl, uvědomil si teprve teď, jaké měl obecenstvo. „Hej,“ řekl. „Myslím, že se k tomu dostávám blíž. Možná jednoho dne…“

„Co to bylo za píseň?“ zeptal se svým drsným hlasem Jonald. „Nerozuměl jsem z ní ani slovo.“

„Myslím, že já taky ne,“ odpověděl Alfanderry, směje se společně s Jonaldem a ostatními námořníky.

„No, a znáš nějaké písničky, kterým rozumíme?“ zeptal se Jonald.

„To nevím – co byste rádi slyšeli?“

Poněkud mě polekalo, když kupředu náhle vystoupil kapitán Kharald a řekl: „Co takhle Král lodivodů? To je dobrá písnička pro noc, jako je tato.“

Alfanderry s úsměvem přikývl a začal ladit svou mandolínu. Pak se na kapitána Kharalda usmál a začal hrát:

V Thaluvale byl jeden král,

jmenoval se Koru-Ki,

postavil stříbrnou loď, aby plul

po hvězdném moři nebes.

Byla to smutná písnička, plná touhy a velkých činů; vyprávěla o tom, jak za Věku práva král Koru-Ki vyplul z Thalu hledat proudící světla Severního průjezdu, o němž se říkalo, že vede z okraje světa ke hvězdám. Byla to dlouhá píseň. Když Alfanderry skončil, měsíc stál vysoko na obloze.

„Děkuji,“ řekl mu kapitán Kharald zdvořile. Jeho muži se začali trousit pryč, za svými povinnostmi nebo do svých kójí. Ale on tu zůstal stát ještě dlouho poté, a díval se na Alfanderryho zvláštním pohledem. „Děkuji ti, minstrele. Kdybych věděl, že máš takový hlas, nebyl bych nechal krále Vakuruna zaplatit za vaši přepravu.“

Pak se také odebral na lože, a my jsme učinili totéž.

*

Do Ivala jsme dorazili příští den dopoledne. Stejně jako Varkall nebo Tria, bylo i Ivalo říčním městem, postavené v ústí řeky Rune. Ale nemělo v sobě nic ze skvělosti a krásy Trie, a mělo až příliš mnoho ze špíny Varkallu. Příliš mnoho domů a budov bylo ze dřeva, nakupených v páchnoucích a prašných čtvrtích. Na rozdíl od starého Imatru ležícího sto mil proti proudu Rune to bylo nové město, sotva tisíc let staré. Blátivé břehy, na nichž se rozprostíralo, nezdobily žádné věže. Přes blátivou řeku Rune se neklenuly žádné zářící mosty z živého kamene. Město neobepínaly žádné velkolepé hradby. Obyvatelé Eanny, jež byli snad nejlepšími námořníky na světě, rádi říkali, že jsou lépe chráněni dřevěnými hradbami svých lodí.

Mnoho z nich kotvilo v přístavu, kam jsme vpluli. Viděli jsme luggery a velrybářské škunery, bárky a bilandery – a samozřejmě galioty a válečné lodi eannské flotily. Všechny kotvily u mol vyčnívajících ze západního břehu Rune. Východní břeh zaujímaly četné loděnice a skladiště – a taverny a hostince sloužící námořníkům.

Sněžná sova zakotvila u přístaviště patřícímu jednomu z přátel kapitána Kharalda. Vedle nás kotvil další bilander, jemuž velel Surrapamec Toman. S kapitánem Kharaldem byli staří přátelé. Stejně jako kapitán Kharald to byl statný muž s hustou kšticí vlasů – ačkoli měl již šedivý plnovous. Když Sněžná sova stáhla plachty, přišel na palubu a pozdravil Jonalda a ostatní, které znal. Pak ho kapitán Kharald pozval do své kabiny, aby si vypili sklenku pálenky a popovídali si o své vlasti.

„No,“ řekl jsem Kaneovi, „měli bychom vyvést koně a najít si jinou loď.“

Sešli jsme dolů do skladiště, abychom se o to postarali. Altaru a ostatní koně se během plavby pěkně spravili, a nejspíš by byli rádi zůstali ve svých stájích a dál si pochutnávali na obilí. Nezdálo se ani, že by některý z nich trpěl mořskou nemocí.

Právě když jsem na palubu vyváděl Altarua, vyšel ze své kabiny kapitán Kharald a přistoupil ke mně. Počkal, až se ke mně připojí i moji druhové, a pak nás všechny překvapil, když řekl: „Jestli si stále přejete plout na ostrov Labutí, vezmu vás tam.“

„Ano, přejeme,“ řekl jsem, mluvě za své přátele. „Ale proč ta změna názoru?“

Na tváři kapitána Kharalda se objevil smutný a současně rozhněvaný výraz. „Dostal jsem špatné zprávy ze Surrapamu. Hesperové prolomili obrannou linii na řece Maron a obsadili spoustu tamních území. V mé vlasti je hlad. Rozhodl jsem se naložit obilí a plout do Artramu. Jsem ochoten vás vzít cestou na ostrov Labutí.“

„Tak, jste ochoten, a my jsme rádi,“ řekl Kane. „Ale za jakou cenu?“

„Princeznin měšec bude stačit,“ řekl kapitán Kharald. Ukázal na Atařin medailon a pak pohlédl na můj prsten. „Ty ostatní věci jsou vám drahé a měli byste si je ponechat.“

Nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Poděkoval jsem kapitánu Kharaldovi a usmál se, když mu Atara spěšně podala měšec dřív, než si to zase rozmyslí.

„Teď se musím omluvit,“ řekl kapitán Kharald, když strčil měšec do kapsy. „Musím před odplutím zařídit spoustu věcí.“

Odešel a zanechal nás stát zmatené s našimi frkajícími koňmi.

„Nechápu to,“ řekl Maram, dívaje se na námořníky a přístavní dělníky, kteří zaplavili palubu a začali připravovat vykládku a nakládku zboží.

Pak Mistr Juwain vysvětlil: „Lidé bojují po celý život ve svém nitru sami se sebou. A někdy, v jediné chvíli, v té bitvě zvítězí.“

Přesto jsme vyvedli koně na molo a vydali se s nimi do hlučných ulic Ivala, abychom jim dopřáli trochu pohybu. Celý den jsme se toulali pobřežními čtvrtěmi. Všiml jsem si, že jsou Eannci smíšený národ: mnozí měli vlasy rudé jako kapitán Kharald, zatímco jiní byli blonďáci se světlou pletí, jejichž předky museli být Aryané, kteří toto království kdysi dávno dobyli. Byli zde také muži a ženy s hnědými vlasy a tmavší pletí Delianů, podobní Maramovi, a nemálo z nich neslo rysy hesperské rasy, se svou mahagonovou pletí a dlouhými černými kadeřemi. Snažili jsme se všem vyhýbat, měli jsme kápě stažené hluboko do očí a hleděli si svého. Protože Eanna, jak nám bylo řečeno, byla zemí asasinů a špehů, spiknutí a uzurpací. Morjin zde měl velkou moc kvůli četným Kallimunovým kněžím, kteří se tu usadili v tajných citadelách, a dokonce i v paláci samotného starého krále Hannibana.

Pozdě odpoledne jsme na nízkém vršku asi míli od loděnic objevili úzkou uličku jménem ulice Mečů. Navštívil jsem tam různé kovárny a obchody v naději, že najdu čepel, jež by nahradila tu zlomenou, ale meče, které jsem tu viděl, byly jen ubohé kvality, a já bych svůj medailon neprodal za žádný z nich, i když jsem toužil mít ve své pochvě opět čepel z dobré oceli. Rozhodl jsem se zůstat při cvičení s dřevěným mečem. K boji by se samozřejmě nehodil, ale aspoň mi pomůže se udržet v kondici, dokud nenajdu něco lepšího.

Před setměním jsme se vrátili na loď. Tam přístavní dělníci pilně vykládali balíky tuleních kůží a sudy velrybího tuku, a nakládali pytle pšenice. Ta práce jim zabrala skoro celé tři dny. Když byly nákladové prostory konečně znovu plné, zkontroloval kapitán Kharald lanoví a vyvážení lodi, a pak jsme s odlivem vypluli do Surrapamu přes ostrov Labutí.

Prvních sto mil plavby za dobrého počasí a příznivého větru bylo docela snadných. Následujícího dne, když jsme obepluli mys Bouří na nejzápadnějším výběžku kontinentu, se však moře rozvlnilo. I obloha potemněla, i když kupodivu nepršelo. S velkým ostrovem Thalu na západě jsme vpluli do Dračího kanálu.

Temné vody zde pohazovaly Sněžnou sovou nahoru a dolů, jako by zkoušely její pevnost a dovednost posádky. Ta, jak jsem viděl, byla svým způsobem stejně schopná jako mí bratři v zacházení se zbraněmi. Kapitán Kharald stál často nedaleko přídě a divoce se šklebil, zatímco rudé vlasy mu vlály ve větru. Na jeho ostré rozkazy, jimiž překřikoval burácení oceánu, natáčeli Jonald a ostatní námořníci loď sem a tam proti větru a postupovali kupředu proti vlnám. Kouzlo tohoto manévru mě naplňovalo úžasem; kapitán Kharald tomu říkal křižování. Skoro celé tři následující dny jsme strávili křižováním v obecném kursu k jihu, k Surrapamu.

Pátého dne plavby z Ivala se nám naskytl pohled, jenž nás všechny zarmoutil: byl to vrak obchodní lodi, mrtvý a nakloněný k jedné straně. Když jsme však připluli blíž, uviděli jsme, že příčinou její zkázy nebylo najetí na některý z četných útesů lemujících pobřeží Thalu, jak kapitán Kharald nejdříve předpokládal, ale oheň: z jejích ráhen ještě visely cáry zčernalých plachet a dřevo bylo ohořelé. Ale bylo zde i mnoho známek po boji. Ze stěžňů trčely černé šípy jako ostny dikobraza a zohavené mrtvoly mnoha námořníků ležely na krví zbrocené palubě. Strašlivý zápach, vanoucí od mrtvé lodi, nám řekl, že zkázu nikdo nepřežil. Kapitán Kharald chtěl k nešťastné lodi přirazit, aby se o tom přesvědčil, ale vzdouvající se moře jakémukoli takovému manévru zabránilo.

„Kdo myslíte, že to udělal?“ zeptal se ho Maram, když se všichni shromáždili na levoboku Sněžné sovy, aby se na nešťastnou loď podívali.

„Piráti, nejspíš,“ řekl kapitán Kharald. „V Thalu je mnoho pirátských enkláv.“

Maram se otřásl a zamumlal, že nic nemůže být horší než takoví otrlí lupiči a psanci. A pak vlny černou loď zvolna otočily, a to, co jsme uviděli, vypovídalo o něčem mnohem horším. Protože tam, přibité k hlavnímu stěžni, viselo spálené a zmučené tělo nějakého muže.

„Tak, slyšel jsem, že Thaluánci neznají slitování,“ řekl Kane. „Ale neslyšel jsem, že jsou přibíječi na kříž.“

„Ne, to nejsou,“ připustil kapitán Kharald. „Je to určitě práce nějaké hesperské válečné lodi. Říká se, že Hesperové začali přibíjet na kříž ve jménu Červeného draka.“

„Ukřižují nás, jestli nás chytí, jak vezeme obilí do Surrapamu,“ řekl jeden z lodníků. „Nebo námi nakrmí žraloky.“

Kapitán Kharald vydal rozkaz, aby jeden z námořníků držel hlídku v koši vysoko na předním stěžni. Všichni jsme vrhali nervózní pohledy na šedý oceán okolo sebe, zatímco vítr poháněl Sněžnou sovu dál na jih a mrtvou loď jsme zanechali za sebou.

Ale jedna věc je odplout od takového strašného divadla na lodi postavené z pevného dubu, a jiná vyhnat ten pohled z duše. Té noci mě strašné sny přibily k palubě lodi. Zdálo se mi, že jsem se celé hodiny pokoušel zaštítit před Morjinovými šeptanými slovy, jež mě pálila jako dračí dech. Bylo třeba veškeré mé vůle, abych zůstal bdělý. Posadil jsem se, chvějící se a zpocený, a pátral jsem v temnotě po jakékoli známce země. Atara ke mně beze slova přistoupila a otřela mi tvář.

„Zase jsi měl sny,“ řekla po chvíli.

„Ano, sny,“ řekl jsem.

Moře pod námi se vzdouvalo a loď naříkala jako nemocný stařec. Studený vítr mě náhle zamrazil až do morku kostí. Zdálo se mi, že stále cítím zápach zčernalé lodi, již jsme předtím minuli.

„O čem se ti zdálo?“ zeptala se mě Atara.

Podíval jsem se na spokojeně chrápajícího Marama a ostatní druhy, pokojně natažené na svých kožešinách. A řekl jsem: „O smrti. Zdálo se mi o smrti.“

Na Ataru jako by náhle dolehl strašný smutek. Sedla si ke mně, objala mě a přitiskla ke svému teplému tělu. Tiše se rozplakala a skrze slzy řekla: „Ne, ne, ty nemůžeš zemřít. Nesmíš. Nesmíš – copak to nechápeš?“

„Nechápu co, Ataro?“

„Že kdybys zemřel, nechtěla bych žít ani já.“

Dlouho tak seděla, slíbávala mi slzy z oči a hladila mě po vlasech. A pak, aby mě ještě více upokojila, řekla: „Kámen světla určitě všechny takové sny zažene.“

„Kámen světla,“ řekl jsem. „Viděla jsi ho tedy?“

„Ne, myslím, že Mithuna měla pravdu,“ řekla mi. „Žádná věštkyně ho nikdy nemůže spatřit. Ale já vím, že se k němu blížíme, Vale. Musíme.“

Modlil jsem se, aby měla pravdu. Jak jsem ji držel v náruči, díval jsem se jí přes rameno do temnoty moře. A tam, mnoho mil odtud na jih, nad černými převalujícími se vlnami, se mi zdálo, že vidím malé zlaté světélko, jež proniká mraky a přitahuje nás k sobě.

Příštího rána při východu slunce zvolal muž na hlídce v koši, že spatřil vzdálené skály ostrova Labutí.

3

Bylo už skoro poledne, když jsme k ostrovu dopluli natolik blízko, abychom si jej mohli dobře prohlédnout. Tato západní část světa byla královstvím mlh, které ležely nízko nad zemí a často mnoho z ní skrývaly. Ukázalo se, že skály, které zpozorovala hlídka, patří ke čtyřem menším ostrovům přímo na východ od ostrova Labutí. Ostrov samotný, jako mořský koník, jehož hlava se dívá k západu a ocas se stáčí k jihovýchodu, byl mnohem větší – měřil na délku asi padesát mil. Podél jeho páteře zvedaly k nebi své štíty tři kuželovité hory. Zdálo se, že z té prostřední a nejvyšší stoupá vzhůru kouř, rozprostírající se nad ní do šedočerného mraku. Muži kapitána Kharalda se obávali, že je to dračí dech, a žádali, aby Sněžná sova z těchto prokletých vod odplula dřív, než se na nás drak vrhne a spálí nás svým ohněm.

B

B

„Draci, pch,“ řekla Atara pohrdlivě, když jsme stáli u zábradlí a prohlíželi si ostrov. „Na Ee už dva tisíce let žádný drak nebyl.“

„Žádný, kromě Červeného draka,“ přisvědčil Mistr Juwain. „A ten tady nemá žádnou moc.“

Zaťal jsem zuby, když jsem si vzpomněl na sny z poslední noci, ale mlčel jsem.

„Myslím, že nad ostrovem Labutí nemají moc žádní lidé,“ řekl nám Kane. „Říká se, že ho lidé nikdy nedobyli, ani tady nevytvořili žádné království.“

Pomyslel jsem si, že je to velice zvláštní. Ostrov Labutí ležel sotva šedesát mil přes Dračí kanál od Surrapamu, a v ještě menší vzdálenosti od Thalu na severu. A i když Surrapamci nebyli nikdy dobyvatelé jako Thaluánci, nebylo ani jim proti mysli se tu a tam nějakého kousku země zmocnit.

„Jestli tady nejsou žádní draci,“ řekl Maram, ukazuje na kouřící horu, „tak jaká kletba na této zemi leží?“

To nikdo z nás nevěděl. Dokonce ani kapitán Kharald nám o tom nemohl nic říct, protože kam sahala paměť lidí, lodi ze Surrapamu – stejně jako z Eanny a z Thalu – se ostrovu Labutí vyhýbaly.

„Možná,“ zaslechl jsem mumlat jednoho z mužů, „je to proto, že žádná loď, která se na ten ostrov plaví, se nikdy nevrátí.“

Jeho strach se rozšířil mezi celou posádkou, a zdálo se, že dokonce i Jonald se zdráhá vést Sněžnou sovu blíž k ostrovu. Tvář kapitána Kharalda ztvrdla jako skály, k nimž jsme pluli, a provrtal svou posádku ocelovým pohledem. Pokud by se někdo domníval, že toto není cesta pro ně, chtěl jim připomenout jejich povinnost dřív, než začnou mluvit o vzpouře.

Celý ten den jsme pluli podél severního pobřeží ostrova a hledali nějaké místo k přistání. Ale skalnaté stěny nás odstrašovaly; proudy zde byly také zrádné a kapitán Kharald si dával pozor na útesy, o něž by se jeho pevná loď mohla rozbít na třísky. Na noc jsme odpluli dále na moře, kde nehrozilo nebezpečí, že najedeme na mělčinu.

Příštího rána jsme obepluli nejzápadnější bod ostrova – vrcholek hlavy mořského koníka – a asi pět mil jsme pluli podél jejího ‚nosu‘. Když jsme dosáhli jeho špičky, znovu jsme změnili směr, tentokrát přímo k ‚břichu‘ ostrova. Vody zde byly klidnější a proudy ne tak silné. Když jsme připluli blíž k této mlhavé pevnině zvedající se z oceánu, uviděli jsme pláže a zelené výšiny nad nimi. Kapitán Kharald si vybral dobře vyhlížející pruh písku a zamířil se Sněžnou sovou k němu. Jeden z jeho mužů na přídi hlásil hloubku, již měřil pomocí olovnice. Konečně kapitán asi čtvrt míle od pobřeží nařídil zakotvit. Spolu s Jonaldem a dalšími šesti námořníky se k nám přidal a sledoval, jak Jonald řídí spouštění člunu, který nás odveze na ostrov.

„Tak daleko jsme zašli proti svému zdravému rozumu,“ řekl nám kapitán Kharald. „Ale nemůžete žádat, aby vás moji muži doprovázeli i na ostrově.“

Stál jsem tam ve svém brnění, černostříbrné kazajce a přilbě s labutími křídly po stranách, drže vrhací kopí, které mi dal bratr Ravar, a zářící štít svého otce. Kane měl svůj dlouhý meč a Maram svůj kratší; Atara měla svou šavli, smrtící luk a šípy. Liljana a Alfanderry se opásali svými šavlemi, i když pěkně ztupenými o Meliadovu kůži tvrdou jako skála. A Mistr Juwain, samozřejmě, nenesl žádnou zbraň. V sukovitých rukou svíral jen výtisk Saganom Elu, jako by se v jeho v kůži vázaných stránkách ukrývaly celé zbrojnice.

„Děkujeme, že jste nás sem dovezl,“ řekl jsem kapitánu Kharaldovi. „Bude stačit, když počkáte, dokud se nevrátíme.“

Za sebou jsem uslyšel zabručet jednoho z námořníků: „Jestli se vůbec vrátí.“

„Tři dny počkáme, ale víc ne,“ řekl kapitán Kharald. „Pak budeme muset plout do Artramu. Musíte pochopit, moji lidé hladoví.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ale nehladoví jen po chlebu.“

Pohlédl jsem na stěnu zeleně zvedající se nad pláží. Byl jsem si jist, že někde na tomto ztraceném ostrově konečně spatříme Kámen světla, kvůli němuž jsme přešli celou Eu. A pak najdeme způsob, jak ukončit války a utrpení, a lidé už nikdy nebudou znovu hladovět.

Slezli jsme do člunu po provazových žebřících zavěšených na boku lodi. Mrzelo mě, že jsme tu museli nechat své koně, ale neexistoval způsob, jak je dopravit na pobřeží. Seděli jsme mlčky ve člunu, zatímco Jonald a ostatní námořníci veslovali k pláži. Zdálo se, že rytmický zvuk vesel odměřuje zbývající chvíle našeho pátrání.

Když jsme se vylodili a člun se začal vracet k lodi, zůstali jsme chvíli stát na písku pláže. Ostrov se táhl asi pětadvacet mil na západ, a stejně tolik na východ. Odhadovali jsme, že ve své nejširší části musí být přinejmenším deset mil široký. Jak jsem tak naslouchal větru vanoucímu přes ostrov, uvědomil jsem si náhle, že nemám potuchy, kde by se mohl Kámen světla nacházet.

A neměl ji ani nikdo z mých přátel. Maram se zadíval na křičící racky poletující nad námi a řekl: „No dobře, Vale, a co teď?“

Obrátil jsem se na Ataru, abych se jí zeptal, jestli něco neviděla ve své křišťálové kouli, ale Atara jen bezradně rozhodila rukama a zavrtěla hlavou.

Existovaly čtyři světové strany, přičemž tři z nich tvořila souš, zatímco čtvrtou oceán. Postavil jsem se zády k moři a zadíval se ke kouřící hoře na severu. V tu chvíli se mi pojednou srdce rozbušilo rychleji. A tak jsem k té hoře vykročil.

Ostatní mě následovali. Pláž brzy vystřídal les, ale tak hustý, že byl téměř neprůchodný. Ať jsme hledali sebevíc, nedokázali jsme v něm najít žádnou stezku.

„Jsi si jistý, že bychom měli jít tudy?“ řekl Maram, ukazuje na les. „Nelíbí se mi, jak vypadá.“

„Pojď,“ řekl jsem a vykročil dál. „Nebude to tak zlé.“

„O Vardaloonu jsi říkal totéž,“ zakvílel. Při vzpomínce na naši cestu temným lesem se otřásl a natáhl si přes hlavu kápi. „Jestli uvidím jednu jedinou pijavici, tak se vracím, dobře?“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Můžeš se utábořit tady na pláži a počkat na nás, až se vrátíme s Kamenem světla.“

Při pomyšlení, že my získáme to, co si on tak hluboce přál, zatímco on bude sedět tady na písku, poněkud vystřízlivěl. Sebral odvahu a jenom zamumlal: „Tak dobře, ale ty půjdeš první. Jestli jsou tam pijavice, možná spadnou nejdřív na tebe.“

Ale ukázalo se, že v tomto lese nejsou žádní takoví odporní červi, a klíšťata nás neobtěžovala, i když byl podrost velmi hustý. Pokud jde o komáry, viděli jsme jen jediného. Ten, shodou okolností, přistál přímo na Maramově tučném nose. Maram v panice zapomněl na citlivost svého masitého výčnělku, energicky se po komárovi ohnal a málem si urazil nos. Vykřikl bolestí. Komár uletěl, ale Maram se zranil sám. Byl to nejlegračnější zážitek od té doby, kdy Plamínek vířil na Alfanderryho nose.

„Přestaňte se smát!“ zvolal Maram a tiskl si ruku ke krvácejícímu nosu. „Kde zůstal váš soucit? Nevidíte, že jsem zraněn?“

‚Zranění‘ mu Mistr Juwain ošetřil pomocí několika kousků plátna a nějakého listu, jehož kousky nacpal Maramovi do nosních dírek. A pak přistoupil Kane a zavrčel na Marama: „Šetři si svou udatnost na skutečné nepřátele. Nevíme, co na tomto ostrově najdeme.“

Jeho pokárání mi připomnělo, že o ostrově Labutí nevíme skoro nic. Draků jsme se určitě bát nemuseli, ale co nás čekalo hlouběji v lese, to nikdo nevěděl.

Když jsme znovu vykročili, použil jsem svůj štít, abych jím před sebou odhrnoval porost. V pravé ruce jsem svíral kopí. Nespatřil jsem ale nic hrozivějšího než červenou lišku, která se nám rychle klidila z cesty, a pár včel. Vlastně jsem z toho lesa měl docela dobrý pocit. Všechno živé se zde zdálo být mírné a zářilo svěží zelení. Dokonce i vzduch voněl sladce.

Cítil jsem se zde podivně doma, ačkoli zde bylo mnoho druhů stromů a rostlin, které mi byly cizí. Mistr Juwain některé z nich pojmenoval: ukázal nám veliké cedry s dlouhými pruhy červené kůry, tisy a velkolisté javory. Ostatní ani on nikdy neviděl. Ukázalo se ale, že Kane ano. Ukázal nám mečové kapradí a koňský lišejník, krásně růžové rododendrony a modrý bolehlav, huňatý jako brada starce. Každé z těch jmen vyslovil, jako by mluvil o nějakém dávném příteli, a každý ten název si Mistr Juwain pečlivě zaznamenal. Pomyslel jsem si, že součástí jeho soukromého pátrání je zapamatovat si jméno všeho na světě.

Postupovali jsme pomalu, protože jsme míjeli spoustu rostlin, jež bylo třeba identifikovat, a terén před námi příkře stoupal. Nalezli jsme i pár povalených stromů, které ztěžovaly chůzi. Kane nazval jeden z těchto mechem porostlých kmenů chůvičkou. Řekl, že se rozpadá na několik trouchnivějících částí, které pak slouží jako líhně pro semena ostatních stromů. Byly také domovem hrabošů a dalších malých zvířat.

„Nikdy jsem neviděl tak bujný les,“ řekl Maram, když funěl do kopce za mnou. „Jestli je Kámen světla tady, mohl by být kdekoli. Jak ho máme najít? Nevidím ani vlastní nohy pod sebou.“

Liljana ho ujistila, že by Sartan Odinan, pokud sem skutečně přišel, nepohodil Kámen světla jen tak do křoví. „Nevzdávej se naděje, mladý princi. Možná v jedné z těch hor, které vidíme, najdeme jeskyni.“

Ty tři štíty nyní před námi zakrývala stěna vegetace, ale pokud se nám podařilo udržet přímý směr, po dalších pěti mílích bychom již měli přijít k úpatí té kouřící hory.

A tak jsme se dál probíjeli hustě zarostlým terénem. Trvalo nám skoro hodinu, než jsme urazili první půl míle. Protože do večera zbývalo sotva pár hodin, a do odplutí Sněžné sovy jen tři dny, zdálo se, že dokážeme prozkoumat jen nepatrný kout tohoto ostrova.

A pak, po další půl míli, jsme vyšli na hřeben předhoří. Les náhle zřídl a ustoupil tisům a javorům. Mezerami mezi stromy jsme shlíželi do nejkrásnějšího údolí, jaké jsem kdy v životě spatřil.

„Ach bože!“ zvolal Maram. „Tam jsou lidé!“

Viděli jsme všude známky jejich přítomnosti. V údolí bylo mnoho pruhů zeleně, což mohla být jedině pole, oddělených od sebe pásy stromů, jež vypadaly jako třešně a švestky. Na úpatí těch tří hor se třpytilo modré jezero. Tam také, nedaleko jižního břehu jezera, obklopena ulicemi barevně natřených domů, stála veliká krychlová budova, jejíž bílý kámen zachycoval sluneční světlo pronikající trhlinou v mracích. Liljana prohlásila, že jí to připomíná zříceniny Chrámu života v Trii.

„Musíme tam tedy jít,“ řekl jsem. Srdce mi teď divoce tlouklo.

„Ať tam žije kdokoli,“ řekl Kane, pozorně se dívaje přes údolí, „možná nás tady nechce. Měli bychom být opatrní, Vale.“

Vzpomněl jsem si jak se k nám přikradli Lokilaniové a málem nás zabili svými šípy dřív, než nás zachránila čirá náhoda.

„Budeme opatrní,“ řekl jsem. „Ale když leze člověk do lvího doupěte, opatrnost mu stejně moc nepomůže.“

S tím jsem znovu vykročil. Atara se držela po mé levici; měla šíp založený v luku a pozorně zkoumala okolní les. Za námi šel Mistr Juwain, následován Liljanou a Alfanderrym. Za nimi kráčel opatrně Maram, svíraje v ruce svůj ohnivý kámen, a ustrašeně sebou trhal pokaždé, když se ve větvích nad ním pohnula veverka nebo nějaký pták. Kane, jako obvykle, tvořil zadní voj.

O půl míle dál les ještě více zřídl a změnil se v pastvinu, na níž rostlo jen pár osamělých stromů. Tráva zde byla vysoká a bujná, a tak zelená, jak jen může tráva být. Rostla zde spousta kopretin a pampelišek. Z květu na květ bzučely včely a pokojně sbíraly nektar. Někde před námi se ozývalo vzdálené bečení ovcí. Jestli jsme skutečně vcházeli do lvího doupěte, pomyslel jsem si, svíraje své kopí a štít, pak jsme byli těmi lvy zcela určitě my.

Po chvíli jsme před sebou uviděli stádo asi padesáti nebo šedesáti tučných ovcí, jejichž rouno zářilo ve svitu slunce. A uviděli jsme i jejich ovčáka. A on uviděl nás. Na jeho tváři se objevil výraz naprostého úžasu. Ale kupodivu se v jeho zářivých černých očích neobjevila žádná známka strachu.

„Di nisa palinaii,“ řekl, zvedaje ruku jakoby na pozdrav. „Di nisa, nisa – lililia waii?“

Jeho slova mi nedávala žádný smysl. Zdálo se, že mu nerozumí ani nikdo z ostatních, ba ani Alfanderry.

„Jmenuji se Valašu Elahad,“ řekl jsem a přitiskl si ruku k hrudi. „Jak říkají tobě a kdo je tvůj lid?“

„Kilima nisti,“ řekl muž, vrtě hlavou. „Kilima nastamii.“

Ovčák, přibližně mého věku, byl oblečený v dlouhé kytli utkané z bílé vlny. Byl skoro stejně vysoký jako já, se slonovinovou pletí a dlouhým výrazným nosem, který jeho ušlechtilé tváři dodával velké důstojnosti – i lehký nádech divokosti. Jeho chování bylo jemné, zvědavé, vstřícné. Na pleteném, jasně zbarveném opasku neměl žádnou zbraň a v ruce nedržel nic hrozivějšího než ovčáckou hůl. To mě překvapilo skoro stejně jako jeho vzhled. Protože se svými hustými černými vlasy a očima jako černý jadeit mohl klidně být jedním z mých bratrů.

„Bože!“ řekl Maram, když se zastavil vedle mě. „Vypadá jako Valari!“

Moji přátelé, kteří ovčáka obstoupili, byli stejného názoru. Mistr Juwain řekl: „Je v tom nějaká záhada: ztracený ostrov, na němž stojí valarijský válečník, který se válečníkem být nezdá. A který ani nemluví jazykem, jímž mluví všichni ostatní lidé.“

Jestli to byla záhada pro nás, byli jsme my ještě větší záhadou pro něho. Přistupoval ke mně tak, jak by člověk přistupoval k divokému zvířeti: pomalu natáhl ruku a objel prstem labuť a sedm hvězd na mé kazajce. Dotkl se i ocelových článků mého brnění. Nakonec mi poklepal prstem na přilbu a pomalu zavrtěl hlavou.

„Di nisa, verlo,“ zamumlal. „Kananjii wa?“

Zdálo se mi poněkud neslušné, abych s ním mluvil zpod přilby, a tak jsem si ji sundal. Ovčák na mě vykulil oči, jako by se poprvé v životě podíval do zrcadla.

„Di nisa, nisa,“ řekl znovu, tentokrát poněkud pochybovačně. „Wansai paru di nisalu?“

Otočil se k Maramovi a ostatním. Na Liljanu se uctivě usmál, pak zúžil oči, když se mu zdálo, že zahlédl svůj odraz na lesknoucím se povrchu holé hlavy Mistra Juwaina. Dotkl se prstem tmavých kadeří Alfanderryho a okamžik se díval na Kanea. Ale nejdéle zkoumal Ataru. Zdálo se, že ho na ní okouzluje všechno. Prozkoumal její kožený krunýř a přejel prstem po tětivě jejího luku; s veškerou úctou, jakou by mohl projevit kapitán Kharald ke zlatu, se dotkl jejích dlouhých plavých vlasů.

„Di nisa athanu,“ zašeptal. „Athanasii, verlo.“

„Co je to za řeč?“ zeptal se Maram, kroutě hlavou. „Nerozumím ničemu z toho, co říká.“

„Já mu skoro rozumím,“ řekl Alfanderry. „Skoro.“

„Zní to trochu jako stará ardičtina,“ řekl Mistr Juwain. „Ale obávám se, že se jí nepodobá víc než hruška jablku.“

Kane ztratil trpělivost, možná ze všeho nejvíc s vlastní nevědomostí. Kývl na Liljanu a řekl: „Vy jste mluvila s Mořským lidem, ech? Nedokážete promluvit s tímhle člověkem?“

Liljana po celou dobu svírala v ruce svou malou figurku ve tvaru velryby. Nyní si ji přiložila k hlavě. Uvědomil jsem si, že modré gelstei nebyly jen kameny čtení myšlenek, ale také urychlovaly pochopení jazyků a snů.

„Nomja?“ řekl ovčák, dívaje se na figurku. „Nomja, nisami?“

Na Liljanině kulaté tváři náhle vykvetl spokojený úsměv, a pak otevřela ústa a všechny nás překvapila, když řekla: „Janomi… io di gelstei. Di blestei, di gelstei… falu.“

Pak začala ovčákovou řečí mluvit rychleji. Odmlčela se pouze, aby mu dala čas odpovědět a položit vlastní otázky. A pak s úsměvem, který rozzářil celou její bytost, začala mluvit znovu a udržovala plynulý proud rozhovoru. Podivná slova se z ní řinula jako vodopád. Ovce bečely a slunce zvolna klesalo, a my jsme dosud stáli a hovořili s ovčákem.

Pak Liljana oddálila gelstei od hlavy a řekla nám: „Říká, že se jmenuje Rhysu Araiu. A jeho lid se nazývá Maiiané.“

„A tento ostrov?“ zeptal se jí Kane. „Má také nějaké jméno?“

„Samozřejmě,“ řekla Liljana, usmívajíc se na něj. „Maiiané mu říkají Landaii Asawanu.“

„A co to znamená v našem jazyce?“ zeptal se Kane.

„Znamená to,“ řekla, „ostrov Labutí.“

Rhysu se pak vrátil ke svému stádu, a my jsme ho, jak si přál, přes pastvinu následovali. Brzy jsme došli k dost velkému domu postavenému z kamene a dřeva, natřenému zářivě žlutou barvou. Když jsme se blížili, Rhysu začal něco vzrušeně volat. Náhle se otevřely dveře a ven vyšla vysoká žena s vlasy stejně rovnými a černými, jako měl Rhysu, a pozdravila nás. Měla stejný nos a výraznou tvář jako mnoho Valariů. Rhysu nám ji představil jako Piliri a řekl, že je to jeho žena. Brzy se k nám připojili další tři členové jeho domácnosti: malý chlapec jménem Nilu a jeho starší sestra, Bria. Nejstarší z nich, možná starší než Kane, byla však babička Piliri, Yakira Araiu. Navzdory svému věku a bolavým kyčlím a kolenům to byla také vysoká žena; stála pyšně na prahu nad svou rodinou, zatímco nás Rhysu představoval. To, že se jí Rhysu tak očividně podřizoval, mě poněkud překvapilo, a ještě víc, když jsem zjistil, že hlavou rodiny Araiu je ona, a nikoli on.

„Divné, což,“ zamumlal Maram, „že by měl přijmout jméno babičky své ženy? Ale na tomhle ostrově je všechno trochu divné.“

Liljana se Yakiře uklonila a chvíli s ní rozmlouvala, a pak nám řekla, že Maiiané si předávají rodinná jména z matky na dceru – a z matky na syna.

„Jak tomu bylo za starých dob,“ dodala.

Pak nám řekla, že tady muži nevládnou svým ženám a dcerám. Ve skutečnosti tady nevládne nikdo nikomu: na ostrově Labutí není žádný král ani vévoda či lord. Zdálo se, že nejvýznamnější osobností je zde nějaká žena jménem Paní Nimaiu, již také nazývají Paní jezera. Yakira navrhla, že by nás jí Piliri měla představit.

„Říká, že by nás vzala dolů k jezeru sama,“ vysvětlovala Liljana, „ale už nemůže chodit tak daleko.“

Zdálo se, že Maiiané nemají žádné koně k jízdě, a dokonce ani voly, kteří by mohli táhnout káru. Možná bychom byli dokázali Yakiru těch pár mil k jezeru nést, ale to by nedovolila její důstojnost.

Yakira krátce promluvila s Piliri. Liljana její slova přeložila: „Říká, že jí Piliri musí říct všechno, co se tam stane.“

„Ach, já doufám, že se tam nestane nic,“ řekl Maram. „Tedy kromě toho, že najdeme to, pro co jsme sem přišli.“

Poté jsme se v čele s Piliri vydali na cestu. Zanedlouho jsme přišli na malou silnici vedoucí dolů do středu údolí. Byla vydlážděna kameny opracovanými tak přesně, že mezi nimi zbývaly jen uzoučké spáry. Silnici vinoucí se mezi poli a pastvinami lemovaly po obou stranách květiny. V příjemném svitu slunce a za zpěvu ptáků v sadech to byla jedna z nejpříjemnějších procházek, jaké jsem kdy podnikl.

Několikrát jsme se zastavili, abychom se pozdravili s dalšími ovčáky a farmáři, zvědavými na zvláštní podívanou, již jsme museli poskytovat. Když si prohlédli mé třpytící se brnění a s úžasem prostudovali mé přátele, nejeden z nich se k nám připojil. Když jsme dorazili na okraj města, bylo nás už přes třicet. A tam vycházeli z úhledných malých domů, natřených žlutě, červeně a modře, další Maiiané, aby se na nás podívali. Všichni vypadali jako moji krajané v Meši. Rozléhal se pokřik „Nisa, Nisa!“, jak Maiiané vybíhali z domů a dílen a lemovali ulice před námi. Jak jsme procházeli ulicemi, zástupy se za námi uzavíraly a utvořily průvod stovek vzrušených mužů, žen a dětí.

Piliri, jež nyní kráčela s velkou důstojností, nás vedla přímo k chrámu. Z jeho masivní mramorové budovy začaly vyzvánět zvony a vysílat svůj stříbrný hlahol do celého města. A zdálo se, že náš příchod vzrušil celé město, protože ulice zaplnily tisíce lidí. V zářivých proudech kytlí a různobarevných oděvů mířili k chrámu ze všech stran, a shromažďovali se na náměstí před ním lemovaném stromy, aby nás pozdravili a byli svědky toho, co pro ně muselo být mimořádnou událostí.

Mezi dvěma středními pilíři chrámu se vynořila vysoká, asi čtyřicetiletá žena, doprovázena šesti mladšími ženami, a pomalu se vydala dolů po schodech k nám. Měla stejně krásnou tvář a postavu jako má matka. Měla na sobě dlouhou bílou řízu se zeleným lemem. Přední část řízy zdobil filigránský vzor z malých černých perel, zatímco kolem čela a přes dlouhé černé vlasy měla stuhu z mnohem větších bílých perel. Těsně před námi se zastavila. Pak vystoupila dopředu Piliri, poklekla a políbila ženě ruku. Když znovu vstala, řekla: „Mi Lais Nimaiu-talanasii nisalu.“

Otočila se ke mně a k mým druhům a pokračovala: „Talanasii Sar Valašu Elahad. Eth Maramei Maršayk eth Liljana Ašvaran eth…“

A tak pokračovala, dokud nás všechny nepředstavila. Pak promluvila s Liljanou, která přistoupila blíž se svým modrým gelstei, aby překládala.

„Talanasii Lais Nimaiu,“ řekla Piliri, představujíc nám vysokou ženu. Řekla ještě pár slov, než kývla na Liljanu.

Liljana si přitiskla svou malou figurku k hlavě a usmála se na vysokou ženu. Nám řekla: „Toto je Paní Nimaiu. Také ji nazývají Paní jezera.“

Paní Nimaiu, stejně jako Rhysu, si nás chvíli prohlížela. Zdálo se, že její úžas vzbudily Atařiny plavé vlasy, stejně jako jejich naprostá absence u Mistra Juwaina. Ale největší zvědavost si vyhradila pro mě a mou výstroj. Její tmavé oči zkoumaly mé rysy, a pak zaklepala prsty na ocel mé přilby, již jsem držel pod paží. S mým svolením se dotkla prstem stříbrné labutě a hvězd vyšitých na mé kazajce. Nadechla se, jako by jí tyto tvary byly důvěrně známé. Její dech se zrychlil, když zkoumala jílec mého zlomeného meče. Chvíli přejížděla rukou po ocelových článcích mého brnění a po labuti a hvězdách na otcově štítu. Nakonec lehce sevřela prsty mé vrhací kopí, než ustoupila zpátky a ostražitě na mě pohlédla.

Za pomoci Liljany se mnou začala rozmlouvat: „Přinášíš do naší země divné věci,“ řekla. „Ve tvé zemi jsou obvyklé?“

„Ano.“ přiznal jsem, „většina válečníků, přinejmenším rytířů, je takto vystrojena.“

Liljana nad překladem okamžik váhala, protože nemohla najít v jazyce Paní Nimaiu výrazy pro slova rytíř nebo válečník. A tak je prostě řekla stejně jako já, ponechávajíc je nepřeložená.

„A co je válečník?“ zeptala se mě Paní Nimaiu.

„Válečník,“ odvětil jsem váhavě, „je ten, který jde do války.“

„A co je válka?“

Nyní šest žen, které doprovázely Paní Nimaiu, přistoupilo blíž, aby slyšely mou odpověď, stejně jako Piliri a mnoho dalších Maiianů. Vyměnil jsem si rychlé, nevěřícné pohledy s Mistrem Juwainem a Maramem. A pak jsem řekl: „To se dá těžko vysvětlit.“

Rozhlédl jsem se po Maiianech, kteří se na nás dívali zvědavě, ale beze strachu. Je možné, že nevědí nic o válce? Že se krvavá historie posledních deseti tisíc let jejich šťastnému ostrovu úplně vyhnula?

Zatímco jsem stál a přemýšlel, co mám Paní Nimaiu říct, dotkla se znovu jílce mého meče. „Je toto tedy výstroj pro válku?“

„Ano,“ řekl jsem, „je.“

„Mohu to vidět?“

Přikývl jsem a vytáhl to, co zbylo z mého meče. Zlomená čepel jasně zazářila v paprscích pozdně odpoledního slunce.

„Mohu to vzít do ruky, Sare Valašu?“

Nechtěl jsem jí dát do ruky svůj meč. Vložil bych jí do rukou svou duši? Nicméně, když jsem si připomněl, proč jsme na její ostrov přišli, její žádosti jsem pro dobrou vůli vyhověl.

„Je těžký,“ oznámila, když sevřela prsty kolem jílce. „Těžší, než bych si byla myslela.“

Nevysvětloval jsem jí, že kdyby čepel byla celá, byl by meč ještě těžší. Ale zdálo se, že Paní Nimaiu, jejímž bystrým očím uniklo jen málo, to pochopila, když se podívala na zubatý konec meče.

„Z jakého kovu je vyroben?“ zeptala se mě, poklepávajíc na čepel.

„Nazývá se ocel, Paní Nimaiu.“

„A jak se nazývá tato věc?“

„To je meč,“ řekl jsem.

„A k čemu je meč?“

Než jsem stačil odpovědět, přejela prstem po ploché straně čepele a chystala se přejet po ostří. „Pozor!“ vykřikl jsem. Ale už bylo příliš pozdě: ostří kalamy jí rozřízlo prst.

„Au!“ vykřikla a instinktivně si přitiskla zraněný prst k hrudi, aby zastavila krvácení. „Je ostrý – tak strašně ostrý.“

Vrátila mi můj meč, zatímco jí jedna z žen ruku ošetřovala. Do nesouhlasného šumu davu nám vysvětlila, že i když Maiiané používají své bronzové nože k prácí se dřevem a ke stříhání ovcí, žádný z nich není tak ostrý, aby při nejslabším dotyku řízl do masa.

„Och, už chápu,“ řekla, shlížejíc na svou řízu potřísněnou krví. „Na tohle je meč.“

Ucítil jsem, jak rudnu hanbou. Pak jsem se jí pokusil vysvětlit něco o válkách. Řekl jsem jí, že všechny národy Ey jsou připraveny bránit své země tím, že půjdou do války.

Vyjádřila svůj úžas nad tím Liljaně, jež ho převedla do nám srozumitelných slov: „Ale před čím se vaše země potřebují bránit?“ zeptala se mě. „Jsou vlci, kteří u vás žijí, tak divocí?“

Maram za mnou polohlasně zamumlal: „Ne, ale Iškané ano.“

Liljana to buď neslyšela, nebo se ho rozhodla ignorovat. A tak jsem vzal na sebe úkol ženě vysvětlit, jak jsme se my Valariové museli bránit proti našim nepřátelům – a jedni před druhými.

Mluvil jsem hodnou chvíli, ale to, co jsem řekl, nedávalo Paní Nimaiu žádný smysl – a po pravdě řečeno, mně taky moc ne. Když jsem skončil svůj výčet běd světa, zavrtěla hlavou a řekla: „Jak zvláštní, že bratři mají pocit, že se musí bránit jeden proti druhému! Jaké divné země jste to viděli, kde se muži chápou mečů proto, že se bojí, že jejich sousedi udělají totéž.“

„To… to není tak jednoduché,“ řekl jsem.

„Ale proč by lidé chodili do války?“ řekla Paní Nimaiu. „Říkal jsi, že kvůli pýše a plenění. Ale copak nejsou vaši lidé pyšní na nic jiného než na své meče? Jsou snad vaši lidé zloději, kteří si berou od každého druhého, co není jejich?“

Červený drak je mnohem horší než zloděj, pomyslel jsem si. Ten by vzal lidem jejich duše.

„To není tak jednoduché,“ opakoval jsem. Otřel jsem si pot z čela a pokračoval: „Co by udělali vaši lidé, kdyby se spolu dva sousedi přeli o hranice svých pozemků a jeden z nich si vyrobil meč, aby jím svůj nárok podpořil?“

Když to Liljana přeložila, Paní Nimaiu se na mě zamyšleně podívala. A pak řekla: „My Maiiané nevznášíme nároky na půdu jako vaši lidé. Celý náš ostrov patří všem. A tak je tady dost půdy pro všechny.“

„Jak to bylo za dávných časů,“ dodala Liljana.

Nadechl jsem se a zeptal se Paní Nimaiu: „Ale co když jeden z vašich lidí zatouží po jedné z ovcí svého souseda a pokusí se ji prohlásit za svou?“

„Kdyby byla jeho potřeba tak velká, pak by mu ji jeho soused pravděpodobně dal.“

„Ale co kdyby ne?“ tlačil jsem na ni. „Co kdyby svého souseda zabil a pak ohrožoval i ostatní?“

To, co jsem řekl, Paní Nimaiu zděsilo – a ostatní Maiiany rovněž. Tvář jí zbělela a rty se jí lehce chvěly, když vydechla: „Ale nikdo z nás by takovou věc nikdy neudělal!“

„Ale co kdyby to udělal?“

„Pak bychom mu jeho meč vzali a zlomili ho, jako je zlomený ten tvůj.“

„Vzít někomu meč není tak snadné,“ řekl jsem jí. „Abyste to dokázali, museli byste si ukovat vlastní meče.“

„Ne, to bychom nikdy neudělali,“ řekla. „Prostě bychom ho obklopili, až by se nemohl hýbat.“

„Ale pak by mnoho vašich lidí zemřelo.“

„Ano,“ připustila. „Ale když někdo z nás propadne šaidě, je třeba takovou cenu zaplatit.“

Teď jsem byl udivený já, protože Liljana použila maiianské slovo, pro něž neměla odpovídající výraz vnáší řeči. Po další výměně slov mezi Paní Nimaiu a Liljanou jsem pochopil, že šaida znamená něco jako šílenství člověka, který úmyslně nedbá přirozené harmonie života.

„Ale co uděláte s člověkem stiženým šaidou, jakmile ho odzbrojíte?“ zeptal jsem se. „Zabijete ho pak jeho vlastním mečem?“

„Ach ne – to bychom nikdy neudělali!“

„Ale když to neuděláte, možná si vyrobí další meč a zemřou další z vašich lidí.“

Začal jsem jí vysvětlovat, že jakmile válka mezi lidmi jednou začne, je velice těžké ji zastavit. A pak Paní Nimaiu řekla: „Ale k válce nemůže nikdy dojít, nechápeš? Takový člověk bude odevzdán Paní a všechno se vrátí do původního stavu.“

Z toho jsem byl zmatený. Nevěděl jsem, co mínila výrazem ‚odevzdán Paní‘. Nebyla snad ona Paní Nimaiu, Paní jezera? A co by s takovým vraždícím člověkem udělala?

Po další výměně vět s Liljanou se Paní Nimaiu smutně usmála a řekla mi: „Jsem Paní jezera, jak vám řekli. Ale nejsem samozřejmě ta Paní. To Jí bychom odevzdali tvého výrobce mečů.“

Ukázala na kouřící horu za jezerem, a řekla, že každý, kdo propadne šaidě, bude svržen do jejího ohnivého jícnu.

„Paní si vezme zpátky k sobě každého,“ vysvětlovala. „Ale některé dříve než ostatní.“

„Ta Paní je ta hora?“ zeptal jsem se, pokoušeje se tomu porozumět.

Zdálo se, že ji má otázka pobavila, stejně jako ostatní Maiiany stojící nablízku. Pak se usmála a řekla: „Ach ne, ta hora, to jsou jen její ústa. Má mnoho dalších.“

Vysvětlila nám, že vítr je dech Paní a déšť její slzy. Když se země otřese, Paní se zasmála, a když se otřese tak divoce, že se pohnou hory, byl to hněv Paní.

„Maiiané,“ řekla, ukazujíc zraněným prstem na svůj lid, „jsou oči a ruce Paní. A proto by nikdo z nás nikdy nevyrobil meč.“

Na okamžik jsem se rozhlédl po mužích a ženách okolo nás. Pak jsem se zeptal: „A má tato Paní jméno?“

„Ovšemže má,“ řekla Paní Nimaiu. „Jmenuje se Ea.“

Zdálo se, že se při vyslovení tohoto prostého jména společného pro oba naše jazyky země lehce zachvěla. Z jícnu hory nad námi se dál valil kouř, ale nevěděl jsem, jestli tím Paní Ea vyjadřuje spokojenost nebo nespokojenost s naším příchodem.

Měli jsme na Paní Nimaiu a Mariany mnoho otázek, stejně jako oni k nám. Chtěli vědět všechno o našich národech a zemích, z nichž jsme přišli. Byli uchváceni Liljaninou modrou figurkou a její schopností převádět slova z jedné řeči do druhé. Ale ze všeho nejvíc je zajímala odpověď na prostou otázku.

„Proč,“ řekla mi Paní Nimaiu, „jste přišli na náš ostrov?“

V první chvíli jsem chtěl prostě říct, že jsme se připojili k velkému pátrání po Kameni světla. Ale Maram, který se mé bezelstnosti obával, mi pošeptal do ucha: „Buď opatrný, Vale. Jestli je Kámen světla tady, je určitě uvnitř chrámu. Když jim řekneme, že hledáme to, co musí být jejich největším pokladem, pak pravděpodobně odevzdají té své krvežíznivé Paní nás.“

Poradil mi, abych řekl, že jsme na výpravě na pomoc obklíčenému Surrapamu, a že jsme se zastavili na ostrově Labutí, abychom zde nalovili nějaké čerstvé maso na doplnění svých ubývajících zásob. Měli bychom počkat, řekl, a vymyslet způsob, jak se dostat do chrámu. Pak uvidíme, jestli tam Kámen světla skutečně je, a vymyslíme plán, jak ho získat.

Maram byl prohnanější než já, i když ne každá situace tuto ctnost vyžadovala. Maiiané, kteří v Maramově tiché řeči, již Liljana nepřeložila, vycítili neupřímnost, si mezi sebou začali něco mumlat. Váhal jsem Maramovy malé lži přednést, ale ještě víc jsem váhal říct něco, co by nás mohlo přivést do ohnivého jícnu hory. A tak jsem pohlédl na Paní Nimaiu a řekl jsem: „Hledáme…“

Maramovo tiché zakvílení za mnou mě na okamžik přerušilo. A pak jsem pokračoval: „Hledáme pravdu, krásu a dobrotu. A lásku Jediného, jejíž dokonalý projev se prý někde ve světě nachází.“

Zdálo se, že má slova Maiiany potěšila. Ačkoli jsem mluvil o podstatě Kamene světla jen neurčitě, to, co jsem řekl, byla celkem pravda.

Paní Nimaiu, nyní se usmívajíc, pomalu přikývla. A pak se zeptala: „Ale proč jste si mysleli, že to najdete na našem ostrově, kam nepřišel kromě Maiianů nikdo od doby, kdy na počátku času vystoupila z hvězdné noci Paní?“

Liljanu nebylo třeba pobízet, aby na tuto otázku odpověděla. S výrazem nemalé pýchy ve své inteligentní tváři popsala nález svého modrého gelstei a svůj rozhovor s Mořským lidem.

Paní Nimaiu znovu pomalu přikývla. Jí připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě, že by nějaká žena měla mluvit s velrybami.

„Děkuji vám,“ řekla Liljaně. „Pověděli jste nám o sobě mnoho, ačkoli je třeba říct ještě mnohem víc. Snad to bude řečeno zítra. Zveme vás, abyste do té doby zůstali našimi hosty.“

Když takové pozvání vyslovil král, byl to vlastně rozkaz. Ale jak nám řekla Liljana, Maiiané neměli žádné krále ani královny. Vycítil jsem, že nám Paní Nimaiu ponechává svobodu odejít nebo zůstat, jak si budeme přát. A tak jsme se rozhodli zůstat.

Poté Paní Nimaiu několika laskavými slovy propustila shromážděný dav. Rozloučili jsme se s Piliri, jež se vrátila domů povečeřet se svou rodinou. Pak se nám Paní Nimaiu omluvila a vrátila se do chrámu, následována pěti svými služebnicemi. Šestá, spíš prostá, ale smyslná mladá žena jménem Lailaiu, byla pověřena úkolem ubytovat nás na noc.

Ukázala na jeden z přístavků na západní straně chrámu, který však nebyl jeho součástí. Tam jsme dostali prostorné pokoje pro hosty i jídlo a pití: horký chléb a bílý ovčí sýr, ostružiny a švestky a sladkého lososa, které Maiiané lovili v řekách nedaleko moře a udili je s jalovcem a medem. Víno bylo silné, tmavě červené. Když jsme se najedli, vrátila se Lailaiu a naplnila zapuštěnou mramorovou lázeň horkou vodou. Přinesla nám i bylinami vonící mýdla. Všichni, dokonce i Kane, jsme toto neočekávané potěšení radostně přivítali. Zdálo se, že všechno v příbytcích Maiianů bylo navrženo tak, aby to potěšilo smysly. Nikde nechyběla výzdoba, od mramorových vlysů po gobelíny a koberce pokrývající stěny a podlahu. Dokonce naše přikrývky, utkané z jemné srsti maiianských koz, byly ozdobeny vyšitými růžemi a fialkami, dvěma nejoblíbenějšími květinami Paní Ey.

„Ach, to je krásné místo,“ řekl Maram, když se po sedmé sklenici vína zhroutil do své postele. „Nikdy jsem neviděl krásnější zemi. Tak bohatou, tak sladkou.“

„Ani Alonie není tak bohatá jako tento ostrov,“ souhlasila Liljana. „Aspoň mimo paláce šlechticů.“

„Ano,“ řekl jsem hořce, „Maiiané měli čas takovou krásu vytvořit, protože ho neutráceli ve válkách.“

„Kdo by válčil, když místo toho může mít krásu a lásku?“ podivil se Maram. „A láska, zapamatujte si má slova, je tady po ruce. Viděli jste oheň v očích Lailaiu, když ze mě smývala to mýdlo?“

„Buď opatrný,“ varoval ho Mistr Juwain, sedící na posteli s knihou v ruce. „Oheň pálí.“

„Ach, ne, ne, tento ne,“ řekl Maram těžkým jazykem. „To je ten nejsladší z plamenů; je to sluneční záře za krásného letního dne; je to oheň mladého, červeného, plnokrevného vína; je to…“

Byl by možná pokračoval ještě hodnou chvíli, kdyby se na něho Kane, který přecházel místností jako tygr v kleci, nezamračil a neřekl: „Tvá Lailaiu vypadá jako ovoce, které ještě nikdo neutrhl. Co myslíš, že dělají Maiiané s muži, kteří takové víno utrhnou dřív, než dozraje? Pravděpodobně je odevzdají té Paní. No, a tam je oheň, který se ti tak sladký zdát nebude.“

Po těchto slovech Maram náhle vystřízlivěl. Zatímco Alfanderry vytahoval svou mandolínu a Plamínek začal vířit v očekávání hudby, přistoupila k Maramovi Atara a položila mu ruku na rameno, aby ho utěšila. A pak vyslovila otázku, která nám vrtala hlavou všem: „Kdo jsou tito lidé? Určitě vypadají jako Valariové.“

„Určitě jsou to Valariové,“ řekl Mistr Juwain, vzhlížeje od své knihy. „Otázka však je: z kterého kmene? Z Aryuova? Nebo z Elahadova?“

Řekl nám, že předkové Maiianů musí být někteří ze ztracených Valariů: buď stoupenci Aryua poté, co ukradl Kámen světla, nebo společníci Arahada, který se vydal na Stoletý pochod, aby ho našel.

„Ztracení Valariové, ano, to se mi zdá docela možné,“ řekl jsem Mistru Juwainovi. „Ale jak by mohli být z Aryuova kmene?“

Kane přestal přecházet a přistoupil ke mně. „Vzpomínáš si, co jsem ti říkal, když jsme zabili ty Šedé? Jak Aryu ukradl i varistei, který pak jeho lidé použili, aby se přizpůsobili thaluanské zimě a mlhám? Tak, co když někteří z jeho kmene jeho zločinu litovali? Co když se se svými bratry rozešli předtím, než byl ten varistei použit? Kdyby uprchli z Thalu na jih a přistáli tady, vypadali by stále jako Valariové, ech?“

„Obávám se, že je to zřejmě nejpravděpodobnější vysvětlení původu Maiianů,“ souhlasil Mistr Juwain.

Seděl jsem na posteli a hleděl na gobelín zobrazující velký dub; nechtěl jsem připustit, že jsou Maiiané ve skutečnosti Aryané, kteří si uchovali vzhled Valariů.

„Ale jestli je to, co říkáte, pravda,“ řekl jsem Mistru Juwainovi, „tak jak to, že tady Aryané nechali tolik tisíc let žít Maiiany v míru?“

„To se možná nikdy nedovíme,“ řekl Mistr Juwain. „Možná jim přálo štěstí. Možná leží na Maiianech a tomto ostrově nějaká kletba.“

„To by musela být mocná kletba,“ řekla Liljana, „aby zabránila Aryanům v jeho vyplenění.“

Zatímco jsme debatovali o záhadě Maiianů, noc se prohloubila a město kolem nás ztichlo. A pak si bystrá Atara natočila pramen zlatých vlasů na prst a řekla: „Jestli Sartan Odinan hledal bezpečnou zemi, kde by Kámen světla ukryl, nemohl najít nic lepšího než tento ztracený ostrov.“

To nás v myšlenkách přivedlo zpátky k chrámu, který se tyčil ve svitu hvězd jen padesát yardů od nás. Byli jsme si jisti, že Kámen světla na nás musí čekat uvnitř jeho zářících mramorových stěn.

„Musíme najít cestu dovnitř,“ řekl Maram. „Musíme se podívat, jestli tam ten pohár je.“

„A pak co?“ zeptal jsem se ho. Nelíbil se mi lačný svit v jeho očích.

„A pak? Ech, počítám, že za něj budeme muset Maiianům něco nabídnout. Třeba tvůj štít. Nebo tvůj meč. Zdá se, že mají zájem o všechno, co je vyrobeno z ocele.“

Nevěřil jsem, že by Maram prostě koupil Pohár nebes za nějaký zlomený meč, a taky jsem mu to řekl.

„Hmmm, to asi ne,“ zamumlal, potahuje se za plnovous. „Ale co když neznají skutečnou cenu toho poháru? Po všech těch stoletích možná zapomněli, co to je.“

„Ale co když to vědí?“

„No dobře, tak budeme muset vymyslet způsob, jak ho získat, ne?“

„Máme tedy ten chrám vyplenit? Jako Aryané Trii?“

Maram nyní seděl velice zpříma a z jeho zarudlé tváře zmizely všechny známky opilosti. Místo nich se objevil stud a další bolestné pocity.

„Ach ne, ne – ty mi špatně rozumíš, můj příteli! Já jenom poukazuji na to, že existuje možná víc způsobů, jak Kámen světla získat.“

Vytáhl jsem svůj meč a zahleděl se na jeho ošklivý lom. Pak jsem řekl: „Tento způsob ne, Marame.“

„Ale co když Maiiané nechápou nutnost vrátit Kámen světla světu? Co když se budou cítit uraženi a prohlásí nás, ech, za šaidy? Co když o něj budeme muset bojovat?“

Atara, která tiše seděla a natírala svůj luk olejem, náhle brnkla o jeho tětivu. Její zadrnčení bylo zcela nepodobné hudbě, již vyluzoval Alfanderry na své mandolíně.

„Bojovat, pch,“ řekla Maramovi pohrdlivě. „A kdo nás v tomto boji povede? Ty? Neslyšel jsi, co říkala Paní Nimaiu o tom, jak se její lidé sami vrhají na meče? A jak házejí každého, kdo je tak šílený, aby meč vytáhl, do té své ohnivé hory?“

„Mluvit o tom je jedna věc,“ řekl Maram. „Něco jiného je mít odvahu to opravdu udělat. Cha, Kane by jich zabil sto, než by jim vůbec došlo, co se děje. A ty bys dokázala zastřelit každého, kdo by se nás pokusil pronásledovat. K pobřeží bychom se určitě probili, kdybychom museli.“

Náhle jsem vstal, prudce zastrčil zbytek svého meče do pochvy a přistoupil k Maramově posteli. Se zuřivostí, která mě samotného překvapila, jsem Maramovi vytrhl z ruky sklenici s vínem a mrštil jí o zeď, kde se roztříštila na tisíc kusů.

„Zítra se na ten chrám podíváme,“ řekl jsem. „A tahle unáhlená slova pustíme z hlavy.“

S těmito slovy jsem přešel pokoj a vrhl se do postele. Můj hněv mi zabránil pochopit, že bych se v obou těchto tvrzeních mohl mýlit.

4

Zdálo se, že se propast odcizení mezi mnou a Maramem rozšiřuje s každou uběhlou hodinou. Ani jeden z nás toho té noci moc nenaspal – stejně jako všichni ostatní. A příštího rána po snídani, sestávající z ovoce a smetany, jíž jsem se téměř nedotkl, jsme zaklepali na velké chrámové dveře, ale neuspěli jsme. Ženy, které je střežily, nás informovaly, že nemůžeme vstoupit, dokud nebudeme očištěni.

Z

Z

„A jak se člověk očistí?“ zeptal jsem se jí.

„Och, prostřednictvím Paní, samozřejmě,“ řekla nám.

„Ale které Paní? Paní Nimaiu nebo Paní Ey?“

Strážkyně – pokud to bylo správné označení pro ně – se zahuhňaly, jako by otázku položilo hloupé dítě. Pak ta první žena řekla: „Jenom Paní Ea může očišťovat svými slzami. Ale Paní Nimaiu je jejíma rukama, a tak musíte jít za ní, jestli si skutečně přejete očištění.“

„Skutečně si to přejeme,“ řekl jsem Liljaniným prostřednictvím za nás za všechny. „Můžeme se s ní setkat, abychom to projednali?“

Ale Paní Nimaiu se s námi toho rána nesetkala. Byla zaneprázdněna důležitými záležitostmi, jak nám řekla strážkyně, a tak jsme museli čekat.

„Čekat,“ zamumlal Maram, když strážkyně zavřely dveře. „Jak dlouho můžeme čekat? Ještě dva dny, a pak loď odpluje bez ohledu na to, jsme-li na palubě nebo ne.“

„Tak budeme čekat dva dny, když budeme muset,“ řekl jsem. „Mezitím můžeme prozkoumat ostrov. Kámen světla může být kdekoli.“

Byl to ostrov Labutí a Maiiané sami, kdo vyléčil ránu způsobenou roztržkou mezi námi. Maram i já jsme se vydali každý svou cestou, stejně jako všichni ostatní. Každý z nás si vybral vlastní trasu ulicemi nebo poli a lesy obklopujícími jezero. Překvapilo mě, že Maiiané dovolili, abychom po jejich zemi chodili ozbrojeni zbraněmi šaidů. Ale oni neměli ve zvyku upírat komukoli prosté svobody, kterým se těšily i jejich děti. Hluboce na mě zapůsobilo, jak nám důvěřovali, že své zbraně nepoužijeme. Neměli z nás vůbec strach, projevujíce pouze přirozený soucit s naším nutkáním hledat to, co se jim zdálo, že už mají. Protože Maiiané byli spokojení lidé. Nenacházeli své štěstí ve vzpomínkách na slávu minulých věků ani ve snech o budoucí spáse, ale spíš ve skalách, listech, větru a květinách. Odraz slunce v mramoru jejich krásného chrámu je těšil víc než zlato; smích jejich dětí hrajících si na polích a pastvinách pro ně představoval krásnější hudbu, než by dokázal zahrát dokonce i Alfanderry. Byli zcela spojeni se zemí a tento sňatek je nevýslovně těšil.

To ráno jsem strávil toulkami v zahradách na západ od chrámu. Tam, mezi duby a třešněmi, kde kameny lemovanými koryty vtékaly do jezera úzké potůčky, jsem nalezl několik okamžiků klidu a míru. Mírný, příjemný větřík ochlazoval můj hněv. Okolo mě beze spěchu pracovali Maiiané, pokud se tedy jejich veselé a radostné úsilí dalo nazvat prací. Pochopil jsem, že považovali za výsadu, že byli vybráni k pletí, sázení semen a stavbě nízkých kamenných zídek, které se dokonale hodily k této dobře obdělávané půdě. Sledoval jsem, jak si umazali ruce od hnoje, ale nezdálo se, že by se jim to protivilo. Skutečně, ta zahrada byla tak krásná, že se zdálo nemožné, že by mohlo cokoli pokazit její dokonalost. Nebylo to ani tolik tím, že by nesnesla zlo; spíš že zde to, co plodilo zlo – strach, hněv, nenávist – nemělo místo a zůstávalo venku za jejími kvetoucími hranicemi. Jak jsem tak naslouchal zpěvu ptáků, přistihl jsem se, že chci svůj nezdravý odpor k Maramovi (a k sobě) odložit, jako bych odložil zablácené boty, než bych vstoupil do čistého domu, nebo sňal brnění, než bych zasedl k rodinné večeři.

Ačkoli jsem ve skutečnosti neočekával, že Kámen světla najdu v záhonu měsíčků nebo v jedné z četných kamenných fontán plnící se vodou, přesto jsem se po něm jedním okem stále poohlížel. Ale jak slunce stoupalo a zalévalo medovým světlem listí a jezero, začal jsem téměř zapomínat, proč jsem na ostrov Maiianů vlastně přišel. Protože touha a chtivost, přání a sny mohly také těžko zapustit kořeny v této kouzelné půdě. Celé hodiny jsem seděl a kochal se pohledem na množství zdejších květin: blatouchů a fialek, řebříčků a růží, a vdechoval jejich neuvěřitelnou vůni. Země v tomto ztraceném údolí byla tak rozkošná a sladká, že ponechávala jen málo prostoru pro věci z okolního světa.

Bylo již pozdní odpoledne, když jsem došel ke kamenné lavičce, odkud byl dokonalý výhled na dva zvláštní stromy, tyčící se na nízké vyvýšenině nedaleko severního okraje zahrady. Ke svému překvapení jsem si uvědomil, že jsou to buky. Ačkoli nebyly tak úchvatné jako ty rostoucí v lese Lokilaniů, jejich dlouhé větve se rozpínaly pod modrou oblohou, jako by ji chtěly obejmout a zachytit její světlo. Ohnivá hora nad klidným jezerem dokonale rámovala jejich třpytivé koruny. Došlo mi, že přeměna ostrova v ráj nespočívala ve změně přírody, ale spíš v jejím nejjemnějším a nejplnějším výrazu: protože co mohlo být přirozenější než Maiiané, oči a ruce Matky, šťastně uplatňující své umění na zemi? Náhle jsem si uvědomil, že si je nepřeji opustit. Bylo to, jako bych celou Eu projel jen proto, abych našel svůj skutečný domov.

Když začalo denní světlo slábnout, přiklátil se po cestě Maram, přistoupil ke mně a pronesl: „Slyšel jsem, že jsi tady.“

Ukázal jsem mu, aby se posadil vedle mě, a kývl jsem hlavou k oběma bukům. „Vidíš je, Marame?“

„Ano, vidím,“ řekl. Pak vzdychl a pokračoval: „Je mi líto, co jsem řekl včera v noci. Byl jsem hlupák.“

„A já jsem byl ještě horší než hlupák,“ řekl jsem. „Odpustíš mi?“

„Odpustit tobě? Odpustíš ty mně?“

Objali jsme se a propast mezi námi se náhle uzavřela, jako by se zacelila sama země.

„Objevil jsi nějakou známku po Kameni světla?“ zeptal jsem se ho.

„Kameni světla? Ne, ne, nic takového. Ale objevil jsem lásku.“

Řekl mi, že strávil většinu dopoledne líčením nástrah na Lailaiu. Ale zdálo se, že ji jeho úsilí pouze pobavilo. Nakonec mu podržela prst na rtech a nabídla se mu tak samozřejmě, jako když se sadař dělí o sladké červené třešně, které zde rostou v takovém nadbytku.

„Byl jsem hlupák, že jsem myslel na válku, když byla láska tak blízko po ruce,“ řekl. „Proč jsem byl takový hlupák?“

„Možná proto, že jsi ještě víc chtěl Kámen světla.“

„Ach, Kámen světla,“ řekl. „Nu, pokud jde o to, mám novinku. Paní Nimaiu souhlasila s naším očištěním, ať už se tím myslí cokoli. Setkáme se zítra ráno u jezera. Potom, jak předpokládám, budeme moci vstoupit do chrámu a podívat se, co tam je.“

Vrátil jsem se s Maramem do našich pokojů, abych povečeřel se svými přáteli. Nálada u stolu byla tiše povznesená. Jídlo, které jsme jedli, v sobě mělo jakousi životodárnou kvalitu, již bylo možno nalézt pouze tady a nikde jinde. Liljana nám připomněla, že za Věku matky byla skoro každá část Ey jako tento ostrov. Alfanderry nám řekl, že strávil den tím, že učil maiianské děti hrát na mandolínu, a ony ho zase naučily nejen svým písním, ale i prostotě svých neškolených hlasů, což Alfanderryho přivedlo opět blíž k té jediné Písni, již si skutečně přál zpívat. Mistr Juwain se s pomocí Liljany jako tlumočnice vypravil do města sbírat historky o minulosti Maiianů, aby odhalil tajemství jejich původu. Začal se učit i jejich řeč a doufal, že tak za měsíc bude mít všechno zapsáno. Atara nám řekla, že vystoupila do poloviny svahu ohnivé hory, aby získala lepší pohled na ostrov. Nyní se zasněným pohledem z okna na jezero připustila, že nemá vůbec chuť ho opustit.

Zdálo se, že pouze na Kanea kouzlo ostrova nepůsobilo. Když dopil zbytek svého vína, začal přecházet po místnosti a zastavil se, jen aby ponuře zavrčel: „Tak, je to pěkný ráj, který si pro sebe Maiiané vytvořili. Ale jestli sem někdy Červený drak posle své válečné lodi, zbude z toho všeho jen popel.“

Jeho chmurná slova nám znovu připomněla, proč jsme přiměli kapitána Kharalda, aby nás sem dopravil, načež jsme se v poněkud střízlivější náladě uložili do postelí, abychom si odpočinuli a připravili se na další den.

Příštího rána jsme se shromáždili na východním břehu jezera. Byl krásný jasný den s téměř bezmračnou oblohou. Její dokonalá modř se odrážela v klidných vodách jezera jako v zrcadle. V dáli na jezeře pluly stovky sněhobílých labutí.

Maiiané z celého ostrova už přišli, aby se stali svědky obřadu. Měli na sobě prosté bílé kytle a seděli na nízkých travnatých stupních upravených podél pobřeží. Zkušeným okem vycvičeným v bitvách jsem odhadl, že je zde nejméně pět tisíc lidí. Stáli jsme na nejnižším stupni trávníků, a od vod jezera nás dělila jen řada mramorových stupňů vedoucích dolů a mizejících pod hladinou.

Sotva deset yardů od břehu se z mělčiny zvedaly tři pilíře. Vypadaly jako zbytky mnohem větší stavby, jež zde kdysi musela stát. Liljana si šeptem promluvila s jednou z chrámových služebnic, které stály s námi, a pak nám řekla, že jezero bylo kdysi mělčí, ale v průběhu věků hladina stoupala, jak se jezero plnilo slzami Paní. Pochopil jsem, že my také máme být do této vody ponořeni, a vyděsil jsem se, protože se mi zdála ledově studená.

Zanedlouho přišla Paní Nimaiu, následována svými šesti služebnicemi. Říza zakrývající její vysoké, graciézní tělo byla stejně bílá jako labutě a ozdobena vyšívanými růžemi. Postavila se zády k jezeru a tváří k nám a k tisícům ostatních na trávníku za námi, a silným hlasem řekla, že když jsme svobodně požádali o očištění, bude nám ochotně poskytnuto.

Pro tuto příležitost jsme všichni dostali volné bílé kytle, utkané ze stejné kozí srsti jako naše přikrývky a úžasně měkké. Odložil jsem samozřejmě své brnění, stejně jako Kane. Ale oba jsme měli stále své meče: on proto, že se tak rozhodl, a já proto, že jsem nedokázal odložit svou duši, i když byla zlomená.

To, co následovalo, byl nejprostší ze všech obřadů. Paní Nimaiu nám řekla o smutku a hoři, jímž musí každý trpět, a jež dokáže smýt pouze ještě větší hoře a smutek Matky. Řekla, že po mnoho věků, od počátku času, se v tomto jezeře shromažďovaly slzy Matky, aby mohli Maiiané ochutnat hořkou bolest světa, a radovat se z jeho krásy a skvělosti, když se z jezera opět vynoří.

„Protože,“ sdělovala nám, „jsme byli zrozeni v bolesti z lůna Matky, existujeme proto, abychom mohli poznat radost.“

A bez dalších slov nás vedla po mramorových stupních dolů do jezera, kde nás jednoho po druhém podržela pod hladinou. Jak jsem se obával, voda byla velice studená, a také hořká. Ale o chviličku později, když jsme zase stanuli na trávníku, nás slunce zahřálo a zaplavilo zlatou září naše mokré oděvy a vlasy. Jeho světlo bylo neuvěřitelně sladké, a když jsme pohlédli na dlouhé zelené údolí, uvědomili jsme si, že je svět neuvěřitelně krásný a dobrý.

Maiiané na trávnících začali tleskat. V přední řadě jsem si všiml usmívající se Piliri, Rysua a jejich dětí.

Pak k nám přistoupila Paní Nimaiu a řekla nám: „Pouze v očištění může být pravda, krása a dobrota. A láska, z níž plynou. Ještě stále hledáte tyto hodnoty, Sare Valašu Elahade?“

Ačkoli svoji otázku směrovala na mě, bylo jasné, že očekává, že promluvím za nás za všechny. Právě v té chvíli mi mírný větřík přitiskl mokrou kytli k tělu; zdála se tak studená a objímající jako samotné jezero.

„Hledáme,“ řekl jsem. Vycítil jsem, že mě Paní Nimaiu zkouší, nebo mě spíš vyzývá, abych přijal pravdu, již přede mě vody jezera jasně postavily. A tak jsem řekl: „Hledáme zlatý gelstei, který je nazýván Kamenem světla. Hledáme Pohár nebes, o němž se říká, že v sobě tyto hodnoty obsahuje.“

Při těchto slovech začal Maram tiše kvílet, a utišila ho pouze přítomnost Lailaiu. Zdálo se, že se Liljana zdráhá má slova přeložit, ale pokynul jsem jí, aby to udělala. A pak jsem Paní Nimaiu ukázal svůj medailon a vysvětlil jí význam jednotlivých symbolů na něm.

„Je dobře, že jsi nám řekl pravdu tak ochotně,“ řekla Paní Nimaiu a prohlédla si i medailony ostatních. „Dovolte mi, abych vám oplatila vaši laskavost. Včera jsme se radili s Mořským lidem. Pověděli nám, proč jste sem přišli; že hledáte tu svítící věc, kterou nazýváte gelstei.“

Udivilo mě, stejně jako Liljanu, že Maiiané zřejmě dokázali hovořit s Mořským lidem. Liljana se zadívala na Paní Nimaiu pohledem plným úžasu a závisti. Pak shlédla na svou figurku a zamumlala: „Jak tomu bylo ve Věku matky – tehdy nepotřebovali žádný modrý gelstei k tomu, aby mohli mluvit s velrybami.“

Ačkoli toto nechala nepřeložené, zdálo se, že jí Paní Nimaiu přesto rozuměla. Přikývla a řekla: „Ale Mořští lidé o zlatém poháru nic nevědí. Ani my ne. Na tomto ostrově nic takového není.“

Vycítil jsem, že Paní Nimaiu říká pravdu, přinejmenším pokud ji zná. Zklamání, jež jsem pocítil, však bylo tak hmatatelné, jako by mi v hrdle uvízl kyselý plod. Nemohl jsem ani zabránit tomu, aby do mě neproudily zhroucené naděje mých přátel.

„Možná tu byl Kámen světla ukryt před dávnými věky,“ řekl jsem, „a Maiiané na něj zapomněli.“

Nedokázal jsem si odpustit rychlý pohled na chrám, tak velikou hořkost jsem cítil ve svém nitru.

„Mohu vám říct, že tam ho nenajdete,“ řekla. „Ale nyní se tam můžete podívat, do chrámu i kamkoli jinam.“

Byla to malá útěcha, stejně neuspokojivá jako slib vybraných lahůdek daný hladovému člověku namísto jídla. Pohlédl jsem na Ataru, a viděl jsem, že i ji skoro přešla chuť v chrámu hledat. Podíval jsem se na Marama, ztraceného nyní v hlubinách očí Lailaiu. Viděl jsem, jak se Kane zklamaně mračí. Pomyslel jsem si, že jsme cestovali příliš dlouho a příliš daleko, a teď se zdálo, že naše pátrání skončí tady, na tomto ztraceném ostrově na kraji světa.

„Teď, když jste ochutnali slzy Matky,“ pokračovala Paní Nimaiu, „můžete rovněž zůstat s námi tak dlouho, jak si budete přát. My bychom byli rádi, kdybyste s Maiiany žili navždy.“

Nedokázal jsem číst myšlenky, ale věděl jsem, že všichni moji přátelé teď uvažují o slibu, že nepřestaneme hledat Kámen světla, pokud nám v tom nezabrání nemoc, zranění nebo smrt. Ale nemohla onemocnět duše? Nemohla zemřít naděje?

Paní Nimaiu se dívala střídavě na mě a na Ataru. Když opět promluvila, tvář měla hřejivou jako samo slunce. „Mohli byste si zde vytvořit svůj domov; mohli byste si tu najít partnera, jestli vás to potěší, buď mezi námi, nebo mezi sebou. Matka vaše děti přijme za své a stanou se z nich Maiiané.“

Atara na mě pohlédla a touha v jejích očích bolela víc než jakýkoli jed nebo meč vnikající mi do těla.

„Ach, myslím, že chápu,“ zamumlal Maram. „Myslím, že sem Aryané možná přišli dobývat. Ale Maiiané dobyli je.“

Chvíli jsme stáli v hlubokém mlčení, které se rozšířilo i na dav Maiianů za námi. Slunce nám začalo vysoušet oděvy. Labutě na jezeře se pokojně koupaly ve slunečním světle.

„Možná že zlatý pohár je na tomto ostrově, někde,“ řekl Alfanderry. „Nevadilo by mi tady strávit zbytek života a hledat ho.“

„Ani mně ne,“ řekl Mistr Juwain. Jeho jasné šedé oči byly nyní zasněné.

„Ani mně,“ připustila Liljana.

Kane, od něhož jsem očekával, že nám vytkne malomyslnost, se mlčky utápěl pohledem v modrých vodách jezera.

„Ataro,“ řekl jsem, obraceje se k ní, „složili jsme sliby. A ty ještě víc než my ostatní.“

Očekával jsem, že tato ušlechtilá žena potvrdí, že se sliby musí za všech okolností plnit. Místo toho řekla: „Slib je posvátný. Ale život je posvátnější. A já jsem se nikdy necítila tak naživu jako tady.“

„Viděla jsi nás tedy, jak tu zůstáváme?“

Očekával jsem, že mě zmate věšteckými řečmi o různých cestách do budoucnosti, proplétajících se jako větve trnovníku. Místo toho k mému překvapení řekla: „Ano, viděla. Pokud se tak rozhodneme, prožijeme dlouhé a šťastné životy, požehnané mnoha dětmi. Zbytek Ey možná skončí v plamenech, ale tady bude pouze mír.“

Pouze mír, přemýšlel jsem, hledě na zelené pastviny údolí. Nebyl mír to, co jsem ve skutečnosti hledal? Nebyl to vlastně hlavní důvod, proč jsem se vypravil hledat Kámen světla?

Všiml jsem si, že Paní Nimaiu studuje moji tvář, ale obával jsem se, že v jejích měkkých tmavých očích, jež mi tolik připomínaly oči mé matky, odpovědi nenaleznu. Věděl jsem, kde hledat moudrost, která by mohla rozhodnout o mé další cestě. Vzhlédl jsem na Plamínka, třpytícího se nad vodami jezera. Teď měl podobu vířící bílé spirály hvězd.

„Naše děti,“ řekl jsem Ataře, „by žily v míru, ano?“

„Ano, žily,“ ujistila mě.

„Ale co jejich děti? A děti jejich dětí? Jak dlouho potrvá, než Drak tento ostrov objeví a všechno tady zničí?“

„Stovky let, možná,“ řekla Atara. „Možná tisíce let, nebo ho možná neobjeví nikdy – já nevím.“

„A co zbytek Ey?“ zeptal jsem se. „Co Wendruš, Alonie a Meš?“

Na to Atara neodpověděla; jen se na mě dívala diamantově jasnýma očima otevřenýma do budoucnosti.

Pak jsem kdesi uvnitř uslyšel neodbytný hlas, šeptající v ohni planoucím v mém nitru. Věděl jsem, že stejný plamen hoří i uvnitř Atary a ostatních mých přátel.

„Nemohu tu zůstat,“ řekl jsem jí.

Atařiny oči se naplnily strašlivým smutkem. Pak řekla: „Ani já ne.“

„Ani já,“ řekla Liljana, dívajíc se na Mistra Juwaina.

„Ani já,“ řekl i on. „Obávám se, že Kámen světla bude nalezen – když ne námi nebo ostatními, co s námi stáli v královském paláci v Trii, tak Červeným drakem.“

Postupně vyjádřil svou vůli splnit slib, který jsme složili, každý z nás. Dokonce i Maram přestal upírat zasněný pohled na Lailaiu a řekl: „Nechci tento ostrov opustit, ale zdá se, že musím.“

Otočil jsem se k Paní Nimaiu a řekl jsem: „Vaše nabídka, že tu můžeme zůstat s vámi, je víc než velkorysá. Ale my musíme pokračovat ve svém pátrání.“

„Abyste nalezli ten gelstei, jemuž říkáte Kámen světla?“

„Ano, Kámen světla,“ řekl jsem.

„Ale proč pro něj chcete riskovat svůj život?“

Slyšel jsem v jejích slovech víc než něžnou otázku, a vycítil jsem, že mě znovu nějakým způsobem zkouší. A tak jsem se zeptal po tisící sám sebe, proč musí být zlatý pohár nalezen. Odpověď byla nyní jednoznačná – ne proto, abych potěšil svého otce nebo bratry, ba ani proto, abych získal Ataru za ženu. Pokud šlo o mé vyléčení z valardy a kiraxu, který můj dar zesiloval, co záleželo na utrpení jediného člověka? Kdybych dokázal najít tu sílu, přijal bych bolest celého světa a předal Kámen světla někomu, kdo je ho více hoden, pokud by to znamenalo, že se už nikdy nenarodí tvor jako Meliadus a svět už nebudou znovu poskvrňovat místa zla jako Vardaloon.

Konečně jsem pohlédl na Paní Nimaiu a řekl: „Budu hledat Kámen světla, abych vyléčil země Ey a učinil je takovými, jako je vaše země. Budu bojovat se všemi démony pekel, aby se tak stalo.“

Když to Liljana přeložila, na tváři Paní Nimaiu se objevil smutný úsměv. Sklonila hlavu, jako by uznávala čistotu mých úmyslů a chápala jejich obtížnost. A potom, zatímco od lidí za námi zněla tichá slova souhlasu, mi dlouho hleděla do očí.

„Jsi bez meče,“ řekla konečně a shlédla na jílec mé kalamy. „A tak, když musíš bojovat, bys měl meč mít.“

Vzala mě za ruku a vedla mě dolů po stupních k okraji jezera. Neměl jsem tušení, co má v úmyslu; snad, pomyslel jsem si, mě chce očistit od krve, kterou budu muset jednoho dne prolít na cestě za tímto snem.

Když se několikrát zhluboka nadechla, náhle mou ruku pustila, a pak se otočila a začala sestupovat do vody.

„Co to dělá?“ vykřikl Maram. I já jsem nad tím užasl, a zdálo se, že i všichni ostatní. Mnoho Maiianů také zíralo, a když se Paní Nimaiu naposledy nadechla a zmizela v jezeře, jejich výkřiky mi prozradily, že to není součást žádného obřadu očištění, který znali.

Rozbušilo se mi srdce, jako bych to byl já sám, kdo zadržuje dech. Díval jsem se do vody, a měl jsem dojem, že vidím Paní Nimaiu, jak plave dolů ke kamennému oltáři pokrytému bahnem a jezerním mechem. A pak se pohnuly hory, vyslaly k nebi ohnivou záři, a země se zachvěla. Třpytivé vlny jezera však nedovolovaly nahlédnout příliš hluboko do jeho ledových hlubin.

„Quiwiri Lais Nimaiu?“ napolo vykřikl nějaký mladý muž za mnou. Teď lidé vstávali, ukazovali na jezero a volali: „Quiwiri Lais Nimaiu?“

A pak, jako když labutě náhle vykřiknou a zamíří s tlukotem svých křídel k nebi, se nad hladinou objevila ruka třímající meč, a za okamžik i tvář Paní Nimaiu. Lapala po dechu, a voda jí stékala z lesknoucích se černých vlasů. Nalezla nohama mramorové stupně a začala po nich stoupat, stále držíc meč vysoko nad hlavou.

„Plamenný meč,“ uslyšel jsem za sebou Alfanderryho šepot. „Meč světla.“

Ačkoli jsem se neodvažoval věřit, že by mohl mít pravdu, viděl jsem, že meč je skutečně dost zářivý na to, aby tak mohl být nazýván. Byl dlouhý a dvousečný jako meče Valariů; jeho čepel se třpytila více než stříbro, a jeho ostří byla tak ostrá, že se zdálo, že řežou i sluneční paprsky.

Zatímco se Maiiané a chrámové služebnice vzrušeně hemžili sem a tam, a moji přátelé užasle přihlíželi a Kaneovy oči planuly jako černé uhlí, Paní Nimaiu přistoupila ke mně a ten meč mi podala. Sevřel jsem jeho jílec z černého jadeitu, ozdobený vyřezávanými labutěmi a osazený sedmi hvězdám podobnými diamanty. Mnohem větší diamant, vybroušený do zářivých plošek, tvořil jeho hrušku. Při prvním dotyku meče vzplanul v mém nitru oheň. I jeho stříbřitá čepel jakoby zaplála. Byl velmi těžký, jako by byl skutečně vyroben ze stříbra nebo jiného ušlechtilého kovu, a přece podivně lehký, jako by ho samo slunce plnilo svou září a přitahovalo k nebi. Několikrát jsem jím proťal vzduch, abych si zvykl na jeho držení. Byl perfektně vyvážen. Nedovedl jsem si představit, jak se ta podivuhodná zbraň dostala pod vodu maiianského jezera.

Bylo na Paní Nimaiu, aby nám o tom něco řekla. Když si vytřásla vodu ze své řízy a popadla dech, vyprávěla nám tento příběh: Kdysi dávno, za jiného věku, jeden maiianský rybář jménem Elkaiu rozhodil své sítě, aby ulovil nějaké stříbrné lososy, kteří pluli u pobřeží jejich ostrova. Ale jeho síť zachytila cosi těžkého, a když ji vytáhl, uviděl v ní tento třpytící se meč. Elkaiu užasl, nejen proto, že nalezl předmět, pro něž neměl žádné jméno, ale i proto, že nenesl jedinou stopu rzi, ačkoli ležel nekonečné roky ve slané mořské vodě. Elkaiu přinesl meč své Paní, která vycítila, že je v něm veliká moc, a také, že byl vržen do moře proto, aby byl očištěn, a přikázala ho proto uložit do jezera, aby jeho očišťování pokračovalo. Ta Paní samozřejmě zestárla a zemřela, ale předala znalost o meči své nástupkyni. A tak to pokračovalo generaci za generací po mnoho staletí. Tajemství meče znaly pouze Paní jezera, které je uchovávaly. A za ta staletí, řekla Paní Nimaiu, se utvořila legenda, že jednoho přijde pravý vlastník meče, aby si ho vzal.

„A to musíš být ty, Sare Valašu,“ řekla, ukazujíc na mou kalamu, jejíž jílec byl také ozdoben labutěmi a hvězdami. „A tento meč, jak ho nazýváš, musí být ten gelstei, o němž mluvili Mořští lidé.“

Ano, pomyslel jsem si, když jsem se díval na ten třpytící se zázrak.

„Stříbrný gelstei,“ řekl Mistr Juwain, zhluboka dýchaje. „Tak proto jsme sem přišli.“

Řekl nám, že nikdy neslyšel o větším díle ze stříbrného gelstei, než je tento meč.

„Pokud,“ řekl, „je to skutečně Meč světla.“

Na chvíli všichni ztichli a prohlíželi si tuto čepel, lesknoucí se v ranním slunci. Kane, který dobrou ocel miloval skoro víc než život, se díval nejdéle a nejpozorněji. A jeho oči jasně zářily, když řekl: „Alkaladur – tak, Alkaladur.“

Alfanderry mu položil ruku na rameno a začal zpívat:

Alkaladur! Alkaladur!

Plamenný meč, Meč světla,

který lidé nazvali Probouzeč

z temných věků a noci temných snů.

„Co je to za slova?“ zeptal se Maram.

„Tak, jsou z jedné mnohem delší písně, která vypráví, jak Kalkameš vykoval Zářivý meč.“ řekl Kane. „Bylo to v době po Prvním pátrání, kdy Morjin málem Kalkameše zabil a získal Kámen světla pro sebe.“

„Ty znáš celou píseň?“ zeptal se Maram Alfanderryho. „Zazpíváš ji?“

Alfanderry přikývl, ale pak pohlédl na Paní Nimaiu a její služebnice, jež jí teď rozčesávaly mokré vlasy. Bylo by od něho hrubé zpívat slova, která by Liljana nedokázala překládat dost rychle a věrně, aby je Maiiané mohli ocenit. Ale Paní Nimaiu, když pochopila příčinu jeho váhání, ho požádala, aby pokračoval. Řekla, že v jeho hlasu bude duch té písně, a na ničem jiném nezáleží. Povzbudivě se na Alfanderryho usmála. Všichni Maiiané se k němu otočili, když začal zpívat:

Když poslední Drak vládl zemi,

do Meše přišel dávný válečník.

Hledal pomstu vlastní rukou,

a pomsta hořce spalovala jeho tělo.

A přece v něm byl lepší plamen,

posvátná jiskra, zářivá, neviděná,

sídlila v ruce i v srdci:

oheň Galadinů.

Přinesl ten plamen do království

labutí, hvězd a měsícem, ozářených vrchů,

kde řeky tečou mezi duby a jilmy

a diamantoví válečníci říkají mečům duše.

Tak přišel ten válečník do Godhry

u pradávného stříbrného jezera.

Silou mysli, perlíkem a plamenem,

přísahal vyrobit posvátný meč.

Alkaladur! Alkaladur!

Plamenný meč, Meč světla,

který lidé nazvali Probouzeč

z temných věků a noci temných snů.

Ze žádného ušlechtilého kovu, drahokamu či kamene –

jeho čepel z dokonalejší látky udělal;

ze vzácné esence a neznámého tvaru,

ten tajemný krystal vždycky hledal.

Silustria, jako stříbrná ocel,

jako hedvábí, jako v diamant zmrzlé světlo,

jemuž vtiskl svou pečeť andělský oheň

a dech andělů ho vyleštil.

Deset let pracoval, deset let

dával krystalu jeho tvar.

Čepel zakalil krví a slzami,

a v jeho délce nechal svou duši.

Diamant na jeho hrušce,

labutěmi zdobený jílec z nejčernějšího jadeitu,

osazený sedmi drahokamy:

bílými diamanty, v nichž hraje světlo hvězd.

Alkaladur! Alkaladur!

Meč pravdy, Stříbrná čepel,

kterou lidé nazvali Přemahač

hořkých lží, kterých se lidé dopustili.

S Aramešem jel do války

na sarnburnském krví nasáklém poli

vrhl se s rytíři mezi les a skálu,

třímaje svůj zářivý mstící meč.

Hledal svého nepřítele s bouřící krví,

bestii, která ukradla Kámen světla,

přes blýskající ocel a rudnoucí bláto

pronásledoval ho celý den a noc.

Stříbrný meč ze světla hvězd,

hledal to, co vytvořilo světlo hvězd,

a v jeho přítomnosti zářil a hřál,

dokud nesvítil zářivou bílou.

A tam na sarnburnském bitevním poli,

mezi umírajícími a mrtvými,

kde byli zabiti lordové a králové přišli o koruny,

drak uviděl svou zkázu a uprchl.

Alkaladur! Alkaladur!

Meč pohledu, Meč osudu,

který lidé nazvali Hlasatel

smrti všech, kteří vládli nenávistí.

V Trii se Drak zbaběle ukryl

za pevnými hradbami z kamene.

Ten dávný válečník, který přísahal pomstu,

ho pronásledoval až k jeho dračímu trůnu.

Ale přišel také král Arameš

na konci toho hořkého zápasu,

a tam navzdory svému zraněnému tělu,

z lítosti ušetřil Drakův život.

Král si pak přisvojil zlatý pohár,

a tak porušil jejich hvězdami požehnané přátelství.

A válečník nyní s hořkostí v duši

hodil svůj meč do moře.

A tam přebýval pod vlnami

po celé staré i nové věky.

Ale tak bylo řečeno v dávných jeskyních:

stříbrný gelstei hledá zlatý.

Alkaladur! Alkaladur!

Ta bezvěká čepel, nesmrtelný meč,

který lidé nazvali Zachránce –

aby čistota srdce byla obnovena.

Alfanderry umlkl a zadíval se na meč; i já jsem na něj upřeně hleděl, stejně jako všichni shromáždění u jezera.

Maram pomalu pokyvoval hlavou, pak pohlédl na Kanea a řekl: „Jestli Kalkameš hodil ve svém hněvu nad tím, že král Arameš ušetřil Morjina, ten meč do moře, pak je to skutečně vzácná náhoda, že ho moře zaneslo tisíc mil na tento ostrov jen proto, aby ho zachytila síť toho rybáře.“

„Ha, náhoda,“ zvolal Kane. „Tady je ve hře mnohem víc než pouhá náhoda.“

Alfanderry požádal Liljanu, aby příběh meče přeložila do řeči Maiianů, což učinila. Když skončila, Paní Nimaiu se na meč dlouze zahleděla. Pak řekla: „Teď chápu, proč ležel tak dlouho pod hladinou jezera – a snad ještě déle v moři. Na tom meči muselo ulpět mnoho krve.“

Kdysi snad ano, pomyslel jsem si. Ale teď, když jsem ho držel vztyčený ke slunci, odrážel stříbrný povrch jeho čepele jeho světlo tak dokonale, až se zdálo, že jeho krásu nemohlo poskvrnit nikdy nic.

Mistr Juwain, bystřejší než kdokoli, koho jsem znal, kývl holou hlavou směrem k meči a řekl: „Musí to být opravdu ten Probouzeč, o němž se mluví v písni. Ale než ho Val přijme za svůj, musíme si tím být jisti.“

„Ale, pane, jak si tím můžeme být více jisti, než už jsme?“ zeptal se Maram.

„Nu, existuje zkouška,“ řekl Mistr Juwain. „Jestli je skutečně ze silustrie a ne z nějakého menšího gelstei nebo slitiny, měl by tou zkouškou projít.“

„Jakou zkouškou?“ zeptal jsem se ostře.

„Říká se, že je stříbrný gelstei velice tvrdý – tvrdší než kterýkoli jiný kámen s výjimkou samotného Kamene světla.“

Naznačil mi, abych podržel meč naplocho, aby na čepel lépe viděl. „Moře ho neslo tisíc mil přes své skály a písky. Je hodně poškrábaný? Vidíš na něm nějaké stopy?“

Obracel jsem meč sem a tam, pokoušeje se objevit sebemenší škrábanec, ale meč byl stejně neporušený jako hladina klidného horského jezera.

„Silustria je tvrdá – tvrdší než diamant,“ řekl Mistr Juwain a pohlédl na dva jiskřící kameny na mém rytířském prstenu. „Proč nezkusíš škrábnout do čepele jedním z těch diamantů?“

Znovu jsem pohlédl na dokonalý povrch meče. Nechtěl jsem do něho škrábat o nic víc než do čočky vlastního oka.

„Musíme to zkusit, Vale. Musíme vědět.“

Ano, pomyslel jsem si, musí to být. A tak jsem sevřel ruku v pěst, přiložil diamanty k čepeli a opsal jimi nedaleko jílce malý oblouček. Stříbro zůstalo neporušené. Znovu jsem přiložil diamant k čepeli, tvrdě přitlačil a přejel jím po celé délce čepele. Ale sklouzl po ní jako světlo po zrcadle a nezanechal sebemenší stopu.

„Alkaladur,“ řekl Mistr Juwain uctivě. „Je to Zářivý meč.“

Teď, když obřad skončil, nám mnoho Maiianů přicházelo blahopřát a lépe se podívat na zázračný meč, který tak dlouho ležel v jejich jezeře, aniž o tom věděli. Ačkoli natahovali krky, aby dobře viděli, nikdo z nich se ho nepokusil dotknout. Ani bych jim to nedovolil.

„V té písni jsou slova, která bych rád pochopil lépe,“ řekl Maram, přistupuje ke mně. „Co je míněno tím, že stříbrný gelstei hledá zlatý?“

„Pch, to by snad mělo být jasné,“ řekla Atara. „Copak jsi neposlouchal Alfanderryho?“

Upřela oči na meč a začala zpívat:

Stříbrný meč ze světla hvězd,

hledal to, co vytvořilo světlo hvězd,

a v jeho přítomnosti zářil a hřál

dokud nesvítil zářivou bílou.

„Ano, chápu,“ řekl Mistr Juwain, hladě si lesklou pleš. „Ta slova jsou pravdivá. Někteří věří, že Kámen světla nepřichází pouze z hvězd, nýbrž je přímo zdrojem jejich světla. Je známo, že stříbrný gelstei byl první objev při pokusu vytvořit zlatý, a má s ním tak velkou rezonanci. Říká se o něm, ze miluje Kámen světla jako zrcadlo slunce. Ale jestli v jeho přítomnosti září, jak se to zpívá v té písni, to nevím.“

„Tak proč nevyzkoušíme tohle?“ zavrčel Kane.

„Skvělý nápad,“ řekl Mistr Juwain. „Ale jak? Věřím, že Mořští lidé mluvili pravdu: na tomto ostrově byl velký gelstei. Ale zdá se, že nikoli Kámen světla.“

Já jsem také věřil tomu, co říkaly velryby. Ale i tak jsem se otočil, abych pohlédl na chrám.

„Proč k němu nenamíříš špičku meče?“ řekl mi Kane.

Udělal jsem, co navrhoval, napřáhl jsem meč tak, aby jeho špička mířila přímo k chrámu za námi. Ale zdálo se, že jas stříbrné čepele se ani v nejmenším nezvýšil.

„Není tam,“ bručel Maram. „Ani jsem nemyslel, že tam je.“

Všichni jsme pak ztichli, a Liljana využila této příležitosti, aby naše úsilí vysvětlila Paní Nimaiu a Maiianům. A pak se Mistr Juwain poškrábal na hlavě a řekl mi: „Možná by pomohlo, kdybys meditoval, Vale. O silustrii se říká také toto.“ Začal recitovat:

Abys mohl použít stříbrný kámen,

duše musí dlít sama;

mysl musí být jasná,

nezatížena strachem.

Jak jsem tam stál, dívaje se na odraz svých tmavých očí na vyleštěném povrchu meče, vzpomněl jsem si, co mě kdysi Mistr Juwain o stříbrném gelstei učil: že to byl kámen duše, a tudíž mysli, jež z ní povstala. V této chvíli, s tisíci lidmi hledícími na mě a obnažený meč lesknoucí se v ranním slunci, jsem měl mysl všechno jiné než jasnou.

„Co kdybys zkusil sedmou meditaci světla?“ navrhl Mistr Juwain.

Poslechl jsem ho. Zatímco nad záhony květin bzučely včely, zavřel jsem oči a představil si dokonalý diamant vznášející se ve vzduchu. Ten diamant jsem byl já. Nic nemohlo narušit jeho neuvěřitelně tvrdou hmotu – určitě ne můj strach, že se mi nepodaří získat Kámen světla. Byl vybroušený do tisíců drobných plošek, z nichž každá přijímala sluneční paprsky, jež se shromažďovaly v jeho srdci v zářivém ohni, který byl stále jasnější a jasnější a…

„Nu, zdá se, že tam nic není,“ řekl Mistr Juwain. Jeho hlas ke mně přicházel jakoby z veliké dálky. „Vůbec nic.“

Otevřel jsem oči a viděl, že se čepel nezměnila.

„Zdá se, že Kámen světla na tomto ostrově skutečně není,“ řekl Maram. Pak propadl malomyslnosti a zamumlal: „Ach, možná není nikde – možná měli tvoji bratři pravdu, když říkali, že byl zničen.“

„Ne, to nemůže být pravda,“ řekl jsem. „Skoro to cítím, Marame. Vím, že existuje, někde na Ee.“

A s těmito slovy jsem si znovu představil diamant a namířil meč k Zahradě života na západě. Ale ani tehdy se jeho čepel nerozzářila.

„Znovu, Vale,“ pobídl mě Kane. „Zkus jiný směr.“

Pomalu jsem přikývl. Tentokrát jsem namířil meč směrem ke kouřící hoře na severu, ale se stejným výsledkem.

„Znovu, Vale, znovu.“

Trochu jsem povolil stisk jílce, aby se mi diamanty, jež do něj byly zasazené, nezařezávaly tak bolestivě do dlaně. Pak jsem namířil meč, který lidé nazvali Probouzeč, směrem k té části světa, kde na východě vycházela Jitřenka.

„Září!“ zvolal náhle Kane. „Vidíte, jak září?“

Cítil jsem, že nestačilo pouze vyjasnit mysl, a otevřel jsem Alkaladuru i své srdce jako svým bratrům ve vzácné chvíli důvěry. A náhle jsem uvnitř ucítil oheň, který jsem v sobě nosil od narození, očišťující a znovu vykovávající ten tajný meč. Cítil jsem, jak tyto dva meče, vnitřní i vnější, spolu rezonují jako dva dokonale vyladěné krystaly v harmonii starší než čas. Bylo to, jako bychom s Alkaladurem srostli v jedinou bytost, v níž se přeléval a pulzoval jediný oheň.

„Září!“ vykřikl Kane. „Září!“

Otevřel jsem oči a uviděl, že meč skutečně slabě září jakýmsi vnitřním světlem. Když se mi zachvěly ruce a špička meče se lehce odchýlila k jihu, světlo zesláblo.

„Tak, Kámen světla je někde na východ od nás,“ řekl Kane. „Ale zdá se, že ještě velmi daleko.“

Na východ od nás ležel Dračí kanál, Surrapam a veliké Srpové hory. A dál: Eanna, Yarkona a prastará Knihovna v Khaišamu. A za ní ještě větší Bílé hory Sakaie a pláně Wendruše. A nakonec Jitřní hory Meše.

Maiiané, kteří nikdy předtím nic takového neviděli, se nakupili okolo nás a s úžasem na můj meč zírali. Když Liljana vysvětlila co je to stříbrný gelstei, Paní Nimaiu přikývla a usmála se na mě. „Zdá se, Sare Valašu,“ řekla, „že náš ostrov neopustíš s prázdnýma rukama.“

„Ano, Paní Nimaiu,“ řekl jsem jí, „a děkuji vám.“

„Ale přece musíte odejít, že?“

Pohlédl jsem na Ataru a Kanea a ostatní z naší společnosti, pak jsem se otočil zpátky k ní a řekl: „Ano, musíme.“

„Ale nejdříve se s námi najíte, ne?“

Pohlédl jsem na slunce, jež bylo už vysoko na obloze. Sněžná sova odpluje zítra s ranním odlivem.

„Ano,“ řekl jsem. „Bude nám ctí.“

Když Maiiané zamířili k chrámu a na hostinu, jež se tam měla konat, hřejivě mě objala. Pak se dotkla zraněným prstem čepele Alkaladuru a pohlédla na mě zářivýma černýma očima.

Přišel čas, abych svůj nový meč odložil. Ale nejdříve jsem musel vytáhnout svůj starý. Učinil jsem tak, a díval se s velkým smutkem na jeho zbytek. Ale v srdci jsem cítil i velikou radost. Se svolením Paní Nimaiu jsem hodil zbytek své kalamy daleko do jezera. Potopila se beze stopy do tmavomodrých hlubin. Pak jsem do pochvy zasunul Alkaladur. Zapadl tam dokonale. Zítra, pomyslel jsem si, ponechávaje ruku na jeho labutěmi zdobeném jílci, vyrazíme na východ, vstříc vycházejícímu slunci.

5

Se silným větrem v zádech trvalo přeplutí Dračího kanálu do Surrapamu pouze den a noc rychlé plavby. V Artramu, posledním surrapamském svobodném přístavu přeplněném loděmi, jsme se s kapitánem Kharaldem a Sněžnou sovou rozloučili. Když jsme koně vyvedli na molo, kapitán nám ještě sdělil novinky, které se právě dověděl.

S

S

„Král Kaiman,“ řekl nám, „stojí nedaleko Anzamu, pouze čtyřicet mil odtud. Zdá se, že tu naše obilí zoufale potřebují.“

Podíval jsem se na hubené, hladově vyhlížející surrapamské přístavní dělníky, vykládající z nákladových prostorů Sněžné sovy pytle s obilím. Z nedalekých kováren se ozývaly zvuky zpracovávané oceli a hluk příprav na válku.

„Vašich mečů je tady taky zoufale zapotřebí,“ řekl nám. „Byli byste ochotni je pozvednout proti nepříteli, proti němuž taky stojíte, jak říkáte?“

Vzpomněl jsem si na Thamanovu žádost k Valariům na hradě vévody Rezua. Za ty měsíce, které od té doby uplynuly, se okolnosti pro jeho národ vyvinuly velice špatně.

„Postavit se proti hesperským armádám s tímhle?“ zeptal jsem se ho a ukázal mu svůj dřevěný meč, který jsem si vyřezal.

„Někteří,“ řekl chmurně, rozhlížeje se kolem po zoufalých Surrapamcích, „budou bojovat pěstmi a zuby. Ale já myslím, že máte lepší zbraň než tenhle kus dřeva.“

Předešlého dne mi náhlý poryv větru rozhalil plášť a bystrému zraku kapitána Kharalda neušel diamanty vykládaný jílec Alkaladuru. Od té doby jsem se ho snažil skrývat.

„Neřekli jste mi, co se na tom ostrově stalo, a je to vaše věc,“ řekl mi. „Ale moje věc je pomoci chránit své království, pokud mohu.“

Jeho nově nabyté svědomí změnilo směr jeho usilování, ale ne jeho ráznost a energii: pomyslel jsem si, že i do obrany své vlasti se zapojí s veškerou prohnaností a silou, jež předtím zaměřoval na vydělávání peněz.

„Kámen světla se nám získat nepodařilo,“ řekl jsem mu, zatímco Kane kontroloval upevnění nákladu našich koní. Ostatní čekali opodál, až na ně také přijde řada při rozloučení. „Co víc se dá říct?“

„To víte jenom vy, Sare Valašu.“

Protože jsem doufal, že by mu to mohlo dodat odvahu, svěřil jsem se mu, že jsem získal Zářivý meč. Jeho tvrdé, modré oči zasvítily. „Takový meč, a valarijský rytíř, který ho třímá, by vydaly za celou rotu. A s Kaneem a vašimi přáteli za celý pluk.“

Usmál jsem se a řekl mu: „Ani sto pluků seřazených proti Červenému drakovi by nestačilo k tomu, aby ho porazily. Ale nalezení Kamene světla možná ano.“

„Takže máte v úmyslu pokračovat ve svém pátrání?“

„Ano, musíme.“

„Ale kam půjdete? Nebude trvat dlouho, než hesperské válečné lodi uzavřou Dračí kanál.“

Kane, který právě hladil po šíji Alfanderryho bílého tervolanského koně, na mě vrhl výstražný pohled. Ačkoli jsme mířili na východ, ještě jsme nerozhodli o přesné trase.

„Pojedeme tam, kam musíme,“ řekl jsem.

„Dobrá, jděte tedy ve světle Jediného,“ řekl mi kapitán Kharald. „Přeji vám mnoho štěstí, Valašu Elahade.“

Popřál jsem mu totéž, a stejně tak i ostatní. A pak, když jsme mu po řadě stiskli drsnou tvrdou ruku, jsme nasedli na koně a rozjeli se úzkými ulicemi Artramu na sever.

Tento směr vybral Kane. Vždycky ostražitý vůči nepřátelům a špehům Kallimunova řádu nelitoval sebevětšího úsilí, aby svedl potenciální pronásledovatele z naší stopy. Artram byl poměrně malým městem solidních dřevěných domů a nezbytných dílen plachtářů, výrobců lan a tesařů, nabízejících své služby četným lodím kotvícím v přístavu. Byly zde i dílny, kde se nasolovaly tresky přivážené rybářskými čluny. Nicméně většina z těchto dílen a obchodů byla nyní prázdná, jejich zásoby byly zrekvírovány zásobovateli armády krále Kaimana. Ve skutečnosti se zdálo, že ve městě zbylo jen málo potravin, a naděje na porážku drancujících hesperských armád byla také mizivá.

Kamkoli jsme přišli, viděli jsme jen vyhublé tváře Surrapamců poznamenané bídou a žalem.

Bolelo mě vidět jejich děti, hledící na naše dobře živené koně a plné sedlové brašny. Stejně jako Thaman a kapitán Kharald byly většinou rudovlasé, měly světlou pleť a robustní postavy – nebo by je byly za lepších časů měly. Nyní byly téměř vysílené, ale přesto se držely. Rozhodl jsem se, že jestli se někdy vrátím do Meše, budu se tvrdě zastávat toho, abychom jim pomohli, třeba jen tím, že vytáhneme do pole.

Maram nás všechny překvapil, když začal zastavovat, stahovat jeden po druhém své prsteny a dávat je různým žebrákům, kteří nám zkřížili cestu. Když stáhl z prstu třetí prsten a dal ho starému jednonohému válečníkovi, Kane mu za takovou podezřelou velkorysost vynadal. Ale Maram se obořil na něho se slovy: „Já si mohu vždycky opatřit další prsteny, ale on už další nohu nikdy nedostane. Je mi líto, že mám jenom deset prstů s deseti prsteny, které mohu někomu dát.“

Odpoledne nás zastihlo několik mil od města v kraji úrodné černozemě a kdysi prosperujících farem. Královi zásobovatelé ale přišli i sem. Udírny, jež by měly být plné udících se zavěšených šunek, zely prázdnotou. Ve stodolách zbyla jen sláma. Většina dospělých mužů byla povolána do války, nebo už mrtva. O pole se zrajícím obilím pečovaly ženy, děti a starci. Ustávali v práci, aby se na nás podívali, očividně udiveni tím, že by nějaká ozbrojená skupina měla tak volně projíždět jejich zemí. Jenže tady zbylo jen málo rytířů nebo ozbrojených mužů, kteří by nás zastavili a kladli nám otázky – nebo nám nabídli své pohostinství. Věděl jsem, že i ty vdovy a ustarané manželky, jež nám kynuly na pozdrav, by se s námi ochotně podělily o všechno, co měly, i kdyby to byla jen řídká ovesná kaše. Surrapamci byli velkorysí, i když někdy i chamtiví jako kapitán Kharald. Ale toho dne jsme to nezkoušeli. Jeli jsme mlčky, a jen občas jsme si vyměnili přátelské pohledy s těmi, kdož se na nás dívali.

Když jsme si byli jisti, že nás z Artramu nikdo nesleduje, odbočili jsme na východ k horám. Ačkoli se říkalo, že jsou Srpové hory vysoké, nezahlédli jsme ani jejich nejvyšší štíty, ačkoli odtud ležely pouhých šedesát mil. Zdálo se, že je Surrapam zemí mraků a mlh zakrývajících oblohu – a občas i vrcholky okolních stromů. Mistr Juwain nám řekl, že tady slunce svítí jen vzácně. Odtud pochází bledá pleť Surrapamců; jejich podsaditá těla je zase chránila před věčným vlhkým chladem visícím nad jejich úrodnými poli. My jsme však takové štěstí neměli. Toho dne po celou dobu drobně mžilo, a ačkoli bylo léto, a půlka marudu k tomu, chlad mě přinutil těsně se zahalit do pláště.

A přece, navzdory své pochmurnosti, to byla krásná a bohatá země věčně zelených lesů a smaragdových polí, měkce zářících v mírném světle oblohy. Dokázal jsem pochopit, proč ji chtěli Hesperové dobýt.

Čím déle jsme jeli touto zelenou, mírně zvlněnou rovinou, tím víc se zdálo, že jedeme nesprávným směrem, ale třikrát jsem toho dne vytáhl Alkaladur, a pokaždé jeho slabá záře ukazovala k východu. A k východu musíme pokračovat i my, pomyslel jsem si, i když velké bitvy a volání do zbraně zůstanou za námi.

Večer jsme se utábořili v jedlovém lesíku u bystře proudící říčky. Její křišťálově čistá voda byla plná pstruhů. Alfanderry a Kane jich devět chytili k večeři. Maram nasbíral dřevo na oheň, zatímco Liljana vybalila své hrnce a pánve. Bylo to poprvé od doby, kdy jsme přišli do Varkallu, kdy pro nás opět vařila.

Mlčky jsme snědli smažené ryby s kukuřičným chlebem. Jako zákusek jsme měli sýr a ostružiny, jichž rostl podél silnice nadbytek. Když Mistr Juwain ještě uvařil hrnec sungurského čaje koupeného v jednom artramském obchodě, byli jsme připraveni se poradit o cestě ležící před námi.

„No, doufal jsem, že se Kámen světla možná dostal do Artramu,“ řekl Maram, když si pohladil plné břicho. „Ale proč jsem si myslel, že objevíme Pohár nebes právě v tom malém, smutném městě, to ani Ieldra neví.“

Seděl jsem u ohně s obnaženým mečem v ruce. Jen abych se ujistil, že jsme cestovali správným směrem, podržel jsem ho špičkou k Artramu. Ale jeho čepel se rozzářila jen odrazem oranžových plamenů našeho táborového ohně.

„Ne, obávám se, že leží stále na východ od nás,“ řekl Mistr Juwain. „A myslím, že je to víc než jen náhodná shoda, že přímo na linii, kterou nám ukázal Valův meč, leží Khaišam.“

Nebylo to poprvé, kdy to řekl. Už na ostrově Labutí, když začalo být jasné, že nás naše cesta může zavést až do Khaišamu a tamní veliké knihovny, se tím směrem neustále toužebně díval s novým vzrušením v obvykle klidných šedých očích.

„Já pořád nechápu, jak by tam Kámen světla mohl být,“ řekl Maram. „Tu knihovnu přece prohledali už stokrát, ne?“

„Ano, to ano,“ řekl mu Mistr Juwain. „Ale říká se, že je velmi rozsáhlá, snad až příliš, než aby se dala prohledat úplně a beze zbytku. Říká se, že jsou tam tisíce a tisíce knih.“

Kane, sedící vedle Alfanderryho ladícího svou mandolínu, se vesele usmál a řekl: „Tak, byl jsem kdysi v té knihovně, před mnoha lety. Počet jejích knih jde do milionů. Mnohé z nich nebyly nikdy ani přečteny.“

Mistra Juwaina náhle napadlo něco nového. „Pak Kámen světla skrývá možná jedna z nich.“

„Vy myslíte informace o něm, že, pane?“ zeptal se Maram.

„Ne, myslím Pohár nebes samotný. Možná je ve stránkách některé z těch knih vyhloubena dutina, odpovídající malému zlatému poháru. A tak unikl objevení při jakémkoli hledání.“

„No, to je tedy myšlenka,“ řekl Maram.

„Je to, jak jsem ti vždycky říkal,“ řekl mu Mistr Juwain. „Když otvíráš knihu, nikdy nevíš, co v ní najdeš.“

Chvíli jsme hovořili o Knihovně a velikých pokladech, které opatruje: nejen o knihách, samozřejmě, ale i o početných obrazech, sochách, maskách vykládaných neznámými gelstei a dalších artefaktech, z nichž mnohé pocházely z Věku práva – a jejichž účel ani knihovníci, ani nikdo jiný, nebyli schopni pochopit. Pro Mistra Juwaina byla cesta do té knihovny životní příležitostí. I my ostatní jsme dychtili tento div zhlédnout. Dokonce i Atara, která o knihy nikdy nejevila velký zájem, se zdála vzrušena vyhlídkou, že jich uvidí tolik pohromadě.

„Myslím, že jinou možnost nemáme,“ řekla. „Měli bychom jet do té knihovny, a tam sami uvidíme.“

Podíval jsem se na ni tázavě, jestli viděla úspěšné zakončení našeho pátrání tam, ale ona jen pomalu zavrtěla hlavou.

„Není jiná možnost,“ přisvědčil Mistr Juwain. „Alespoň žádná lepší, o které bych věděl.“

A tak jsme se, přes Maramovy námitky, že Khaišam leží pět set mil daleko a cesta vede neznámými zeměmi, nakonec rozhodli, že pocestujeme přímo tam, pokud nám můj meč neukáže jiný směr nebo nenajdeme Kámen světla dřív.

Abychom stvrdili naše rozhodnutí, vytáhli jsme na zapití pálenku, hřejivý destilát z hroznů, které uzrály pod sluncem daleké země. Alfanderry pak začal hrát, a ke všeobecnému údivu se k jeho zpěvu přidal Kane. Jeho zpěv, který jsem nikdy předtím neslyšel, se podobal té pálence: bohatý, silný, tmavý, ohnivý a dozrálý do hořkosladké dokonalosti – a svým způsobem krásný. Zpíval hvězdám vysoko nad námi, které jsme nyní neviděli; zpíval zemi, jež nám dala podobu a život, a jednoho dne si je vezme zpět. Když skončil, zadíval jsem se na svůj meč, jako bych v něm mohl nalézt své myšlenky.

„O čem přemýšlíš, Vale?“ zeptal se Mistr Juwain.

„To je těžké říct,“ řekl jsem mu. „Je to všechno tak zvláštní. Pijeme tady tuto skvělou pálenku – a je to, jako by v ní palírník, který ji vyrobil, zanechal chuť své duše. Ve vzduchu se vznáší zvuk boje, i když je tichá noc. A ta země, na které stojíme: cítíte, jak jí buší srdce? A nejen její srdce, ale srdce všech a všeho: slavíka a hraboše, a dokonce i srdce lorda Knihovníka v Khaišamu, přes polovinu světa vzdáleném. Buší a buší, a je tam i píseň – stejná zvláštní píseň, kterou zpívají hvězdy. A skutečně, je zataženo, ale hvězdy jsou tam stále, ve svých spirálách a sprškách světla, jako mořská pěna, jako diamanty, jako sny dítěte. A nikdy se nepřestávají tvořit a přinášet potěšeni: jako Plamínek vířící v lese Lokilaniů. A to všechno je součástí jediného vzorce. A my ho můžeme vidět celý v každé jeho části, jenom když otevřeme oči, jenom když víme, jak se dívat. Zvláštní, zvláštní.“

Maram ke mně přiklopýtal a sáhl mi na hlavu, jestli nemám horečku. Nikdy předtím mě takto mluvit neslyšel, a ani já jsem si nepamatoval, že bych měl někdy podobné myšlenky.

„Ach, můj příteli, jsi opilý,“ řekl mi, shlížeje na Alkaladur. „Opilý pálenkou nebo ohněm toho meče – což je vlastně totéž.“

Mistr Juwain se díval střídavě na meč a mě. „Ne, nemyslím, že je opilý. Myslím, že právě začíná vidět.“

Řekl nám, že každý má tři oči: oko smyslů, oko rozumu a oko duše. To třetí oko se nevyvíjí tak snadno a přirozeně jako ty druhé oči. Otevřít ho pomáhá meditace, a také rezonance určitých gelstei.

„Všechny větší gelstei tento vnitřní pohled posilují,“ řekl, „ale zvláště stříbrný gelstei je kamenem duše.“

Silustria, řekl, má na tu část duše, kterou nazýváme myslí, nejzjevnější účinky. Jako vysoce vyleštěná čočka dokáže stříbrný krystal odrážet a zesilovat její schopnosti: logiku, dedukci, kalkulaci, vědomí, rozhled a běžnou paměť. Díky své schopnosti odrážet lze stříbrného gelstei použít i jako štítu proti energiím: vitální, fyzické a zvláště mentální. Ačkoli nedává moc nad myslí jiných, lze ho použít k posílení jiných myslí, a je proto velikým nástrojem učení. Meč zhotovený ze silustrie dokáže proniknout všemi hmotnými věcmi, jako mysl proniká nevědomostí a temnotou, protože je mnohem tvrdší než diamant. Ve své podstatě je stříbrný gelstei velmi podobný zlatému.

„Ale říká se, že jeho největší síla spočívá v tomto vidění duše, o kterém mluvil Val. Způsobu, jakým jsou všechny věci propojeny.“

Alfanderry, jenž měl zřejmě pohotově píseň na jakékoli téma a pro každou příležitost, zazpíval starou píseň o tom, jak byla stvořena nebesa a země. Její slova, napsaná nějakým dávným minstrelem, vyprávěla o tom, jak bylo všechno utkáno z koberce nadpozemských drahokamů, jejichž světlo se odráželo v sobě navzájem. Ačkoli každý jednotlivý vzorec ze zářících smaragdů, safírů a diamantů dokázal vnímat pouze samotný Jediný, člověk může prostřednictvím moci stříbrného gelstei pochopit tento vzor v celé jeho nepředstavitelné velikosti.

„Protože my jsme očima, jimiž se Jediný dívá na sebe a poznává svou božskost,“ citoval Alfanderry.

A tím ‚my‘, vysvětloval, mínil nejen muže a ženy Ey, ale i Hvězdný lid, Elijiny a veliké Galadiny, takové jako Arwe a Aštoreth, jejichž oči prý byly z nejčistší silustrie.

„Jaké zázraky bychom spatřili,“ podotkl, „jen kdybychom měli oči, které by je viděly?“

„No dobře,“ řekl Maram, když zívl a dopil zbytek své pálenky, „obávám se, že mé oči toho už pro dnešek viděly dost, jestli víte, co tím myslím. Víte, Lailaiu mě nenechala moc vyspat. Teď to musím dohnat. Snad se mi o ní bude zdát.“

Protože jsme byli stejně unaveni jako on, uložili jsme se na své kožešiny a zabalili se do plášťů na ochranu proti studenému mžení – všichni až na Kanea, který měl první hlídku. Usínal jsem s pohledem na Plamínka, který se třepetal nad ohněm jako zářivý motýl, s rukou položenou na jílci svého meče. I když jsem se děsil snů, jež by na mě mohl seslat Pán lží, spal jsem dobře. Když jsem byl té noci ve snu uvězněn v jeskyni černé jako sama smrt, vytasil jsem Alkaladur. Bílé světlo meče dopadlo na draka, který se tam skrýval. V tom světle jsem spatřil jediné drakovo zranitelné místo: jeho rudé srdce, tlukoucí jako krvavé slunce. A když viděl, že jsem poznal jeho slabinu, odvrátil ode mě drak ve strachu veliké zlaté oči, a pak, s tlukotem křídel a vykřesávaje drápy jiskry ze skály, zmizel tunelem vedoucím do nitra země.

Příštího rána jsme po snídani sestávající z ovesné kaše a ostružin doplněných ořechy, jež měla Liljana v zásobě, vyrazili v dobré náladě na další cestu.

Jeli jsme po úzké silnici kolem ladem ležících polí a občasných farem. Zdálo se, že tato část Surrapamu není příliš zalidněna. Velké lesy od sebe oddělovaly jen úzké pruhy obdělané půdy. I když byla silnice zatím poměrně sjízdná, uvažoval jsem, jaké to asi bude v horách, kde možná nebudou vůbec žádné silnice.

I Maram o tom přemítal. Když jsme se zastavili na oběd, ukázal dopředu a řekl: „Jak dostaneme koně přes hory, když tam nebudou žádné cesty? Přes Srpové hory, Vale?“

„Nedělej si starosti,“ chlácholil jsem ho, „nějaký způsob najdeme.“

Kane s pusou od ostružin se na něho zašklebil a řekl: „Když zjistíme, že jsou hory neprůchodné, můžeme je vždycky objet.“

Poukázal na to, že tento veliký horský řetěz, který se táhne v širokém oblouku od jižních výběžků Červené pouště přes Hesperu a Surrapam na západní pobřeží Ey, se zužuje a téměř mizí asi sto padesát mil na sever od nás, v Eanně. V nejhorším bychom mohli jet tímto směrem, obejít hory a pak zamířit k jihovýchodu, na Khaišam.

„Ale to by bylo dalších tři sta mil!“ naříkal Maram. „Raději nejdřív zkusíme ty hory přejít.“

Atara se zasmála a řekla: „Tvá lenost ti dodává odvahu.“

„Víc odvahy by mi dodalo, kdybys viděla nějakou cestu přes hory. Vidíš ji?“

Atara si místo odpovědi vstrčila do úst další ostružinu a pomalu zavrtěla hlavou.

Když jsme znovu vyjeli, přemýšlel jsem o rozmanitosti našich darů a různých gelstei, které je posilovaly. Měli jsme jich nyní šest, pouze Alfanderry zatím žádný kámen neměl, ale po získání Alkaladuru jsme doufali, že mezi Surrapamem a Khaišamem možná najdeme i nějaký purpurový gelstei pro něj. Ačkoli Mistr Juwain stále častěji vytahoval svůj varistei, připouštěl, že naučit se z něj dostat jeho nejhlubší léčebné schopnosti bude možná práce na celý život. Kane, samozřejmě, svůj černý kámen většinou skrýval, a stejně tak i pochyby o jeho používání, pokud nějaké měl. Liljanina modrá figurka jí možná skutečně pomáhala číst myšlenky, ale tady v nitru Ey nebyli žádní delfíni ani velryby, a mezi námi nikdo s jejím talentem. A protože slíbila, že nebude číst myšlenky nám, pokud jí to nedovolíme, neměla mnoho příležitostí si dokonalé zvládnutí svého kamene osvojit. Pokud šlo o Ataru, ta se do své věštecké koule dívala tak často jako já na slunce na obloze. Co tam však viděla, zůstávalo záhadou. Vyrozuměl jsem, že její vize jsou nejisté jako blizard na jaře.

Ukázalo se, že Maramův talent je nejvrtošivější – a nejzanedbávanější. Místo aby se Maram v používání svého ohnivého kamene zdokonaloval, zdálo se, že skoro zapomněl, že ho má. Jak sám řekl, myslel nyní jen na Lailaiu. Pomyslel jsem si, že je schopen věnovat svou vášeň vždycky jen jedné věci. Večer se svým gelstei pokusil rozdělat oheň, ale červený krystal zůstal v jeho rukou mrtvý.

„To dřevo je příliš vlhké,“ řekl, když klečel nad hranicí, kterou připravil. „Skrz ty zatracené mraky sem dopadá příliš málo světla.“

„Pch, předtím jsi ze svého krystalu dostal oheň i ve větším šeru,“ vytkla mu Atara. „Jednoho dne mohou na tvém ohnivém kameni záviset naše životy.“

Její slova mi zůstávala v mysli, ještě když jsem toho večera usínal, protože jsem měl meč, s nímž jsem se musel taky naučit zacházet – a ne tím, že budu každý večer cvičit s Kaneem. Ačkoli byl Alkaladur možná skutečně dost tvrdý, aby přesekl tu nejtvrdší ocel, měl důležitější schopnosti, které jsem teprve začínal cítit. Pomyslel jsem si, že to bude vyžadovat veškerou vůli, vědomí a soustředění životního ohně, abych se se substancí toho meče dokázal vzájemně prolnout.

Ráno na chvíli vysvitlo neduživé slunce. Pak začalo znovu pršet, ale většinu kapek zachytilo jehličí stromů tyčících se nad námi. Rostl zde bolehlav, dvě stě stop vysoké jedle a ještě vyšší královské borovice, tvořící štít zeleně chránící nás před větrem a deštěm, a poskytující domov mnoha veverkám, liškám a ptákům, kteří tu žili. Takovým krásným lesem bych jel klidně další měsíc, protože mi vůně mechu a květin působila potěšení. Nicméně brzy stromy ustoupily další zemědělské krajině, protkané četnými potoky a říčkami stékajícími z hor, kde na nás déšť dopadl plnou silou, promočil nás na kůži a dosavadní příjemná jízda se změnila v utrpení. Pozdě odpoledne jsme začali uvažovat o tom, že zaklepeme na dveře některé farmy a požádáme o přístřeší.

„Ale jestli to uděláme,“ řekl jsem svým přátelům, když jsme se zastavili u potoka napojit koně, „budou nás ti chudáci muset nakrmit, a oni nemají ničeho nazbyt.“

„Snad bychom mohli nakrmit my je,“ navrhla Atara. „My máme spoustu jídla nazbyt.“

Liljana na ni vrhla ustaraný pohled a řekla: „Kdyby přišli pocestní do Wendruše a nabídli jídlo svým hostitelům, co by si asi mysleli?“

„Ha,“ řekl Kane, „kdyby přišli pocestní do Wendruše a nabídli jídlo Kurmakům, ti by je za takovou urážku nejspíš zabili.“

Ačkoli Atara na tuto poznámku o svém lidu neodpověděla, její mrzutý výraz naznačoval, že by to mohla být pravda.

„Já mám nápad,“ řekl Maram. „Je načase, abychom se začali vyptávat, jestli tady někdo neví o cestě přes hory. Jestli nám někdo náhodou nabídne přístřeší a bude mít i dost potravin, přijmeme to. Jinak pojedeme dál.“

Pomyslel jsem si, že je to dobrý plán, a ostatní souhlasili. Příštích pár hodin jsme jezdili od jedné farmy ke druhé, ale žádný ze Surrapamců o cestě přes hory nevěděl. Většina z nich nám nabídla ubytování na noc, ale jejich propadlé tváře a vychrtlá těla nám řekla, že to byl z jejich strany pouhý akt hrdosti a zdvořilosti, který si sotva mohli dovolit. Udivovalo mě, že nám byli vůbec ochotni pomoci, protože jsme byli cizinci ze vzdálených zemí, o nichž jen málokdo z nich slyšel; byli jsme vyzbrojeni do války, a přitom jsme jeli po jejich polích v době, kdy mnoho z jejich krajanů táhlo proti nepříteli – a na další to zanedlouho čekalo. Děkoval jsem svým hvězdám za to, že je většina jejich rytířů a válečníků pryč, a tak těmto dobrým lidem nezbývalo nic víc než dobrá vůle a víra v naši dobrou vůli.

Když však přišel šedivý, deštivý podvečer, zdálo se, že jsem svým hvězdám děkoval předčasně. Sotva jsme zaklepali na dveře jedné farmy, přihnala se po silnici od východu skupina ozbrojených mužů na koních a zahnula na blátivou cestu k farmě. Bylo jich dvacet a všichni na sobě měli rezavé brnění bez kazajek s erby. Vypadali jako otrhaní loupeživí rytíři, a přece se jejich kopí zdála dost ostrá a meče měli pohotově po ruce. Ačkoli byli stejně vyhublí jako ostatní jejich krajané, seděli v sedlech zpříma a jeli uspořádaně.

„Kdo jste?“ zvolal jejich vůdce, velký muž s hustým šedým vousem a šedými spletenými copy, visícími mu zpod otevřené přilby. „Co děláte v naší zemi?“

Dveře domu za námi se zabouchly. Zůstal jsem stát vedle Altarua, který hrabal kopytem a měřil si mužova koně zuřivým pohledem. Moji druhové už seděli v sedlech; Atara právě napínala tětivu na luk, zatímco Kane upřel na muže před námi svůj temný, studený pohled.

Řekl jsem rytíři naše jména a zeptal se ho na jeho. Představil se jako Toman z Eastdalu. Řekl nám, že se on a jeho muži jedou připojit ke králi Kaimanovi.

„Slyšeli jsme, že jsou tady někde cizí rytíři,“ řekl Toman, prohlížeje si mou kazajku a výstroj. „Báli jsme se, že byste mohli být hesperští špehové.“

„Vypadáme jako špehové?“ řekl jsem mu.

„Ne, to ne,“ připustil velkomyslně. „Ale každý není tím, kým se zdá. Hesperové neobsadili polovinu našeho království pouhou silou svých zbraní.“

Nasedl jsem na Altarua a poplácal ho po šíji, abych ho uklidnil. Tomanovi jsem řekl: „Nejsme Kallimunovi kněží, jestli si myslíte tohle.“

„Možná ne,“ řekl, „ale o tom rozhodne král. Obávám se, že budete muset odložit zbraně a jet s námi.“

Na jeho pokyn se vedle něj postavili čtyři rytíři s kopími v pohotovosti. Toman pohlédl na Ataru a na Marama, a pak zpátky na mě. „Dejte mi, prosím, svůj meč, Sare Valašu.“

„Já vám dám svůj,“ temně zavrčel Kane, v očích se mu zablýskalo a ruka mu sjela k jílci meče.

„Kane!“ řekl jsem. S obdivuhodnou sebekontrolou se jeho ruka zastavila uprostřed pohybu, a podíval se na mě. „Kane, nevytahujte na něho meč!“

Ale všichni Tomanovi rytíři své meče vytasili. Na rozdíl od jejich brnění na nich nebylo ani stopy po rzi.

„Musíte pochopit,“ řekl mi Toman, „že vám nemůžeme dovolit, abyste jezdili ozbrojeni po naší zemi – ne když nám Hesperové klepou na dveře.“

„Dobře,“ řekl jsem, „ale my vůbec nemáme v úmyslu jezdit po Surrapamu – hledáme jen cestu, jak ho opustit.“

Vysvětlil jsem, že jedeme do Knihovny v Khaišamu. Řekl jsem mu, že jsme v paláci krále Kiritana v Trii spolu s tisíci dalšími složili slib hledat Kámen světla.

„O tom pátrání jsme slyšeli,“ řekl, potahuje se za vous. „Ale jak máme vědět, že jste skutečně účastníky té výpravy?“

Popojel jsem s Altaruem kupředu a ukázal mu medailon od krále Kiritana. Při pohledu na něj se mu oči rozsvítily obdivem, ale nikoli chtivostí. Pak mu, na můj povel, ukázali své medailony i moji přátelé. Tomanovi rytíři, shromážděni kolem nás, náhle schovali své meče, na jeho povel.

„Musíme ctít pohnutky vaší výpravy, i když v ni nevěříme,“ řekl Toman. „Jestli jste skutečně proti Přibíječi na kříž, pak byste měli jít raději do boje s námi.“

„Zdá se, že toto si myslí většina vašich krajanů,“ prohodil jsem. Pak jsem mu řekl o svém setkání s Thamanem na hradě vévody Rezua v Anju, a o jeho prosbě vznesené na Valarie.

„Vy znáte Thamana z Medvědího jezera?“ zeptal se překvapeně jeden z Tomanových mužů. Bylo mu sotva osmnáct, a posléze se ukázalo, že je to Tomanův vnuk.

„Zdá se, že vy ho znáte,“ řekl jsem mu.

„Je to můj bratranec,“ řekl ten muž, „a velký válečník.“

Naše známost s Thamanem Tomana definitivně přesvědčila. Mrzutě se usmál a řekl nám: „Tak dobře, můžete jet. Ale opusťte, prosím, co nejrychleji naši zemi, než vyděsíte ještě další lidi.“

„Už bychom byli dávno pryč, kdybychom znali cestu přes hory.“

Toman ukázal rukou někam do deště a husté zeleně obklopující farmu. „Je tady cesta – asi deset mil jihovýchodně odtud. Ukázal bych vám ji, ale do soumraku zbývá ještě hodina a my musíme jet dál. Ale můj vnuk Jaetan vás k ní vezme, když mu řeknete o našem setkání.“

Vysvětlil nám, kde najdeme jeho panství. Pak řekl: „Nu, vypravili jsme se na sraz v Iramu. Určitě se k nám nepřipojíte?“

„Děkujeme, ale ne – máme svou cestu, a ta vede na východ.“

„Pak tedy šťastnou cestu, Sare Valašu. Snad se setkáme v lepších časech.“

A s těmito slovy on i jeho muži otočili své koně a vyjeli po silnici k západu.

Tomanovo ‚panství‘, jak jsme zjistili o hodinu později, nebylo ničím víc než velkým opevněným domem, shlížejícím na stodolu a pole, obklopeným vysokým plotem ze zašpičatělých kůlů. Jak slíbil, jeho rodina nám poskytla přístřeší na noc. Tomanova dcera a dva vnuci mu jediní zůstali, protože jeho syn padl v bitvě u Maronu a dvě vnučky zemřely loni v zimě na horečku. Tomanův druhý vnuk, Jaetan, byl pihovatý zrzek, asi třináctiletý – příliš mladý, aby jel se svým bratrem do války. A přece, pomyslel jsem si, jsem já v tom věku do války jel. Ani v hodině své největší nouze nebyli Surrapamci evidentně tak válkychtiví jako my Valariové.

Když jsme si na suchou slámu ve stodole rozložili své kožešiny, Jaetanova matka Kandra trvala na tom, abychom zašli do domu na večeři, přesně jak jsme se obávali. Přitom neměli nic víc než pár vajec, trochu ostružinové zavařeniny a mouky na chléb. Kane problém večeře vyřešil ukázkovým způsobem: vzal svůj luk a vykradl se do temnějícího lesa. Za půl hodiny se vrátil s mladým srncem přes rameno. Kandra nad jeho loveckým úspěchem vykřikla nadšením, protože zdejší lesy byly téměř beze zvěře.

A tak jsme měli ten večer skutečnou hostinu a všichni byli spokojeni. Kandra upekla k masu čerstvý chléb a zbytek srnce uschovala na později. Ráno jsme v dobré náladě vstali a vydali se na cestu vedeni Jaetanem na vyhublém starém koni, který byl pro něho trochu moc velký.

Po několika hodinách jízdy po prašné, neustále stoupající silnici jsme přijeli do soutěsky mezi dvěma kopci. Zdálo se, že silnice dál mizí v husté zelené stěně vegetace. Jaetan ukázal do soutěsky a řekl nám: „To je stará Východní silnice. Říká se, že vede až do Eanny, ale nikdo to vlastně pořádně neví, protože tudy už nikdo nejezdí.“

„Až na nás,“ zabručel Maram nervózně.

Jaetan se na něj podíval a řekl mu: „Myslím, že ta silnice je docela dobrá. Ale budete si muset dát pozor na medvědy, pane Marame. Říká se, že jich je v horách ještě spousta.“

„Ach, skvělé,“ řekl Maram, dívaje se do lesa. „Tak medvědi, říkáš?“

Poděkovali jsme Jaetanovi za jejich pohostinství. Jaetan se obrátil ke Kaneovi a zeptal se: „Jestli se tudy někdy budete vracet, naučíte mě lovit, pane?“

„Naučím,“ slíbil Kane a natáhl se, aby chlapci prohrábl vlasy. „Naučím.“

Jaetan se pak vydal zpátky k domu svého dědečka a hřejivému teplu rodiny, jež ho tam očekávalo.

„Nu,“ řekl Maram, „jestli se ty staré mapy nemýlí, do Eanny musíme překonat šedesát mil hor. Proto myslím, že bychom měli raději vyrazit, než nás ucítí medvědi.“

Ale neviděli jsme po medvědech ani stopu, ani toho dne, ani v následujících dnech, i když lesy okolo nás zhoustly natolik, že se jich tam mohly skrývat stovky. Jak se kopce postupně měnily v hory, obrovské stromy západního Surrapamu ustupovaly stříbrným borovicím. Nebýt silnice, museli bychom si mezi nimi pracně klestit cestu. Úzká, blátivá stezka byla křivolaká jako had, a stále stoupala. S každým dalším tisícem stop nadmořské výšky se ochlazovalo a déšť zesiloval.

Táboření v těchto mlhavých horách se stalo utrpením. Všechno bylo promočené. Maramovi se opět nepodařilo rozdělat oheň, což nás otrávilo ještě víc. A když šedivou clonou mraků proniklo první denní světlo, rádi jsme se vydali na další cestu, už jen proto, že jsme se pohybem zahřáli.

Třikrát se nám silnice ztratila v mase vegetace, a třikrát začal Maram naříkat, že jsme se ztratili a už nikdy neuvidíme ani slunce, nemluvě vůbec o Khaišamu.

Ale pokaždé nás Atara se svým neselhávajícím orientačním smyslem lesem provedla, dokud jsme na silnici opět nenarazili. Bylo to, jako by cestu před námi viděla, což mě přivedlo na myšlenku, jestli již nedosáhla větších věšteckých schopností, než dávala najevo.

Čtvrtého dne našeho přechodu hor se na nás usmálo štěstí. Déšť ustal, obloha se vyjasnila a svět zalilo zářivé sluneční světlo. Vlhké jehličí stromů a listí keřů zazářilo jako miliony kapek tavících se diamantů. Dva tisíce stop nad sebou jsme viděli stromy pokryté sněhem. Poprvé jsme také měli dobrý výhled na veliké štíty okolo sebe. Tyto ostruhy skal, zvedající se na sever a na jih od nás k modré obloze pokrýval sníh a led. Naše cesta vedla mezi nimi. Terén, který jsme ještě museli překročit, nebyl ve skutečnosti horskou průrvou, ale pouze místem, kde hory nebyly tak vysoké. Ačkoli jsme vzdušnou čarou urazili dobrých třicet mil, mnohem víc mil leželo ještě před námi.

Na oběd jsme se zastavili u malého jezírka. Maram, jehož neopustila zručnost s křemenem a ocílkou, rozdělal oheň, a Liljana na něm opekla horskou kozu, již se Ataře podařilo zastřelit. Po několika dnech o sýru a vojenských sucharech jsme se na tu hostinu všichni těšili. Zatímco se maso peklo, Maram objevil dutý povalený kmen, který se hemžil včelami.

„Ach, úl,“ řekl a olízl si rty. „Cítím vůni medu.“

Přihlížel jsem z bezpečné vzdálenosti, jak zakládá další oheň z vlhkých větví, aby včely vykouřil z jejich domova. Chvíli to trvalo a bylo třeba mnoha úderů sekerou, ale konečně vytáhl veliký voskový plást, z něhož kapal zlatý med. Udivilo mě, že při své loupeži utržil Maram jen asi tucet žihadel.

„Když chceš, jsi docela statečný,“ řekl jsem mu, přebíraje od něho kus plástu. Olízl jsem z něho trošku medu. Byl neuvěřitelně dobrý, chutnal po slunci a květech.

„Ach, kvůli medu bych vydržel tisíc žihadel,“ řekl Maram, olizuje med. „Na světě není nic sladšího, s výjimkou žen.“

Rozetřel si trochu medu na žihadla na rukou a na tváři, a pak jsme se vrátili do tábora podělit se o tento poklad s ostatními.

Všichni jsme se nacpali šťavnatého kozího masa a medu, nejvíc ze všech Maram. Když si naplnil břicho, usnul nedaleko keřů, jimž říkal Kane růžové spiry. Paprsky slunce hrající na Maramově medem pomazané tváři osvětlovaly naprosto spokojeného člověka.

Nechali jsme ho spát, a tábor jsme zrušili sami. Když jsme ještě naplnili měchy vodou a naložili koně, byli jsme připraveni nasednout do sedel a vrátit se na silnici. Vtom jsme za sebou zaslechli spícího Marama mumlat jako ze sna: „Ach, Lailaiu, tak měkká, tak jemná.“

Otočil jsem se, abych ho šel vzbudit, ale náhle jsem ztuhl, nemoha uvěřit pohledu, který se mi naskytl: nad Maramem se skláněla velká černá medvědice a dlouhým růžovým jazykem mu olizovala tvář a vousy. Vypadala docela spokojeně, slízávajíc med, který si tam bezstarostný Maram rozetřel. A Maram mumlal z polospánku: „Lailaiu, ach Lailaiu.“

Byl bych se nad tím s chutí rozesmál, jenže medvědi jsou medvědi. Nedovedl jsem si představit, jak se tahle medvědice dostala k Maramovi, aniž by si toho Kane nebo koně všimli. A protože byla polovina léta, obával jsem se, že má někde nablízku mláďata.

Pomalu a opatrně jsem se dotkl Kaneova loktu. Kane stál k medvědici zády a utahoval postroj svého koně. Když se otočil a uviděl to co já, v jeho černých očích se objevilo mnoho pocitů současně: zájem, pobavení, pohrdání, urážka a krvežíznivost. Mžikem vytáhl svůj luk, napnul tětivu a založil šíp. Tento pohyb znepokojil ostatní – i naše koně. Altaru se otočil a konečně medvědici uviděl. Ucouvl a zařehtal, a ostatní koně se k němu přidali v mohutném chóru výzvy a paniky. Mohli jsme je jen vzít za uzdu a zabránit jim v útěku. Protože se Kaneův kůň začal vzpínat a ohrožovat Kanea okovanými kopyty, nemohl vystřelit. A bylo dobře, že to neudělal. Protože právě ve chvíli, kdy Maram konečně procitl a vzhlédl s vytřeštěnýma očima na chlupatou tvář své nové milenky, medvědici vyrušil náhlý hluk a překvapeně se na nás podívala. Zdála se ještě užaslejší než my. Rychle se zvedla a zmizela v houští.

„Ach bože!“ vykřikl Maram, když si uvědomil, co se stalo. Vyskočil a rozběhl se k jezírku, aby si umyl tvář. „Ach bože – málem mě snědla!“

Atara, která sledovala útěk medvědice, k němu přistoupila a šťouchla ho prstem do velkého břicha. „Pch, ty sám jsi poloviční medvěd. Nikdy jsem nikoho neviděla cpát se medem tak jako ty. Příště snad budeš opatrnější.“

Toho dne jsme vystoupili do největší výšky přechodu, širokého sedla mezi dvěma štíty, kde jehličnany vystřídal bujný travnatý porost. Podél cesty rostly tisíce květů v barvách od zářivě růžové až po temně indigovou. Žilo zde mnoho svišťů, kteří se krmili trávou a semeny a dívali se na nás, jako by nikdy předtím takové tvory neviděli. Přitom ale nezapomínali sledovat kroužící orly a havrany. I my jsme k nim vzhlíželi. Maram uvažoval, jestli by se Veliká bestie dokázala zmocnit jejich duší a přeměnit je v ghuly jako toho medvěda na počátku našeho putování.

„Myslíš, že nás sleduje, Vale?“ zeptal se mě. „Myslíš, že nás může vidět?“

Zastavil jsem se, abych vytáhl svůj meč a podíval se, jak září, když ho podržím špičkou k východu. Jeho oheň byl slabě bělavý. Už cestou z ostrova Labutí jsem si všiml, že jeho záření způsobují i jiné věci než Kámen světla. Ve světle hvězd vyzařoval stříbrněji, zatímco pokoj mé duše v něm zřejmě vyvolával jasnější a zářivější světlo.

„Je to divné,“ řekl jsem, „ale zdá se, že od té doby, kdy mi Paní Nimaiu tento meč dala, mě Pán lží nedokáže vidět, ani v mých snech.“

Pohlédl jsem na velkého zlatého orla plachtícího v horském větru a řekl: „V těchto stvořeních není žádné zlo, Marame. Jestli se na nás dívají, tak jen proto, že oni mají strach z nás.“

Zdálo se, že ho má slova uklidnila, a s odvahou jsme začali konečně sestupovat po východních svazích Srpového hřbetu. Další tři dny pod silným horským sluncem proběhly bez jakéhokoli incidentu. Cesta nás vedla stále dolů po svazích a kolem nižších štítů. Jak jsme ztráceli nadmořskou výšku a postupovali k východu, půda začala být sušší a lesy zřídly. Míjeli jsme široké pásy bílých dubů a mohutných sosen, mezi nimiž rostly v hojném množství balšám, plamenky a další menší rostliny. Mnozí ptáci a další zdejší živočichové, mi byli cizí. Žily zde veverky se žlutými pruhy a sojky živící se žaludy. Viděli jsme další čtyři medvědy, menší a s šedivým odstínem srsti, který jim propůjčoval velikou důstojnost. Museli se divit, že jedeme jejich revírem, když všude kolem nás všechno dozrává ve vrcholícím létě.

A pak, prvního dne měsíce soalu, s většinou velikého Srpového hřbetu za zády, se před námi otevřel pohled na nezměrnou pláň otevírající se k východu. Připomínala moře žlutozelené trávy s pásy tmavší zeleně tam, kde podél klikatých vodních toků rostly stromy. Po další hodině cesty zůstaly hory za námi.

„Eanna,“ řekl Kane, ukazuje na tuto krásnou zemi. „Nebo to aspoň kdysi bývala součást tohoto starého království. Ale od Imatru jsme daleko, a já pochybuji, že tady má král Hanniban ještě nějakou moc.“

Nevěděl, na jaké lidi nebo lordy v království před námi narazíme, ale varoval nás, abychom byli opatrní, protože na té pláni nenajdeme žádný úkryt ani před lidmi, ani před vlky a lvy lovícími zde antilopy.

„Vlci!“ zvolal Maram. „Lvi! Myslím, že bych dal přednost společnosti medvědů.“

Ale po celý první den naší cesty Eannou se nic špatného nepřihodilo. Silnici jsme opustili jen pár mil od horského pásma. Zahýbala k jihu, zdali k nějakému městu ztracenému v této krásné krajině nebo někam do prázdna, nikdo z nás nevěděl. Tímto směrem, řekl nám Kane, ležela poměrně nedaleko Červená poušť, a její nachové písky a duny pohltily za tisíciletí nejedno město. Máme štěstí, řekl, že nám Alkaladur ukazuje cestu, která vede mimo tuto nekonečnou pustinu, protože kromě divokých kmenů Raviriiů nedokáže ve vražedném pouštním slunci nikdo přežít dlouho.

I tak jsme i stovky mil daleko cítili její horký dech. Ale po mrznoucím dešti v horách jsme toto náhlé oteplení a sušší vzduch uvítali. Krátce po poledni se zvedl mírný vítr, který rozvlnil moře trávy a přinesl k nám vůně neznámých nových rostlin. A v noci pod zářícím goblénem souhvězdí se udělalo docela chladno – ne tak, aby nás mrazilo v kostech, ale dost, aby to zbystřovalo všechny naše smysly.

Té noci ve stepi jsme spali dobře – s výjimkou hodin, kdy jsme drželi hlídku nebo prostě leželi na lůžku z trávy a hleděli na hvězdy. Měsíc stoupal nad světem jako zářící polovina štítu; v jeho světle někde v dálce vyli vlci a řvali lvi. V noci se mi o těch zvířatech zdálo, a o orlech a sokolech, a velikých stříbrných labutích letících tak vysoko, že zachycovaly oheň hvězd. Když jsem se ráno probudil pod modrou oblohou, ten oheň jsem v sobě cítil, zahříval mé srdce a volal mě, abych vyrazil kupředu a dokončil naše pátrání.

Další čtyři dny jsme jeli ostrým tempem k východu. I když jsem se obával, že své koně možná příliš ženeme, nabrali dost síly z trávy všude okolo nás, tak sladké a výživné. Po mnoha dnech jízdy po příkrých skalnatých horských stezkách se zdálo, že jsou šťastní, že zase cítí pod kopyty měkkou půdu. Těšilo je pohybovat se rychlým krokem, a občas i klusem nebo dokonce cvalem větrnou stepí. Cítil jsem, jak mé vzrušení přechází na Altarua a rozněcuje oheň i v jeho velikém srdci, a naopak jeho potěšení z volné jízdy divokou a otevřenou stepí přecházelo na mě. Občas z čirého potěšení začal závodit s Jiskrou nebo Iolem, a v takových chvílích jsem si uvědomoval, že naše duše jsou svobodné, a cítili jsme to všichni v bušení krve a našem dechu ve větru – a ve slibech, které jsme si dali.

Pro mě, zvyklého na omezenější obzory hornaté a hustě zalesněné země, bylo těžké určit, kolik jsme ten který den ujeli. Atara ujetou vzdálenost odhadovala na dobrých padesát mil. Celou jižní Eannu jsme tak překonali ve velmi krátké době. A v celé této rozlehlé zemi jsme téměř neviděli človíčka.

„Je zvláštní, že tu nikdo nežije,“ řekla Liljana ráno pátého dne naší cesty. „Je to krásná země – přece odtud obyvatele nevyhnali vlci. Nebo lvi.“

K polednímu jsme potkali nějaké kočovníky, kteří nám tajemství opuštěnosti Eanny objasnili. Náčelník asi třicetičlenné tlupy, žijící ve stanech utkaných ze srsti huňatého dobytka, který chovali, se nám představil jako Jacarun Starší. Měl bílý plnovous, a do starých podezíravých očí mu viselo huňaté obočí. Když však viděl, že jim nemáme v úmyslu ublížit a chceme tudy jen projet, nabídl nám mléko a sýr – a také dobrou radu.

„Jsme Telamunové,“ vysvětlil nám, když jsme se na jeho pozvání zastavili, abychom s jeho rodinou poobědvali. „A kdysi jsme byli velký národ.“

Řekl nám, že ještě před pár generacemi dva velké kmeny Telamunů této zemi vládly. Byli tak stateční, že se sem králové v Imatru báli posílat armády. Ale pak v důsledku krevní msty začaly tyto dva kmeny bojovat mezi sebou místo proti svým společným nepřátelům. Za pouhých dvacet let se navzájem téměř vyhladily.

„Zbylo jen pár tuctů rodin, jako je naše,“ řekl nám Jacarun. „Teď jsme války zanechali – pokud nepovažujete za válku zabíjení vlků klacky.“

Řekl nám, že jejich dny jako svobodného lidu téměř skončily, protože ostatní teď po jejich bývalé zemi pokukují a tlačí se do ní.

„Říká se, že král Hanniban má potíže se svými barony, a tak ještě nedokázal vypravit armádu proti nám,“ řekl nám. „Ale z Červené pouště sem přišli nějací Raviriiové – vyvraždili rodinu ani ne padesát mil odtud. A Yarkoňané, nu, ti jsou samozřejmě z dlouhodobého hlediska skutečnou hrozbou. Hrabě Ulan z Aigulu – říkají mu Ulan Hezký – má v úmyslu dobýt jménem Červeného draka celou Yarkonu a stát se jejím králem. Jestli se mu to podaří, otočí pohled k západu a pošle své přibíječe na kříž sem.“

Zavolal na jednu ze svých dcer, aby nám přinesla hovězí opečené na rožni. Pak se na mě podíval a zeptal se: „A kam máte namířeno vy, Sare Valašu?“

„Do Yarkony,“ řekl jsem.

„Aha, myslel jsem si to! Do Knihovny v Khaišamu, že?“

„Jak jste to věděl?“

„Nu, nejste první poutníci, kteří tudy do té knihovny cestují, i když jste možná poslední.“ Vzdychl, zvednuv svou pastýřskou hůl k obloze. „Byla doba, a není tomu tak dávno, kdy tudy chodilo mnoho poutníků. Vždycky jsme od nich vybírali poplatek za bezpečný průchod, ne mnoho, jen trochu stříbra nebo pár zrnek zlata. Ale ty dny už pominuly; brzy to budeme my, kdo bude muset platit poplatek za to, že tady žijeme. V každém případě do Yarkony už nikdo nechodí – je to prokletá země.“

Poradil nám, abychom se, pokud chceme svou cestu dokončit, za každou cenu vyhnuli Aigulu a panství hraběte Ulanua.

Dojedli jsme hovězí a spláchlí je trochou zkvašeného mléka, jemuž Jacarun říkal laas. Když jsme navštívili jeho rodinu a pochválili tloušťku jeho dobytka – a zabránili Maramovi dvořit se ženám – poděkovali jsme Jacarunovi za pohostinství a vyrazili dál.

Čím více jsme se vzdalovali od Srpových hor, tím byla okolní step sušší. Zelená barva trávy ustoupila žluté a žlutohnědé. Na skalnaté půdě rostlo křoví a zakrslé stromky. Poskytovaly úkryt ještěrkám, skalním vrabcům a jiným živočichům, které jsem nikdy předtím neviděl. Když slunce dokončilo svůj denní oblouk na obloze, ještě se trochu oteplilo. Urazili jsme pěkných pár mil, i když ne tolik jako v předchozích čtyřech dnech. Koně, jako by cítili, že na východě najdou méně vody a jídla, se začali pohybovat pomaleji, jako by si šetřili síly. Blíživše se k zemi, před níž nás Jacarun varoval, uvažovali jsme v duchu i o vlastních silách.

A pak, těsně před soumrakem, jsme došli k malé řece, již Kane nazýval Parth. Z jejího písčitého břehu jsme se dívali na vzdálené skalnaté výběžky Yarkony. Tam snad konečně nalezneme cíl své cesty a nejhlubšího přání našich srdcí.

6

Té noci byl měsíc krátce po úplňku a svítil narudlým odstínem. Visel nízko v konjunkci se souhvězdím, jemuž někteří říkali souhvězdí Hada a jiní Drak.

T

T

„Krvavý měsíc v konjunkci s Drakem,“ řekl zamyšleně Mistr Juwain. Popíjel svůj čaj a díval se na oblohu. „Něco takového jsem neviděl mnoho let.“

Pak vytáhl svou knihu a začal si ve světle ohně číst. Snad hledal pasáž, která by ho uklidnila a odvrátila jeho pozornost od hvězd. A pak se vrátila Liljana, jež u řeky umývala nádobí, a v rukou držela nějaké kameny. Byly lesklé a černé jako Kaneův gelstei, ale víc se podobaly roztavenému sklu. Liljana jim říkala Andělské slzy; řekla, že kdekoli byly nalezeny, země plakala zármutkem nebes. Atara shlédla na ty tři kapkám podobné kameny, jako by se dívala na svůj mnohem průzračnější krystal. Ačkoli jí potemněly oči a já jsem cítil velikou tíhu, jež jí dolehla na srdce jako bouřkový mrak, upíjela jen tiše svůj čaj a mlčela.

Té noci jsme spali neklidně, a Kane nespal vůbec. Celé hodiny stál na hlídce a pátral v temnotách po lvech či nepřátelích blížících se temnou plání. Alfanderry, který také nemohl spát, vytáhl svou mandolínu a začal zpívat, dělaje mu tak společnost. Plamínek, kterého neviděl, při jeho hudbě vířil, ale tentokrát jen mdle. Zdálo se, že i on se chce před krvavým měsícem nad námi ukrýt.

A tak hodiny noci zvolna ubíhaly a nebesa se pomalu otáčela. Když se rozednilo, naskytl se nám lepší výhled na zemi, kam jsme právě vjížděli. Yarkona, jak nám řekl Mistr Juwain, znamenalo ‚Zelená země‘, ale kolem nás mnoho zeleně nebylo. Ani pravá step, ani skutečná poušť, jen sporá tráva do hněda spálená sluncem, šalvěj a durman, jehož ostré listy odrazovaly hraboše a jeleny od toho, aby je spásali. Zahlédli jsme jich pár v ranním slunci orámovaném černými skalisky na východě. Tyto ostré výběžky vypadaly taky jako spálené sluncem. Kane však řekl, že jejich barva pochází od čediče, jímž byly tvořeny. Tyto skály, jak řekl, byly skutečnými kostmi země, které obnažily horké větry vanoucí z jihu.

Řekl nám také, že jsme se utábořili v Sagaramu, panství, které asi před sto lety odtrhl od kdysi velikého království jeden místní lord. Očekávali jsme, že nám Kaneovy informace možná pomohou toto území přejít, ale jak sám připustil, prošel tudy už před mnoha lety, za pokojnějších časů. Od té doby se hranice yarkonských baronství a panství nepochybně změnily jako pouštní písky, a některá z nich možná smetla válka úplně.

„Aigul leží šedesát mil odtud na severovýchod,“ řekl nám. „Pokud od té doby nevyrostl a jeho hrabata neanektovala země na jihu.“

Do těchto zemí jsme toho suchého, větrného rána vyrazili. Ukázalo se, že Sagaram je pouhý pruh křovin a suché trávy, táhnoucí se nějakých šedesát mil podél Parthu. Krátce po poledni jsme přejeli jeho hranici, ačkoli ji nevyznačovaly žádné kameny nebo řeka, a vlastně jsme si jí ani nevšimli. Ujeli jsme ještě několik mil horkou stoupající plání, než jsme potkali někoho, kdo nám mohl ukázat další cestu. Byl to pasák koz, žijící v malém kamenném domku na dohled od výrazného skalního útvaru východně od nás.

„Přišli jste do Karkutu,“ řekl nám, když se s námi podělil o trochu sýra a chleba. Byl to malý muž, ani mladý, ani starý, ve volné bílé tunice přepásané kusem špinavého provazu. „Na sever od nás leží Hanš a Aigul; na jih je Našthalan. Teď je to většinou poušť, a bude lépe, když se budete držet na sever od něho, jestli chcete do Khaišamu dojít bezpečně.“

Zatímco jeho dva synové napájeli naše koně, poradil nám, abychom jeli přímo na východ podél kopců nad Našthalanem, a až překročíme řeku Sarad, měli bychom odbočit k severu podél svahů Bílých hor, a přijít do Khaišamu touto cestou.

Ale právě když jsme mu nalili šálek pálenky a podělili se s ním o sušené fíky, objevil se na cestě rytíř v zelenobílé kazajce jedoucí k nám. Měl stejně snědou pleť a tmavý plnovous jako pasák, ale vyzařovala z něho sebedůvěra, jako by jeho pán vládl okolním zemím. Představil se jako Rinald, syn Omara Tichého; řekl nám, že je ve službách lorda Nicolayma, z hradu ukrytého ve skalách nad námi.

„Viděli jsme vás jet ke studni,“ řekl nám. „Báli jsme se, že projedete neohlášeni.“

Seskočil z koně a vzal si s námi chléb. S povděkem přijal i šálek naší pálenky, skoro už poslední ze zásoby, již jsme vezli z Trie.

„Lord Nicolaym,“ řekl nám, „by vám rád nabídl pohostinství na noc nebo na tolik nocí, kolik si budete přát.“

Pomyslel jsem na zlatý pohár, který na nás v Khaišamu pravděpodobně čeká. Vybavila se mi představa času běžícího jako písek v přesýpacích hodinách. Jestli přijedeme do Khaišamu příliš pozdě, můžeme najít Knihovnu prázdnou, protože si Kámen světla odnese někdo jiný.

„Sare Valašu?“

Vzhlédl jsem ke slunci, jež stálo dosud vysoko na obloze. Zbývalo ještě mnoho hodin denního světla, kdy jsme mohli cestovat, a to jsem řekl i Rinaldovi.

„Samozřejmě, můžete jet, jak uznáte za vhodné,“ řekl nám Rinald. „Lord Nicolaym nerozkazuje poutníkům a pocestným, ani od nich nevybírá poplatky, jak to někteří dělají. Ale měli byste si dát pozor na to, kam půjdete. Ne každý dnes poutníky vítá.“

S omluvou pasákovi koz vyjádřil pochybnosti o jeho radě, abychom jeli na východ přes Sarad.

„Rytíři barona Jadura střeží žárlivě své hranice,“ řekl nám Rinald. „I když nenávidí hraběte Ulanua, nemají rádi ani Khaišam a knihovníky. Říká se, že poutníky už mnoho let ze své državy vyhánějí – ty, které neoloupí nebo neuvězní.“

Při této zprávě se pasák napil pálenky a pokrčil rameny, řka, že jeho věc je udržovat kozy zdravé a dobře napasené a ne se starat o nespravedlnosti vzdálených lordů.

Pokud šlo o nespravedlnost, Rinald nás smutně informoval, že je jí dost i v jeho vlastní zemi. „Vévoda Rašam je docela dobrý člověk, ale někteří z jeho lordů přešli ke Kallimunovu řádu – nejsme si ale zcela jisti kteří. Došlo však k vraždám těch, kteří se vyjadřovali pro spojení s Khaišamem. Právě minulý měsíc jsme chytili asasina, který se pokoušel zavraždit lorda Nicolayma. Je mi líto, že to říkám, ale v Karkutu byste měli být opatrní, Sare Valašu. Jsou velice zlé časy.“

„Zdá se, že si v Yarkoně musíme dát pozor, ať půjdeme kudykoli,“ řekl jsem mu.

„To je pravda,“ odpověděl. „Ale určitým državám se musíte vyhnout za každou cenu. Samozřejmě Aigulu. A na západ od těchto přibíječů na kříž Brahamduru, jehož baron a lordové jsou prakticky otroky hraběte Ulanua. A Sagaram – nu, měli jste štěstí, že jste jím prošli, aniž by vás někdo obtěžoval, protože byli donuceni vstoupit do aliance s Aigulem. Na sever od nás, mezi námi a Aigulem, ztratil téměř svou svobodu také Hanš. Říká se, že v Hanši hrabě Ulanu brzy prosadí odvody do své armády.“

Maramovi se tyto zprávy samozřejmě nelíbily. Nejdříve dlouze pohlédl na mě, a pak se zeptal Rinalda: „Jak máme tedy dosáhnout Khaišamu?“

„Nejbezpečnější cesta bude přes Madhvam,“ řekl Rinald. „Tam mají sílu postavit se hraběti Ulanuovi na odpor; jejich rytíři by se spojili s Khaišamem, nebýt zlé krve, kterou mají se Saradem. Obávám se, že ta pomsta zaměstnává veškerou jejich pozornost. Neslyšel jsem ale, že by měli nějaké spory s poutníky.“

Ale Madhvam, jak zjistil Maram, sousedil na severu s Aigulem, a to se mu zdálo příliš blízko. „A co když Ulanu Hezký na Madhvam zaútočí, právě když jím budeme procházet?“

„Ne, to je nemožné,“ řekl Rinald. „Právě jsme dostali zprávu, že se hrabě Ulanu vydal na pochod proti Sikaru. Opevnění toho města je nejsilnější v celé Yarkoně. Bude mu trvat nejméně měsíc, než je zdolá.“

Řekl, že Sikar leží dobrých šedesát mil na sever od Madhvamu. Pak nám vysvětlil, jakou strategii podle vévody Rašama a lorda Nicolayma hrabě Ulanu k dobytí Yarkony patrně zvolí.

„Khaišam je klíčem ke všemu, po čem hrabě Ulanu touží,“ řekl nám Rinald. „Kromě Aigulu je nejsilnější mocností v Yarkoně, a Virad, Sikar a Inyam doufají, že se knihovníci postaví do čela odporu. Když padne Khaišam, padne i celý sever. Západ má už hrabě Ulanu pod palcem. Hanš také. Menší mocnosti – Madhvam a Sarad, ba i Karkut – nedokážou samy obstát. A jakmile nás Aigul všechny pohltí, nebude už jeho armádě nic bránit zmocnit se Našthalanu.“

Jeho slova nás přiměla rychle dopít svou pálenku. A pak Maram řekl: „No dobře, soudil bych, že útok hraběte na Sikar přiměje všechny svobodné mocnosti, aby se proti němu spojily.“

„V to můj pán také doufá,“ řekl Rinald. „Ale obávám se, že mnoho lordů smýšlí jinak. Říkají, že jestli je vítězství hraběte nevyhnutelné, je lépe se spojit s ním, než skončit na křížích.“

„Nic není nevyhnutelné,“ utrhl se Kane, „jen takové zbabělé řeči.“

„Je to tak,“ řekl Rinald. „Ani pád Sikaru není jistý. Kdyby mu jen khaišamští rytíři přijeli na pomoc…“

„Přijedou?“ zeptal jsem se.

„To nikdo neví. Knihovníci jsou docela stateční a dovedou se dobře ohánět zbraněmi. Ale po tisíc let je používali pouze při obraně svých knih.“

„A co Virad? Co Inyam?“ zeptal jsem se, jmenuje državy mezi Sikarem a Khaišamem.

„Myslím, že počkají, co udělá Khaišam,“ řekl Rinald. „Jestli knihovníci zůstanou za svými hradbami a Sikar padne, budou pravděpodobně žádat o mír.“

„Myslíte kapitulovat,“ shrnul zamračeně Kane.

„Mnozí by řekli, že je to lepší než ukřižování.“

Kaneovi zlostně zablýskalo v očích. Obrátil jsem se k Maramovi, jehož zase začínala opouštět odvaha.

„Když si Červený drak tolik přeje dobýt Yarkonu,“ řekl Maram, „pak nechápu, proč sem prostě nepošle svou armádu, aby s ní skoncoval. Sakai odtud není tak daleko, že? Co by ho mohlo zastavit?“

„Šetrnost,“ řekla Atara vnímavě. „Myslím, že Pán lží je velice opatrný: šetří si své síly jako chudák zlato.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Rinald. „Pro něho by bylo takové tažení velice nákladné.“

„Jak to?“ zeptal se Maram.

„Kdybych měl mapu, ukázal bych vám to,“ řekl Rinald. „Ze Sakai není do Yarkony dobrý přístup. Kdyby se sakaiská armáda pokusila projít Červenou pouští, horko by je pobilo jako mouchy, pokud by to neudělali dřív Raviriiové.“

„A co přímá cesta přes hory?“

„Ta by byla ještě nebezpečnější,“ řekl Rinald. „Bílé hory, alespoň ta část, která leží mezi Sakai a Yarkonou, je zemí Ymanirů. Ti jsou ještě mnohem horší než Raviriiové.“

Řekl nám, že Ymanirům se také říká Ledoví obři; byli to divocí lidé skoro osm stop vysocí, pokrytí bílou srstí. Bylo o nich známo, že zabijí a snědí každého, kdo do jejich země vstoupí.

„Tak Ledoví obři?“ zvolal Maram a otřásl se. „Ach, to už je příliš, to je opravdu příliš.“

Pocítil jsem vnitřní neklid, dívaje se na válkou rozervanou zemi na východě a pokoušeje se představit si Bílé hory nad ní. Jako v mlze jsem uviděl zlatou komnatu, jejíž želené dveře se pomalu zavíraly jako dveře krypty. Museli jsme do ní vstoupit bezpečně a dostat se zase odtamtud, dřív, než budeme uvnitř chyceni do pasti.

„Vale,“ řekl mi Maram, „já z téhle země nemám dobrý pocit. Možná bychom se měli vrátit, než bude příliš pozdě.“

Zpříma jsem na něj pohlédl a oheň v mých očích mu řekl, že nemám v úmyslu se vrátit, když je cíl naší výpravy na dosah ruky. Stejný oheň plál v Kaneovi a Ataře, i v Liljaně, Alfanderrym a Mistru Juwainovi. Doutnal i pod vlhkým listím Maramových obav, i když o tom sám nevěděl.

„No dobře, dobře, nedívej se na mě tak,“ řekl mi. „Když musíme pokračovat, tak musíme. Ale měli bychom vyrazit co nejdříve, dobře?“

Dojedli jsme tedy a poděkovali pasákovi za jeho pohostinství, a pak nám Rinald pomohl stanovit konečný směr pochodu: jet Karkutem a Madhvamem k severovýchodu podél řeky Našbrum, a pak odbočit k jihovýchodu kaňony Viradu, vedoucími malým výběžkem Bílých hor, který odděloval Virad a Inyam od Khaišamu. Tam najdeme průsmyk nazývaný Kul Joram, a za ním už ležel Khaišam.

„Přeji vám mnoho štěstí,“ řekl nám Rinald, když nasedal na koně. „Připomenu lordu Nicolaymovi, aby pro vás držel pár pokojů prázdných, až se budete vracet.“

Sledovali jsme ho, jak zamířil ke skalám nad námi a k hradu, který jsme odtud neviděli. A pak jsme se vyhoupli do sedel i my.

Celé odpoledne jsme jeli po trase, již nám Rinald poradil. Dorazili jsme k Našbrumu, malé řece, která stékala z hor a zdálo se, že se cestou k Našthalanu zužuje a ztrácí vodu v rozpálené půdě. Podél jejího koryta lemovaného topoly jsme se drželi skoro celou cestu do Madhvamu. Měli jsme štěstí, že jsme nenarazili na žádného z těch zrádných lordů a rytířů přeběhlých ke Kallimunovu řádu. Na noc jsme se utábořili na písčitém břehu Našbrumu, a pečlivě jsme udržovali hlídky.

Ale noc proběhla celkem klidně; jen vytí vlků na měsíc nám připomínalo, že v této opuštěné krajině nejsme sami. Když přišlo ráno, jasné a modré, slibující horký den, vyrazili jsme brzy na cestu, abychom co nejvíc využili ranního chladu. Pomyslel jsem si, že je dobře, že se držíme řeky; potící se koně měli vody k pití po libosti, a právě tak i my. Když stálo slunce nejvýš, rozhodli jsme zastavit na oběd ve stínu velikého, sukovitého topolu. Hlad nikdo z nás neměl, ale aspoň jsme měli na chvíli úkryt před pražícím sluncem.

Brzy jsme však museli vyrazit dál. Zhruba v polovině odpoledne se na obloze vytvořily veliké mraky a strhla se krátká prudká bouřka s hromy, blesky a deštěm, jenž stačil jen trochu svlažit suchou trávu a ostré kameny, které rozdíraly kopyta koní. Jen díky touze dosáhnout Khaišamu jsme toho dne přesto dokázali ujet slušnou vzdálenost.

Když žár slunce polevil, zanechávaje po sobě rozpálenou zemi, dojeli jsme do Viradu. Na sever i na východ od nás zachycovaly rudou záři zapadajícího slunce ostré štíty Bílých hor.

„No, to byl teda den,“ řekl Maram. Otřel si pot z čela a sesedl, aby se podíval po dříví na noční oheň. „Je mi horko, mám žízeň a jsem unavený. A co je ještě horší,“ řekl a přitiskl nos ke svému podpaží, „smrdím. Tohle horko je mnohem horší než déšť v Srpových horách.“

„Pch,“ odfrkla Atara. „Je zlé, že tím trpíš už teď. Jen počkej, až se budeme vracet.“

„Jestli se budeme vracet.“ Otřel si zpocenou šíji a rozhlédl se kolem. „Jsi si jist, Vale, že jsme ve Viradu?“

Ukázal jsem na řeku, která se asi pět mil před námi náhle stáčela k severu. „Rinald nám řekl, abychom hledali tento ohyb. U něj máme změnit směr na jihovýchod, a tak se po dalších čtyřiceti mílích dostaneme k tomu průsmyku.“

„Nu, myslím, že jsme dnes museli ujet skoro čtyřicet mil.“

„Příliš mnoho,“ řekl Kane, studuje terén okolo nás. „Příliš jsme hnali koně. Zítra se spokojíme s polovinou té vzdálenosti.“

„Tahle země se mi nelíbí,“ řekl Maram. „Nechci tady zůstávat déle, než je nutné.“

„Jestli zchromíme koně, budeme tady ještě déle,“ řekl mu suše Kane. „Chceš jít do Khaišamu pěšky?“

Toho večera jsme tábor opevnili kůly a větvemi, jež jsme našli u řeky. Měsíc, který vystoupil nad vrchy, zřetelně ubýval. I tak přiměl vlky na pláni, aby znovu spustili svůj koncert, který Marama vždycky znervózňoval – stejně jako Liljanu a Mistra Juwaina. Aby je uklidnil, naladil Alfanderry mandolínu a začal zpívat o dávno minulých událostech, a lepších časech, jež přijdou, až budou po světě znovu chodit Galadinové a Elijinové. Jeho hlas se nesl přes řeku a odrážel se o zlověstně vypadající skály. Všechny nás rozveselil, ačkoli zároveň zalil Kanea hlubokou hrůzou, již jsem ucítil, jak hlodá v jeho nitru jako zuby čehosi mnohem horšího, než jsou vlci.

„Příliš hlasité,“ řekl Alfanderrymu. „Tohle není Alonie, ech? Ba ani Surrapam.“

Když začal Alfanderry zpívat tišeji, zdálo se, že zlaté tóny proudící z jeho hrdla ladí s vytím vlků, změkčují je a zbavují strašidelnosti. Ale pak se ozval od severu, kde řeka zahýbala do nízkých kopců, vzdálený ostrý zvuk, jenž bylo děsivé poslouchat.

„Pššt,“ řekl Maram a poklepal Alfanderrymu na koleno. „Co to bylo?“

Alfanderry odložil mandolínu a zaposlouchal se do noci. Ostrý zvuk se ozval znovu, tentokrát mnohem blíž, z kopců na východě. Podobalo se to vřískání kočky a současně řičení zraněného koně a nářku prokletých, to vše spojené do jediného pronikavého zavytí.

„To není žádný vlk!“ zvolal Maram. „Co je to?“

Zavytí se ozvalo ještě blíž, a tentokrát v sobě zahrnovalo i něco z křiku havrana a řevu medvěda: OURRRUULLL!

Kane vyskočil na nohy a vytasil meč. Zdálo se, že jeho špička ukázala sama od sebe právě tam, odkud ten strašlivý zvuk přicházel.

„Víte, co to je?“ zeptal se ho Maram, který také vytasil svůj meč.

OURRRUULLL!

Teď se všichni, s výjimkou Mistra Juwaina, chopili zbraní a vstali, upírajíce pohled na měsícem ozářené skály na východě.

„Ach, pro lásku ženy, Kane, prosím vás, řekněte nám, jestli víte, proti čemu stojíme!“

Ale Kane mlčel a upřeně hleděl do temnoty. Výkřik se ozval znovu, ale tentokrát se zdálo, že se od nás vzdaluje. Po chvíli výkřiky zeslábly, a pak se ztratily v temné noci.

„To už je skutečně příliš,“ řekl Maram. Obrátil se vyčítavě na Kanea, jako by to byl on, kdo tyto strašlivé hlasy přivolal. „Vlci takhle nevyjí.“

„Ne,“ zabručel Kane, „ale Modří ano.“

„Modří!“ řekl Maram. „Kdo nebo co jsou ti Modří?“

Ale byl to Mistr Juwain, který mu to vysvětlil. Klekl si vedle ohně a začal nahlas číst ze své knihy: „‚Pak přišli modří muži, ti napůl mrtví, jejichž křik probudí mrtvé. Jsou to heroldi Červeného draka, a duchové bitvy je následují do války‘.“

Zavřel svou knihu a řekl: „Vždycky jsem přemýšlel, co tyto řádky znamenají.“

„Znamenají toto,“ řekl Kane. „Nikdo z nás nebude dnes v noci spát.“

Pak nám řekl, co ví o Modrých on. Řekl, že jsou to malí, mimořádně robustní a silní lidé, rasa válečníků vypěstovaná Morjinem během Věku mečů. Jejich darem – nebo prokletím – byla skutečnost, že měli v těle jen málo nervů, a tak téměř necítili bolest. Jejich dar ještě prohlubovalo to, že jedli bobule kirque, jež jim umožňovaly pochodovat do bitvy ve stavu šíleného hněvu na své nepřátele. Ty bobule také zbarvily jejich kůži namodralým odstínem; většina z nich tuto barvu zdůrazňovala tím, že si roztírali šťávu z těchto bobulí po kůži, takže celá jejich těla získala tmavomodrou barvu modřin. Většina z nich byla také poseta ranami a jizvami, protože díky svému sníženému prahu bolesti byli neteční k ranám a nevšímali si svých zranění. Ale ostatní je přehlédnout nemohli: chodili do boje nazí, třímajíce strašlivé veliké ocelové dvojbřité sekery. Vyli jako vzteklí vlci. Zabíjeli bez citu a bez lítosti, jako by jejich duše byly už dávno zemřely. Proto se jim říká Lidé bez duše nebo Polomrtví.

„Ale jestli tyto válečníky vytvořila Bestie během Věku mečů,“ pravil Mistr Juwain, ťukaje na svou knihu, „proč tady o jejich činech není řečeno víc?“

„Jsou i jiné knihy,“ řekl Kane, zkoumaje terén okolo nás. „Jestli se vůbec dostaneme do té knihovny, možná si je přečtete.“

Jako by si uvědomil, že mluvil s mužem, který si zasluhoval úctu, příliš drsně, změkčil hlas a řekl: „Jejich činy byly příliš strašlivé, než aby je chtěl někdo zaznamenávat. Nezapomínejte na ty jejich veliké sekery a to, že se o těla jiných starali ještě méně než o svá vlastní.“

Řekl nám, že Morjin použil Modré ke svému prvnímu dobytí Alonie. Nenechali naživu skoro nikoho, kdo by mohl o jejich teroru vyprávět. Také se ukázalo, že je téměř nemožné je ovládat. A tak po jedné zvlášť kruté a krvavé bitvě Morjin – Pán lží a Veliký zrádce – pozval celou armádu Modrých na oslavu vítězství, kde jim vlastní rukou nalil do pohárů otrávené víno.

„Říká se, že té noci zahynuli všichni Modří,“ řekl nám Kane, dívaje se k horám na severu. „Ale já si myslím, že někteří zřejmě unikli a našli útočiště tady. Už dlouho jsem slýchal různé pověsti, že se v Bílých horách ukrývá cosi hrozivého – myslím kromě Ledových obrů.“

Všichni jsme se mlčky zadívali na vysoké, sněhem pokryté štíty třpytící se ve světle měsíce. A pak Maram řekl: „Jestli to, co jsme slyšeli, byli Modří, co dělají v kopcích Yarkony?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl mu Kane. Pak ho plácl po zádech a trpce se usmál. „Ale ne až tak moc nutně. A ne dnes v noci. Neměli bychom se zkusit vyspat? Alfanderry a já si bereme první hlídku. Jestli se Modří vrátí, aby nám zazpívali, určitě vás probudíme.“

Ale Polomrtví se té noci už nevrátili. I tak se nikdo z nás pořádně nevyspal. Když přišlo ráno, měli jsme všichni zarudlé oči a skleslou náladu, modlíce se, aby přišly nějaké mraky, které by nám přes den poskytly aspoň trochu stínu. Ale bylo stále tepleji a tepleji, jako by celá obloha měla vzplanout v jediném velikém požáru.

Jeli jsme liduprázdnou zemí. Když jsme zahnuli v ohbí řeky na jihovýchod, narazili jsme na několik roztroušených chat. Byly ale prázdné, a zdálo se, že je jejich obyvatelé opustili ve velkém spěchu. Snad je vyhnal křik Lidí bez duše, pomyslel jsem si. Možná se uchýlili pod ochranu některého z místních lordů na jeho hrad.

V pozdním odpoledni jsme uviděli supy kroužící na obloze před námi. Když jsme přijeli blíž, vzduch zhoustl strašným zápachem. Maram se místu, odkud zápach vycházel, chtěl vyhnout, ale Kane chtěl, jako vždycky, vidět vše, co bylo třeba. A tak jsme přejeli nízký hřeben, a před námi se otevřel děsivý pohled: na prostranství zbaveném trávy i stromů stály tři dřevěné kříže, na nichž visela zčernalá těla tří nahých mužů. Supové, sedící na ramenech křížů, na tělech pilně pracovali zobáky. Když Kane tyto ptáky smrti uviděl, tvář mu potemněla vražedným hněvem. Vytasil svůj meč a s vlčím vytím se vrhl vpřed. Supové ho ignorovali, ale když jednoho z nich přeťal vedví, ostatní se vznesli a kroužili kolem, čekajíce, až šílený Kane odejde a nechá je pokračovat v jejich hostině.

„Jak tyhle prokleté ptáky nenávidím!“ procedil zuřivě mezi zuby Kane, otíraje si zakrvácený meč o trávu. „Vysmívají se nejušlechtilejšímu výtvoru Jediného.“

Přijeli jsme k němu, držíce si pláště před nosem na ochranu proti strašnému zápachu. Přinutil jsem se podívat se na tyto žalostné pozůstatky kdysi hrdých mužů. Kaneovi jsem řekl: „Neřekl jste nám, že si Modří osvojili i hanebné umění Přibíječe na kříž.“

„Nikdy jsem o tom neslyšel,“ řekl, dívaje se na kříže. „Může to být práce nějakého lorda, který přešel na stanu Kallimunova řádu.“

„Kterého lorda?“ zeptala se Liljana, když popojela blíž ke Kaneovi. „Rinald říkal, že lordi z Viradu doufají, že se vedení ujme Khaišam.“

„Tak, zdá se, že někteří z nich možná vzhlíží spíš k Aigulu.“

Sesedl jsem z Altarua, přistoupil k prostřednímu kříži, vztáhl ruku a dotkl se nohy muže, jenž byl na něm přibitý. Jeho maso bylo měkké a horké – horké jako vzduch kolem nás.

„Měli bychom ty muže pohřbít,“ řekl jsem.

Kane bodl svým mečem do země tvrdé jako kámen. „Měli bychom je pohřbít, Vale. Ale vykopat tři hroby by nám zabralo celý den, ech? Ať je sem přibil kdokoli, mohl by se vrátit a najít nás.“

Maram, který si třesoucí se rukou tiskl plášť k obličeji, řekl: „Pojeďme odtud, proboha, jeďme dřív, než bude příliš pozdě!“

A Kane, který s Maramem jen málokdy souhlasil, jen zavrčel: „Má pravdu. Měli bychom vypadnout. Nechme těm ptákům jejich jídlo. I supové musí jíst.“

A tak jsme se pomodlili za ty tři muže, jejichž životy skončily na tomto opuštěném místě, a vydali jsme se dál. Po nějaké době si Alfanderry odkašlal a začal zpívat, aby nám zvedl náladu. Jeho krásná píseň byla poctou těm třem mrtvým mužům, a jejich připomínkou. Navzdory děsivému zážitku, byla její slova oslavou života:

Zpívej písně slávy,

zpívej písně slávy,

že světlo Jediného

bude svítit na svět.

„Příliš hlasité,“ zamumlal Kane, pozorně zkoumaje nízké kopce před námi.

Ale Alfanderry, soustředící se možná na představu Kamene světla, jenž ležel kdesi před námi, zpíval čím dál hlasitěji a jeho hlas se rozléhal po okolí. Zdálo se, že i okolní suchá tráva chce při zvuku jeho písně plakat.

„Říkám ti, že je to zatraceně moc nahlas!“ rozkřikl se Kane a šlehl po Alfanderrym vzteklým pohledem. „Chceš naši přítomnost ohlásit celému světu?“

Avšak Alfanderry byl krásou vlastního zpěvu jako opilý a Kanea ignoroval. Po chvíli se mu ze rtů začala linout zvláštní a krásná slova jako dravý proud, který nebylo možné zastavit.

„Zatraceně, Alfanderry, přišel jsi o rozum?“

Když upřel Kane na Alfanderryho zuřivý pohled, Alfanderry konečně ztichl, tváře se jako pokárané štěně. Kaneovi řekl: „Omlouvám se, ale byl jsem tak blízko. Tak blízko tomu, abych nalezl slova andělů.“

„Jestli nás tu objeví přibíječi na kříž,“ řekl Kane, „nedokážou nám pomoci ani andělé.“

Právě když to řekl, ukázala Atara na vzdálený vrch. Podíval jsem se tím směrem, a zdálo se mi, že za jeho hřebenem vidím jakousi nezřetelnou siluetu.

„Co je to?“ zeptal se Kane, mhouře oči.

Atara, která z nás měla nejlepší zrak, řekla: „Byl to člověk – zdálo se, že modře oblečený.“

Při této zprávě Maram zalapal po dechu.

„Omlouvám se,“ řekl znovu Alfanderry. „Ale snad nás ten modrý člověk neviděl.“

„Bláhový minstrele,“ řekl Kane nezvykle měkce. „Nu, jeďme a doufejme.“

A tak jsme asi půl hodiny jeli tak rychle, jak jsme se jen odvážili. A s každou ujetou mílí bylo čím dál větší horko, a stále se nás držel ten zápach smrti. Po nějaké době jsem dostal zvláštní pocit, jako by má záda pozorně sledovali supové. Zastavil jsem a začal se rozhlížet. Atara učinila totéž.

„Co je?“ zeptal se Maram, přitahuje za námi otěže. „Co vidíte?“

Bylo nám řečeno, abychom se vyhnuli Aigulu, a to jsme také udělali. Ale Aigul se nevyhnul nám. Na hřebenu kopce se objevila skupina jezdců a cvalem se rozjela přímo k nám. Napočítal jsem jich třiadvacet. Ve slunci zářily jejich přilby a krunýře a nad nimi vlála jasně žlutá vlajka se svíjejícím se červeným drakem.

„Ach bože!“ vykřikl Maram. „Ach můj bože!“

Liljana, jež vytasila meč, se na mě podívala klidnýma, pronikavýma očima a zeptala se: „Uprchneme, nebo budeme bojovat, Vale?“

„Ani to, ani ono,“ řekl jsem, snaže se zachovat klidný hlas, abych upokojil Marama. Ukázal jsem na malý pahorek, který se zvedal napravo od nás. „Nahoru – tam se jim postavíme.“

„Správně,“ řekl Mistr Juwain, když pohlédl na blížící se muže. „Pravděpodobně je to jenom nějaký potulný lord a jeho stoupenci. Kdybychom se dali na útěk, budou si myslet, že jsme zloději nebo že se jich bojíme.“

„No, ale my se jich bojíme!“ řekl Maram. Byl by řekl víc, ale to už vyrazil cvalem k pahorku, o němž jsem se zmínil.

Za okamžik jsme dosáhli té malé ochrany a bezpečí, jež nám pahorek nabízel. Jeho vrcholek byl téměř plochý; ze sedel koní jsme pozorovali blížící se jezdce. Nezmínil jsem se o tom, co jsem teď viděl už zcela jasně: za lordem ve žluté kazajce s emblémem draka jeli tři nazí muži s modravou kůží.

„Je mi to líto,“ řekl Alfanderry Kaneovi, který seděl v sedle s taseným mečem a studeně planoucím zrakem blížící se jezdce sledoval.

„Teď nepotřebujeme tvou lítost, můj mladý příteli,“ řekl Kane s ponurým úsměvem, „ale tvou sílu. A odvahu.“

Skupina jezdců se na svahu pod námi rozvinula do obloukovité řady. Pak vyjeli o pár kroků vpřed muž s praporem a jeden z modrých mužů.

„Kdo jste?“ zavolal na mě drsným hlasem vůdce. Byl to muž s bystrýma tmavýma očima a inteligentní tváří. Mnozí by o něm řekli, že je hezký. Jeho pohled se do mě zabodl jako otrávené kopí, pronikající mi až do srdce. „Pojďte dolů a identifikujte se!“

„A kdo jste vy,“ řekl jsem mu, „když jste se přihnali ze zálohy jako lupiči?“

„Lupiči?“ řekl. „Dej si pozor na to, jak mluvíš s pánem tohoto kraje!“

Vyměnil jsem si rychlý pohled s Kaneem a Atarou, opírající svůj skloněný, ale napnutý luk o hrušku sedla. Rinald nám řekl, že pánem Viradu je vévoda Vikram, starý muž s bílým vousem a zjizvenou tváří. Mnohem mladšímu muži pod námi jsem řekl: „Slyšel jsem, že pánem tohoto kraje je vévoda Vikram.“

„Už ne,“ řekl muž vesele. „Vévoda Vikram je mrtev. Teď jsem pánem Viradu já. A také Sikaru a Aigulu. Můžete mě oslovovat hrabě Ulanu.“‘

V té chvíli mi došlo, co se to ve vzduchu vznáší za strašný zápach: pach spousty mrtvých těl, rozkládajících se v žáru pražícího slunce. Někde nedaleko muselo nedávno dojít k bitvě.

„Já jsem se vám představil, teď se mi představte vy,“ řekl hrabě.

„Jsme poutníci,“ řekl jsem mu, „jen poutníci, kteří cestují do Khaišamu.“

„Poutníci s meči,“ řekl ironicky, dívaje se na Kanea, Marama a Liljanu. Pak zabodl pohled do mě a dlouho mě studoval. „Říká se, že tak jako ty vypadají Valariové.“

Vsunul jsem ruku pod plášť a sevřel jílec meče. Všiml jsem si, že i Maram volnou rukou sevřel svůj červený krystal, právě ve chvíli, kdy si Liljana přitiskla k hlavě svůj modrý kámen.

„Co to máš v ruce?“ vyštěkl na ni hrabě Ulanu.

Liljana ho neuznala za hodna odpovědi, jen se na něho dívala, přijímajíc výzvu v jeho očích.

Hrabě Ulanu sklonil hlavu a pošeptal něco jednomu z Modrých, s vyholenou velkou kulatou hlavou natřenou šťávou z kirque, přesně jak říkal Kane. Muži chybělo ucho a na boku měl otevřenou ránu, způsobenou nejspíš mečem. Když ukázal na Alfanderryho a šeptem Ulanuovi odpověděl, pochopil jsem, že to je ten muž, jehož jsme viděli už předtím. Patrně pak odjel podat zprávu hraběti a jeho mužům.

„Vybrali jste si zlé časy pro svou pouť,“ řekl hrabě, vzhlížeje k nám. Jeho drsný hlas zněl nyní vlídněji, asi jako kdyby lákal zdráhající se služku do své komnaty. „V Sikaru a Viradu došlo k nepokojům. Vévoda Amadam i vévoda Vikram nás byli nuceni požádat o pomoc. Nedávno jsme vybojovali bitvu nedaleko odtud, u Tarmanamu. Zvítězili jsme, ale vévoda Vikram byl bohužel zabit. Hrstka vzbouřených lordů a jejich rytířů nám unikla. Pravděpodobně teď budou napadat poutníky, jako jste vy. Zdejší kraj není bezpečný. Proto vás musím požádat, abyste složili zbraně a dali se pod naši ochranu.“

Poslouchal jsem ho, sedě na Altaruovi potícím se v žáru slunce. Věděl jsem, že lže, i když jsem skutečnou pravdu neznal.

„Žádat, abychom složili zbraně, sice můžete,“ řekl mu Kane s překvapující zdvořilostí, „ale my vaši žádost musíme s plnou úctou odmítnout.“

„Obávám se, že to není jen pouhá žádost,“ řekl hrabě Ulanu, a v jeho hlasu zazněl rostoucí hněv. „Složte, prosím, okamžitě zbraně a pojďte s námi.“

„Ne,“ řekl mu Kane, „to nemůžeme udělat.“

„Až bude obnoven mír,“ pokračoval hrabě, „zajistíme vám doprovod do Khaišamu, abyste mohli dokončit svou cestu.“

„Ne, děkujeme,“ řekl Kane ledově.

„Máte mé slovo, že s vámi bude zacházeno dobře a se vší úctou,“ řekl hrabě Ulanu s upřímným úsměvem. „Na hradě vévody Vikrama je věž pro hosty – je z ní vidět na řeku Ašbrum. S radostí vás tam ubytujeme.“

Liljana se nyní zatvářila, jako by ucítila jed v poháru vína. Upřela na hraběte svůj pohled a promluvila: „Říká pravdu: teď je na vévodově hradě mnoho věží ze dřeva. Má v úmyslu přibít nás na ty kříže spolu s vévodovými rytíři a jeho rodinou.“

Tvář hraběte Ulanua náhle zpurpurověla vztekem. Vytrhl šavli, ukázal jí na Liljanu a zařval: „Zatracená čarodějnice! Dej mi to, co máš v ruce, dřív, než ti ji useknu a vezmu si to sám!“

Liljana otevřela ruku a ukázala mu svůj modrý gelstei. Pak se zpupně usmála a ruku opět sevřela.

„Zatracená čarodějnice,“ zamumlal hrabě.

„Došlo k bitvě u Tarmanamu,“ řekla všem, kteří to mohli slyšet. „Ale nebyli to žádní vzbouření lordi – jen ti věrní vévodovi Vikramovi, a byli krutě umučeni k smrti.“

Svým děsivě klidným a uměřeným způsobem nám řekla, co v mysli hraběte uviděla. Řekla nám, že on a jeho armáda se vydali do Sikaru, přesně jak nám říkal Rinald. Ale k žádnému obléhání této mocné pevnosti nedošlo. Sotva jeho inženýři sestavili katapulty a obléhací berany, připojila se k jeho armádě armáda Modrých. A pak Kallimunovi kněží ve městě zavraždili vévodu Sikara a jeho rodinu; vévodův synovec, baron Mukal, se před terorem těchto kněží sklonil a nařídil otevřít městské brány. Hrabě se zmocnil rukojmích a pohrozil, že je dá ukřižovat. Sikarská armáda pak přešla k hraběti a složila slib věrnosti jemu i jeho vzdálenému pánovi. Tak Sikar za necelý den padl.

Hrabě Ulanu pak s oběma armádami – a s kontingentem Modrých – vyrazil do Viradu. Vévoda Vikram a jeho lordi neměli čas sledovat vývoj situace v Sikaru a dohodnout mír za přijatelných podmínek; měli na vybranou buď bezpodmínečně kapitulovat, nebo jít do bitvy. Vévoda Vikram se rozhodl dát přednost boji, než by se sklonil před hrabětem Ulanuem a Červeným drakem. Ale jeho armáda byla zmasakrována a mnozí z těch, co přežili, byli ukřižováni. A nyní jeho zajatou rodinu, uvězněnou na jeho vlastním hradě, očekával stejný osud.

„Sikar dostali zradou,“ řekla nám Liljana. „A teď nám hrabě každým dechem slibuje další zradu.“

Pochopil jsem, že se hrabě vypravil se svou tělesnou stráží vyhledat nejlepší trasu pochodu své armády do Khaišamu.

Dva z jeho rytířů, oděni v brnění a ozbrojeni ošklivě vyhlížejícími zakřivenými meči, pobídli své koně a postavili se hraběti po bok, jako by ho chtěli tváří v tvář Liljaně posílit. Hrabě řekl: „Víš hodně věcí, ale ne tu skutečně důležitou.“

„A jakou, drahý hrabě?“ zeptala se sladce Liljana.

„Nakonec mě budeš prosit, abych ti dovolil sklonit se přede mnou a líbat mi nohy. Jak dlouho je to, stará čarodějnice, kdy jsi naposled líbala muže?“

Místo odpovědi Liljana znovu zvedla zaťatou pěst, tentokrát se zdviženým prostředníčkem.

Ulanuova tvář se zkřivila vztekem a zlobou, ale dokázal se ovládnout natolik, že jen pohrdavě řekl: „Proč se nesnažíš nahlédnout do mé mysli teď?“

Pak na ni tento Kallimunův kněz upřel pohled tak zlomyslný a záštiplný, že vykřikla bolestí. Jako by v něm planulo něco temného jako černý krystal. Ucítil jsem i přes jadeitový jílec, jak zaplál i Alkaladur.

„Jak jste velkorysý,“ řekla Liljana a dál si ho pohrdavě měřila. „Myslím, že vaše příkladné mravy jsou známé po celé Yarkoně.“

Věděl jsem, samozřejmě, co zamýšlí, a její strategii jsem schvaloval: pokoušela se využít svůj modrý gelstei a veškerou břitkost svého jazyka, aby hraběte vyprovokovala k nějaké neuvážené akci proti nám. Protože bylo jisté, že k boji mezi námi dojít musí. Pro nás by bylo nejlepší, kdybychom hraběte a jeho lidi donutili vybojovat ten boj tady; nechat je útočit na pahorek, kde jsme stáli. Byl to náš osud, napsaný ve hvězdách, a viděl jsem ho tak jasně jako Atara. A přece mým osudem bylo, že se musím nejdříve pokusit o smír.

„Hrabě Ulanu,“ řekl jsem, „jste nyní pánem Sikaru a Viradu. Ale toto panství jste získal zradou. Lordi z Khaišamu se nepochybně připravují je dobýt zpět. Proč nestáhnete své lidi a nenecháte nás jít dál? Až přijdeme do Khaišamu, promluvíme o těchto záležitostech s knihovníky. Možná najdeme cestu, jak obnovit v Yarkoně mír bez další války.“

Ubohá řeč, pomyslel jsem si, a hrabě Ulanu si to nepochybně myslel také. Pohrdavě se na mě podíval a řekl: „Jestli jsi Valari, zdá se, že jsi ztratil svou odvahu, když navrhuješ takový zbabělý plán, jen abys unikl nepřátelům.“

Zadíval se na jizvu na mém čele. Sevřel jsem vyřezávaný jílec Alkaladuru. Ucítil jsem, jak do mě vtéká oheň silustrie a shromažďuje se v mých očích. A hrabě Ulanu ode mě náhle svůj pohled odvrátil.

„Tak poutníci, ano?“ zamumlal. „Co má vás sedm společného se sedmi zatracenými poutníky?“

Jeden modrý válečník s vyholenou hlavou se k hraběti netrpělivě otočil a začal mu něco vykládat. Série hrdelních zvuků připomínala bručení medvěda. Náhle zvedl svou sekeru a ta se zaleskla ve slunci. Na krku se mu houpal průzračný kámen, který v jasném světle také zářil, velký diamant podobný těm, které Valariové vsazovali do svých pověstných krunýřů. I ostatní Modří měli podobné kameny. Jako bleskem se dostavilo náhlé pochopení, jak své kameny získali: strhali je z brnění ukřižovaných Valariů po bitvě u Taršidu. Po tři tisíce let je Morjin schraňoval pro den, kdy jich bude zapotřebí, jako třeba nyní. Protože bylo jasné, že právě za tyto ukradené diamanty si koupil služby seker Modrých – a snad i jejich zapomenutí jeho někdejší zrady.

„Tady Urturuk,“ řekl hrabě a kývl hlavou směrem k odpornému Modrému, „navrhuje, abychom vás poslali do Khaišamu. Nebo aspoň vaše hlavy.“

Náhle jsem pochopil, že skutečnost, že Morjin utratil svůj dlouho schraňovaný poklad, je předzvěstí toho, že se konečně rozhodl dobýt nejen Yarkonu, ale celou Eu.

„Knihovníci,“ řekl hrabě, „se musejí dozvědět, že ztratili právo přijímat další poutníky.“

Za nervózního řehtání našich i jejich koní se hrabě Ulanu zadíval na náš pahorek a rozhodoval se, co udělat.

A pak se na něho Liljana usmála a řekla: „Ale vy jste už svou žádost knihovníkům sdělil, že?“

Hrabě Ulanu ji znovu probodl pohledem plným nenávisti. Liljana ale jeho pohled opětovala, jako by ji těšila její schopnost ho vyprovokovat. Řekla nám, co vyčetla v jeho mysli. A řekla to tak hlasitě, aby to mohli slyšet i jeho muži. „Neposlal jste po bitvě u Tarmanamu svého nejrychlejšího jezdce do Khaišamu s požadavkem, aby vám zaplatili poplatek ve zlatě? A neposlali vám knihovníci knihu s pozlacenými písmeny? Knihu o slušném chování?“

Když takto odhalila důtku, již mu knihovníci udělili, a jeho utajenou potupu, ukázalo se, že je to na něho už příliš. Hrabě škubl otěžemi, až jeho kůň zařičel bolestí, ukázal mečem na pahorek a zařval: „Zatracená čarodějnice! Chopte se jí! Chopte se jich všech! A toho Valariho chci živého!“

Tento rozkaz velice potěšil Modré. Uhodili sekerami o sebe a v souzvuku s řinčením oceli vyrazili divoký pokřik: OURRULLL!

Pak dvacet rytířů pobídlo své koně ostruhami a boj začal.

7

Útok na pahorek vedl hrabě osobně. Byl dost statečný, ale i vychytralý, aby věděl, že ho jeho rytíři nenechají vrhnout se proti našim mečům samotného. Dva z jeho rytířů ho skutečně předjeli, aby mu tvořili živý štít. To bylo také jeho štěstí, protože za mnou zadrnčela tětiva a šíp se zaryl do hrudi vedoucího rytíře. Uslyšel jsem Ataru zvolat: „Dvacet tři!“ Za okamžik zasvištěl vzduchem další šíp, ale odrazil se od štítu hraběte. A to už dorazili k nám.

Ú

Ú

První rytíř, který se dostal na vršek pahorku – velký robustní muž s vytřeštěnýma očima – stočil svého koně proti mně. Ale vzhledem k tomu, že jel do kopce, měl malou setrvačnost a neseděl příliš pevně v sedle; špička mého kopí mu hladce pronikla hrdlem. Uslyšel jsem jeho zdušený výkřik, ale umíral celkem tiše, protože mu probodnuté hrdlo zalila vytékající krev. Ten výkřik ale zazněl i ve mně, a byl stále hlasitější a hlasitější, až se mi zdálo, že sama země pode mnou křičí v agonii a stahuje mě do černé, bezedné propasti.

„Vale!“ vykřikl Kane. „Vytas meč!“

Uslyšel jsem, jak jeho meč zasvištěl vzduchem a připravil dalšího rytíře o hlavu. Matně jsem vnímal, že se Maram pokouší svým krystalem zachytit sluneční paprsky a obrátit proti postupujícím rytířům jeho plamen. Mistr Juwain k mému úžasu zvedl štít muže, jehož jsem zabil, a začal jím chránit Liljanu před mečem dalšího dotírajícího rytíře. Za mnou se oháněli meči Atara a Alfanderry.

Třesoucí se rukou jsem vytasil Alkaladur. Dlouhá čepel zazářila v paprscích slunce. Hraběte Ulanua a jeho muže pohled na stříbrný gelstei vyděsil, zatímco mě zbavil temného oparu, do něhož jsem se propadal. Mysl se mi náhle vyjasnila a do paže mi vstoupila síla, jež se zdála bezedná jako moře. Bylo to, jako by do mě vstoupil samotný oheň země.

Nejbližší rytíři si před září mého meče zakryli oči a vykřikli hrůzou. Ostatní rytíři a tři Modří na mě ale útočili dál. Kane vedle mě sekal, zabíjel a klel. I koně se s řičením sráželi, kousali se a kopali. Altaru plně obrátil svůj hněv a vztek proti každému, kdo mi chtěl ublížit. Jeden rytíř, který přišel o koně, se mě pokusil udeřit do zad palicí. Altaru vyhodil zadními, kopl ho do hrudi a pak rozdupal.

„Vale – napravo!“

Stěží jsem uhnul ráně Urturukovy sekery, která Altaruovi málem přesekla šíji. Altaru, který nyní pochopil strategii nepřítele, zuřivě vykousl Urturukovi veliký kus masa z ramene. Zdálo se ale, že si Urturuk tohoto ošklivého zranění ani nevšiml. Znovu s ústy rozšklebenými vztekem zaútočil na Altarua, tentokrát se mu pokoušeje rozdrtit lebku.

Nakonec jsem se musel rozmáchnout Alkaladurem. Zářivá čepel opsala oblouk, přesekla násadu sekery a rozťala Urturuka vedví. Sprška jeho krve mě téměř oslepila, že jsem málem přehlédl dalšího rytíře, jenž na mě zaútočil z druhé strany. Ale Altaruovo zařehtání a napětí jeho těla mě varovalo. Znovu jsem se rozmáchl Alkaladurem. Jeho strašlivé, hvězdami zakalené ostří přeseklo rytířův štít a předloktí v drátěné košili, a pak proniklo ocelovými kroužky krunýře kryjícího mu břicho. Vykřikl a zhroutil se se smrtelným nářkem k zemi.

„Chopte se ho!“ zaječel hrabě na své rytíře. „Nedokážete zajmout jednoho zatraceného Valariho?“

Možná by to jeho muži byli dokázali, nebýt, Kaneovy zuřivosti a náhle rozpoutaného běsnění mého meče. Jejich nevýhodou bylo i to, že se nás pokoušeli spíš zranit a zajmout než zabít. Pobídl jsem Altarua vstříc hraběti Ulanuovi, ale Liljana s Mistrem Juwainem, který ji stále chránil z pravé stany štítem, a s Kaneem po levici, se k němu už dostala. Ťala ho svým mečem rovnou do výsměšné tváře, a usekla mu špičku nosu. Z rány vytryskla krev. Nebylo to vážné zranění, ale stačilo k tomu, aby hrabě i jeho muži propadli panice.

„Hrabě je zraněn!“ vykřikl jeden z jeho kapitánů. „Zpátky! Chraňte hraběte! Odveďte ho do bezpečí!“

Ačkoli to nebyl hrabě Ulanu, kdo nařídil tento zbabělý ústup, nijak se rozkazu svého kapitána neprotivil, naopak sám ústup z pahorku vedl. Dva z jeho rytířů ho chránili zezadu – a zaplatili za to svými životy. S jedním z nich skoncoval Kaneův meč, druhého jsem bodl přímo do srdce já. A náhle bylo po boji.

„Budeme je pronásledovat?“ zvolal Maram. Pomyslel jsem si, že je buď opilý bojem, nebo šílený „Dám jim ochutnat ohně!“

Vytáhl svůj gelstei a pokoušel se z něho vyvolat plamen, který by hraběte a jeho ustupující rytíře zasáhl, ale i když se krystal rozzářil do šarlatova, žádný plamen nevytryskl.

„Zadrž! Nech toho!“

Atara vystřelila šíp, který prorazil drátěnou košili jednoho z ustupujících rytířů. Ujížděl tryskem pryč, zatímco mu opeřený dřík šípu trčel z ramene.

„Zadržte, prosím!“

Zabil jsem tři muže, a měl jsem pocit, že se sám zhroutím. Kane vyřídil dva rytíře a další dva Modré. Atara přidala ke svému seznamu další dva muže, zatímco Maram, Alfanderry, Liljana a Mistr Juwain odvedli kus dobré práce při odrážení útoku a vyvázli bez zranění. Avšak mé srdce nyní svírala agonie zabíjení. Otevřely se přede mnou dveře, za nimiž bylo jen černo. Nicota mě vábila blíž k smrti, než jsem byl kdykoli předtím. Aby mě do sebe nevtáhla, sevřel jsem co nejpevněji Alkaladur. Jeho oheň otevřel další dveře, jimiž naopak proudilo světlo slunce a hvězd. Zahřálo mé ztuhlé údy a přivolalo mě zpátky do života.

„Vale, jsi zraněný?“ zeptal se Mistr Juwain a zamířil ke mně. Pak pohlédl na pahorek pokrytý mrtvolami a zavolal na zbytek naší společnosti: „Je někdo zraněn?“

Ale nikdo z nás neutrpěl ani škrábnutí. Seděl jsem na chvějícím se Altaruovi a sledoval, jako poslední mužů hraběte Ulanua mizí za hřebenem, odkud přijeli. Síly se mi rychle vracely.

„Co teď, Vale?“ zeptala se mě Liljana, otírajíc si ze špičky svého meče Ulanuovu krev. „Budeme je pronásledovat?“

„Ne, pro dnešek jsme už bojovali dost,“ řekl jsem. „A nevíme, jak blízko je zbytek Ulanuovy armády.“

Podíval jsem se na pálící slunce a pak na skalnaté vrchy Yarkony, propočítávaje čas a vzdálenosti. Liljaně i dalším svým bojechtivým přátelům jsem řekl: „Teď utečeme.“

Nebylo třeba je přemlouvat, aby tento pahorek se stopami krveprolití opustili. Sjeli jsme dolů a pobídli koně do rychlého klusu směrem k východu. Odhadoval jsem, že průsmyk jménem Kul Joram, vedoucí do Khaišamu, leží dobrých pětadvacet, třicet mil před námi. A za ním nás čekalo ještě dalších dvacet mil, abychom se dostali do města knihovníků.

Pět mil jsme udržovali slušné tempo, ale pak jeden z našich nákladních koní ztratil podkovu a museli jsme zpomalit. Sluncem spálenou trávu vystřídala skalnatá pláň. Byla suchá a horká, a rozpálený vzduch pod zářící modrou oblohou nerozvlnil sebemenší vánek. Koně se potili ještě vydatněji než my. Nesli nás vražedným horkem a frkali, když jim do nozder vnikl dusivý prach. U malého potoka stékajícího z hor jsme museli zastavit a napojit je, aby je náš úprk přes rozpálenou pláň nezabil.

„Promiň, kamaráde,“ řekl jsem Altaruovi, když sklonil zpocenou šíji k potůčku. „Ještě pár mil, starý příteli, jen pár mil.“

Alfanderry se zadíval zpátky směrem, odkud jsme přijeli, a řekl nám všem: „Je mi to líto, ale to celé byla moje chyba. Kdybych byl tak nehulákal, nikdy by nás neobjevili.“

Přistoupil jsem k němu a položil mu ruku na zpocené kučery. „Možná by nás objevili jinak,“ řekl jsem mu. „A bez tvých písní bychom nikdy neměli odvahu dojet tak daleko.“

„Jak daleko jsme dojeli?“ zeptal se Mistr Juwain, pohlížeje k východu. „Jak daleko je do toho Kul Joramu?“

Liljana si odhrnula vlasy padající jí do obličeje a podívala se na mě. „Je ještě něco, co ti musím říct, něco dalšího, co jsem viděla ve zvrácené mysli toho hraběte. Po Tarmanamu poslal do Kul Joramu velký oddíl svého vojska, aby ho udržel otevřený pro postup jeho armády do Khaišamu.“

Maram, který se právě skláněl a prohlížel kopyta svého unaveného ryzáka, se náhle vzpřímil a řekl: „Ach ne – to je strašná zpráva! Jak se tedy dostaneme do Khaišamu?“

„Nevzdávej se tak snadno naděje,“ pokárala ho Liljana. „Existuje další průsmyk.“

„Kul Moroth,“ ucedil Kane, dívaje se do vlnící se dálky. „Leží dvacet mil severně od Kul Joramu. Je to zlé místo a mnohem užší, ale bude nám muset stačit.“

Maram se potahoval za vous a podezíravě si Liljanu měřil. „Myslel jsem, že jste nám slíbila, že nebudete nikdy nahlížet do myslí druhých bez jejich svolení? Je to posvátný princip, říkala jste.“

„Myslíš, že jsem toho zrádného hraběte měla nechat, aby tě přibil na kříž – kvůli principu?“ řekla Liljana. „Kromě toho jsem to slíbila vám, ne jemu.“

Mistr Juwain mi pohlédl do očí a řekl: „Zdá se, že jsi čím dál schopnější se zaštítit před agoniemi ostatních.“

„Ne, je to právě naopak,“ řekl jsem, přemýšleje o těch třech mužích, které jsem zabil. „Pokaždé když nyní zabiji člověka, mě to vtahuje hlouběji do království smrti. Ale i když mě valarda otvírá tomuto hlasu, otvírá mě i světu. Vší jeho bolesti, ano, ale i jeho životu. Ten meč od Paní Nimaiu tomuto otvírání jen napomáhá. Když ho skutečně svírám, je to, jako by do mě proudila duše světa.“

S těmito slovy jsem Alkaladur vytasil a podržel ho směrem k východu.

„Takže ti ten meč poskytuje určitou ochranu proti zranitelnosti, kterou způsobuje tvůj dar.“

„Ne, tak to není, pane. Jednoho dne, až někoho zabiji, mě království smrti sevře tak silně, že se nikdy nevrátím.“

Protože k tomu neměl co říct, jenom se na mě tiše díval. I ostatní zmlkli.

Atara, jež mezitím zkoumala obzor za námi, se rychle nadechla a ukázala k západu. „Přicházejí,“ řekla. „Nevidíte je?“

V první chvíli jsme nikoho neviděli. Nakonec jsme ale přece jen zpozorovali mračno prachu, zvedající se nad vzdálenými vrchy.

„Kolik jich je?“ zeptal se Atary Maram.

„To je těžké říct,“ odpověděla.

Ale jak jsme tam s bušícím srdcem stáli, oblak prachu se zvětšoval.

„Příliš mnoho, řekl bych,“ prohlásil Kane. „Raději jeďme. A také musíme opustit nákladní koně. Jsou prakticky chromí a zpomalují nás.“

Toto velitelské prohlášení vyvolalo protesty Marama a Liljany. Maram nedokázal snést pomyšlení na to, že bude oddělen od zásob jídla a pití, zatímco Liljana hořce litovala ztráty svých milovaných hrnců a pánví.

„Vy máte svůj štít,“ řekla Kaneovi, „tak proč bych si já nemohla nechat aspoň jeden hrnec, abych mohla uvařit teplé jídlo, až to budeme nejvíc potřebovat?“

„A co pálenka?“ vložil se do řeči Maram. „Moc jí nezbylo, ale budeme ji potřebovat na zpáteční cestě z Khaišamu.“

„Zpáteční cestě?“ utrhl se na něho Kane. „Nikdy se do Khaišamu nedostaneme, jestli okamžitě nepojedeme. Teď si sakra seberte svůj hrnec a pálenku, a pojedeme.“

Rychle jsme prohlédli životně důležité zásoby na nákladních koních, a naplnili si sedlové brašny, jak nejvíc to šlo. Pak jsme se s věrnými zvířaty, která nám celou cestu tak dobře sloužila, rozloučili. Modlil jsem se, aby narazila na nějakého farmáře, který si je ponechá.

Když teď bylo jisté, že máme za zády pronásledovatele, i když ještě daleko, zamířili jsme ke Kul Morothu. Jeli jsme rychle, nutíce koně do cvalu, dokud nezačalo být zřejmé, že takové tempo nevydrží. Altaru a Iolo by byli měli sil dost, a Jiskra také, ale Kaneův velký hnědák a Liljanin valach už takových heroických výkonů nebyli schopni. Zdálo se také, že od té doby, kdy jsme vyjeli z Meše, ryzák Mistra Juwaina velmi zestárl, a Maramův kůň na tom byl ze všech nejhůř. Jeho bolavé kopyto se zhoršovalo každým furlongem, který jsme urazili. Bál jsem se, že brzy zchromne úplně. A Maram se toho obával taky.

„Ach, možná byste mě měli prostě opustit,“ zasípal, když pobízel svého kulhajícího ryzáka, aby s námi držel krok. Na chvíli jsme zpomalili do klusu. „Pojedu jiným směrem. Třeba budou Ulanuovi muži sledovat mě namísto vás.“

Byla to odvážná nabídka, i když trochu neupřímná. Pomyslel jsem si, že možná spíš doufá, že naši pronásledovatelé pojedou za námi místo za ním.

„Ve Wendruši,“ řekla Atara, „je to tak, jak to musí být. Když život závisí na rychlosti, nebere válečná družina na nejpomalejšího koně ohled.“

Její slova Marama značně znepokojila, protože ve skutečnosti neměl v úmyslu nás opustit. Všimla si jeho neklidu a dodala: „Ale toto není Wendruš a my nejsme válečná družina.“

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Naše společnost dojede do Khaišamu společně, nebo tam nedojede vůbec. Máme náskok, tak se ho pokusme udržet.“

To se však ukázalo nemožné. Maramův kůň zpomalil ještě víc, a oblak prachu za námi se stále zvětšoval a houstl.

„Co budeme dělat?“ mumlal Maram. „Co budeme dělat?“

A Kane držící se vzadu mu odpověděl jediným slovem: „Pojedeme.“

Rytmus koňských kopyt na kamenité půdě zněl jako údery bubnů. Udělalo se strašné horko. Paprsky pálícího slunce byly jako palčivé hřeby přibíjející nás k zemi. Prach mě bodal do očí a pronikal mi do úst. Půda zde chutnala solí a slzami lidí, když ne andělů.

Po dalších několika mílích jsem v myšlenkách zabloudil od mužů za námi k vidině vody. Vzpomínal jsem na hlubokou modř Waskawského jezera a řek v Meši; myslel jsem na měkká bílá oblaka nad horou Vayu a její zářící sněhová pole. Začal jsem se modlit o déšť.

Ale obloha zůstávala jasná a horká jako tavící se ocel. Vůbec mě neutěšovalo, že hrabě Ulanu a jeho muži musí tím strašným horkem trpět stejně jako my. Odvahu mi dodávala pouze myšlenka, že jestli to zvládneme lépe než oni, stále ještě jim můžeme uniknout.

„Hrabě,“ podotkl Kane hořce, ohlížeje se dozadu, „si může dovolit nechávat loudaly za sebou.“

Jak hodiny míjely, vjeli jsme do krajiny, jíž probíhala řada nízkých hřebenů táhnoucích se od severu k jihu. Vedly souběžně s mnohem větším horským výběžkem před námi, kde – pokud se Kane nemýlil – narazíme na Kul Moroth. Většinou jsme neměli jinou možnost než jet přímo přes tyto sluncem spálené terénní vlny. Pro naše koně to bylo skutečné utrpení. Z vrcholu jednoho z těchto hřebenů se nám naskytl lepší pohled na pronásledovatele.

„Ach můj bože!“ zasténal Maram. „Je jich tolik!“

V oblacích prachu jsme uviděli snad pět set mužů na koních pod vlajkou s drakem. Zdálo se mi, že jsem dalšího červeného draka zahlédl na žluté kazajce: pronásledování určitě vedl sám hrabě Ulanu. Za ním bylo mnoho rytířů, těžká i lehká jízda, a dokonce i jízdní lučištníci vystrojeni podobně jako Atara. S nimi cválala i celá rota Modrých. Zdálo se, že hrabě Ulanu povolal celý předvoj své armády, aby mu na nás pomohl vykonat jeho pomstu.

V průběhu příští hodiny se začala na severu kupit mračna a s překvapující rychlostí se celá obloha zatáhla a ochladilo se, za což jsme byli nebesům neskonale vděční.

Mužům hraběte Ulanua se tím ovšem ulevilo také. Hrabě vyslal kupředu jízdní lučištníky, aby se nás pokusili zastavit. Vystřelili na nás několik salv šípů, jež se ale neškodně zaryly do země daleko za námi.

„Pch, lučištníci by neměli takhle plýtvat šípy,“ řekla pohrdavě Atara. „Jestli přijdou blíž, ukážu jim, jak se to má dělat.“

Bohužel nás opravdu začali dohánět. Když jsme začali stoupat na další hřeben, zaryl se opeřený šíp do země jen pár yardů za Kaneovým koněm. Atara si připravila svůj velký, dvojitě zakřivený luk. Pomyslel jsem si, že nejspíš počká, až se dostaneme na vrchol hřebenu.

Zdálo se, že rychle se ochlazující vzduch je nabit očekáváním a smrtí. Začalo hřmít. Ucítil jsem jakési svrbění vzadu na šíji, jako by mě něco tahalo za chlupy. Z mraků se zablesklo. Do hřebene nad námi udeřil obrovský blesk a vykřísl ze skály modrý oheň. Začaly padat kroupy, které se s řinčením odrážely od mé přilby. Mistr Juwain a ostatní se pokoušeli chránit svými plášti drženými nad hlavou. A blesky neustávaly bít do kouřící a spékající se země.

Zdálo se šílené stoupat na hřeben, na nějž dorážely blesky nejzuřivěji, ale za námi jelo šest lučištníků a jejich šípy dopadaly blíž než blesky. Jeden z nich se odrazil od mé přilby jako kroupa, jenže přiletěl z jiného směru a s mnohem větší silou. Zařinčení šípu o ocel přilby přimělo Ataru otočit se v sedle a konečně vystřelit. Šíp se zaryl do břicha vedoucího lučištníka a ten spadl s nářkem z koně. Jeho druhové se na nás pak vrhli tím odhodlaněji.

Vystoupal jsem na hřeben první, následován v rychlém sledu Alfanderrym, Liljanou, Mistrem Juwainem, Maramem a Kaneem. Atara jela pomaleji, aby se jí lépe střílelo. Další dva její šípy nalezly svůj cíl, a Atara zvolala: „Dvacet sedm, dvacet osm!“ Právě když dorazila na vršek hřebene, krupobití zesílilo. Kroupy se řítily z nebe jako miliony stříbrných blesků. Atařiny šípy do nich s praskotem narážely a občas je roztříštily ve spršku ledových úlomků a sněhu. Kroupy však odkláněly z dráhy i šípy vystřelované našimi pronásledovateli. Vyplýtvali jich spoustu bez užitku, ale přesto jeden z šípů roztrhl Atařin vlající plášť těsně předtím, než další dva z jejích šípů zaokrouhlily její skóre na třicet. Pak vystřelil zbývající lučištník svůj poslední zoufalý šíp. Zablýsklo se a zahřmělo, a já jsem pojednou s úlekem spatřil dvě stopy dřeva a peří trčící z Atařiny hrudi.

„Jeďte!“ zachroptěla, pobízejíc svého koně kupředu. „Jeďte dál!“

Nebyl to strach, co ji navzdory bolesti pohánělo dál, ba ani vůle, ale obava o nás a o to, co se stane, když její síla ochabne. Vycítil jsem to z toho, jak mávnutím ruky odehnala Mistra Juwaina pokaždé, když na ni upřel svůj starostlivý pohled; bylo to zřejmé z jejích statečných úsměvů, které vysílala ke Kaneovi, a zvlášť z výrazu v jejích očích, kdykoli pohlédla na mě. Pomyslel jsem si, že všech statečných činů, jež jsem kdy na bojišti spatřil, byla tato její jízda přes posledních pár mil Viradu tím nejstatečnějším.

Liljana, která jí cválala po boku, navrhla, abychom na okamžik zastavili a nabídli jí trochu vody, ale Atara jen zamítavě mávla rukou a zasípala: „Jeďte, teď jeďte – jsou příliš blízko.“ Jak to říkala, objevila se jí na rtech zpěněná krev.

Zanedlouho bouřka a déšť ustaly a temné mraky nad námi se začaly trhat. Znovu jsme uviděli horský výběžek označující hranice Khaišamu, tyčící se před námi jako hradba. Skalní pyramidy a věže byly od sebe oddělené úzkými proláklinami. Protože nám k němu stále zbývaly celé míle pláně, nerozeznávali jsme ještě žádné podrobnosti, ale modlil jsem se, aby jedna z těch tmavých proláklin byla průsmykem Kul Moroth.

Tak začal náš divoký úprk do bezpečí, jež nám Khaišam snad mohl nabídnout. Hrabě Ulanu a jeho muži se každou minutou blížili. Jeli jsme tak rychle, jak to jen bylo možné s ohledem na Maramova zchromeného koně a Atařino zranění. Cítil jsem vlny bolesti, které jí probíhaly tělem při každém úderu kopyt jejího koně. Cítil jsem, jak její ruka svírající otěže rychle slábne, jak se z ní vytrácí její jinak nezdolná vitalita. Uviděl jsem rovněž, že vykašlává krev.

Kane ukázal na skalní rozsedlinu před námi, jež byla o něco větší než ostatní. Rozjeli jsme se přímo k ní. Za sebou jsme uslyšeli vytí Modrých, při němž nás zamrazilo víc než při krupobití. Zdálo se, že v tom nelidském vytí zní slib naší smrti pod ostřím ocelových seker nebo dokonce v zubech nepřátel šílících po pomstě.

Smrt se zdála být všude kolem nás. Ucítili jsme to okamžitě, když jsme objevili ústí Kul Morothu. Jak nás Kane varoval, bylo to zlé místo. Pochopil jsem, že tu už mnozí před námi zemřeli v zoufalých bojích. Téměř jsem slyšel jejich zděšené výkřiky, odrážející se o skalní stěny po obou stranách. Průsmyk byl temný, protože sem sotva pronikalo světlo slunce, a skutečně úzký; deset koní v řadě vedle sebe by jím projelo jen těžko. I my jsme měli potíže, protože terén zde byl nerovný a posetý spoustou skal a spadlých balvanů. Další balvany a pískovcové věže trčely nejistě ze skalních stěn, jako by se na nás měly každou chvíli zřítit. Možná tuto úzkou průrvu otevřela kdysi dávno nějaká přírodní katastrofa; modlil jsem se, aby nedošlo k další, alespoň dokud průsmykem neprojedeme.

A zdálo se, že se nám to snad nikdy nepodaří, protože právě když jsme do temného průsmyku vstoupili a půl míle před sebou spatřili drsný terén Khaišamu, Atara vykřikla bolestí a zhroutila se vpřed, objímajíc rukama Jiskřinu šíji. Už nemohla dál. V prvním okamžiku mě napadlo, že bychom ji měli k jejímu koni přivázat a zbytek cesty do města knihovníků dojet co nejrychleji.

Jenže to nebylo možné. Rychle jsem sesedl z koně. Mistr Juwain a Liljana učinili totéž. Zachytili jsme Ataru právě ve chvíli, kdy klouzala ze sedla dolů. Nalezli jsme místo, kde spadlé balvany poskytovaly určitou ochranu proti postupující armádě hraběte Ulanua, a tam jsme ji položili.

„Na tohle není čas,“ zabručel mrzutě Kane, ohlížeje se. „Není čas, povídám!“

„Ach bože!“ řekl Maram, slézaje z koně. Podíval se na Ataru a opakoval: „Ach bože!“

Pak sesedl Alfanderry a po něm i Kane. Podíval se na Ataru tmavýma očima a řekl: „Musíme ji posadit zpátky na koně.“

Mistr Juwain Ataru zběžně prohlédl, potom ke Kaneovi vzhlédl a řekl: „Obávám se, že šíp zasáhl její plíce. Myslím, že přeťal i nějakou tepnu. Nemůžeme ji prostě přivázat ke koni.“

„Tak, a co tedy můžeme dělat?“

„Musím vytáhnout ten šíp a zastavit krvácení. Když to neudělám, zemře.“

„Tak, když to uděláte, stejně zemře, myslím.“

Nebyl čas na spory. Atara vykašlávala stále víc krve a tvář měla velice bledou. Liljana jí otírala ze rtů krvavou pěnu.

„Vale,“ zašeptala Atara promodralými rty. „Nechte mě tady a zachraňte se.“

„Ne,“ řekl jsem jí.

„Nechte mě tady – je to sarnijský zvyk.“

„Ale ne můj,“ odvětil jsem. „Valariové tohle nedělají.“

Od ústí průsmyku se ozval dusot kopyt a strašlivé vytí.

„Jeďte, zatraceně!“

„Ne, neopustím tě.“

Vytasil jsem Alkaladur. Jeho síla mi začala proudit přímo do srdce. Slíbil jsem si, že zabiju třeba sto mužů hraběte Ulanua, než bych kohokoli z nich pustil k ní. Věděl jsem, že to dokážu.

OURRULLL!

„Ach, můj bože!“ řekl Maram, vytahuje svůj červený krystal. „Ach, můj bože!“

Když Mistr Juwain vytáhl svou dřevěnou skříňku a začal hledat mezi lesklými ocelovými nástroji ve spodní přihrádce, Alfanderry položil Ataře ruku na hlavu a řekl jí: „Je to moje chyba. To moje zpívání –“

„Právě tvůj zpěv bych teď chtěla slyšet nejvíc,“ řekla Atara a přinutila se k úsměvu. „Zazpívej mi, ano? Prosím!“

Mistr Juwain nalezl dva nástroje, které hledal: jako břitvu ostrý nůž a dlouhý lžícovitě zakončený zakřivený kus oceli s dírkou na konci. Alfanderry začal zpívat:

Zpívej písně slávy,

zpívej písně slávy,

že světlo Jediného

bude svítit na svět.

Maram stál nad Atarou se slzami v očích, snaže se nastavit svůj gelstei tak, aby zachytil co nejvíc rozptýleného světla dopadajícího na dno průsmyku. Vykřikl ke skalám a zatažené obloze nad námi: „Jestli přijdou blíž, spálím je! Ach, můj bože, spálím je!“

Divoký výraz v jeho očích znepokojil Kanea. Vytáhl svůj černý gelstei a hleděl střídavě na něj a na Maramův kámen.

„Podrž ji!“ řekl mi ostře Mistr Juwain, dívaje se na Ataru.

Odložil jsem meč, sedl si a vzal Ataru na klín, drže ji v podpaží a pevně tiskna. Liljana se také sklonila, aby mi pomohla.

Mistr Juwain rozřízl Atařin kožený krunýř a měkkou košili, již měla pod ním. Pak uchopil šíp a jemně za něj zatáhl. Atara vykřikla bolestí, ale šíp se nepohnul. Pak na mě Mistr Juwain kývl, jako by mi chtěl připomenout, abych ji nepouštěl. Se smutným povzdechem použil svůj nůž, aby prozkoumal otvor způsobený šípem a poněkud ho rozšířil. Nyní jsme museli Ataru držet oba, já i Liljana. Zmítala se a svíjela ze všech sil, které jí zbývaly. A Mistr Juwain s jejím mučením ještě neskončil. Vzal svou lžíci a vsunul její špičku do rudé rány na Atařině smetanově bílé pleti, načež ji pomalu tlačil dál podél dříku šípu a pak s ní lehce otočil. Z Atařina hrdla se vydrala série mučivých výkřiků. Konečně se Mistr Juwain s ulehčením usmál. Pochopil jsem, že se mu podařilo uvolnit špičku šípu. Miskovitý konec jeho nástroje bude nyní chránit Atařinu tkáň před ostrými konci hrotu šípu, takže se nikde nezachytí, až bude Mistr Juwain šíp vytahovat. To právě učinil. Šíp vyšel ven překvapivě snadno a hladce.

A po celou tu dobu vedle ní klečel Alfanderry a zpíval:

Zpívej písně slávy,

zpívej písně slávy,

že světlo Jediného

bude svítit na svět.

„Marame!“ uslyšel jsem za sebou Kanea. „Dávej sakra pozor na to, co děláš s tím krystalem!“

Rychlý dusot kopyt se blížil, stejně jako děsivé vytí znějící průsmykem: OURRULLL!

Kane rychle pohlédl na Ataru zápasící o dech a krvácející.

„Tak,“ řekl. „Tak.“

Mistr Juwain se dotkl Atařiny hrudi těsně nad místem, kudy jí do plic pronikl šíp. Všichni jsme věděli, že takové rány jsou smrtelné.

„Vykrvácí,“ řekl jsem Mistru Juwainovi. „Musíte to zastavit!“

Pohlédl na ni a řekl: „Rána je příliš těžká, příliš hluboká. Je mi líto, ale obávám se, že neexistuje žádný způsob, jak ji zachránit.“

„Ale ano, existuje,“ řekl jsem. Sáhl jsem mu rukou do kapsy, kde uchovával svůj zelený krystal, vytáhl ho a podal mu ho. „Použijte ho, prosím.“

„Obávám se, že nevím jak.“

„Prosím, pane,“ naléhal jsem znovu. „Použijte ten gelstei.“

S povzdechem sevřel svůj léčivý kámen a podržel ho nad Atařinou ránou. Zavřel oči, jako kdyby v sobě hledal jiskru, jež by kámen dokázala zažehnout.

„Obávám se, že to nejde,“ řekl.

Maram se přestal zabývat svým krystalem a řekl: „Ach, snad byste si o tom měl přečíst ve své knize. Nebo snad chvilka meditace by –“

„Není čas,“ řekl Mistr Juwain s netypickou rázností. „Není dost času.“

OURRRULLLL!

Ucítil jsem, jak Atařin tep slábne, a že její život dohasíná jako plamen svíčky. V té chvíli mi bylo jedno, jestli nás muži hraběte Ulanua dostihnou a zajmou. Chtěl jsem jen, aby Atara přežila další den, další minutu, další okamžik. Kde je život, pomyslel jsem si, tam je vždycky naděje.

„Prosím, pane,“ řekl jsem Mistru Juwainovi, „zkoušejte to dál.“

Mistr Juwain znovu zavřel oči a v rukou sevřel gelstei. Brzy je ale opět uvolnil a zavrtěl hlavou.

„Ještě jednou,“ řekl jsem mu. „Prosím.“

„Ale neexistuje způsob, jak tento kámen použít!“ řekl hořce.

„Žádný způsob mysli,“ řekl jsem mu.

Atara začala pohybovat rty, jako kdyby mi chtěla něco říct, ale nevyšla z ní žádná slova, ani ten nejslabší šepot. Dotyk jejího dechu pálil jako oheň.

„Copak, Ataro?“ V jejích očích jsem viděl jen vzdálená místa a věci dávno minulé. Přitiskl jsem jí rty k uchu a zašeptal: „Co vidíš?“

A ona tiše odpověděla: „Vidím tebe, Vale, všude.“

V jejích jasných modrých očích jsem uviděl oči svého dědečka a umírající tvář babičky své matky. Uviděl jsem naše děti, moje a Atařiny, které potkal osud horší než smrt, protože jsme do nich nikdy nevdechli svůj život.

Pod Atarou se otevřely dveře do hluboké, temné věže. Nebyl jsem jediný, kdo je viděl. I Atara se pohnula a zašeptala: „Alfanderry.“

Alfanderry vstal a uhladil si svou propocenou, promočenou a zakrvácenou tuniku, usmívaje se, když Atara řekla: „Zpívej, Alfanderry, je čas.“

A právě když se za zákrutem průsmyku objevili hrabě Ulanu a jeho rytíři, Alfanderry zamířil přímo k nim. Nechápal jsem, co dělá.

„Ach bože,“ řekl za mnou Maram. „Už jedou!“

OURRULLLL! řvaly hlasy Modrých jedoucích za hrabětem Ulanuem.

A Alfanderry začal do třeskotu jejich seker zpívat zcela jiným hlasem: „La valaha eshama halla, lais orda alhalla…“

Jeho hudba teď zněla jinak než kdykoli předtím, byla sladší a smutnější zároveň. Pochopil jsem, že je už blízko k objevení slov, která tak dlouho hledal, a o nichž doufal, že jejich zvuk otevře nebesa.

„Valašu Elahade!“ zvolal hrabě Ulanu. „Odložte zbraně a ušetříme vás!“

A pak, když hrabě přitáhl otěže a zastavil, začal Alfanderry zpívat hlasitěji. Hrabě se na něj podíval, jako by si myslel, že se zbláznil. I jeho kapitáni, rytíři a Modří za nimi na něho upřeli pohledy plné úžasu. Alfanderryho píseň zněla stále silněji a začala stoupat k obloze jako hejno labutí. Zpěv, který se z jeho hrdla linul, byl tak úžasný, až se zdálo, že se hrabě a jeho muži nemohou ani pohnout.

Něco z něho se dotklo i Mistra Juwaina, alespoň pokud jsem mohl soudit z nepřítomného výrazu jeho očí. Pomyslel jsem si, že se zřejmě dívá do minulosti a v prchavých vidinách paměti nebo verších Saganom Elu hledá odpověď na Atařinu blížící se smrt. Jenže tam ji nikdy nenajde.

„Podívejte se na ni,“ řekl jsem mu. Vzal jsem ho za volnou ruku a položil ji na svou a Atařinu, takže je obě zakrývala. „Dívejte se, prosím, pane.“

Už se nedalo nic říct ani udělat. Už jsem necítil výčitku nad tím, že se mu nepodařilo Ataru vyléčit, jen obrovskou vděčnost za to, že se o to pokusil. Cítil jsem Atařin slábnoucí pulz i dech. Sladká bolest mi připomínala, jak dobrá a veliká byla, když žila. Ta bolest byla nekonečná. Pohlédl jsem Mistru Juwainovi do očí.

„Nikdy jsem to nevěděl, Vale,“ zašeptal. „Ano, chápu, chápu.“

A pak se zdálo, že Mistr Juwain, který se k Ataře znovu otočil, ji pojednou uviděl. Objevil tu sílu ve svém srdci, nalezl i svou velikost. Usmál se, jako by konečně něco pochopil. Dotkl se rány na její hrudi, pak nad ní podržel svůj varistei, kolmou osou obrácený přímo k ráně po šípu. Zhluboka se nadechl, a pak vydechl přesně v rytmu Atařina mělkého, nepravidelného dýchání.

Jeho gelstei nyní zazářil měkkým, léčivým světlem. I Kane, navzdory svému zoufalství, se na kámen zadíval, jako by doufal, že začne zářit jako kouzelný smaragd. Ale myslím, že to, co se stalo potom, nás udivilo všechny. V očích Mistra Juwaina náhle zaplál nikdy neviděný oheň, a z obou konců jeho gelstei vytryskly plameny, skoro bolestivě jasné na pohled. Zavířily, spojily se a pak se ponořily jako proud ohně přímo do Atařiny rány. Vykřikla, jako by ji zasáhl rozžhavený šíp. Ale zelený oheň dál plnil ránu, a zanedlouho její oči ožily. Za okamžik zmizely poslední plameny. Nevěřili jsme svým očím, protože Atara teď dýchala volně a rána na její hrudi beze stopy zmizela.

„Ach, můj bože!“ vydechl za námi Maram. „Ach, můj bože!“

Zdálo se, že hrabě Ulanu ani jeho muži tento zázrak neviděli, protože jim ve výhledu bránila záda Liljany a Mistra Juwaina. A navíc se předtím stali svědky jiného zázraku. Protože nyní stál Alfanderry proti celému předvoji armády, zpíval, a jeho jazyk nacházel obraty řeči, kterou po celý svůj život hledal. Její zvuky z něj proudily jako zlaté kapky světla. A slova i melodie splývaly v jedno, protože teď Alfanderry zpíval Píseň Jediného. Nebylo možné, aby ve svých harmoniích a čistých tónech lhala.

A pravda, jak jsem pochopil, když jsem svíral Atařinu ruku a naslouchal Alfanderryho zpěvu, nebyla ničím jiným než krásou – tak strašlivou, že ji skoro nebylo možno unést. Nic podobného na Ee nikdo neslyšel od té doby, kdy na ni kdysi dávno poprvé vstoupili Hvězdní lidé. Alfanderryho slova byla čím dál jasnější, sladší a zářivější. Rozpouštěla čas jako moře sůl, a s ním i nenávist, pýchu a hořkost. Volala na nás, abychom si vzpomněli na všechno, co jsme ztratili, a co bychom mohli ještě znovu získat; připomínala nám, kdo ve skutečnosti jsme. Mé oči se zalily slzami, a s úžasem jsem si všiml, že i Kane pláče. I neteční Modří na okamžik odložili své sekery, aby si mohli zakrýt tváře. I hraběte Ulanua na okamžik opustila jeho pohrdavá přezíravost. Slzy v jeho očích byly známkou, že i on si vzpomněl na své kořeny. Zdálo se, že se jeho srdce možná změní a odvrátí se od Morjina a Kallimunova řádu.

V této zázračné chvíli v průsmyku Kul Moroth se zdálo možné všechno. Nad Alfanderrym divoce vířil a zářil Plamínek. Skalní stěny kolem nás odrážely ozvěnou Alfanderryho píseň a zdálo se, že ji samy zpívají. Měl jsem pocit, že se nad Alfanderrym vznáší zlatý pohár a jeho zlatý svit se dotýká Alfanderryho hlavy jako nevyčerpatelný zdroj síly.

A tak Alfanderry zpíval svou píseň s anděly. Jenže byl jen člověk. Po chvíli jeho hlas zeslábl.

Hrabě Ulanu potřásl hlavou, jako by tomu, co slyšel, nedokázal uvěřit, rozzuřený, když si plně uvědomil, jakou trapnou figuru ze sebe udělal. Jeho hněv se nyní zaměřil proti Alfanderrymu. Vytrhl svůj meč a jeho rytíři na Alfanderryho namířili svá kopí. Modří sevřeli své sekery a připravili se k útoku.

OURRULLL! OURRULLLL!

Když se Modří vrhli do útoku, vstal jsem a sáhl po meči. Kane svíral svůj krystal a nespouštěl divoké černé oči z Maramova červeného kamene.

„Já je spálím!“ vykřikl Maram znovu. „Spálím, spálím!“

Mraky nad průsmykem se protrhly a na Maramův ohnivý kámen dopadly paprsky slunce. Krystal začal růžově zářit.

Alfanderry, jenž od nás už odešel příliš daleko, se náhle otočil a pohlédl vpravo. Na kratičký okamžik se k němu znovu vrátila jeho radost a pohoda a něco ze ztraceného jazyka Hvězdných lidí, když zvolal: „Ahura Alarama!“

„Cože?“ vykřikl jsem, když jsem se k němu rozběhl.

„Vidím ho!“

„Vidíš koho?“

„Toho, co mu říkáš Plamínek.“ Na jeho tváři se objevil dětský úsměv. „Och, Vale… ta záře, ty barvy!“

A vzápětí, právě když hrabě Ulanu pobídl svého koně kupředu, zaplál rudý gelstei a popálil Maramovi ruce. Maram vykřikl a instinktivně trhl žhnoucím krystalem vzhůru. Z krystalu vyšlehl mocný proud ohně a zasáhl stěnu průsmyku. Kane se náhle rozpoutanou běsnící bouři ohnivého kamene snažil omezit svým černým krystalem. Čerpala však sílu z pálícího slunce a z ohňů země. Půda kolem nás se začala zběsile třást. Klesl jsem na kolena, abych nebyl sražen k zemi. Shora začaly padat menší kameny a jeden z nich udeřil se zařinčením do mé přilby. A pak se ozval ohlušující hřmot velikých balvanů, valících se ze stěn dolů do údolí. Za okamžik vytvořily dvacet stop vysokou kamennou bariéru, která oddělila Alfanderryho od zbytku naší společnosti a znemožnila mu útěk. A nám zabránila přijít mu na pomoc. Ani jsme ho neviděli.

Ale slyšeli jsme ho. Uslyšel jsem ho, jak zpívá to, o čem jsem věděl, že se stane jeho zpěvem smrti. Protože jsem věděl, že hrabě Ulanu, nemající slitování ani sám se sebou, nebude mít důvod ho ušetřit.

Sevřel jsem jílec svého meče, až mě zabolely prsty. Zvířeným prachem zazněl strašlivý Alfanderryho výkřik. Pronikl celým světem; i mým srdcem. Meč mi vypadl z ruky a sám jsem klesl k zemi. Ty dveře přede mnou se otevřely a já jimi Alfanderryho následoval.

Kráčel jsem s ním tmou a prázdným prostorem ke hvězdám.

8

Město Khaišam stálo v místech, kde se pláně Yarkony zařezávaly do ohbí Bílých hor. Na východ od města se tyčila hora Redruth, obrovský masiv z rudého pískovce připomínajícího barvou rezavé železo. Hora Salmas na severovýchodě měla mírnější svahy, i když byla poněkud vyšší. Její štít čněl nad krajinou jako veliká, okrouhlá lysá hlava. Úzkým hrdlem mezi těmito dvěma horami protékala řeka Tearam. Její rychlý proud se dělil do mnoha malých kanálů, které zavlažovaly pole západně a severně od města. Město samotné se rozkládalo na jižním břehu řeky. Hradba, jež sledovala její zákruty, tvořila obranu města na severní straně, zahýbající pak k jihu podél úpatí hory Redruth, odkud se táhla asi míli, než zahnula k západu přes šťavnaté pastviny, aby se posléze stočila k severu, zpátky k řece, a uzavřela tak obranný perimetr města. Tento úsek hradeb byl nejzranitelnější – a proto nejlépe opevněný. Každých pět set stop se tyčila velká, kulatá věž. Podobně chráněna byla i jižní hradba.

M

M

Muži a ženy v Khaišamu měli dobrý důvod cítit se za těmito hradbami v bezpečí, protože nebyly nikdy prolomeny a jejich město dobyto. Ale vládci Khaišamu chtěli poskytnout veliké Knihovně a v ní uloženým pokladům ještě větší ochranu, a tak už před dávnými časy vybudovali ještě druhou, vnitřní hradbu kolem samotné Knihovny.

Tato působivá stavba se vypínala na výšinách v severní části města, téměř v ústí horského hrdla, takže její obranu dále posilovala řekla Tearam a hora Redruth. Na rozdíl od většiny budov v Khaišamu postavených z místního pískovce byla Knihovna vystavěna z bílého mramoru. Nikdo si už nepamatoval, odkud tento krásný kámen pocházel. Dodával Knihovně mnoho z její velkoleposti. Její zářivé stěny, odrážející žhavé yarkonské slunce, mohli přicházející poutníci vidět už z dálky. Ústřední sekci Knihovny tvořila veliká bílá krychle, z níž vybíhala na západ, jih, sever a východ čtyři křídla, takže půdorys Knihovny tvořil veliký kříž. Ke každému z těchto čtyř křídel byly připojeny další, menší budovy, tvořící tak jakási křídla křídel. V celku působila Knihovna v půdorysu dojmem veliké sněhové vločky.

Do Khaišamu jsme jeli z Kul Morothu přímo k západu. Pamatoval jsem si z té cesty jen málo, protože jsem to byl nakonec já, ne Atara, koho museli moji druhové přivázat ke koni. Chvílemi jsem si uvědomoval, že jedeme po zelených pastvinách, a několikrát jsem zaslechl Kanea, jak si tiše opakuje Alfanderryho jméno. Většinou mě však obestírala temnota a nic jsem neviděl. To znamená nic na tomto světě. Protože zářivá souhvězdí, jež jsem od dětství toužil pochopit, se nyní zdála až příliš blízká. Viděl jsem, jak se jejich vířící vzory ztvárňují v siluetách hor hluboko pod nimi – a v Plamínkovi, v lidských snech, ve skutečnosti naprosto ve všem. Od okamžiku Alfanderryho smrti jsem byl jako člověk kráčející mezi dvěma světy, ale nestojící pevně ani na jednom z nich.

Možná bylo dobře, že jsem se nedokázal dotknout hoře svých druhů. Dokáže pohár pojmout celý oceán? Zdálo se, že se smrtí Alfanderryho opustil naši společnost i duch celé výpravy. Matně jsem si uvědomoval, že Maram jede na Alfanderryho koni a mumlá, že místo spálení skal Kul Morothu měl svůj oheň obrátit proti hraběti Ulanuovi a jeho armádě. Zdálo se, že Liljana rázem zestárla o deset let a tvář jí rozryly hluboké vrásky. Mistr Juwain byl sklíčen tím, že zachránil Ataru, jen aby o pár minut později tak neočekávaně ztratil Alfanderryho. Jel se svěšenou hlavou a ani se nenamáhal otevřít svou knihu a přečíst nějaké rekviem nebo modlitbu. Atara, uzdravena ze svého smrtelného zranění, měla v očích strašlivý smutek. A Kane, když si myslel, že ho nikdo neslyší, si často pro sebe zamumlal: „Je pryč – můj malý přítel je pryč.“

Pokud šlo o mě, mou duši zmrazilo čiré zlo Morjina a jeho díla. Prostupovalo vodu i vzduch, dokonce i skálu pod kopyty našich koní; zdálo se děsivé jako hora a nezadržitelné jako skalní lavina, jako bouře na oceánu, jako příchod noci. Poprvé jsem si uvědomil, jak mizivé jsou naše naděje zjistit, kde Kámen světla skutečně je. Jestli mohl být Alfanderry, s tak jasným a čistým srdcem, zabit jedním z Morjinových poskoků, mohl stejně zemřít kdokoli z nás. A k tomu určitě dojde, protože Morjin vynakládal veškeré své bohatství a vůli na to, aby porazil všechny, kdo se mu postaví na odpor.

Když jsme projeli branami Khaišamu a dorazili ke Knihovně, můj zármutek se jen prohloubil. Zmocnil se mě chlad horší než zima, a neopouštěl mě. Hvězdy teď byly příliš blízko v temnotě, která mě obestírala; zdálo se, že možná už nikdy neuvidím svět kolem sebe. Čtyři dny jsem ležel jako mrtvý v nemocnici patřící ke Knihovně, ztracený v temných jeskyních bez konce.

Moji přátelé nade mnou zoufali. Atara vedle mě seděla celý den a noc a držela mě za ruku. Maram, sedící na druhé straně, plakal ještě hlasitěji než ona, zatímco Kane stál jako pochmurná socha, držící nade mnou stráž. Liljana mi udělala horkou polévku a nějak mě ji přiměla spolykat. Pokud šlo o Mistra Juwaina, když se mu nepodařilo mě přivolat zpátky k životu svými čaji a kouzlem zeleného krystalu, nechal si do našeho pokoje přinést další knihy. Věřil, že jedna z nich mu možná řekne o Kameni světla, který jediný měl tu moc mě nyní oživit.

Jsem přesvědčen, že to byl Kámen světla, neméně než láska mých přátel, co mě přivolalo zpátky na svět. Naděje, že bude nalezen, ve mně nikdy zcela neodumřela. Zatímco Liljaniny polévky posilovaly mé tělo, plála tato naděje stále jasněji v mé duši, naplňujíc mě ohněm, který postupně zahnal chlad a probudil mě k životu. A tak jsem třináctého soalu – sto patnáctého dne naší výpravy – otevřel oči a spatřil sluneční světlo proudící sem k jihu obrácenými okny.

„Vale, ty ses vrátil!“ řekla Atara. Sklonila se, aby mi políbila ruku, a pak přitiskla své rty na mé. „Nemyslela jsem…“

„Ani já jsem nemyslel, že tě znovu uvidím,“ odvětil jsem jí.

Nade mnou zvolna vířil Plamínek, jako by mě vítal zpátky.

Dlouho jsme pak mluvili o Alfanderrym. Potřeboval jsem se ujistit, že mé vzpomínky na to, co se přihodilo v Kul Morothu, jsou skutečné a pravdivé, a ne pouze zlý sen. Když mi Atara a ostatní přátelé potvrdili, že slyšeli Alfanderryho výkřiky, řekl jsem: „Je to kruté, že nejmilovanější z nás musel zemřít první.“

Maram, který seděl po mé levici, mi náhle sevřel ruku takovou silou, že mi málem polámal kosti. Pak řekl: „Ach, můj příteli, musím ti něco říct. Alfanderry, i když nám všem byl nade vše drahý, nebyl tím nejmilovanějším. Tím jsi ty. Protože ty jsi nejvíc schopen lásky.“

Protože jsem nechtěl, aby právě v té chvíli viděl trýzeň v mých očích, na okamžik jsem je zavřel. Když jsem je znovu otevřel, bylo všechno rozmazané.

V nohou mé postele stál Mistr Juwain a četl pasáž ze Saganom Elu: „Po nejtemnější noci nejzářivější ráno. Po šedi zimy zeleň jara.“

Pak přečetl rekviem z Knihy věků, a pomodlili jsme se za Alfanderryho duši; tiše jsem plakal, modle se i za svou vlastní.

Pak nám přinesli jídlo a uspořádali jsme hostinu na počest Alfanderryho hudby, jež nás posilovala v našich nejtemnějších chvílích, v pustinách Vardaloonu i na dně Kul Morothu. Neměl jsem vůbec chuť na maso a chléb, ale přesto jsem se přinutil něco sníst.

Po snídani mi Kane přinesl můj meč. Vytáhl jsem Alkaladur a nechal jeho stříbrnou sílu proudit do paže. Teď, když jsem se dokázal posadit a dokonce i nejistě vstát, podržel jsem čepel špičkou k východnímu křídlu Knihovny. Zdálo se, že silustria zazářila novým jasem.

„Je tady,“ řekl jsem svým druhům. „Kámen světla musí být zde.“

„Jestli to tak je,“ řekl mi Kane vážně, „měli bychom se po něm podívat ihned, jakmile budeš schopen chodit. Za těch posledních pár dní, kdy jsi spal se smrtí, se přihodilo mnoho věcí.“

S těmito slovy poslal pro lorda Knihovníka, abychom se mohli poradit a posoudit nebezpečí, které Khaišamu – i nám – hrozilo.

Zatímco jsme čekali v místnosti zalité slunečním světlem, Kane mě krátce ujistil, že je o koně dobře postaráno a Altaru neutrpěl při našem útěku do Khaišamu žádné zranění. Maram přiznal, že musel svého zchromlého ryzáka opustit; doufal, že ho snad najde nějaký ovčák a vrátí ho dřív, než opustíme Khaišam. Jestli pociťoval radost nad tím. že zdědil Alfanderryho skvělého Iola, nedával to na sobě znát.

Zanedlouho se dveře otevřely a do místnosti vstoupil vysoký muž v brnění, jež neslo četné stopy boje. Na zelené kazajce mu zářila zlatem vyšitá otevřená kniha, jíž se dotýkalo sedm paprsků slunce. Ve tváři se mu zračily starosti, inteligence, rozhodnost a hrdost. Měl velký, směle klenutý nos a podlouhlou, vážnou tvář, již přetínala jizva táhnoucí se od oka až k dobře zastřižené šedé bradce. Dlouhé, dobře formované ruce měl plné skvrn od inkoustu. Jmenoval se Višalar Grayam, lord Knihovník, a jako všichni jemu podobní byl učencem i válečníkem zároveň.

Když jsme se navzájem představili, potřásl mi rukou a dlouze se na mě zadíval. Pak řekl: „Je dobře, že jste se probral, Sare Valašu. Trvalo vám to dlouho.“

Pak mi řekl, co se přihodilo od doby, kdy jsme prošli Kul Morothem. Hrabě Ulanu, který nevěřil, že by mu ta záhadná lavina mohla zabránit zmocnit se své kořisti, poslal své muže, aby ji přelezli. Ti zemřeli všichni Kaneovým nebo Maramovým mečem. Pak Kane vedl náš ústup z průsmyku, a hrabě Ulanu nás nedokázal pronásledovat. Zatímco hnal své muže na jih ke Kul Joramu, my jsme se už blížili k bránám Khaišamu.

Hrabě Ulanu pak poslal pro svou armádu, která stále tábořila u Tarmanamu ve Viradu. Jeho mužům trvalo čtyři dny, než přešli východní Yarkonu, prošli průsmykem Kul Joram a rozbili ležení u Khaišamu. Nyní se armády Aigulu, Sikaru a Modrých připravovaly oblehnout vnější hradby města.

„A jako by to samo o sobě nebylo dost zlé,“ řekl nám lord Knihovník, „právě jsme dostali skličující zprávy. Zdá se, že Inyam a Madhvam uzavřely s Aigulem separátní mír, a tak z této strany nemůžeme očekávat žádnou pomoc.“

Ještě horší bylo, co se doslechl o Brahamduru, Sagaramu a Hanši.

„Slyšeli jsme, že souhlasily s vysláním svých kontingentů na pomoc hraběti Ulanuovi,“ řekl.

„Pak se zdá, že padla celá Yarkona,“ řekl Maram sklíčeně.

„Ještě ne,“ odvětil lord Grayam. „My ještě odoláváme. A stejně tak Sarad.“

„Ale přijde vám Sarad na pomoc?“ zeptal jsem se ho. Pokusil jsem se představit si Iškany pochodující na pomoc Meši, kdyby se na nás pokusily zaútočit spojené sarnijské kmeny.

„Ne, o tom pochybuji,“ řekl lord Knihovník. „Očekávám, že nakonec také složí slib poslušnosti hraběti Ulanuovi.“

„Zůstanete tedy sami,“ řekl Maram, dívaje se k oknu jako lapené zvíře.

„Sami, ano, zřejmě,“ řekl lord Knihovník. Pohlédl na Kanea, Ataru, a pak na mě. Nakonec upřel pohled na Marama, jako by se pokoušel nahlédnout pod povrch jeho strachu a zoufalství.

„Uzavřete tedy s hrabětem mír i vy?“ zeptal se ho Maram.

„Udělali bychom to, kdybychom mohli,“ řekl lord Knihovník s povzdechem, „ale obávám se, že zatímco k uzavření míru je potřeba dvou, k vedení války stačí jen jeden.“

„Ale kdybyste se vzdali a poklekli –“

„Kdybychom se vzdali hraběti Ulanuovi,“ odsekl lord Knihovník, „zotročil by ty, které by neukřižoval. A pokud jde o pokleknutí před ním, my knihovníci poklekáme pouze před Pánem světla a nikým jiným.“

Řekl nám, že povinností khaišamských knihovníků je uchování dávné moudrosti, která měla svůj prvotní zdroj ve Světle Jediného. Jejich úkolem bylo shromažďovat a uchovávat všechny knihy a další artefakty, jež mohly mít cenu pro budoucí generace. Mnoho jejich práce spočívalo v přepisování starých poškozených svazků a ve zdobení nových rukopisů. Zapracovávali do papíru a pergamenu zlaté lístky a dlouhé hodiny trávili krasopisným přepisováním nesčetných stran. Jejich snad největším počinem bylo sestavení Velkého rejstříku, který byl seznamem všech knih a vědomostí – a ještě stále nebyl dokončen, jak smutně připustil lord Grayam. Jejich hlavní povinností bylo však chránit poklady, které Knihovna obsahovala. Proto složili slib nedovolit nikdy nikomu znesvětit uložené knihy a střežit Knihovnu i za cenu vlastní smrti, a cvičili s meči stejně horlivě jako se svými pery.

„Vy jste také složili slib,“ řekl, shlédnuv na můj medailon. „Nejste první, kdo sem přišel hledat Kámen světla, ačkoli nějaký čas už nikdo nepřišel.“

Řekl nám, že kdysi putovalo do Khaišamu mnoho lidí. Často nabízeli za právo použít Knihovnu královské částky. Ale nyní byly staré cesty přes Eannu a Surrapam příliš nebezpečné, a jen málokdo se po nich odvážil cestovat.

„Mistr Juwain,“ řekl, „mi už vysvětlil, že jste nám žádné peníze nepřinesli. Řekl, že jste chudí poutníci. Může být. Máte však mé povolení používat Knihovnu podle libosti. Každý, kdo bojoval s hrabětem Ulanuem tak jako vy, je zde vítán.“

Z toho, co řekl dál, bylo zřejmé, že Mistra Juwaina, Marama a Liljanu považuje za učence, a předpokládá, že Kane, Atara a já jsme válečníci, kteří je ochraňují.

„Máme štěstí, že se k nám připojila společnost takových talentů,“ řekl, pátraje v Maramově tváři po všem, co se pokoušel skrýt. „Doufám, že nám jednoho dne povíte, co se v průsmyku Kul Moroth stalo. Je podivné, že se země začala třást, právě když jste tamtudy procházeli! A že pronásledující oddíl hraběte Ulanua zastavily napadané skály. A takové skály! Rytíři, které jsem tam poslal, mi říkali, že mnohé z nich byly zčernalé a roztavené jako od blesku.“

Maram se podíval na mě. Ale ani jeden z nás – ani z našich druhů – si nepřál o gelstei mluvit.

„Nu, dobrá,“ řekl lord Grayam, „dovedete udržovat svá tajemství, a já to budu respektovat. Ale musím požádat o vaši spolupráci ve třech věcech, abyste mohli mít moji důvěru. Za prvé: když najdete něco pozoruhodného nebo cenného, přinesete mi to. Za druhé: budete si počínat s největší opatrností, abyste žádnou z knih nepoškodili, protože mnohé z nich jsou velice staré a lze je snadno zničit. Za třetí: neodnesete z Knihovny nic bez mého svolení.“

Dotkl jsem se svého medailonu a řekl mu: „Když rytíř přijme útočiště na hradě lorda, nediskutuje o jeho pravidlech. Musíte nicméně vědět, že jsme sem přišli pro Kámen světla, abychom ho přenesli do jiných zemí.“

Při těchto slovech se lord Knihovník zamračil, stáhl huňaté obočí a sevřel jílec svého meče. „Přichází snad ve vaší zemi nějaký rytíř na hrad svého pána, aby vznášel nárok na pánovo nejcennější vlastnictví?“

„Kámen světla,“ řekl jsem mu, připomínaje si svůj slib, „není ničím vlastnictvím. A my ho nehledáme pro sebe, ale pro celou Eu.“

„Ušlechtilý úmysl,“ vzdychl a uvolnil ruku z meče. „Ale kdybyste nalezli Pohár nebes, nemyslíte, že by měl zůstat zde, kde může být nejlépe střežen?“

Vstal jsem z postele a přešel k oknu. Pod sebou jsem uviděl domy Khaišamu s hranatými kamennými komíny a jasně natřenými okenicemi. Za nimi se táhla vnější hradba a za ní stály na zelené pláni tisíce stanů armády hraběte Ulanua.

„Odpusťte, lorde Knihovníku,“ řekl jsem, „ale možná zjistíte, že teď pro vás bude těžké uchránit i životy svých vlastních lidí.“

Lord Grayam vyhlédl z okna se mnou a tvář mu zvážněla a zesmutněla.

„To, co říkáte, je pravda,“ připustil. „Ale také je pravda, že tady Kámen světla nenajdete. Knihovna byla už dávno prohledána do posledního koutku, a to nejednou. Takže se tu vlastně přeme o ničem, ve chvíli, kdy je na práci spousta důležitějších věcí.“

„Jestli se přeme o ničem,“ řekl jsem, „pak vám jistě nebude vadit, když začneme se svým pátráním.“

„Pokud se budete držet mých pravidel.“

Poukázal jsem na to, že kdybychom se drželi jeho pravidel, museli bychom mu Kámen světla v případě šťastného nálezu přinést.

„To je pravda,“ řekl.

„Pak se zdá, že jsme ve slepé uličce.“ Pohlédl jsem na Mistra Juwaina a řekl: „Kdo má tu moudrost, aby z ní nalezl cestu?“

Mistr Juwain udělal krok kupředu, svíraje svoji knihu, na niž se lord Grayam s obdivem díval, a řekl: „Jestli získáme Kámen světla, získáme možná i moudrost, abychom poznali, co je s ním třeba učinit.“

„Tak dobře, budiž tomu tak,“ řekl lord Grayam. „Neřeknu ano ani ne na to, že ho odtud chcete odnést, dokud ho nepodržím ve svých rukou, a vy ve svých. Rozumíme si?“

„Ano,“ řekl jsem i za ostatní. „Rozumíme.“

„Skvělé. Potom vám přeji mnoho štěstí. Nyní mě, prosím, omluvte. Musím dohlédnout na obranu města.“

S těmito slovy se nám lord Knihovník uklonil a vyšel z místnosti.

Napočítal jsem pouhé tři údery srdce, než Maram otevřel ústa a řekl: „No, na co čekáme?“

Vytáhl jsem znovu svůj meč a zadíval se na hru světla v jeho zářivých konturách.

„Musíš jít tam, kam tě tvůj meč povede,“ řekl mi Mistr Juwain a poplácal mě po rameni. Pak zvedl velkou knihu vázanou v červené kůži. „Ale obávám se, že já musím jít tam, kam mě vede toto.“

Řekl nám, že bude v Knihovně hledat knihu Mistra Malachiho.

„Ale, pane,“ řekl mu Maram, „co když najdeme Kámen světla ve vaší nepřítomnosti –“

„Pak budu velice šťastný,“ řekl mu Mistr Juwain. „Nu, co kdybychom se v poledne setkali u sochy krále Eluliho ve velkém sále, pokud se dřív nesetkáme jinde? Ta místnost je veliká a nemůžete si ji splést s ničím jiným.“

Liljana také přiznala, že by si mezi miliony zdejších knih přála provést vlastní pátrání, a tak následovala Mistra Juwaina. Každý z nich se pak vydal jiným směrem, a zanechali zde Marama, Kanea, Ataru a mě samotné.

Jak jsem rychle zjistil, nemocnice se nalézala v malém přístavku k postrannímu křídlu napojenému na obrovské jižní křídlo Knihovny. Uvědomil jsem si, že by skutečně bylo snadné se v Knihovně ztratit, prostě proto, že byla tak obrovská, i když byla celá budova orientována s přesnou geometrií podle čtyř světových stran. Zdálo se, že celou její stavbu tvořily krychle a zvláštní druh pravoúhelníků, u nichž, když byla část odstraněna, ostatní pravoúhelníky udržovaly původní vzor. Jak tyto míry souvisely s knihami, mi bylo hádankou. Kane byl přesvědčen, že zlatý pravoúhelník, jak to nazýval, symbolizuje samotného člověka: bez ohledu na to, kterou část odstraníme, posvátná jiskra v bytosti jako celku vždy zůstává. A jak je tomu s člověkem, tak – a ještě víc – je tomu i s knihami. A jak by potvrdil každý z knihovníků, každá část knihy od hřbetu až po poslední písmeno na poslední straně byla posvátná.

Nacházelo se zde určitě mnoho knih. Jižní křídlo bylo rozděleno do mnoha oddělení, přičemž každé z nich zaplňovaly dlouhé police s knihami, tyčící se do výšky téměř tří set stop ke kamennému stropu s velkými pravoúhlými světlíky. Každá z těchto polic se podobala mohutné věži z kamene, dřeva, kůže a papíru; na obou koncích vedly schody vzhůru k chodníkům obepínajícím police v různých úrovních. U každé police jsem napočítal třicet poschodí. Pomyslel jsem si, že by trvalo dlouho, než by se člověk dostal až na vrcholek, aby si vyhledal požadovaný svazek. Přecházet z výšin jedné police do výšin druhé by trvalo ještě déle, nebýt kamenných můstků spojujících je v různých úrovních. Tyto můstky vytvářely obrovskou a složitou mřížovitou síť.

Jak jsem se svými přáteli procházel zdánlivě nekonečnými uličkami, vdechoval pach plísně, prachu a starých tajemství, všiml jsem si, že mnoho knih je napsáno v ardičtině nebo ve staré ardičtině; jiné vyprávěly své příběhy v jazycích už dávno mrtvých. Zdálo se, že jsme nějakou náhodou procházeli kolem polic naplněných rozměrnými svazky nejrůznějších genealogií, z nichž skoro padesát se zabývalo rodokmeny Valariů. Protože má zvědavost v tomto okamžiku zaplanula jasněji než-li můj meč, nedokázal jsem se ubránit, abych neotevřel jednu z nich, jež zachycovala generaci po generaci Telemešovy potomky až k velikému Aramešovi, poskytujíc tak důkaz pro tvrzení, že rodová linie mešských králů možná skutečně sahá až k samotnému Elahadovi. Můj objev mě naplnil pýchou, a obnovil mé odhodlání najít zlatý pohár, přinesený na zem největším z mých předků.

Zdálo se, že zářící čepel Alkaladuru ukazuje do přilehlého sálu, dost velikého, že by mohl pojmout skoro celý palác krále Kiritana. Zde byly shromážděny všechny knihy týkající se Kamene světla. Musel jich být snad milion. Zdálo se nemožné, že by každá z nich byla prohledána kvůli jakékoli zmínce o tom, kam mohl Sartan Odinan ukrýt zlatý pohár poté, co ho odnesl z Argatthy. Ale kolem procházející knihovník nás ujistil, že tomu tak skutečně bylo. Knihovníků bylo mnoho, řekl nám, a pracovali na tom po mnoho generací od doby, kdy byl na počátku Věku draka Kámen světla ztracen. Zdálo se, že mu vůbec nepřišlo na mysl, že jeho generace je z těchto učenců a válečníků možná poslední. Omluvil se a odešel do služby na městských hradbách.

Naše pátrání nás zavedlo do jednoho z vedlejších východních křídel, a pak do bočního křídla se samými malbami, mozaikami a vlysy zobrazujícími Kámen světla a scény z jeho dávné minulosti. Můj meč stále ukazoval k východu. Vešli jsme tedy ještě do mnohem menší krychlové místnosti, naplněné vázami z období dynastie Maršanidů; i ty zobrazovaly Kámen světla v rukou různých králů a hrdinů z historie.

Nakonec jsme se ocitli v jakési malé alkovně. Usoudili jsme, že jsme dosáhli nejvýchodnějšího konce křídla. Dál tímto směrem jsme už pokračovat nemohli. Ale já jsem si byl jist, že Kámen světla, ať je ukryt kdekoli, leží stále na východ od nás, jak o tom svědčila záře Alkaladuru. Pokud jsem jej otočil k hlavní budově Knihovny nebo ke kterémukoli z artefaktů v místnosti, pohasl.

„Tak, musíme zkusit další křídlo,“ řekl mi Kane. Atara a Maram, stojící vedle něho nad nějakým alonským obřadním štítem, přikývli na souhlas. „Jestli tvůj meč stále ukazuje správně, měli bychom najít cestu do východního křídla.“

Hledání nám zabralo celé dopoledne a část odpoledne. Nyní jsme ztratili další hodinu cestou přes ústřední část Knihovny, jež se také nazývala Velkým sálem. Byla naplněna tolika policemi, že se mi z pohledu na ně dělaly mžitky před očima. Byl jsem rád, když jsme konečně dorazili do východního křídla. Jedno z jeho postranních křídel nás přivedlo do sálu, kde knihovníci shromáždili působivou kolekci menších gelstei. Byly vystaveny v uzamčených prosklených vitrínách z teakového dřeva. Atara se zajíkla jako malá holčička, když tolik zářících kamenů uviděla – kamenů přání, andělských očí, strážců, kamenů lásky a dračích kostí shromážděných na jednom místě. Byli bychom tam možná stáli mnohem déle, kdyby Alkaladur neukazoval do dlouhé chodby vedoucí do dalšího postranního křídla. V okamžiku, kdy jsme vstoupili do místnosti, kde bylo uloženo mnoho vzácných knih s dávnou poezií, začala čepel mého meče hřát. A když jsme vešli do přilehlé místnosti s vázami, kalichy, drahokamy vykládanými podnosy a podobnými věcmi, silustria se rozzářila tak, že si jejího jasu všimli i Atara a Maram.

„Je skutečně tady, Vale?“ hlesl Maram. „Je to možné?“

Pohyboval jsem mečem od severu k jihu, za sebou a podél všech čtyř rohů místnosti. Nejjasněji se rozzářil, kdykoli jsem jej namířil k východu, k popraskanému mramorovému podstavci, na jehož nejnižší polici stály dva zlaté poháry. Další dva křišťálové poháry zářily na polici nad nimi, a nahoře stál malý pohár působící dojmem, že byl vyřezán z jediné obrovské perly.

„Ach, můj bože!“ vykřikl Maram. „Ach, můj bože!“

Neschopný se opanovat – a toužící být prvním, kdo vloží své ruce na Kámen světla, a tak podle pravidel naší společnosti rozhodne o jeho osudu – se vrhl vpřed tak rychle, jak jen to jeho tlusté nohy dokázaly. Bál jsem se, že ve svém vzrušení a chtivostí do podstavce narazí. Ale zastavil se včas. Napřáhl ruce a uchopil zlatý pohár po pravé straně. Aniž by se ho namáhal prohlédnout, zvedl ho nad hlavu a v očích mu tančil divoký svit.

„Buď s ním opatrný!“ utrhl se na něho Kane. „Nemusíš ho upustit a poškodit ho!“

„Poškodit zlatý gelstei?“ řekl Maram.

Atara, s očima ještě ostřejšíma než jazyk, si pohár v jeho rukou dobře prohlédla a řekla: „Pch! Jestli je toto skutečné zlato, tak kroužek v býčím nose je vzácnější než snubní prsten mé matky.“

Maram pohár užasle sklonil a začal ho sem a tam obracet v rukou. Pak podezíravě zúžil oči, když si konečně všiml něčeho, co nebylo tak snadné vidět: pohár byl lehce vyrudlý a na mnoha místech poškrábaný, a nebyl vůbec ze zlata. Jak se Atara dovtípila, byl jenom mosazný.

„Ale proč vystavovat něco tak obyčejného?“ zeptal se Maram v rozpacích nad svou lehkověrností.

„Obyčejného, ano?“ řekl mu Kane.

Přistoupil k Maramovi a vzal si od něho pohár, pak sebral odřenou dřevěnou tyčinku, která ležela na polici blízko poháru. Kane ji přiložil k obrubě poháru a začal jí v pomalých kruzích kroužit po jejím obvodu. Pohár vydal krásný, čistý tón.

„Tak, tohle je zpívající pohár,“ řekl, když ho odložil zpátky na polici. Kývl na křišťálové poháry na vyšší poličce. „Tyhle také.“

„A co ten perlový?“ zvolal Maram.

Nečekaje na odpověď, uchopil pohár a pokusil se na něj zahrát stejným kouskem dřeva jako Kane. Když se mu podařilo vyloudit pouze skřípot, položil pohár zpátky na místo a zklamaně se zamračil.

„Zdá se, že tento pohár,“ řekl, „je pro potěchu oka a ne ucha.“

Ale já jsem si tím nebyl tak jist. Když jsem k němu přiblížil svůj meč a namířil špičku přímo do jeho středu, začal zářit velice silně. Zdálo se mi, že slyším jeho slabý zpěv, připomínající Alfanderryho zlatý hlas.

„Na tom poháru něco je,“ podotkl jsem. Přistoupil jsem o krok blíž, a Alkaladur v mých rukou začal bzučet.

Atara zvedla třpytící se pohár. „Je těžký,“ řekla. „Mnohem těžší, než by měla být perla této velikosti.“

„Viděla jsi někdy tak velikou perlu?“ zeptal se jí Maram. „Můj bože, ta perlorodka musela být veliká jako medvěd.“

Atara postavila pohár zpátky na jeho místo a pronikavě se na něj zadívala. Její pohled se zdál vycházet z hlubšího zdroje než z jejích jiskřivých modrých očí. A totéž učinil Kane.

„Je to možné?“ řekl Maram. Pak zavrtěl hlavou. „Ne, samozřejmě že ne. Kámen světla je ze zlata. Toto je perla. Může se zlatý gelstei třpytit jako perla?“

„Snad,“ řekla Atara, „se ten gelstei třpytí, jak si člověk přeje.“

Ticho, které se po těchto slovech rozhostilo, bylo hluboké jako moře.

„Musí to být on,“ řekl jsem, dívaje se na zářivé stříbro Alkaladuru a naslouchaje zpěvu perlového poháru. „Ale jak je to možné?“

Srdce nám teď bušila ve stejném rytmu. A pak mi Atara, hledící na pohár jako omámená jeho krásou, zašeptala: „Vale, já ho vidím! Je uvnitř!“

Vysvětlila nám, že ta perleť tvoří jenom jakýsi plášť; dávní tvůrci ho nějakým způsobem pokryli touto třpytivou látkou jako olovo emailem.

„Uvnitř je kov,“ řekla. „Je to zlato nebo něco velice podobného zlatu – jsem si tím jista.“

„Jestli je to zlato, pak to musí být skutečné zlato,“ řekl jsem.

Kaneovy oči byly nyní černé tůně, které pily světlo poháru.

„Tak, musíme ho otevřít,“ řekl mi. „Udeř do něho svým mečem, Vale.“

„Ale co druhá zásada lorda Knihovníka?“ zeptal jsem se.

Maram si otřel pot ze zrudlé tváře. „Neměli jsme poškodit žádnou z knih, říkal lord Grayam.“

„Ale duch tohoto pravidla jistě tkvěl v tom, že tady nemáme poškodit nic.“

„Ach, jistě,“ řekl Maram, „ale je nutné se řídit tímto pravidlem do písmene?“

„Možná bychom mu ten pohár měli přinést a nechat rozhodnout jeho.“

Atara, mající ostřejší smysl pro to, co je správné a co ne, než já, kývla na pohár a řekla mi: „Kdybys byl pánem Silvassu a tvému hradu hrozilo obléhání, chtěl bys být obtěžován takovým rozhodováním?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Neměli bychom se tedy řídit nejvyšším pravidlem?“ zeptala se. A pak citovala z knihy Mistra Juwaina: „Jednej s ohledem na ostatní tak, jak bys chtěl, aby oni jednali s ohledem na tebe.“

Sevřel jsem meč, dívaje se na pohár.

„Udeř, Vale,“ řekl mi Kane. „Udeř, povídám.“

A tak jsem je poslechl. Nečekaje, až mi pochybnosti zmrazí údy, jsem se rozmáchl Alkaladurem v zářícím oblouku. Kane mě naučil ovládat meč s téměř dokonalou přesností. Namířil jsem jej tak, aby ostří proťalo vrstvu perleti do hloubky desetiny palce, ale ne víc. Neuvěřitelně ostrá silustria se zakousla do měkké perleti, a tenký plášť se odloupl snadněji než skořápka z vařeného vejce. Kousky perleti dopadly na mramorový podstavec. A před námi se objevil prostý, zlatý pohár.

Kane, ignoruje ohromený výraz na Maramově tváři, ho zvedl a odloupl zbytky perleti, které ještě zůstaly uvnitř poháru. Zářící povrch byl dokonalý a silustrií mého meče nepoznamenány.

„Je to Kámen světla!“ vykřikl Maram.

Kane vypadal nerozhodně. Jeho tvář planula úžasem, pochybami, radostí, hořkostí a úctou. Po velmi dlouhé chvíli podal pohár mně. A v okamžiku, kdy jsem jej sevřel v rukou, jsem ucítil, jak mi do duše proudí cosi jako sladké, tekuté zlato.

„Přál bych si, aby tady byl Alfanderry a viděl to,“ řekl jsem.

Zdálo se, že mi chlad zlata poháru otevírá duši; slyšel jsem ve svém nitru každou notu Alfanderryho poslední písně.

Když vzala pohár do rukou Atara, všiml jsem si nad námi Plamínka tančícího při zvuku Alfanderryho hudby. Jeho nadšení se nezdálo o nic menší než moje. Pak pohár sevřel tlustými prsty Maram a znovu vykřikl, ještě hlasitěji: „Kámen světla! Kámen světla!“

Rychle jsme se poradili, a rozhodli se, že musíme ihned najít Liljanu a Mistra Juwaina. Ale byli to oni, kdo našel nás. Při zvuku kroků z vedlejší místnosti s poezií Maram rychle strčil pohár do kapsy tuniky a provinile začal uklízet perleťové střepy z podstavce do druhé kapsy. Když však do místnosti vešli Mistr Juwain a Liljana, s úlevou vydechl, vytáhl pohár a řekl jim: „Našel jsem Pohár světla! Podívejte se! Podívejte se! Dívejte se a radujte!“

Zatímco Mistr Juwain vyvalil velké šedé oči, vzal jsem zlatý pohár znovu do rukou a pil z jeho krásy. Byla to jedna z nejšťastnějších chvil mého života.

„Tak proto jsi tady tak vykřikoval,“ řekl Mistr Juwain, dívaje se na pohár. „Všude jsme vás hledali – nevěděli jste, že už je po poledni?“

V této místnosti bez oken se zdálo, že se čas ztratil v dutinách poháru, který ode mě nyní opět triumfálně převzal Maram. Jako na omluvu toho, že jsme zmeškali naši schůzku u sochy krále Eluliho, znovu řekl: „Našel jsem ten gelstei!“

„Co tím míníš, našel jsem ho?“ zeptala se ho Atara.

„No, já myslím, ech, byl jsem první, kdo ho zvedl. První, kdo ho viděl.“

„Tys byl první, kdo ho viděl?“ zeptala se ho Atara.

Pak pokračovala a řekla, že když jsem z něho odsekl tu perleť, uchopil ho první Kane, a kdo může říct, čí oči ho prvně spatřily? Pak mu řekla, že by bylo neslušné a ubohé hádat se o to, komu zásluha za nalezení Kamene světla náleží.

„Nemyslím, že kdokoli z vás našel Kámen světla,“ řekl Mistr Juwain.

Maram na něj pohlédl tak nevěřícně, že pohár málem upustil. Atara a já jsme si v první chvíli mysleli, že si Mistr Juwain celodenním čtením knih zkazil oči. A Kane jen zíral na pohár pohledem plným tajemství a pochyb.

Mistr Juwain si od Marama pohár vzal; Liljana přistoupila blíž. Podíval se na nás a řekl: „Podrobili jste ho zkoušce?“

„Je to ten gelstei, pane,“ řekl jsem. „Co jiného by to mohlo být?“

„Jestli je to skutečně zlatý gelstei,“ řekl mi, „nemůže mu nic uškodit. Nic jej nemůže poškrábat – ani silustria tvého meče.“

„Ale Val už do něj svým mečem udeřil!“ řekl Maram. „A podívejte se, žádná stopa!“

Ve skutečnosti se však ostří meče samotného poháru nedotklo. Protože jsem musel vědět, jestli je to skutečně Kámen světla, vytáhl jsem znovu svůj meč. Mistr Juwain pohár podržel a já jsem přejel po jeho oblouku. A na zlatém povrchu se objevil jemný škrábanec.

„To nechápu!“ řekl jsem. Měl jsem pocit náhlé prázdnoty, jako bych padal z vysokého útesu.

„Obávám se, že jste našli jeden z Falešných gelstei,“ řekl mi. „Kdysi jich bylo vyrobeno víc.“

Řekl nám, že ve Věku práva, za stoleté vlády královny Atary Aštoreth, konali naši dávní předkové svá vlastní pátrání. A snad největším z jejich cílů bylo opětné zformování esence Jediného. A tak vynaložili veškeré své umění na vyrobení zlatého gelstei. Po mnoha pokusech se nakonec velikému alchymistovi Ninlilovi Gurmanimu podařilo vyrobit stříbrný gelstei se zlatým třpytem. Ačkoli neměl žádnou z vlastností skutečného zlata, panoval názor, že si Kámen světla možná bere svou moc a sílu spíš ze svého tvaru než ze své substance. A tak byla tato zlatu podobná silustria zpracována do tvarů pohárů, podobných samotnému Poháru nebes. Ale nebyly k žádnému užitku.

„Obávám se, že existuje pouze jediný Kámen světla,“ řekl mi Mistr Juwain.

„Tak,“ řekl Kane, mrače se na malý pohár. „Tak.“

„Ale podívejte se!“ řekl jsem a namířil svůj meč na pohár. „Podívejte se, jak jasně září!“

Stříbro mého meče skutečně silně zářilo. Mistr Juwain však pomalu zavrtěl hlavou. A pak se mě zeptal: „Nepamatuješ si Alfanderryho poému?“

Stříbrný meč ze světla hvězd,

hledal to, co vytvořilo světlo hvězd,

a v jeho přítomnosti zářil a hřál,

dokud nesvítil zářivou bílou.

„Hřeje,“ řekl, „svítí, ale není to zářivě bílý třpyt, že?“

Musel jsem připustit, že má pravdu.

„Tento pohár je ze silustrie,“ řekl Mistr Juwain. „A k tomu z velice zvláštní silustrie. A tak s ní tvůj meč nachází mocný souzvuk. Proto ukazoval na tuto místnost, pryč od místa, kde Kámen světla skutečně leží.“

Nyní jsem cítil prázdnotu velkou jako jeskyně, a připadalo mi, že mi onemocněla sama duše. A pak mi došel význam jeho slov a třpytu v jeho očích.

„Co to říkáte, pane?“

„Říkám, že vím, kam Sartan Odinan ukryl Kámen světla.“ Vrátil pohár zpátky na podstavec a usmál se na Liljanu. „My to víme.“

Konečně jsem si všiml, že Liljana drží v rukou nějakou starou knihu vázanou v popraskané kůži. Podala mu ji a řekla: „Zdá se, že Mistr Juwain je ještě větší učenec, než jsem si myslela.“

Mistr Juwain při její pokloně zazářil, a pověděl nám o svém dnešním pátrání v Knihovně – a pátrání v těch dnech, kdy jsem ležel v bezvědomí v nemocnici.

„Začal jsem tím, že jsem se snažil přečíst všechno, co knihovníci shromáždili o Sartanu Odinanovi,“ řekl. „Když jsem čekal, až se Val probere, musel jsem přečíst třicet knih.“

Náhodná zmínka v jedné z nich ho přivedla na myšlenku, že Sartan možná absolvoval výchovu Bratrstva, dřív než propadl zlu a spojil se s Kallimunovými kněžími. Tato výchova, jak byl Mistr Juwain přesvědčen, v něm zapustila hluboké kořeny. A tak ho napadlo, jestli Sartan v čase velké tísně, když sháněl úkryt pro Kámen světla, nehledal útočiště mezi těmi, kteří ho jako dítě učili. Mistr Juwain tím projevil mimořádnou intuici, a ukázalo se, že správnou.

Dalším jeho krokem bylo podívat se ve Velkém rejstříku po odkazech na Sartana v jakýchkoli písemnostech Bratří. Jeden z nich se týkal Mistra Todora, který žil v nejtemnějším období Věku draka, kdy Sarnijci znovu prolomili Dlouhou zeď a ohrožovali Trii. Ten odkaz uváděl, že Mistr Todor shromažďoval zprávy o všem, co mělo co do činění s Kamenem světla, zvlášť mýty týkající se jeho osudu.

Mistru Juwainovi trvalo půl dne, než velké dílo Mistra Todora v policích knihovny nalezl. V něm pak objevil zmínku o Mistru Malachim, kterého jeho nadřízení potrestali za to, že projevoval nepatřičný zájem o Sartana, jehož Mistr Malachi považoval za tragickou postavu. Ve vedlejším křídle nalezl Mistr Juwain několik knih Mistra Malachiho, jejichž názvy sice byly v Rejstříku uvedeny, ale nikoli jejich obsah. V knize Zlatý renegát objevil Mistr Juwain pasáž vyprávějící o Mistru Aluinovi, o němž se říkalo, že se se Sartanem před jeho smrtí setkal.

„A pak jsem se začal obávat, že se můj výzkum tímto směrem ocitl ve slepé uličce,“ řekl Mistr Juwain, dívaje se na Falešný gelstei. „Chápete, ve Velkém rejstříku jsem nedokázal najít jakýkoli odkaz na Mistra Aluina. Což však není nic překvapujícího. Musí existovat miliony knih, ke kterým se knihovníci nikdy nedostali – a každým rokem jich přibývá.“

„Tak co jste udělal?“ zeptal se ho nedočkavě Maram.

„Co jsem udělal?“ řekl Mistr Juwain. „Přemýšlej, bratře Marame. Sartan uprchl z Argatthy s Kamenem světla v roce 82 tohoto věku – jak aspoň tvrdí historie. A tak jsem přibližně znal dobu, kdy Mistr Aluino žil. Chápeš?“

„Ech, ne, je mi líto.“

„Nu,“ řekl Mistr Juwain, „napadlo mě, že si Mistr Aluino musel vést deník, jak to u nás Bratří bývá zvykem.“

Maram rozpačitě sklopil oči. Bylo jasné, že on ve svém volném čase hledal poněkud jiná rozptýlení.

„A tak,“ pokračoval Mistr Juwain, „mě také napadlo, že jestli si Mistr Aluino vedl deník, je naděje, že se možná dostal do Knihovny.“

„Aha,“ řekl Maram, přikyvuje.

„V západním křídle je sál, kde jsou uloženy staré deníky, a jsou rozděleny podle staletí,“ řekl Mistr Juwain. „Hledal jsem deník Mistra Aluina skoro celý den. Hledal a našel.“

S těmito slovy pyšně zvedl starodávný deník a otevřel ho na stránce, již si předem založil. Počínal si velice opatrně, protože papír deníku byl křehký stářím.

„Vidíte,“ řekl, „je psaný ve staré západní ardičtině. Mistr Aluino žil ve svatyni Bratrstva v Navuu v Surrapamu. Byl tam mistrem léčitelem.“

Ne, ne, pomyslel jsem si, to není možné. Navuu leží pět set mil od Khaišamu, přes Červenou poušť, v zemích, které nyní ovládají vraždící armády Hesperů.

„No,“ řekla Atara, „a co ten deník říká?“

Mistr Juwain si odkašlal a řekl: „Tento zápis je z 15. valte roku 82 Věku draka.“ Pak začal číst, současně překládaje:

Dnes ke mně přivedli nějakého muže, který hledal svatyni. Vysokého muže se špinavým plnovousem, oděného v hadrech. Nohy měl rozdrásané a krvácely, a oči: smutné, zoufalé, divoké. Oči šílence. Tělo měl spálené od slunce, zvlášť obličej a paže. Ale nejhorší byly jeho ruce. Na prstech a dlaních měl podivné spáleniny, které se nehojily. Pomyslel jsem si, že bolest z takových spálenin by dohnala k šílenství každého.

Žádný z mých léčitelských postupů u něj nezabral; ani varistei zde neměl žádnou moc, protože jsem brzy zjistil, že tyto spáleniny nejsou pouze spáleninami těla, nýbrž i duše. Je to zvláštní, že když se duše rozhodne zemřít, tělo tomu nikdy nedokáže odolat.

Jsem přesvědčen, že do naší svatyně přišel zemřít. Tvrdil, že byl jako dítě vychován v jedné ze škol Bratrstva v Alonii; mnohokrát opakoval, ze šel domů. Připomínalo to blábolení v deliriu. V jeho řeči bylo mnoho nesouvislého. A mnoho souvislého, ale neuvěřitelného. Čtyři dny jsem poslouchal jeho nabubřelé řeči a fantazie a skládal dohromady příběh, jemuž chtěl, abych uvěřil – a kterému, jak jsem přesvědčen, věřil sám.

Řekl, že je Sartan Odinan, tentýž Kallimunův kněz, který ohnivým kamenem vypálil během vpádu Červeného draka do Alonie do základů Sumu. Sartan Renegát, který tohoto strašného zločinu litoval a zradil svého pána. Obecně se věřilo, že se Sartan sám zabil, aby svůj zločin vykoupil, ale tento muž mi řekl jinou historii, pokud šlo o jeho osud.

Tady Mistr Juwain od deníku vzhlédl a řekl: „Mějte, prosím, na paměti, že toto bylo napsáno krátce poté, kdy se Kalkameš a Sartan spřátelili a vstoupili do Argatthy, aby zachránili Kámen světla. Tento příběh v té době určitě nebyl široce znám. Právě tehdy začal Červený drak s mučením Kalkameše.“

Nehybnost Kaneových očí upřených na Mistra Juwaina mi připomněla Píseň o Kalkamešovi a Telemešovi, o niž Kane požádal minstrela Yaškua na hradě vévody Rezua. Nemohl jsem se ubránit myšlenkám na nesmrtelného Kalkameše, ukřižovaného na skalní stěně Skartaru, a na jeho záchranu mladým princem, jenž se stal jedním z největších králů Meše.

„Dovolte, abych přešel k jádru věci,“ řekl Mistr Juwain, poklepávaje prstem na deník. „Víte už, jak Kalkameš a Sartan nalezli v zamčené citadele Kámen světla.“

A tak řekl, že právě když on a onen mýtický Kalkameš otevřeli dveře citadely, objevily je stráže Červeného draka. Řekl, že zatímco se Kalkameš otočil, aby se s nimi pustil do boje, on vzal Pohár nebes a uprchl s ním zpátky přes trůnní sál Červeného draka, kudy přišli. Protože tento muž, který tvrdil, že kdysi býval Vysokým knězem Kallimunovým, znovu odpadl, a zachvátila ho náhlá touha podržet si Pohár pro sebe.

A pak se dostal k nejneuvěřitelnější části své historie. Tvrdil, že když se Poháru nebes dotkl, zazářil oslnivě bíle a zlatě a spálil mu ruce. A pak se stal Pohár neviditelným. Řekl, že ho uložil v trůnní síni, šťasten, že se ho zbavil – té pekelně krásné věci, jak ho nazýval. Polom z Argatthy uprchl, zanechávaje Kalkameše jeho osudu. Řekl mi, že se dostal do Červené pouště a přes Srpové hory, a tak přišel do naší svatyně.

Je těžké jeho příběhu uvěřit. Například mýtu o nesmrtelném muži jménem Kalkameš; pouze Elijinové a Galadinové obdrželi od Jediného nesmrtelnost. Je také nemožné, aby kdokoli vstoupil do Argatthy, jak to tvrdil on, protože je střežena draky. A nikde není zaznamenáno, že Pohár nebes má moc stát se neviditelným.

A přece pro to mluví ty podivné spáleniny na jeho rukou. Této části jeho příběhu věřím, i když těm ostatním ne: že ho jeho touha po Kameni světla popálila, jeho tělo i duši, a dohnala ho k šílenství. Snad nějak dokázal přejít Červenou poušť. Možná, uviděl iluzi Kamene světla v rozpálených skalách a pokusil se jí dotknout. Jestli je tomu tak, spálila jeho duši natolik, že ho nedokážu vyléčit.

Jsem nyní starý a mé srdce zesláblo; můj varistei nemá žádnou moc zabránit mi v cestě, jíž se musí ubírat všichni – a já se po ní vydám jistě brzy, snad příští měsíc, snad zítra, abych následoval svého pacienta na cestě ke hvězdám. Ale dříve než odejdu, chci zde zaznamenat výstrahu, kterou mi ten ubohý, zničený člověk dal: je velice nebezpečné toužit po tom, co nemá žádný člověk vlastnit. Brzy se vrátím k Jedinému, a Jeho světlo vysoce převyšuje vše, co v sobě obsahuje jakýkoli pohár nebo kámen.

Mistr Juwain dočetl a zavřel knihu. Ticho v místnosti bylo téměř hmatatelné. Nedaleko Falešného gelstei pomalu vířil Plamínek, a zdálo se, že víří i celý svět. Atara zírala na stěnu, jako by byl její hladký mramor stejně neviditelný, jako byl podle pacienta Mistra Aluina Kámen světla. Kaneovy oči planuly zklamáním a nenávistí, a já jsem nedokázal unést pohled na něj. Otočil jsem se a uviděl, jak se Maram nervózně potahuje za vous, a Liljana se ironicky usmívá, jako by chtěla zakrýt veliký strach.

A pak, jako z veliké dálky, do této malé místnosti, v níž byly cítit prach a porážka, dolehlo troubení rohů a dunění válečných bubnů: Drrum, drrum, drrrum. Ucítil jsem, jak mi srdce buší ve stejném rytmu.

Maram porušil ticho jako první. Ukázal na deník v rukou Mistra Juwaina a řekl: „Ta historka, co ten šílenec vyprávěl, přece nemůže být pravdivá, že ne?“

Ano, pomyslel jsem si, naslouchaje svému srdci a tepu světa, je pravdivá.

„Ach, ne, ne,“ mumlal Maram, „je příliš strašné si myslet, že Kámen světla zůstal v Argatthě.“

DRRUM! DRRUM! DRRUM!

Pohlédl jsem na Falešný gelstei na jeho podstavci. A když Maram řekl: „Naše pátrání tedy skončilo. Není žádná naděje,“ sevřel jsem jílec svého meče.

Pohlédl jsem na Mistra Juwaina a Liljanu, a pak na Ataru a Kanea. V jejich tvářích jsem neviděl žádnou naději, jen zoufalství.

Stáli jsme tam dlouho, čekajíce nevím na co. Zdálo se, že Ataru ochromila hrůza. I hrdost Mistra Juwaina nad objevem ustoupila sklíčenosti nad jeho významem a důsledky.

A pak se ve vedlejší místnosti rozlehly rychlé kroky. Do místnosti vešel mladý knihovník, asi dvanáctiletý, a řekl: „Sare Valašu, lord Grayam vyzývá vás a vaše společníky, abyste vyhledali útočiště ve tvrzi. A nebo se k němu připojili na hradbách, jestli si přejete.“

Pak nám řekl, že útok armád hraběte Ulanua právě začal.

9

Vrátili jsme se sály a místnostmi Knihovny do nemocnice, kde jsem si vzal svou přilbu a Atara svůj luk a šípy. Zároveň jsme se tam rozloučili s Mistrem Juwainem a Liljanou. Mistr Juwain měl pomáhat ostatním léčitelům při ošetřování raněných, a Liljana se rozhodla, že nejlépe městu poslouží tím, že mu bude asistovat. Snaže se ignorovat pilky, svorky a ostatní lesklé ocelové nástroje, které léčitelé rozkládali po stolech, objal jsem Mistra Juwaina. Řekl mi, a nám všem: „Doufám, že se sem nikdo z vás nevrátí, dokud nebude bitva vyhraná. Prosím vás o to. Udělejte mi tu radost.“

V

V

Mladý knihovník, který pro nás předtím přišel, nyní doprovodil Kanea, Marama, Ataru a mě z Knihovny a bránou ve vnitřní hradbě. Pak nás vedl úzkými ulicemi města plnými ustaraných lidí spěchajících sem a tam. Viděli jsme mnoho žen svírajících křičící děti a vlekoucích za sebou další, větší děti, hledajících útočiště v citadele Knihovny nebo na území za vnitřní hradbou, ale naproti tomu jen málo knihovníků oděných stejně jako Kane a já v brnění, ozbrojených palicemi, kušemi a meči. Mnohem víc bylo khaišamských hrnčířů, koželuhů, papírníků, kameníků, kovářů a ostatních řemeslníků. Byli špatně vystrojeni a vyzbrojeni, někteří měli jen kopí nebo těžkou lopatu. V případě potřeby zaujmou místo na hradbách spolu s knihovníky – stejně jako my. Ale budou také zásobovat bojující muže jídlem, vodou, šípy a vším potřebným k tomu, aby odolali obléhání.

Stovky těchto mužů proudily s kárami a nákladními mezky přes město k západní hradbě, nejdelšímu a nejzranitelnějšímu úseku khaišamského obranného perimetru. Tam na vrcholu čtverhranné zděné věže přibližně uprostřed obranného úseku stál lord Knihovník. Ve svém vyleštěném brnění a zelené kazajce se zlatou knihou nad srdcem vypadal skvěle. Na plošině věže s ním stáli další rytíři, a lučištníci za úzkým kamenným cimbuřím, které je chránilo před nepřátelskými šípy a střelami. Následovali jsme mladého knihovníka po úzkých schůdcích na vršek hradby, a pak po dalších schůdcích na věž.

„Věděl jsem, že přijdete,“ řekl nám lord Knihovník, když jsme se ocitli na horní plošině věže.

„Ano,“ řekl nedaleko stojící knihovník s dlouhým povislým knírem, „ale zůstanou?“

Otočil se, aby shlédl na pastvinu před hradbou, a já musel uznat, že takový výjev by obrátil na útěk i statečné muže. Tři sta yardů od nás, na jasně zelené trávě, jež brzy zrudne krví, sešikoval hrabě Ulanu své armády do dlouhé řady obrácené proti hradbě. Jejich ocelí potažené štíty, kopí a brnění tvořily vlastní hradbu, jak tisíce jeho mužů bok po boku pomalu postupovaly proti nám. Vlevo, asi půl míle odtud, kde se khaišamské hradby stáčely zpátky k hoře Redruth, jsem viděl další řady mužů pochodujících proti jižní straně města, a vpravo, na polích za Tearamem, oddíly jízdy hraběte Ulanua a dalších válečníků. Tito muži, blokovaní rychlým proudem řeky, nebudou útočit na hradby, ale čekat se svými kopími a meči v pohotovosti, kdyby se někteří khaišamští občané pokusili uprchnout přes řeku. Za námi, řekl lord Grayam, mezi východní hradbou a horou Redruth, v terénu příliš drsném pro obléhací věže nebo útoky, čekají další nepřátelé, aby odřízli útěk každému, kdo by se pokusil prorazit ven tímto směrem.

„Jsme obklíčeni,“ řekl lord Grayam. Přejel si dlaní po zjizvené tváři. „Je jich tolik – nikdy jsem si nemyslel, že hrabě dokáže sehnat tolik mužů.“

Na pláni pod námi jsem napočítal standarty čtyřiceti čtyř praporů. Deset z nich neslo jestřáby a ostatní insignie Inyamu a pět černé medvědy Viradu. Viděli jsme také spoustu Modrých, přinejmenším dva tisíce, nahých, svírajících své sekery – a vydávajících pokřik, při němž stydla krev žilách.

OURRULLL! OURRULLLL!

„Měli jsme poslat pro pomoc do Inyamu,“ řekl lord Grayam. „A mohli jsme, kdybychom měli víc času. Příliš pozdě, vždycky příliš pozdě.“

Přes zvlněnou pastvinu zazněl strašlivý zvuk nepřátelských válečných bubnů, při němž se rozvibrovalo i kamení hradeb.

DRRUM, DRRUM, DRRUM! DRRUM, DRRUM, DRRUM!

„Ne, to není ono,“ řekl lord Grayam nedaleko stojícímu rytíři, jehož jsem považoval za jednoho z jeho kapitánů. „Byl jsem příliš pyšný. Domníval jsem se, že dokážeme obstát sami. A teď, s výjimkou Sara Valašua a jeho druhů, sami jsme.“

Maram pohlédl dolů na postupující armádu a polkl. Zdálo se, že na svou účast při obraně města změnil názor. Pak znovu polkl a řekl: „Ach, lorde Grayame, jak jste předtím poznamenal, já nejsem žádný válečník, pouze student Bratrstva, a –“

„Ano, princi Marame?“

Maram si uvědomil, že se na něj dívají všichni muži na plošině věže, stejně jako muži na hradbě pod věží.

„– a vlastně bych tady neměl zůstávat. Kdybych se tedy připojil k ostatním v citadele –“

„Myslíte k ženám a dětem?“ zeptal se lord Grayam.

„Ech, ano… k nebojujícím. Jak říkám, kdybych…“

Maramův hlas se vytratil do ztracena; všiml si, že na něho své černé oči upírá Kane, stejně jako já.

Znovu polkl a obrátil oči k nebi, jako by se ptal, proč musí vždycky dělat něco, co dělat nechce. Pak pokračoval: „Totiž, chci říct, ech, i když jistě nejsem žádný mistr meče, něco umím, a věřím, že mé čepele by bylo škoda, kdybych musel čekat v citadele, až bude po bitvě – ledaže byste vy, pane, považoval mou nezkušenost za nebezpečnou pro koordinaci obrany, a že byste –“

„Dobře!“ zvolal náhle lord Grayam, neztráceje další čas. „Přijímám služby vašeho meče, přinejmenším po dobu obležení.“

Maram sklapl, polapen do pavučiny vlastních slov. Zdál se tím velmi znechucený.

„My všichni,“ řekl lord Grayam, „Sare Valašu, Kane, princezno Ataro – jsme poctěni, že s námi budete bojovat, ze své vlastní vůle.“

Ve skutečnosti, pomyslel jsem si, naslouchaje dunění bubnů, jsme neměli příliš na vybranou. Uniknout jsme nemohli. A protože nám knihovníci pomohli, zvláště mně, v čase veliké nouze, nebylo by od nás šlechetné je opustit. A co bylo snad nejdůležitější, Alfanderryho krutá smrt musí být pomstěna.

DRRUM, DRRUM, DRRUM!

Maram, znovu polykaje, vytasil svůj meč a shlédl z cimbuří. „Aspoň že je mezi námi a jimi dobrá hradba,“ zamumlal.

Jenže ta hradba, pomyslel jsem si, dívaje se dolů na knihovníky stojící podél ní, nám možná neposkytne takové bezpečí, jak Maram doufal. Nebyla ani příliš silná, ani příliš vysoká, a červený pískovec, z něhož byla vybudována, byl pravděpodobně příliš měkký, aby vydržel dlouhé bombardování solidními žulovými balvany, pokud Ulanuovy armády potřebné metací stroje mají. Zděné věže, vzhledem k tomu, že byly čtvercové a ne kulaté, byly také velmi zranitelné, a hradba neměla žádná doplňující obranná zařízení: žádné vyčnívající kamenné parapety na vrcholu, z nichž by bylo možno lít na útočníky vroucí olej nebo vápno, žádné předsunuté opěrné pilíře zpevňující hradbu a rozdělující masu útočících nepřátel do jednotlivých izolovaných proudů útočících na oddělené úseky hradby. Dokonce i teď, v posledních chvílích před bitvou, přibíjeli tesaři spěšně na okraj hradby dřevěné fošny, aby ji směrem k nepříteli rozšířili. Ale těchto úkrytů bylo málo a chránily hradbu pouze v blízkosti velkých věží po obou stranách zranitelných bran. Protože byly ze dřeva, zápalné šípy je mohly snadno zapálit. Aby tomu předešli, přitloukali přes ně tesaři namočené kravské kůže.

„Sare Valašu,“ řekl mi lord Grayam, pokládaje paži na rameno knihovníka stojícího vedle něho, „dovolte mi představit svého syna, kapitána Donalama.“

Kapitán Donalam, houževnatě vyhlížející muž přibližně v Asaruově věku, mi pevně stiskl ruku a usmál se, jako by mě ujišťoval, že Khaišam náporu odolá: když ne díky svým hradbám, tak díky odvaze a zmužilosti svých obránců. Pak se omluvil a sešel dolů na hradbu, kde bude velet knihovníkům čekajícím tam na něho.

My jsme si od lorda Knihovníka také vyžádali svolení odejít. Na přeplněné horní plošině věže bylo pro nás málo prostoru. Sešli jsme třicet stop dolů po schodech na hradbu a zaujali místa na ochozu. Maramovi se nelíbilo, že se ocitl tak blízko nepřítele. A bubny ustavičně duněly a nepřítel se blížil. Vzduchem zasvištěly první šípy.

Při pohledu na řady blýskající se oceli, přibližující se k městu, jsem měl v břiše náhle pocit, jako bych spolkl roj motýlů. Napočítal jsem zástavy dvaceti devíti aigulských praporů, mezi nimiž se třepetala mnohem větší zástava celé armády hraběte Ulanua: žlutý prapor se svinutým červeným drakem. Blízko ní, na svém velkém hnědákovi, seděl sám hrabě Ulanu, a s ním jeli rytíři jeho předvoje. Brzy své muže pustí napřed, aby pokračovali v nebezpečném útoku na hradby, ale pro tuto chvíli se hrabě nadýmal pýchou, jeda v čele tisíce mužů po obou stranách.

„Ať je proklet!“ zavrčel vedle mě Kane. „Ať jsou proklety jeho oči! Ať je prokleta jeho duše!“

Všem bylo jasné, že nás čeká těžká práce. Přes trávník se navíc pomalu sunuly čtyři velké obléhací věže, stejně vysoké jako hradby, vybavené velikými železnými háky na zaseknutí do hradby. Byly chráněny dřevěnými fošnami a mokrými kůžemi; v okamžiku, kdy přirazí k hradbě, začnou po žebřících uvnitř šplhat muži a proudit na hradbu. Ke každé ze tří západních bran mířil jeden bořicí beran. Ale nejstrašnějšími z nepřátelských zbraní byly katapulty, které nyní zastavily svůj postup vpřed a začaly na město metat balvany. Jedním z nich byl mangonel, vrhající své střely nízkým obloukem proti samotné hradbě. Právě když jsem se nadechl a sáhl po meči, přiletěl přes pastvinu veliký balvan, prudce udeřil do hradby sto yardů na jih ode mě a roztříštil předprseň jejího cimbuří.

Už to začíná, pomyslel jsem si se strašlivým vnitřním nutkáním. Znovu a vždycky to začíná.

Jak jsem činil před každým bojem, vystavěl jsem hradby kolem sebe. Sahaly vysoko až ke hvězdám a byly pevné jako diamanty; široké a neprostupné jako hory oddělující národy. Má vůle byla kamenem, který je tvořil, a má hrůza z toho, co má přijít, maltou, jež je držela pohromadě. Odevšad již zněly výkřiky a nářek mužů zasažených letícími skalami nebo šípy. Ale jejich utrpení se mě nemohlo dotknout.

„Ach, můj bože!“ křičel Maram, skrčený za kamenným cimbuřím vedle mě. „Ach, můj bože!“

Nyní vystřelili i lučištníci a střelci z kuší na hradbách na muže hraběte Ulanua. Jeho válečníci začali padat, po jednom i po desítkách, svírajíce si prostřelená břicha a hrudi. Avšak nepřátelští lučištníci v odvetu vypálili mračno šípů vysokým obloukem, takže dopadaly na hradby téměř vertikálně, zasahujíce až příliš mnoho mužů.

„Ach, můj bože! Ach, můj bože!“

Nicméně, na tu vzdálenost většina šípů skončila mimo. Cimbuří poskytovalo dobrý kryt. Největší potíže nám působily šípy vystřelované nejlepšími nepřátelskými lučištníky. Snad jeden z deseti těchto šípů pronikl přímo do výřezu cimbuří. Jeden šíp zabil lučištníka stojícího jen deset yardů ode mě. Snažil jsem se nedívat, jak padá z hradby se šípem trčícím z jeho úst a výrazem nezměrného překvapení v očích.

Neexistuje žádná bolest, říkal jsem si. Teď existuje jen zabíjení a smrt.

Měli jsme vlastní zkušené lučištníky, a nejlepším z nich byla Atara. Stála vedle mě a vystřelovala šípy rychlostí, s níž se nemohl měřit nikdo z těch stojících poblíž. A jen málokterý se mohl měřit s dostřelem jejího mocného, dvojitě zakřiveného luku z rohoviny, a už vůbec nikdo s přesností jejích zásahů. Každý z jejích šípů zasáhl nějakého muže z Aigulu nebo Viradu, nebo jednoho z těch nahých Modrých. Některé se odrazily o vypouklé brnění nebo štít, jiné se jen zaryly do ramene nebo do nohy. Ale jak čas utíkal, pomalu rozšiřovala svůj seznam zabitých nepřátel.

„Třicet dva!“ uslyšel jsem její zvolání vzápětí poté, co její tětiva znovu zadrnčela. A pak, o pár minut později: „Třicet tři!“

Kane, Maram a já bychom se k ní možná v tomto souboji na dálku připojili, ale měli jsme příliš málo luků a ještě méně šípů. Navíc tuto bitvu nepochybně nerozhodnou lučištníci. Když jsem se odvážil vyhlédnout přes cimbuří, uviděl jsem za předními řadami nepřátel množství mužů nesoucích dlouhé žebříky. Pochopil jsem, že Ulanuovy armády, i když se pokoušely prolomit i brány, se v první řadě pokusí dobýt město ztečením hradeb. Byl to nejnebezpečnější způsob útoku, a také nejzoufalejší. Hrabě Ulanu musí zoufale chtít dobýt Khaišam dřív, než já a zbytek naší společnosti najdeme způsob, jak uprchnout.

Byl jsem jist, že k této taktice ho vede jen jeho zběsilá touha nás zajmout. Věděl jsem to, stejně jako mnoho jiných věcí od té doby, kdy jsem získal svůj stříbrný meč. A zdálo se, že Kane to ví také. Zatímco Atara vystřelovala své šípy a Maram se krčil za cimbuřím, mumlaje modlitby k nebesům, Kane na mě pohlédl a řekl: „Pro nás neexistuje žádná kapitulace, chápeš?“

„Ano,“ řekl jsem mu. A pak, když se velký balvan roztříštil o hradbu pod námi, jsem dodal: „Pokusí se zlézt hradby.“

„Tak, zatraceně,“ řekl. Podíval se podél hradby a počítal její obránce, jichž bylo příliš málo. Když počítal nepřítele, stál nebezpečně vystavený střelám. „Tak, hrabě Ulanu na to má lidi – jestli má vůli jich tolik obětovat.“

„To má,“ řekl jsem.

Jak se jeho armády blížily, bubny zněly stále hlasitěji: DRRUM, DRRUM, DRRUM!

Nyní nás znovu polila hrůza, když aigulští lučištníci začali vystřelovat zápalné šípy, ve snaze zapálit podsebití nad branami i brány samotné. Tato taktika rozčilila Marama. Zcela evidentně totiž považoval ohnivou substanci za svou výsadu. K mému i Kaneovu úžasu náhle vstal a sáhl do kapsy.

„Tak oheň, jo?“ řekl, vytahuje svůj červený krystal. „Já jim dám oheň!“

Kane se pohnul, jako by chtěl Marama chytit za ruku, ale pak se ovládl. Podíval se na mě, a já mu svým pohledem odpověděl, že jestli byl vůbec někdy čas použít plamen červeného gelstei proti živým bytostem, pak to byla právě tato chvíle.

„Buď opatrný!“ zasyčel na něho Kane. „Vzpomeň si, co se stalo v Kul Morothu.“

Pomyslel jsem si, že to byla právě tato vzpomínka, co Marama přimělo vystavit se na cimbuří. Věděl, stejně jako všichni, co se stane, když se tady nedokážeme ubránit, a náhle pochopil, že má moc a sílu nepříteli bolestně uškodit.

„Budu opatrný,“ mumlal Maram, svíraje svůj krystal. „Dám si pozor, abych tohle namířil rovnou do hnusného ksichtu hraběte Ulanua.“

Když Maram nastavil krystal a dopadly na něj sluneční paprsky, vzduch pojednou prořízlo plamenné kopí. Zasáhlo jednoho z Ulanuových rytířů a propálilo mu drátěnou košili. Spadl s křikem z koně, pokoušeje se strhnout roztavené ocelové kroužky propalující se mu do hrudi.

„Aii, ohnivý kámen!“ vykřikl další rytíř asi padesát yardů od hradby, když se podíval vzhůru na Marama. „Mají ohnivý kámen!“

Tento křik, šířící se jako lavina nepřátelskými řadami, prakticky zastavil postup celé armády. Válečníci hraběte Ulanua se pokoušeli krýt za svými štíty a krčili se za manteletami, těmi malými pojízdnými zástěnami ze silných fošen, jež před sebou tlačili a které jim poskytovaly dobrou ochranu proti šípům, i když ne proti ohni. Mnozí z nich se snažili krýt za těmito válečníky před sebou.

„Aii, ohnivý kámen! Ohnivý kámen!“ rozléhal se jejich zděšený křik.

Zdálo se, že knihovníci okolo nás nejsou tím, co spatřili v Maramových rukou, zděšeni o nic méně. Pak lord Grayam zavolal z věže nad námi: „Nakonec je dobře, princi Marame, že jste s námi zůstal! Pořád jsem se divil, co se vlastně v Kul Morothu stalo. Ten váš andělský oheň tuto bitvu možná ještě vyhraje!“

Ale já jsem si tím nebyl tak jist. Ohnivé kameny, jak jsem věděl z vyprávění svého dědečka, se daly v bitvě velice těžko ovládat. A Maramův kámen byl starý a navíc ovládaný nejistou rukou. Musel pít dlouho sluneční paprsky, než je vyplivl zpátky v podobě ohně. A navzdory svému chvástání se Maram ještě musel hodně učit mířit, aby dosáhl přesnosti alespoň vzdáleně podobné umění lučištníka s lukem a šípem. Další zášleh ohně z jeho kamene spálil trávu padesát yardů od hraběte Ulanua a jeho mužů.

„Měj slitování s ubohými krtky!“ zavolala na něho s úsměvem Atara, sahajíc pro další šípy.

Hrabě Ulanu také pochopil, že hrůza z Maramova krystalu je psychicky možná horší než jeho skutečný účinek. Spolu se svými kapitány se rozjel podél řad, povzbuzuje své vojáky a pobízeje je vpřed.

„K hradbám!“ rozléhal se jeho hlas nad mrtvolami posetou pastvinou. „Pospěšte si, a dostaneme je ještě dnes!“

Lučištníci na hradbách vystřelili na hraběte své šípy: jeden z těchto svištících poslů smrti, vystřelený Atarou, zasáhl jeho štít a zaryl se do něj. Ale zdálo se, že hraběte Ulanua tato sprška smrti neodstrašila. Spolu s rytíři své stráže se statečně vrhl kupředu. Jeho válečníci z Aigulu ho následovali, a s nimi i celé ječící vojsko Modrých.

OURRULLL! OURRULLL!

„Tak,“ řekl Kane. „Tak.“

Výboj z Maramova ohnivého kamene zasáhl naplno jednu z postupujících aigulských rot. Dvacet mužů padlo k zemi jako spálené můry. Muži kolem se zastavili a začali křičet, ale když žádný další zášleh ohně nepřišel, jejich kapitáni je znovu přiměli k pohybu. Rozběhli se pak se svými žebříky přímo k hradbě.

Nepřátelé měli víc žebříků než my mužů. Ve chvíli, kdy se tyto dlouhé dřevěné konstrukce dotkly hradby, se je knihovníci pokoušeli odstrkovat dlouhými rozvidlenými tyčemi. Mnoho útočníků se zřítilo s křikem dolů, lámajíce si při pádu ruce a nohy, ale mnohem víc se jich probojovalo nahoru. Tam na ně čekala kopí, palice a meče obránců. Tisíce zuřivých osobních soubojů podél celé hradby rozhodnou, zdali bude město dobyto při tomto prvním útoku.

Kane, oháněje se vedle mě zuřivě svým mečem, šestkrát bodl, a šest nepřátelských válečníků letělo dolů se smrtelnými ranami v tělech. Atara po mé pravici střílela šípy přímo do tváře každému, kdo se ukázal na vršku žebříku. A Maram, stojící za mnou, se stále pokoušel dostat ze svého krystalu další plamen.

OURRULLL!

Jeden z Modrých šplhal po žebříku pode mnou s obratností velké opice. Jeho tvář, modrá od šťávy kirque, byla zkřivena zuřivou touhou trhat a rvát. Jeho modré oči se do mě zasekly jako rybářské háky. Vyrážel svůj příšerný pokřik a z úst mu šla pěna. Skrčil se před úderem mého meče a málem mě zasáhl sekerou. Ale já jsem ucouvl a její ocelové ostří udeřilo do pískovce cimbuří a vykříslo spršku jisker. Má další rána mu téměř oddělila jednu ze svalnatých paží. Věnoval této krvácející ráně stejně malou pozornost jako komářímu štípnutí. S děsivou rychlostí si přehodil sekeru do druhé ruky a znovu se po mně rozehnal, to vše jediným pohybem. Ostří sekery málem proťalo krunýř kryjící mi rameno, otřáslo mnou a způsobilo mi pod brněním podlitinu. Jeho příští rána by mě možná zasáhla do hlavy, kdybych ho byl nepředešel. Na kratičký okamžik stál bezhlavý u cimbuří, než se bezvládně zřítil dolů.

Neexistuje žádná bolest, říkal jsem si. Stál jsem, vytíraje si z očí krev Modrého a lapaje po dechu. Neexistuje žádná bolest.

Pouze sevření Alkaladuru mě uchránilo před pádem z ochozu za cimbuřím do ulice pode mnou. Třpytící se silustria meče čerpala sílu ze země a z nebes, a já čerpal sílu z ní. Nyní se na cimbuří objevili další Modří; můj stříbrný meč je roztínal jako švestky. Za nimi šplhali po žebříku rytíři hraběte Ulanua. Jejich brněním můj meč pronikal stejně snadno a zabíjel je jednoho po druhém.

Mnozí z knihovníků podél hradby však byli méně úspěšní než Kane a já. Mnoho z nich padlo, krvácelo a křičelo ve smrtelné agonii. Padesát yardů nalevo od nás prolomila četa Modrých jejich obranu. Rozběhli se s děsivým křikem a vytím po ochozu podél cimbuří, ohánějíce se svými sekerami.

„Jak je máme zabíjet, když oni sami nepoznají, kdy jsou zabiti?“ vykřikl vedle mě nějaký knihovník.

Z věže vysoko nad cimbuřím náhle zazněl silný hlas lorda Grayama: „Ataro Ars Narmado! Naši lučištníci padli! Pojďte sem nahoru!“

Atara neztrácela čas a pospíšila si po schodech vzhůru na věž. Z tohoto výhodného postavení mohla teď střílet na Modré, kteří nyní ovládali celý úsek hradby.

Dvě velké obléhací věže napravo a nalevo už téměř dosáhly hradeb, a jeden z bořicích beranů se tam už dostal. Sto yardů od nás ho válečníci hraběte Ulanua umístili k prostřední z bran v západní hradbě. Vypadal skoro jako malé stavení, se strmou sedlovou střechou pokrytou silnými fošnami a mokrými kůžemi. Uvnitř byl na masivní konstrukci zavěšen na řetězech mohutný kmen se železnou špicí. Muži uvnitř rozhoupávali kmen dopředu a dozadu a jeho železná hlavice narážela do dřevěných vrat brány, znovu a znovu, a postupně je rozbíjela.

DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři…

„Ach, můj bože!“ zakvílel vedle mě Maram. „Oni ji prolomí!“

Znovu nastavil svůj krystal slábnoucím paprskům slunce, ale nic se nestalo.

„Co to s tím kamenem je?“ zakvílel. A pak, tišeji: „Co je to se mnou!“

A veliký beran stále bušil do brány. DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři, čtyři…

Zleva se ozývalo vytí Modrých a z věže nad námi drnčení Atařiny tětivy.

OURRULLL! OURRULLL!

Neexistuje žádná bolest, říkal jsem si, rozsekávaje vedví mladého rytíře, který se probojoval na cimbuří. Existuje jen zabíjení a smrt.

„Nemám šípy!“ uslyšel jsem volat Ataru na někoho na ulici pod hradbami.

A pak vykřikl někdo jiný: „Další šípy! Pošlete nahoru další šípy!“

Jeden z městských řemeslníků vyšplhal po schodech na hradbu a podal mi svazek šípů. Uchopil jsem je za šňůru, jíž byly svázány, a vyběhl po schodech na věž, abych je předal Ataře.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se jí, dívaje se, jestli není zraněna.

„Jasně, Vale,“ řekla. Pak shlédla na mou krví potřísněnou kazajku a krunýř a zeptala se: „A ty jsi v pořádku?“

„Zatím,“ řekl jsem, přesekávaje šňůru, jež držela svazek šípů pohromadě.

Když jeden z nich nasadila na tětivu, přistoupil ke mně lord Grayam s dlouhým lukem v ruce. „Umíte pracovat s tímhle tak jako se svým mečem?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale střílet umím.“

Na okamžik jsem pohlédl na prapory mužů hraběte Ulanua hluboko pod námi, tříštících se jako ocelové vlny o hradby města. Statečně čelili krupobití našich střel, držíce si štíty nad hlavami, a čekali, až na ně přijde řada vyšplhat po žebřících a zemřít pod našimi meči – nebo sami rozsévat smrt. Velké množství jich bylo shromážděno pod úsekem hradby, který dobyli Modří, kde vztyčovali četné žebříky ve snaze změnit pozvolný postup mužů na hradbu v dravý proud.

Atara začala z výšky věže se smrtící přesností znovu střílet do Modrých, a já také. Já, který jsem kdysi sklonil luk, abych nezranil jelena, jsem nyní střílel do nahých břich a hrdel lidí. K mému úžasu však mnoho Modrých bojovalo dál, i když z nich trčelo půl tuctu šípů. Kdyby nebylo statečnosti knihovníků na hradbě, kteří na Modré udeřili z obou stran v protiútoku podél cimbuří, byl by tento úsek hradby ztracen.

„Vytlačte je!“ volal lord Grayam na své rytíře. „Vytlačte je z hradby a oni ztratí odvahu!“

Do cimbuří věže udeřila sprška šípů namířených na lorda Grayama a na nás, a pak svůj cíl málem zasáhl veliký balvan vržený mangonelem. Narazil do hradby přesně tam, kde se napojovala na věž, a vylomil v ní díru. Když se usadil zvířený prach a věž se přestala třást, zjistil jsem, že balvan zničil schody vedoucí z věže dolů na hradby.

DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři, čtyři, DUM!, dva, tři…

Bořicí beran neustával bušit do brány. Třicet stop pod sebou jsem uslyšel Maramovo zaklení, a pak jsem uviděl, jak se naklonil přes chybějící cimbuří, drže svůj krystal namířený na berana. Z krystalu vytryskl červený oheň. Plameny zasáhly střechu berana jako dračí dech. V okamžiku se mokré kůže přibité na střeše vypařily a dřevo pod nimi zářivě vzplálo. Následně zazněly výkřiky, když muži uvnitř začali také hořet.

„Ai! Ai! Ai!“ křičeli. „Ai! Ai! Ai!“

Při pohledu na zkázu se nejeden z Ulanuových mužů obrátil na útěk od hradby. Pak se otočilo dalších deset, pak dvacet, a brzy se začaly ustupovat celé roty. Hrabě Ulanu a jeho kapitáni se k nim rozjeli, bili je plochami mečů a pokoušeli se je zastavit. Ale když muži ztratí odvahu bojovat, jejich velitelé s nimi mnoho nenadělají.

„Já jim dám oheň!“ volal Maram na hradbě pod námi. „Já jim dám!“

Právě v té chvíli krystal zazářil jasnou rubínovou červení a vytryskl z něj další proud ohně. Zasáhl obléhací věž, jež se právě zahákovala k hradbě. Obklopily ji plameny a uvěznily uvnitř padesát mužů. Snažil jsem se jejich děsivé výkřiky a nářek neposlouchat.

Vtom se po celé pastvině rozezněly nepřátelské trubky a polnice, když dal hrabě Ulanu konečně rozkaz k ústupu. Jeho mužům, kteří se za tak krvavou cenu vyšplhali po žebřících, nemohl nyní nikdo zabránit v tom, aby po nich sjeli dolů, opustivše rotu Modrých obklíčenou na vršku hradby. Ačkoli tito muži bez nervů bojovali udatně, Atařiny a moje šípy je jednoho po druhém zabíjely, a se zbytkem rychle skoncovali rytíři lorda Grayama, kteří tento zakrvácený úsek hradby dobyli zpátky.

Pro tuto chvíli se útok zhroutil a zdálo se, že se vše uklidnilo. Slyšel jsem jen výkřiky a prosby raněných, a dlouhý, temný, strašný nářek ve svém nitru. Náhle jsem si všiml hluku doléhajícímu sem z jižní strany města, a vzápětí se odtamtud cvalem přihnal rytíř na zraněném koni. Zastavil pod věží a zavolal na lorda Grayama.

„Lorde!“ zasípal, „Sluneční brána je prolomena! Kapitán Nicolam drží vchod, ale je nás příliš málo! Prosí vás, abyste mu poslal další muže!“

Lord Grayam bez prodlení zavolal dolů na svého syna, kapitána Donalama, aby odjel s polovinou roty rytířů k jižní bráně. Kane, maje dobrý smysl pro to, kde se bude bojovat nejzuřivěji, ke mně vzhlédl a divoce se usmál, poctiv mě rychlým kývnutím hlavy, než sevřel svůj zakrvácený meč a připojil se k rytířům kapitána Donalama. Sestoupili z hradby na ulici a rozběhli se za rytířem na jeho zraněném koni. Byl bych šel s nimi, ale schody věže byly zničené a nedalo se po nich slézt.

Drrum, drrum, drrum, drrum…

Na pastvině před západní hradbou znovu zaduněly nepřátelské válečné bubny. Hrabě Ulanu jel podél svých prořídlých praporů, vykřikoval rozkazy a pokoušel se svým mužům zvednout morálku. Jeho spojky mu už určitě musely ohlásit průlom Sluneční brány, a nebude určitě dlouho trvat, než znovu zaútočí.

„Ne, ne,“ zvolal dole pode mnou Maram, jako by mi četl myšlenky. „Spálím je hvězdným ohněm – spálím!“

Zpitý svým nedávným triumfem tam stál, nakláněje se přes cimbuří. Ukázal svým gelstei na hraběte Ulanua na pastvině asi pět set yardů od nás. Ohnivého kamene se dotkly paprsky slunce a začal znovu zářit. Deset tisíc nepřátelských válečníků čekalo, jestli na ně jeho oheň dopadne. Maram ale vykřikl bolestí, když mu žár kamene popálil ruku, rozevřel proti své vůli prsty a kámen upustil. Ten spadl jako meteorit na zem u paty hradby.

„Ach, můj bože!“ vykřikl Maram. „Ach, můj bože!“

„Ohnivý kámen!“ zvolal jeden z rytířů lorda Grayama. „On upustil ohnivý kámen!“

Drrum, drrum, drrum…

Zářivý krystal, nyní rychle chladnoucí do krvavé červeně, ležel v trávě pod hradbou. Sto knihovníků vidělo, že ho Maram upustil. A deset tisíc nepřátel to vidělo také.

„Marame Maršayku!“ zvolal vedle mě lord Grayam, shlížeje dolů na Marama. „Ten gelstei! Musíte ho zachránit!“

Maram pohlédl přes cimbuří na ohnivý kámen, ležící mezi těly padlých nepřátel třicet stop pod ním. Smutně zavrtěl hlavou a zamumlal: „Ne, ne – já ne.“

Hrabě Ulanu venku na pastvině poslal dopředu své lučištníky, aby namířili luky na náš úsek hradby.

„Marame!“ vykřikl jsem, dívaje se na něho. Potom jsem sklouzl pohledem na rozbité schody z věže, abych zjistil, jestli existuje jiný způsob, jak bych mohl slézt k němu. Ale zůstal jsem zde momentálně uvězněn. „Marame, nesmíš je nechat, aby získali ohnivý kámen! Běž!“

„Ne!“ vykřikl Maram. „Já nemůžu!“

„Můžeš! Musíš!“

„Ne, ne,“ řekl hněvivě. „Jak to po mně můžeš chtít?“

Za hrabětem Ulanuem se shromáždilo deset jeho rytířů na koních.

„Marame!“

„Ne! Ne!“

Několik knihovníků poblíž Marama té chvíle využilo, aby přelezli cimbuří a slezli dolů po žebřících zanechaných zde válečníky hraběte Ulanua. Všichni byli ale zasaženi šípy a spadli dolů na hromadu mrtvých a umírajících.

„Marame!“ zavolal jsem znovu.

„Ne, ne! Nepůjdu! Zešílel jsi?“

Ustoupil za cimbuří, právě když na hradbu dopadl déšť šípů.

Atara, stojící vedle mě na plošině věže, pohlédla dolů na Marama a řekla: „Neudělá to.“

„Ale ano,“ řekl jsem jí. „Udělá.“

Lord Grayam mi poklepal na rameno a ukázal přes pastvinu, kde se nyní dvě stě yardů za lučištníky shromáždil oddíl jízdy, připravený vrhnout se k hradbě. Lord Grayam chtěl zavolat na dalších pět knihovníků po Maramově levici, aby dolů pro gelstei šli, ale Atara ho zadržela. S podivným světlem v očích řekla: „Ne, musí to být Maram, jestli vůbec někdo.“

„Marame!“ zavolal jsem znovu. „Sedm bratrů a sester země se sedmi –“

„Teď je nás jen šest, protože Alfanderry je mrtvý! A já taky budu, jestli po mně chceš, abych tam dolů šel. Jak to můžeš chtít?“

Jak jsem to po něm mohl chtít, pomyslel jsem si. A pak přišla jiná myšlenka, jasná a tvrdá jako diamant: Jak bych to mohl nechtít? Věděl jsem, že na tom, zda znovu získá ohnivý kámen, závisí úspěch našeho pátrání, stejně jako možná i osud Khaišamu a ještě mnohem víc. Cítil jsem, že se k této chvíli obrací celý svět.

„Marame!“ zavolal jsem, ale pode mnou bylo ticho.

Je strašné vést v bitvě ostatní. Maram a moji druhové mě zvolili, abych nás při našem pátrání vedl, a tak jsem to břemeno musel nést. Ale protože jsem se nemohl dostat dolů k ohnivému kameni já sám, musel jsem k tomu přesvědčit jeho. Potřeboval jsem mu tedy předat všechnu svou odvahu.

„Marame,“ řekl jsem, ačkoli mé rty nevydaly jedinou hlásku. Vytáhl jsem Alkaladur a podržel ho v záři slunce. Zvláštní, ačkoli jsem jím zabil mnoho mužů, jeho stříbrná čepel zůstala neposkvrněna, protože silustria byla tak hladká a tvrdá, že na ní krev nedokázala ulpět. Maram se nedokázal ubránit, aby v jejím zrcadlovém jasu nespatřil sám sebe. Pak jsem mu otevřel své srdce a dotkl se ho valardou, tímto darem andělů. Můj meč pronikl hluboko do něj. A tam, uvnitř vlastního srdce, objevil meč zářící stejně jasně jako kterákoli kalama, i když ne tak ostře broušený.

„K čertu s tebou!“ křikl na mě. Ale jeho oči říkaly pravý opak. A pak, tišším hlasem, který jsem sotva slyšel, zamumlal: „Tak dobře, dobře, já půjdu!“

Otočil se, aby ještě jednou pohlédl dolů z hradby, a svaly jeho mohutného těla se napjaly, jak shromažďoval veškerou svou sílu. Na okamžik jsem si myslel, že už se chystá konečně přelézt zeď a spustit se dolů, ale pak se zase rychle stáhl do bezpečí za předprseň cimbuří. A bubny v nepřátelských řadách bily stále stejně hlasitě jako mé srdce: Drrum, drrum, drrum!

„Nemůžu to udělat,“ řekl sám sobě. A pak, o chvíli později: „Ach ano, můžeš, můj příteli.“

Znovu vyhlédl přes zbořené cimbuří, a znovu ucouvl s výkřikem: „Copak jsem šílený?“

A pak to zkusil potřetí. Položil ruce na kámen rozbitého cimbuří, nadechl se, vyhlédl ven… a vyzvracel svou snídani. A pak, k mé i své vlastní hrdosti, začal slézat po žebříku dolů.

„Ataro!“ vykřikl jsem, zasunuje svůj meč a sahaje po luku. „Teď střílej! Střílej tak, jak jsi ještě nikdy předtím nestřílela!“

Maram slézal dolů s udivující rychlostí. Rytíři hraběte Ulanua se tryskem rozjeli přes pastvinu přímo k němu. Atařin luk zazpíval, a totéž učinil i můj – i luky knihovníků na hradbě. Pět zasažených rytířů spadlo z koní. Nepřátelští lučištníci ale nyní také stříleli jako posedlí. Jeden ze šípů zasáhl Marama do zadnice; vykřikl hněvem, ale slézal po žebříku dál. Pak se náhle pustil a posledních pět stop už seskočil. Sebral krystal a vrhl se zpátky k žebříku.

Atařina tětiva znovu zadrnčela a další rytíř padl. I já jsem jednoho zabil – stejně jako mnozí z lučištníků podél hradby. Skupina rytířů ženoucích se na Marama v tomto smrtícím dešti šípů roztála jako sníh na prudkém slunci. Jen jediný se dokázal přiblížit až na dvacet yardů, zpomaluje před hradbou svého koně.

„Marame!“ zavolal jsem. „Za tebou!“

Maram, jemuž hrozila ztráta jeho pokladu a snad i života, se otočil, vytrhl svůj meč a vyhnul se rytířovu kopí. Pak se vrhl vpřed a vrazil rytíři svůj meč do stehna s rychlostí a zuřivostí, za niž by se nemusel stydět ani Kane.

Vzápětí zasvištěl jeden z Atařiných šípů a prolétl rytíři hrdlem. Zhroutil se na hřbet svého koně, zatímco Maram se otočil a začal šplhat vzhůru po žebříku.

„Jsem zachráněn!“ vykřikl. „Jsem zachráněn!“

Ale radoval se předčasně. V téže chvíli zasvištěl vzduchem šíp a zabořil se mu do druhé půlky. Zdálo se, že ho přiměl šplhat ještě rychleji. Tak dosáhl vrcholu hradby a s dvěma šípy trčícími z obou půlek se těžce překulil přes cimbuří. Vítězoslavně zvedl ohnivý kámen.

„Dívej se!“ řekl mi. „Dívej se a raduj se!“

Pak se láskyplně podíval na krystal v ruce a řekl: „Ach, má krásko – opravdu sis myslela, že bych dovolil, aby tě měl někdo jiný?“

Z věže na něho zavolal lord Grayam: „Děkuji, Marame Maršayku!“

V okamžení se jásot rozšířil podél celé hradby, takže rytíři a lučištníci nyní radostně provolávali: „Ma-ram! Ma-ram! Ma-ram! Ma-ram…!“

Zvuk jejich hlasů se nesl přes pastvinu až tam, kde na svém koni seděl hrabě Ulanu. Pod hradbou ležely stovky jeho zabitých mužů a jen před několika okamžiky byla zničena celá eskadrona jeho nejlepší jízdy. Z jedné z jeho obléhacích věží a z bořicích beranů zbývaly jen ohořelé trámy. A Maram měl stále svůj ohnivý kámen. A tak když znovu zazněly nepřátelské trubky a hrabě Ulanu začal své oddíly stahovat, aby se utábořily na noc, nikoho to nepřekvapilo.

„Ma-ram! Ma-ram! Ma-ram…!“

Přinesli provazový žebřík a vyhodili ho vzhůru lordu Knihovníkovi. Sešplhali jsme po něm a objali Marama, dávajíce pozor na jeho krvácející rány. Vydechl urážkou a bolestí: „Ach, můj bože, už nikdy si znovu nesednu!“

„To je v pořádku,“ řekl jsem mu. „Ponesu tě, když budu muset.“

„Ano?“

Sevřel jsem mu radostně ruku, vida, jak ve druhé svírá svůj červený krystal. „Děkuji ti, Marame,“ řekl jsem.

V měkkých hnědých očích mu planul zářivější oheň než v jeho gelstei. „Já děkuji tobě, můj příteli,“ řekl mi.

Pak k němu přistoupil lord Grayam a také mu podal ruku. „Měl byste jít do nemocnice, princi Marame – spolu s ostatními válečníky, kteří byli dnes zraněni.“

Maram vykouzlil bolestný, ale pyšný úsměv. „Zvítězili jsme, lorde Grayame.“

Lord Grayam pohlédl přes pobořenou hradbu na krvavou půdu pod námi. „Ano, pro dnešek jsme zvítězili,“ řekl.

Knihovníci však také ztratili mnoho mužů, a Sluneční brána byla prolomena. Věděl jsem, že zítra nás čeká další bitva, a ještě strašnější.

10

Krátce poté přišel posel a předal lordu Grayamovi zprávu, po níž mu zbělela tvář a roztřásly se mu ruce: nepřátelé byli od Sluneční brány odraženi, ale při její obraně zemřel kapitán Nicolam, a kapitán Donalam a několik rytířů byli zajati. Brána samotná byla zničena natolik, že ji nebylo možno opravit; Kane se stovkou dalších rytířů u ní zůstali pro případ, že by hrabě Ulanu nařídil na město noční útok.

K

K

„Zajali mého syna,“ řekl lord Grayam. V jeho chvějícím se hlase zněl smutek, hněv a veliký strach. „A když se pokusíme bránit, jak jsme činili dnes, zítra město dobudou.“

Vydal rozkaz vyklidit vnější hradbu – a spolu s ní většinu Khaišamu. Dnes padlo tolik knihovníků, že nás prostě zbylo příliš málo, abychom udrželi vnější perimetr. Bylo to hrozné rozhodnutí, ale správné, nebo jsem tak aspoň soudil.

A tak se všichni občané Khaišamu, kteří nezemřeli nebo nepadli do zajetí, stáhli za vnitřní hradbu města. Podobala se vnější hradbě; obklopovala ze všech stran Knihovnu, a její nejvýchodnější úseky se téměř dotýkaly vnější hradby tam, kde sledovala půdorys hory Redruth. Na sever, na západ a jih od vnitřní hradby byl mezi ní a domy města ponechán pět set yardů široký pás volného terénu, kde nestály žádné budovy a byly odstraněny všechny překážky, což zajišťovalo volné palebné pole lučištníkům lorda Grayama, kteří zaujali rychle místa na cimbuří. Volný pás také bránil útočníkům střílet na zeď z oken nebo střech domů. Že za tisíce let od postavení Knihovny na vnitřní hradbu nikdo nezaútočil, teď nikomu zvlášť na duchu nepřidávalo.

Marama jsme dopravili do nemocnice, aby mu tam ošetřili jeho zranění. Atara a já jsme ho tam napůl nesli, zatímco on se nás držel rukama kolem ramen. Mistr Juwain vyjmul šípy stejným způsobem, jako to udělal v případě Atary. Ale když vytáhl svůj zelený gelstei, aby rány vyhojil, měl pouze částečný úspěch. Varistei zářil jen matným světlem, přiměřeně kondici Mistra Juwaina. Den u lůžek naplněných sténajícími, zmrzačenými válečníky byl pro něho až příliš dlouhý. Ačkoli zastavil krvácení z Maramových ran, stále potřebovaly obvázat, ale aspoň mohl Maram chodit, i když ne pohodlně sedět, což bylo víc, než mohla většina raněných.

„Ach, děkuji vám, pane, není to až tak zlé,“ řekl Maram s překvapující zmužilostí. Sáhl si rukou dozadu a poplácal si místa, kam šípy pronikly. „Ještě to bolí, ale aspoň tady nemusím ležet.“

Rozhlédl jsem se po místě plném krve, bolesti a trápení, v něž se nemocnice změnila, cítě pronikavý pach různých mastí. Vystavěl jsem své vnitřní hradby ještě výše. A třebaže jsem se nemohl dočkat, až se vrátím na čerstvý vzduch na cimbuří, překvapilo mě, že si Maram přeje totéž. Odvaha, jednou nabytá, tak rychle neochabuje.

Rozloučili jsme se s Mistrem Juwainem a Liljanou a zanechali je noci beze spánku, plné ošetřování raněných. Zpátky jsme se vraceli přes Knihovnu. V ní se shromáždili skoro všichni obyvatelé Khaišamu, kteří nebyli mrtví nebo nestáli na hradbách. Knihovna byla skutečně rozlehlá, ale vybudována tak, aby pojala miliony knih, ne tisíce lidí. Bolelo mě vidět chodby plné starců, žen a dětí, snažících se odpočívat na malých slaměných rohožích, jež si položili na studenou kamennou podlahu. Zdálo se, že v celé Knihovně není kousek neobsazeného místa. Dokonce i na chodníčcích, obepínajících veliké police s knihami, ležely statečné duše, jimž nevadilo spát na úzkém kamenném můstku, zavěšeném ve výšce třiceti až padesáti yardů.

Opustili jsme Knihovnu velikou klenutou bránou jejího západního křídla a s úlevou se znovu nadechli čerstvého vzduchu.

Přešli jsme nádvoří zaplněné kárami s potravinami, hromadami prken, sudy s vodou, olejem a hřebíky, a dalšími potřebami. Svazky šípů zde byly naskládané jako snopy obilí. A všude v oranžovém svitu pochodní pospíchali sem a tam zedníci a tesaři, připravující vnitřní hradbu na zítřejší útok.

Zaujali jsme místa na cimbuří západní hradby. Objevili jsme tam jednoho z rytířů lorda Grayama, tiše rozmlouvajícího s Kaneem. Vládla zde tma, jediné osvětlení nabízely pochodně dole na nádvoří a vzdálený svit hvězd. Nebylo třeba poskytovat cíle nepřátelským lučištníkům, pokud by je hrabě Ulanu vyslal, aby se pod rouškou noci přiblížili na dostřel.

„Tak,“ řekl Kane, ukazuje na pruh holé půdy, který odděloval hradby od zbytku města. „Přinejmenším se do rána pokusí přisunout co nejblíž své obléhací věže.“

Podíval jsem se přes holou půdu na domy města. Protože v nich nezůstal nikdo, kdo by rozsvítil, zdály se podivně temné. Za nimi, v mnohem hustší tmě dál na západ, jsem jen tušil obrysy vnější hradby. Zatímco jsme byli v nemocnici s Maramem, zákopníci hraběte Ulanua prorazili brány vnější hradby. Při zvuku jeho postupující armády tuhla krev žilách. Ozýval se skřípot kol mnoha kár a vozů a hřmot jejich železných obručí po dláždění prázdných ulic. Dupot tisíců bot, řinčení oceli, řehtání koní, nenávistné výkřiky a neustávající vytí Modrých – to byla kakofonie, již jsme museli snášet celou noc místo zpěvu nočních ptáků.

Po chvíli přišel lord Grayam, který kontroloval opevnění, a zastavil se u Kanea. „Děkuji vám za vaši práci u brány,“ řekl mu. „Slyšel jsem, že nebýt vašeho meče, pronikl by nepřítel dovnitř.“

„Tak, mého meče, ano,“ řekl Kane, ukláněje se lehce hlavou. „A mečů stovky ostatních, v první řadě kapitána Donalama.“

Zdálo se mi, že jsem v matném světle pochodní zahlédl v očích lorda Grayama třpyt slz. „Bylo mi řečeno, že mého syna omráčili úderem sekery, a zajali dřív, než nabyl vědomí.“

Kane, třebaže neměl rád přetvářku a klam, lordu Grayamovi nyní zalhal. Vycítil jsem v něm tu nepravdu, a strašlivý smutek, když se mu oči naplnily u něj vzácným a neobvyklým soucitem.

„Jsem si jist, že vědomí nenabyl,“ řekl. „Jsem si jist, že již spí navěky.“

„Doufejme,“ řekl lord Grayam, těžce polykaje. „Zbývá nám už jen málo naděje.“

Abych ho trochu povzbudil, a sebe taky, řekl jsem mu konečně, co jsme objevili v Knihovně. Vytáhl jsem Falešný gelstei a vtiskl mu malý pohár do rukou. Jak noc ubíhala, Kane a Maram mu převyprávěli příběh, jenž objevil Mistr Juwain v deníku Mistra Aluina. A Atara, mající neuvěřitelnou paměť, z příběhu citovala téměř slovo za slovem.

„Je možné, že Mistr Aluino mluvil pravdu?“ zvolal lord Grayam. „Že je Kámen světla stále v Argatthě?“

Obracel v rukou Falešný gelstei, jako by mu mohl na jeho otázku poskytnout odpověď. A pak nám řekl: „Tak pro tohle bojujeme. A pro tohle musíme zítra obstát. Vidíte, jaké poklady tady máme? Mohli bychom snad připustit jejich ztrátu?“

Poděkoval nám, že jsme mu o nálezu řekli a předali mu pohár, jak jsme slíbili. Pak řekl: „Jste skutečně šlechetní, vy všichni. S takovou ctností na své straně bychom stále ještě mohli zvítězit.“

Čas je zvláštní věc. Měřena přesýpacími hodinami, byla ta noc v necelé polovině soalu krátká, jak letní noci bývají, ale měřena utrpením duše trvala věčnost. Muži hraběte Ulanua se rozhodli, že nikoho z nás nenechají spát. Nepřetržité vytí Modrých se během noci stupňovalo. Z temnoty se ozýval hluk seker tlukoucích o sebe a údery jílců mečů o štíty. Ozývalo se bušení železných kladiv zatloukajících hřeby, a noc prořezával křik a nářek.

Byli jsme teď blízko Tearamu, a já jsem se v tom hluku snažil zachytit očistný šum řeky. Za ní se na severu tyčila zahalena ve stínech hora Salmas, stejně jako na východě hora Redruth. Nejednou jsem se k jejímu tmavému štítu otočil. Tím směrem ležela Argattha i můj domov; na východě také za několik málo hodin vyjde slunce a naděje nového dne.

Ale když se ráno konečně vylouplo z šedivého úsvitu a tmavé obrysy se zaostřily, pozdravil všechny, kteří stáli na cimbuří, strašlivý pohled. Protože v holé půdě přímo naproti hradbám stálo čtyřicet zaražených dřevěných křížů, na nichž byla přibita nahá těla mužů a tří žen. Ranní vánek k nám přinášel jejich sténání a výkřiky.

„Ach, můj bože!“ řekl mi Maram. „Ach, to je strašné!“

Atara, tisknoucí se ke mně, aby mohla vyhlédnout mezerou v cimbuří, tiše vykřikla a řekla: „Ach, ne – podívej se, to je přece Alfanderry!“

Podíval jsem se, kam ukazuje. Neviděl jsem tak ostře jako ona; zprvu jsem rozeznával jen utrpení mužů svíjejících se na krví potřísněných křížích. Ale pak, když se ještě víc rozednilo, jsem spatřil, že prostřední z křížů nese skutečně tělo našeho přítele. Hlavu měl přivázanou ke kříži, aby nemohla poklesnout, a také abychom dobře viděli jeho tvář. Oči měl otevřené a vzhlížel k obloze, jako by stále doufal, že uvidí před východem slunce Jitřenku, která sny temné noci zahubí.

„Je živý?“ zeptal se mě Maram.

Na okamžik jsem zavřel oči, a pak pohlédl na Alfanderryho, jako bych měl ucítit tlukot jeho srdce. „Ne, je mrtev. Už pět dní.“

„Tak proč ho ukřižovali? Nemůže už přece cítit žádnou bolest.“

„On ne, ale my ano, ech?“ řekl Kane, zatínaje pěsti. Kdyby měl místo nehtů drápy, byl by si rozdrásal dlaně. „Hrabě Ulanu zhanobil mrtvého, aby zabil naději živých.“

Proto ukřižoval i ostatní. Ti však byli všichni živí a až příliš jasně si své utrpení uvědomovali. Zemřít na kříži trvá nejméně dva dny, a někdy mnohem déle.

„Podívejte se!“ vykřikl jeden z knihovníků, ukazuje na kříž vedle Alfanderryho. „To je kapitán Donalam!“

Kapitán Donalam, visící bezmocně se zmučenou tváří pokrytou černou krví, vzhlédl k hradbě v tiché prosbě. Viděl jsem, jak se očima setkal s pohledem svého otce. Bylo strašné sledovat, co mezi nimi proběhlo. Cítil jsem, že srdce lorda Grayama puklo a nezbylo v něm nic než porážka a přání zemřít místo svého syna.

„Podívejte se!“ řekl další knihovník. „Tam je Josam Šarod!“

A tak to pokračovalo, rytíři na hradbách volali jména svých přátel a druhů – a těch několika málo ovčáků a farmářů, které vojáci hraběte Ulanua zajali cestou k městu.

O chvíli později někdo zavolal naše jména. Otočili jsme se a uviděli Liljanu, vystupující po schodech na hradbu s velkým hrncem polévky, již nám udělala k snídani. Postavila ho a připojila se k nám, aby se podívala na kříže.

„Alfanderry!“ vykřikla, jako by to bylo její vlastní dítě. „Proč ti to udělali?“

„Tak,“ zavrčel Kane, „Drakovi kněží udělají cokoli zvráceného, a budou hledat každou příležitost, jak degradovat lidského ducha.“

Právě v tom okamžiku vyjeli zpoza linie křížů čtyři rytíři hraběte Ulanua. Atara zasadila šíp do luku, aby je pozdravila po svém, ale nevystřelila, protože jeden z rytířů nesl bílou vlajku. Čekala proto, stejně jako my všichni, dokud rytíři nezastavili své koně pod hradbami a jeden z nich nezavolal na lorda Grayama a nepožádal o vyjednávání.

„Hrabě Ulanu si s vámi promluví o tom, jak uzavřít mír,“ řekl rytíř s pyšnou tváří.

„Mluvili jsme s ním včera,“ zavolal lord Grayam dolů. „Co se změnilo?“

Místo odpovědi se rytíř ohlédl na kříže za sebou a na prolomenou vnější hradbu města.

„Hrabě Ulanu vám navrhuje, abyste přišel dolů a vyslechl jeho podmínky.“

„Navrhuje, ano?“ odsekl lord Grayam. Pak, s pohledem na svého umírajícího syna, řekl tišeji: „Tak dobře, navrhněte hraběti Ulanuovi, aby přišel sem dopředu tak jako vy, a my s ním promluvíme.“

„Zpoza vaší malé hradby?“ řekl rytíř posměšně. „Proč by vám měl hrabě důvěřovat, že budete ctít vyjednávání a nerozkážete svým lučištníkům, aby na něho stříleli?“

„Protože,“ řekl lord Grayam, „nám se dá důvěřovat.“

Když rytíř viděl, že od lorda Grayama žádné další ústupky nezíská, krátce přikývl. Dal povel svým třem druhům a rozjeli se zpátky k řadě křížů a svým liniím, vysunutým na okraj pruhu holé půdy s domy města těsně za zády. Za několik okamžiků se rozjel k hradbě sám hrabě Ulanu, doprovázen dalšími pěti rytíři. Nad nimi vlála v ranním větru jejich dračí zástava.

Jakmile zastavil pod cimbuřím, probodly nás jeho oči jako šípy. Největší díl své nenávisti si vyhradil pro Liljanu, hledě na ni s bezcitností, která neslibovala žádnou milost, a ona mu pohled oplácejíc, na ránu, již způsobil její meč. Z jeho nosu teď zbyl jen černý spálený strup jako vyžraný kyselinou.

„Pch,“ řekla Atara jedovatě, dívaje se na Liljanu, „myslím, že teď bude nazýván Ulanu Už-ne-tak-hezký.“

Několik okamžiků se Liljana a hrabě Ulanu měřili pohledem a soupeřili, kdo dřív uhne. Ale Liljana byla silnější, a díky svému modrému gelstei i vnímavější. Zdálo se, že hrabě Ulanu nedokáže její pohled snést, protože se náhle odvrátil, popojel pár kroků kupředu a zavolal na lorda Grayama své podmínky: „Vydejte nám Knihovnu, a vaši lidé budou ušetřeni. Vydejte nám Sara Valašu Elahada a jeho společníky, a už nebude další přibíjení na kříž.“

„Za předpokladu, že bychom vám věřili,“ prohlásil lord Grayam, „co se stane po kapitulaci mým lidem?“

„Budou mi jen muset složit slib věrnosti, a přísahat, že budou poslouchat přání lorda Morjina.“

„Chcete nás zotročit,“ řekl lord Grayam.

„Stejné podmínky jsme nabídli i Inyamu. A oni s námi nikdy nezkřížili meče, ani nás nezabíjeli svým zbabělým ohněm.“

Nyní pohlédl na Marama, který se jeho pohled pokusil vydržet, ale nedokázal to.

„Jste velmi velkorysý,“ zavolal lord Grayam dolů sarkasticky.

Hrabě Ulanu ukázal na kříže a řekl: „Kolik dalších dětí z vašeho města chcete ještě vidět takto?“

„Nemůžeme vám knihy vydat,“ řekl lord Grayam. Na to mnozí z knihovníků na hradbě chmurně přikývli.

„Knihy!“ vyprskl opovržlivě hrabě Ulanu. Pak sáhl do kapsy svého pláště a vytáhl velkou knihu vázanou v kůži tak tmavé jako kůže sluncem spálené mrtvoly. Zvedl ji a řekl: „Toto je jediná kniha, která má nějakou hodnotu. Ostatní knihy jsou buď v souladu s tím, co říká tato kniha, a pak jsou nadbytečné, nebo zesměšňují její pravdu, a pak jsou zvrácené.“

Věděl jsem, jaký svazek lží nám ukazuje: byla to Darakul Elu, Černá kniha napsaná Morjinem. Popisovala jeho sny o sjednocení světa pod Dračí vlajkou; mluvila o novém pořádku, v němž musí lidé sloužit Kallimunovým kněžím, jako oni sloužili Morjinovi – a o tom, že musí všichni sloužit jeho pánu, Angrovi Mainyuovi. Byla to jediná kniha, o níž jsem věděl, že ji knihovníci odmítli propustit dveřmi Knihovny.

„Nemůžeme vydat knihy,“ řekl znovu lord Grayam, shlížeje s pohrdáním na knihu hraběte Ulanua. „Slíbili jsme, že obětujeme své životy, abychom je ochránili.“

„Jsou pro vás knihy cennější než životy vašich lidí?“

Lord Grayam napřímil unavená ramena a promluvil s veškerou důstojností, jíž byl schopen. Tehdy jsem pochopil, jak tvrdí muži a ženy knihovníci ve skutečnosti jsou. Jeho slova mě ohromila a zazvonila mi v mysli: „Životy lidí přicházejí a odcházejí jako listí na stromech, které na jaře raší a na podzim opadává. Ale vědomosti jsou věčné – jako je posvátný strom. Nikdy se nevzdáme.“

„To uvidíme,“ zavrčel vztekle hrabě Ulanu.

Lord Grayam ukázal na kříže a řekl: „Kdyby ve vás bylo trochu milosrdenství, sundáte ty lidi dolů a ošetříte je.“

„Tak milosrdenství, říkáte?“ zařval hrabě Ulanu. „Chcete-li milosrdenství, to můžete mít. Ponecháme jejich osud ve vašich rukou – nebo bych měl říct, v rukou vašich lučištníků.“

Zlomyslně se usmál, otočil svého koně a tryskem se rozjel ke svým liniím, provázen svými rytíři.

„Ach,“ řekl mi Maram, „bojím se chtít vědět, co tím myslel.“

Ale význam jeho slov jsme zakrátko sami pochopili. Knihovníci podél hradby začali na lorda Grayama volat, aby zorganizoval výpad z hradeb a zachránil ty ukřižované. Lord Grayam chvíli poslouchal a pak zvedl ruku, aby je umlčel. Pak řekl: „Hrabě Ulanu by byl rád, kdybychom přesně toto udělali, a mohl tak pobít naše rytíře při pokusu vysvobodit ty, které může vysvobodit jedině smrt.“

„Co tedy máme dělat?“ zeptal se smutně rytíř jménem Jonatham. „Dívat se, jak se před našima očima pečou na slunci?“

„Víme, co musíme udělat,“ řekl lord Grayam. Hořkost v jeho hlasu mě bolela víc než jed, který do mé krve vpravil Morjinův asasin.

„Ne, ne, prosím,“ řekl jsem. „Udělejme výpad, dokud můžeme.“

Sto rytířů začalo volat po tom samém, ale lord Grayam znovu zvedl ruku a řekl: „Možná zabijete mnoho nepřátel, ale nebudete mít čas sejmout naše lidi z křížů. Nakonec budete zabiti nebo zajati i vy všichni, čímž ztratíme i tu malou naději na vítězství, která nám zbývá.“

Knihovníci, odchovaní moudrostí knih, jež střežili, se sklonili před jeho logikou.

„Lučištníci!“ zvolal lord Grayam. „Chopte se svých luků!“

Stál jsem mlčky jako omráčený, sleduje, jak lučištníci na hradbě zakládají do svých luků a kuší šípy.

„Cokoli zvráceného,“ opakoval Kane. „Jakkoli degradovat lidského ducha.“

Atara, jako jediná ze zdejších lučištníků, svůj luk pozvednout odmítla. Zářivé modré oči měla plné slz, které ji skoro oslepily.

„Ulanu Milosrdný,“ řekla Liljana hořce. „Ulanu Krutý.“

„Ne, ne,“ zašeptal jsem. „To nesmějí.“

„Ne, Vale, musejí,“ řekl Kane. „Co kdyby tam venku byli ukřižovaní tví bratři?“

Cokoli zvráceného, pomyslel jsem si, naslouchaje sténání umírajících. Co může být zvrácenějšího, než překroutit lásku muže ke svému synovi v nezbytnost ho zabít?

„Střílejte!“

A tak se stalo. Khaišamští lučištníci vystřelili šípy na své krajany a přátele. Přibiti na křížích pouhých sedmdesát yardů od hradeb tvořili snadné cíle, jak to hrabě nepochybně také zamýšlel.

„Ať je proklet!“ zasyčel Kane. „Ať jsou proklety jeho oči! Ať je prokleta jeho duše!“

Lord Grayam se zhroutil na pobořenou předprseň cimbuří, jako by ho ty šípy zasáhly přímo do srdce, ale neuslyšel jsem žádný pláč pro jeho syna ani ostatní ukřižované knihovníky, jen nářek a sténání větru.

Kane stál a upřeně se díval na tělo Alfanderryho, visícího s doširoka rozevřenými pažemi, jako by prosil o milosrdenství nebesa. Po chvíli se Kaneova zuřivost přelila do mě, stejně jako jeho temné myšlenky.

„Měli bychom aspoň vyjet ven a přinést tělo našeho přítele,“ řekl jsem. „Neměl by být ponechán na pospas supům.“

„Tak,“ řekl Kane s planoucíma očima. „Tak.“

Šel jsem za lordem Grayamem a řekl: „Skutečně bylo nemožné zachránit vaše lidi. Ale snad bychom dokázali přinést zpátky tělo našeho přítele a několika dalších, aby mohla být pohřbena.“

„Ne, Sare Valašu,“ řekl lord Grayam. „To nemohu povolit.“

„Nepřítel teď výpad nebude očekávat,“ řekl jsem. „Mohli bychom vyrazit jako blesk a vrátit se dřív, než se hrabě Ulanu zmůže na protiútok.“

Rytíř jménem Jonatham a mnoho dalších začali volat, že pojedou s námi, a pak se k lordu Grayamovi otočily stovky dalších podél hradeb s ohněm v srdcích a ocelí v hlasech, jimž se nedalo odporovat. A tak lord Grayam, který nechtěl, aby se jejich duch zlomil jako jeho vlastní, nakonec s naším divokým plánem souhlasil.

„Dobrá,“ řekl mi. „Vy a Kane můžete jet, a vezměte si deset dalších, ale víc ne. Ale pospěšte si, než nepřítel začne s hlavním útokem.“

Válečné bubny hraběte Ulanua už duněly a trubky svolávaly muže, aby se seřadili k boji.

Nasadil jsem si svou přilbu, stejně jako Kane. Maram, vzhledem ke svým zraněním, nemohl jezdit na koni, a tak se výpadu nezúčastnil. Ale Atara si vzala do toulce další šípy, a přidal se k nám i vysoký štíhlý Jonatham. On a lord Grayam mi pak pomohli vybrat dalších osm rytířů.

Sestoupili jsme z hradby a shromáždili se na nádvoří pod ní. Štolbové nám přivedli ze stájí naše koně. Lord Grayam rozkázal, aby na ně upevnili brnění jeho vlastní rodiny. Altaru, jenž mě nesl do bitvy proti Waasu, byl zvyklý na dlouhou crinieru chránící mu oblouk šíje, na champfrein kryjící hlavu i na ostatní části brnění. I Kaneův hřebec byl na brnění zvyklý. Jiskra ale ne; Atara se proto rozhodla, že na své klisně pojede bez brnění, jako Sarnijci na svých stepních koních. Takto mohla koně mnohem lépe a rychleji ovládat, a tím snadněji nacházet cíle a vystřelovat šípy.

Když jsme byli připraveni, seřadili jsme se za výpadovou brankou umístěnou v hlavní bráně západní hradby. Nato se její železem pobité dveře prudce otevřely a my jsme vyrazili přes pruh holé skalnaté půdy. Studený ranní vítr nám zavál do tváří a našel si cestu mezi ocelovými články brnění, ale nestudil nás, protože srdce nám nyní planula divokým ohněm. Jeli jsme tryskem za doprovodu bušících kopyt. Urazit vzdálenost mezi hradbou a řadou křížů trvalo jen pár sekund, ale i to stačilo, aby na nás začali lučištníci hraběte Ulanua střílet, a aby hrabě rozkázal celé eskadroně jízdy vyrazit vstříc našemu neočekávanému výpadu.

Jeden z šípů břinkl o mou přilbu a další udeřil do chrániče kryjícího mi rameno, ale tvrdou ocelí nepronikl. Další šíp se odrazil od Altaruova hrudního plátu. Někteří z rytířů za mnou ale takové štěstí neměli. Jeden z nich, silný knihovník jménem Braham, vykřikl, když mu šíp pronikl předloktím, a jeden z koní po mé levici zařičel bolestí, když se mu další šíp zaryl do zadní nohy. Přesto se nám ke křížům podařilo dorazit uspořádaně. Na svůj úkol jsme měli jen pár okamžiků, než se na nás vrhnou rytíři hraběte Ulanua.

Zastavil jsem Altarua pod Alfanderryho křížem. I zhanobený a potupně nahý si uchoval krásu a ušlechtilost, které smrti vzdorovaly. Paže měl k příčnému břevnu kříže připoutány provazy, zatímco dlaně měl přibity železnými hřeby. Dalšími hřeby měl přibity nohy. Okamžitě jsem pochopil, že kdyby ještě žil, bylo by nemožné ho během těch sekund, které nám zbývaly, z kříže sejmout. Ale byl mrtvý, a tak jsem se zvedl v třmenech, vytasil meč a dotkl se jím provazů: přetrhly se jako stébla trávy. Pak jsem třikrát ťal Alkaladurem, proti Alfanderryho kotníkům a zápěstím. Jeho tělo spadlo dolů ke mně. Kane mi je pomohl zachytit. Položili jsme je přes Altaruův hřbet mezi ocelí chráněnou šíji a hrušku sedla. Alfanderryho dlaně a chodidla jsme museli nechat přibitá na kříži.

Jonathamovi a Brahamovi se podobně podařilo osvobodit tělo kapitána Donalama, třebaže na nás pršel déšť šípů. Další dva knihovníci odřízli jednoho ze svých druhů v okamžiku, kdy se do jeho neživého těla zaryl šíp a přidal tak ke smrti ještě urážku. A pak smršť šípů náhle ustala, protože se k nám řítili rytíři hraběte Ulanua a jeho lučištníci je nechtěli omylem zasáhnout.

Ačkoli nás početně převyšovali v poměru sedm ku jedné, my jsme měli to, co pouhé počty překonávalo. Atara s plavými vlasy vlajícími ve větru jezdila kolem a divoce rozsévala smrt každým natažením luku. Jonatham se vrhl na nepřátelské rytíře jednou, dvakrát, třikrát, a jeho kopí se stalo nástrojem pomsty, pronikajíc do hrdla, oka nebo srdce se smrtící přesností. Kaneův meč se blýskal se zběsilostí blesku a hromu, zatímco já jsem třímal Zářivý meč s veškerým strašlivým uměním, jemuž mě naučil. Pobídl jsem Altarua přímo proti hloučku nepřátelských rytířů, a bez ohledu na brnění, které je chránilo, odletovaly jejich údy a hlavy od těl jako kusy krvavého salámu zabaleného v oceli. Na Alkaladur dopadly paprsky slunce stoupajícího nad horu Redruth, a meč zazářil oslepujícím světlem. Pohled na něj vyděsil i ty rytíře, kteří se ještě nedostali do jeho dosahu. Jako jeden muž, jako hejno ptáků se náhle otočili zpět ke svým liniím a pobídli koně k trysku.

Než se znovu spustila smršť šípů, podařilo se nám odříznout dalších pět knihovníků. Hrabě Ulanu proti nám konečně shromáždil celý prapor kavalerie, a tato síla nás donutila vrátit se do bezpečí za hradbou. Po průjezdu výpadovou brankou zpátky s těly našich přátel a druhů položenými přes koně jsme si všichni oddechli. Viděl jsem, že někteří z knihovníků zaplatili za svou odvahu zraněním. Ti hned odešli do nemocnice, aby se podrobili péči Mistra Juwaina a ostatních léčitelů. Kane, Atara a já jsme zůstali nezranění. Sestoupili jsme z koní, pozdravováni z hradeb stovkami knihovníků.

Lord Grayam sešel dolů, aby se s námi setkal. Poděkoval Jonathamovi a Brahamovi za záchranu těla svého syna, které teď leželo na márách ve stínech pod hradbou. Lord Grayam poklekl a dotkl se krvavé rány v hrudi svého syna, způsobenou jeho lučištníky. Políbil ho na oči a ústa, pak vstal a řekl: „Je málo času na řádný pohřeb, ale do nepřátelského útoku ještě chvilka zbývá. Udělejme pro zabité, co můžeme.“

Zeptal se nás, jestli se knihovníci mohou postarat i o Alfanderryho tělo, a my všichni jsme souhlasili, že to tak bude nejlepší. Vytvořili jsme průvod – lord Grayam a dvacet jeho rytířů – spolu s Kaneem, Maramem, Atarou, Liljanou a mnou – a vešli jsme velkou jižní bránou do Knihovny. Tam se k nám připojili Mistr Juwain a rodiny padlých rytířů. Šli jsme dlouhými chodbami až k monumentálnímu schodišti, které vedlo do rozlehlé krypty pod Knihovnou. Sestup po něm nám trval dlouho. Konečně jsme se ocitli v rozlehlém, zatuchlém prostoru, jehož klenutý strop podpíralo množství sloupů. Tam jsme uložili mrtvé do hrobů a zakryli je kamennými deskami, pomodlili se za jejich duše a rozplakali se. Bylo by se hodilo, pomyslel jsem si, kdybychom do ticha této studené krypty zazpívali Alfanderryho oblíbenou píseň, ale to u knihovníků nebylo zvykem. A tak jsme já a moji druhové zazpívali modlitbu za Alfanderryho jen ve svých srdcích.

V té chvíli přiběhl posel a ohlásil lordu Grayamovi, že nepřítel začal postupovat a je nutná jeho přítomnost na hradbách. Kane, Maram, Atara a já jsme se tedy rozloučili s Mistrem Juwainem a Liljanou, kteří mířili zpátky do nemocnice, aby se připravili na další strašlivý den, který nás očekával.

Vrátili jsme se stejnou cestou, pak přešli nádvoří a posléze dospěli k západní hradbě, kde měl lord Grayam své stanoviště. Vystoupil na věž střežící bránu, a Atara a Maram se tam k němu připojili. Já a Kane jsme spolu s pochmurně a přísně vypadajícími rytíři zaujali postavení na hradbě pod nimi, kde jsme očekávali nejzuřivější boj.

Stejně jako předešlého dne duněly nepřátelské bubny, a ocelí obrněné prapory hraběte pochodovaly v lesknoucích se řadách proti hradbám. Obléhací věže a bořicí berany se sunuly kupředu a katapulty vrhaly veliké balvany proti hradbám a hladkému mramoru samotné Knihovny. Šípy pršely jako déšť, i když ne tak husté jako včera, když jich měli lučištníci víc. Rozlehl se nářek umírajících.

Zůstával jsem stále v bezpečí hradeb, jež jsem si sám postavil; Alkaladur, třpytící se v ranním slunci, mi dával sílu snést smrt těch, které brzy zabiji, i těch, jež jsem odeslal ke hvězdám nedávno. Vedle mě stál Kane s mečem připraveným pít krev nepřátel. On čerpal část síly ze své nenávisti. Upřeně se díval na prázdný kříž, na nějž hrabě Ulanu přibil Alfanderryho. Viděl jsem, jak se mračí při pohledu na ruce a nohy, které na kříži zůstaly přibité. Pak se v jeho očích zablýsklo. V srdci mu zahřmělo. V jeho nitru se sbírala temná a strašlivá bouře, čekající pouze na to, až postup hraběte Ulanua a jeho mužů rozpoutá její běsnění.

Při prvním útoku poslal hrabě Ulanu proti naší části hradby prapor Modrých. Kane a já, stejně jako Maram a Atara, jsme se stali pro nepřítele známými postavami. Mnozí z nepřátel se střetnutí s námi vyhýbali. Ti nejstatečnější z nich však toužili po slávě, kterou by jim naše zabití přineslo, a nikdo nebyl tak statečný jako Modří. Atara je pobíjela svými šípy a Maram svým ohněm, ale to nestačilo. Příliš mnoho se z nich dostalo na cimbuří, aby se svými vražednými sekerami střetli s mým a Kaneovým mečem. Jejich zuřivost se zdála bezedná; zaútočili na nás beze strachu, a přestože Alkaladur mezi jejich nahými těly způsobil masakr, stejně jako Kaneova krvavá čepel, i tak se na nás vrhali po dvou i po deseti, a probojovali se za nás. Dvakrát jsem zachránil Kanea před ranou sekyrou do zad, a třikrát zachránil on mě. Takto ukovaly naše blýskající meče hluboká pouta vzájemného bratrství. Několik málo skvělých okamžiků jsme bojovali přitisknuti k sobě zády, jako bychom byli jedno tělo: jediný černooký valarijský válečník se čtyřmi pažemi a dvěma meči.

Modří nás nedokázali překonat. Zabil jsem jich mnoho. A pokaždé, když můj meč otevřel jednoho z nich, jsem se otevřel i já sám. Ačkoli necítili bolest jako ostatní lidé, agonie jejich smrti byly pro mě kupodivu ještě nesnesitelnější. Protože nečitelnost těchto napůl mrtvých lidí byla sama o sobě hlubším a strašnějším druhem utrpení. Lidé jim říkali Ti bez duše, ale já jsem věděl, že duše měli, stejně jako všichni ostatní. Jenom se zdálo, že ztratili tu esenci, která z nic činila lidi, a byli odsouzeni putovat v životě šedou a mlhavou říší, jež ležela mezi životem a smrtí. Necítit žádnou bolest znamená být oloupen i o radost. Uvědomil jsem si proto, že jim nesmím závidět jejich nezranitelnost tím, čím jsem já byl nanejvýš zranitelný, a také, že je nemohu nenávidět. Nebyl to Jediný, ale pouze Morjin, kdo jejich druh původně povolal do života.

Konečně trubači hraběte Ulanua zatroubili k ústupu, a Modří a zbytek nepřátel se stáhli od hradby. Týmy nosičů začaly z cimbuří odstraňovat těla padlých nepřátel – i těla zabitých knihovníků. Další přišli se smetáky a vědry s vodou, aby ochoz očistili a obránci tak neklouzali v krvi – nebo aby jim pohled na ni nebral odvahu. Zdálo se ale, že pozvednout ducha knihovníků teď už nedokázalo nic. Nepřátel bylo prostě příliš mnoho, a jich příliš málo. Ani oheň z Maramova krystalu jim nedodával velkou naději.

„Je těžké ho používat v bitvě,“ řekl mi Maram, svíraje svůj krystal, když slezl z věže, aby navštívil mě a Kanea před příštím útokem. „Těžko se jím míří. A čím víc ohně z něho dostanu, tím déle trvá, než nashromáždí sluneční paprsky na další zášleh.“

„Je to starý krystal,“ zabručel Kane. „Říká se, že za dávných časů byly ohnivé kameny mocnější.“

Pohlédl jsem doleva na kouřící trosky druhé obléhací věže, již se Maramovi podařilo zapálit. Jeho ohnivý kámen se zdál hrozivý dost. Ale oheň byl jen ohněm, a nepřítel si na něj začínal zvykat. I smrt byla jen smrtí, a co záleželo na tom, jestli válečníka zabil plamen gelstei nebo vroucí olej či do ruda rozpálený písek, sypající se na něho z podsebití nad branami?

Maram obracel svůj červený krystal v dlaních a řekl: „Nevěřím, že to bude k vítězství v bitvě stačit.“

„Ne, to asi ne,“ řekl Kane. „Ale prozatím zabránil naší porážce.“

„To si myslíte?“

„Myslím, že jestli někdo přežije, aby zpíval o zde vykonaných hrdinských činech, zmíní tvé jméno jako první.“

Taková pochvala, navíc od Kanea, Marama překvapila a nesmírně potěšila. Nicméně po chvíli přemýšlení shlédl na řady nepřátel shromažďující se na okraji pásu holého terénu a řekl: „Ale přijde další útok, že? Mají tolik mužů.“

Nebylo ještě poledne, když začal druhý útok. Tentokrát hrabě Ulanu vyslal proti naší části hradby své nejlepší rytíře. Odrazit je bylo skoro těžší než odrazit Modré, protože bojovali s větší zručností a dovedností, a jejich brnění jim poskytovalo dobrou ochranu před šípy a meči – všemi kromě Kaneovy kalamy a mého Alkaladuru.

Během nejzuřivější řeže nastala chvíle, kdy se tucet těchto rytířů probojoval přes cimbuří a dobyl část ochozu. Já a Kane jsme od sebe byli těmito rytíři rázem odděleni. Zabili dva knihovníky stojící blízko mě, a několik dalších nedaleko Kanea. Vousy měli černé jako hrabě Ulanu a podobali se mu jako jeho bratranci; zdálo se mi, že jsou mezi nimi někteří z rytířů, kteří nás pronásledovali v průsmyku Kul Moroth. Vysmívali se Kaneovi a říkali, že ho brzy zajmou a s potěšením přibijí na kříž stejně jako Alfanderryho.

To byla jejich fatální chyba. Protože Kane v té chvíli propadl šílenství a začal bojovat jako démon z pekel. Bodal, sekal a klestil si cestu na sever, zatímco já jsem se probíjel podél zdi na jih. Naše blýskající se meče jako by se proměnily v zuby strašlivého zvířete, svírající se kolem nepřítele. Umírali jeden za druhým, a poslední tři rytíři, kteří ještě zůstali naživu, ztratili pojednou tváří v tvář strašnému masakru odvahu. Dva z nich se raději vrhli dolů přes cimbuří, riskujíce, že si při dopadu na tvrdou půdu u paty hradby zlomí nohy či vaz. Zbývající rytíř, zachvácený hrůzou, odhodil svůj meč, klekl si před Kaneem na kolena, sepjal ruce a křičel: „Milost! Prosím o milost!“

Kane zvedl meč, aby s nenáviděným nepřítelem skoncoval.

„Milosrdenství, prosím!“ žadonil rytíř.

„Tak, poskytnu ti stejné milosrdenství, jaké poskytl váš hrabě těm, které dal ukřižovat!“

Šílenství mě náhle opustilo. Zvolal jsem: „Kane! Válečnický kodex!“

„K čertu s kodexem!“ zahřměl. „K čertu s ním!“

„Kane!“

„Proklínám jeho oči! Proklínám jeho duši!“

Kaneův meč se zvedl ještě výš, zatímco rytíř visel pohledem na mně. Cítil jsem v něm velikou bolest, stejnou hořkou trýzeň, jež hryzala mé vlastní srdce. Toužil po životě; my všichni jsme po něm toužili. Jak jsem za těchto okolností mohl dovolit, aby mu byl odňat?

Zvedl jsem svůj meč vysoko tak, aby zachytil paprsky slunce a odrazil je zpátky do Kaneových očí. Chvíli tam stál, oslněn zlatým světlem. Jeho meč se zachvěl. Pak jsme na sebe pohlédli, podlehnuvše volání našich očí, valarijských očí: černých, zářivých a bezedných jako hvězdné hlubiny. Svítily v nich hvězdy a zněla ozvěnou Alfanderryho poslední píseň. Slyšel jsem ji ve svém nitru, a totéž cítil i Kane. A v této chvíli, kdy se otevřelo jeho srdce, se začal upamatovávat na to, kdo ve skutečnosti je, a kým by měl být: tedy zářivou, požehnanou bytostí, radostnou a soucitnou – ne vrahem vyděšených mužů, kteří odhodili zbraně a prosili o milost. Ale on se této světlé bytosti bál víc než kteréhokoli jiného nepřítele. Bylo na mně, abych mu připomněl, že má dost veliké srdce a duši, aby se nemusel bát ničeho na tomto světě – ani toho, co sídlilo pod ním.

„Tak,“ řekl. Náhle zasunul meč do pochvy a oči mu zaplavily slzy. Prošel kolem klečícího rytíře a přistoupil ke mně, dotkl se mého meče, mé ruky, a pak mě plácl po předloktí a zašeptal: „Tak, Vale – tak.“

Otočil se k rytíři zády, protože se na něho nechtěl dívat. Zdálo se, že právě v té chvíli nedokázal snést pohled ani na mě. Knihovníci se rytíře chopili, aby ho odvedli do té části Knihovny, kde byli drženi zajatci, a po celou tu dobu Kane zíral na oblohu, jako by ve světle zářivého poledního slunce, hledal sám sebe.

Třikrát během tohoto dlouhého odpoledne zaútočily armády hraběte Ulanua na hradbu, a třikrát jsme je odrazili, pokaždé s většími obtížemi a zoufalstvím. Kaneův nově nalezený soucit mu nezabránil bojovat jako anděl smrti, a můj meč, jenž mi darovala Paní Nimaiu, rovněž rozséval smrt. Ale všechno naše úsilí – i úsilí Marama, Atary a knihovníků – nestačilo k porážce takové přesily. Ke konci třetího útoku, když už byla většina armády hraběte Ulanua na ústupu od hradeb, jsme utrpěli svou zatím největší ztrátu. Protože jeden z Modrých, který pronikl na úsek hradby, kde stál se svým mečem lord Grayam pokoušející se čelit náhlé krizi, zasáhl lorda ranou své sekery. Sám byl zabit vzápětí, ale čin byl vykonán. Knihovníci položili lorda Grayama za předprseň cimbuří. Lord Grayam si přál, abych k němu přišel já i zbytek naší společnosti. Zatímco vyběhl posel, aby zavolal Mistra Juwaina a Liljanu, klekli jsme si s Kaneem, Maramem a Atarou vedle něj.

„Umírám,“ zasípal, opíraje se o zakrvácenou předprseň. Snažil jsem se nedívat na krvavou ránu, kterou mu způsobila sekera Modrého na břiše. Věděl jsem, že je to zranění, které nedokáže vyléčit ani Mistr Juwain.

Jonatham a Braham začali volat o nosítka, aby mohl být lord Grayam dopraven do nemocnice, ale on rázně zavrtěl hlavou a řekl: „Není čas! Nikdy není dost času! Teď mě, prosím, nechte o samotě se Sarem Valašuem a jeho druhy. Musím s nimi mluvit dřív, než bude skutečně příliš pozdě.“

Jeho rozkaz Jonathama a Brahama příliš nepotěšil, ale protože neměli ve zvyku neposlouchat svého lorda, udělali, co chtěl, a ponechali nás s ním o samotě.

„Příští útok bude poslední,“ řekl nám. „Počkají, až zapadne slunce, aby princ Maram nemohl použít svůj ohnivý kámen, a pak… konec.“

„Ne,“ řekl jsem, poslouchaje krev vybublávající mu z břicha. „Vždycky je naděje.“

„Statečný Valari,“ řekl, vrtě hlavou.

Ve skutečnosti však, pokud nedojde k nějakému zázraku, jsem věděl, že příští útok bude poslední. Knihovníků, kteří ještě stáli na nohou nebo utrpěli jen méně závažné zranění, bylo již velmi málo; příslib porážky se skrýval v otupělosti jejich očí a vyčerpanosti, s níž svírali otupené a krví potřísněné zbraně – stejně jako v trhlinách, jež vytvořily v hradbě nepřátelské střely. Muži v bitvě si zpravidla uvědomují, kdy je bitva prohraná. Nepřítel se už začínal přeskupovat a znovu řadit; a nyní se knihovníci dívali vstříc vlastní zkáze tak odvážně, jak dokázali: bez velkého strachu, ale také beze vší naděje.

A pak z jedné z věží ukázal jeden z knihovníků k západu a vykřikl: „Přicházejí! Vidím vlajky Saradu! Jsme zachráněni!“

Zdálo se, že se zázrak nakonec skutečně stal. Vstal jsem a zadíval se k západu, daleko za armády hraběte Ulanua, daleko za opuštěné domy města a pobořenou vnější hradbu. Tam, snad míli daleko, pochodovalo ke Khaišamu veliké vojsko. Brnění vojáků odrážela paprsky rudnoucího slunce; jejich zástavy se pouhým okem nedaly rozeznat. Hleděl jsem jim vstříc, snaže se spatřit zlaté lvy Saradu na modrém poli. Pak se ale knihovník z jiné věže podíval dalekohledem a oznámil: „Ne, ty zástavy jsou černé a jsou na nich zlatí draci Brahamduru!“

Pak zkontroloval dalekohledem severní i jižní stranu a vykřikl: „S nimi pochodují armády ze Sagaramu a z Hanše! Jsme ztraceni!“

Na všechny, kdo zde stáli, dopadl pocit zkázy, horší než předtím. Hrabě Ulanu poslal pro posily. A ony – s nevyhnutelností smrti – skutečně přišly.

„Sare Valašu!“ zavolal na mě lord Grayam. „Pojďte blíž – nenuťte mě křičet.“

Klekl jsem si vedle něho, abych vyslechl, co mi chce říct. Právě v té chvíli se usmál, protože po schodech na hradbu uviděl vystupovat Mistra Juwaina a Liljanu. Pokynul jim, aby také přistoupili blíž.

„Musíte se zachránit,“ řekl nám. „Musíte uprchnout z města, dokud můžete.“

Smutně jsem zavrtěl hlavou. Khaišam byl nyní obklopený tak neprostupným kruhem oceli, že by se jím neprosekal ani Alkaladur.

„Poslouchejte mě!“ zvolal lord Grayam. „Není to vaše bitva; i když jste v ní bojovali tak statečně a udělali všechno, co jste mohli.“

Pohlédl jsem na Ataru a Kanea, a pak na Marama kousajícího se do rtů, jak se zoufale snažil nepodlehnout znovu strachu. Mistr Juwain a Liljana byli tak unaveni, že sotva dokázali udržet hlavy, aby jim nepadaly vyčerpáním. Za poslední den viděli smrt ve všech podobách, a věděli, že brzy postihne i je.

„Měl jsem vám přikázat, abyste opustili Khaišam už před bojem,“ řekl lord Grayam, jakoby na omluvu. „Ale myslel jsem, že můžeme zvítězit. S vašimi meči, s ohnivým kamenem, o kterém jsem si stejně myslel, že ho princ Maram vlastní…“

Jeho slova přerušila křeč, která mu zkroutila tělo a zkřivila tvář. Pak vydechl: „Ale teď musíte jít.“

„Jít kam?“ zamumlal Maram.

„Do Bílých hor,“ řekl. „Do Argatthy.“

Jméno strašného města zaznělo našim uším stejně příjemně jako dunění válečných bubnů hraběte Ulanua před hradbami.

„Musíte,“ řekl nám, „se pokusit zachránit Kámen světla.“

„Ale, pane,“ řekl jsem, „i kdybychom dokázali prorazit ven, nemůžeme jen tak opustit ty, kteří nám stáli po boku v této bitvě –“

„Věrný Valari,“ řekl, přerušuje mě. Vzhlédl skrze mě na podvečerní oblohu. „Poslouchejte mě. Červený drak je příliš silný. Nalezení Kamene světla je pro Eu jedinou nadějí. Teď to chápu. Chápu… tolik věcí. Jestli zanecháte svého pátrání, pak skutečně zradíte ty, kteří tady s vámi bojovali. Proč jsme bojovali? Kvůli knihám? Ano, ano, samozřejmě, ale co v sobě knihy obsahují? Sen. Nenechte zemřít sen. Jděte do Argatthy. Kvůli mně, kvůli mému synovi a všem, kteří zde padli, jděte. Slíbíte mi to, Sare Valašu?“

Protože ke mně svou žádost vznesl téměř posledním dechem – a protože jsem se domníval, že stejně neexistuje způsob, jak bychom mohli z města uniknout – vzal jsem jeho ruku do své a řekl mu: „Ano, máte mé slovo.“

„Dobře.“ Veškerou silou, jež mu zbývala, sáhl do kapsy svého pláště a vytáhl Falešný gelstei, který jsme předchozího dne našli v Knihovně. Podal mi ho a řekl mi: „Vezměte si ho. Nenechte ho padnout do rukou nepřátel.“

Vzal jsem od něho pohár a uložil si ho do kapsy. Pak lord Grayam zavřel oči, překonávaje další nápor křečí, a vykřikl: „Jonathame! Brahame! Kapitáne Varkame!“

Jonatham a Braham, doprovázeni zachmuřeným šedovlasým rytířem jménem Varkam, přispěchali po hradebním ochozu, připojili se k nám a poklekli u nohou lorda Grayama.

„Jonathame, Brahame,“ řekl lord Grayam. „S tím, co vám nyní musím říct, nesmíte polemizovat. Není na to teď už čas. Všichni vědí o vaší odvaze při záchraně těla mého syna. Teď však po vás musím žádat větší odvahu.“

„Co máme učinit, lorde Knihovníku?“ zeptal se Jonatham, pokládaje ruku na nohu lorda Grayama.

„Musíte dnes večer opustit město. Půjdete –“

„Opustit město? Ale jak? Ne, ne, nemohl bych –“

„Nepřete se se mnou!“ přerušil ho lord Grayam. Rozkašlal se a krev z něj začala vytékat rychleji. „Vy a Braham půjdete do Knihovny. S koňmi, aspoň se dvěma. Vezmete Velký rejstřík. Nemůžeme zachránit knihy, ale měli bychom o nich mít alespoň záznam, abychom je mohli jednoho dne nalézt a zachránit jejich výtisky. Pak půjdete se Sarem Valašuem do kopců. Odtud půjdou oni… tam, kam musí jít. A vy půjdete do Saradu. Na nějaký čas: hrabě Ulanu na něj brzy také zaútočí a dobude ho. Obsadí celou Yarkonu. Musíte proto uprchnout do nějakého kouta Ey, kam Drak ještě nepřišel. Nevím kam. Uprchněte, moji rytíři, a shromažďujte knihy, abyste mohli založit novou Knihovnu.“

Pak si přitiskl ruce k břichu a zasténal. Zachvěl se a vydechl: „Příliš pozdě – příliš pozdě.“

Dunění bubnů za hradbou zaznělo hlasitěji.

Lord Grayam se dlouze nadechl a řekl: „Kapitáne Varkame! Vy budete držet hradby tak dlouho, jak dokážete. Rozumíte?“

„Ano, lorde Knihovníku,“ řekl.

„Vám všem musím říct, jak je mi líto, že jsem se mýlil, že nebylo dost času, a že jsem ve své pýše neviděl –“

„Ach, lorde Grayame,“ řekl Maram, přerušuje ho. On jediný z nás se cítil nucen nadřadit nezbytnost nad dekorum. „Mluvíte o útěku do kopců. Ale jak máme opustit město?“

Lord Grayam zavřel oči, a já jsem cítil, jak klouže do veliké prázdnoty. Pak ale oči náhle otevřel a řekl: „Před dávnými lety dali moji předchůdci vybudovat únikový tunel z Knihovny ke svahům hory Redruth. Toto tajemství znali pouze lordi Knihovníci. Pouze lord Knihovník má klíč.“

Poklepal si slabě na hruď. Uvolnili jsme mu nákrčník a stáhli kroužkovou košili. Tam, zavěšený na řetízku kolem krku, byl velký ocelový klíč.

„Vezměte si ho,“ řekl a vtiskl mi ho do ruky. Když jsem mu sňal řetízek z krku, pokračoval: „V kryptě jsou dveře. Jsou zakryté omítkou, ale…“

Zmocnila se ho další křeč. Celé tělo se mu zkroutilo a z očí mu vyprchal život. Tak lord Grayam zemřel. Jako mnoho mužů odešel na onen svět dřív, než byl skutečně připraven, dřív než si myslel, že je jeho čas zemřít.

„Ach, to je zlé, moc zlé,“ řekl Maram, dotýkaje se hrdla. Pak pohlédl na Ataru, jak se v myšlenkách obrátil od lorda Grayama k aktuálnímu problému. „Teď ty dveře nikdy nenajdeme. Dokážeš nám pomoci ty?“

Atara zavrtěla hlavou právě v okamžiku, kdy Mistr Juwain zatlačil nevidoucí lordovy oči.

Drrum, drrum, drrum, drrum…

„Nu, lord Grayam říkal, že máme jít do krypty, tak co kdybychom šli?“ řekl Maram.

„Ano, ale do které krypty?“ zeptal se Jonatham. „Je tady ta, kam pohřbíváme své přátele. A jedna pod každým z křídel Knihovny.“

Slunce zapadalo a hlídky hlásily, že se armády Brahamduru, Sagaramu a Hanše blíží k vnější hradbě města.

Bylo by samozřejmě beznadějné prohledávat každou kryptu a zkoumat jejich stěny, abychom skryté dveře našli. A tak Liljana z náhlé inspirace vytáhla svůj modrý gelstei a položila ruku na hlavu lorda Grayama. Dotyk trval jen pár okamžiků, ale stačil, aby dosáhla do té země ledu a naprostého chladu – a aby jí dotyk posledního záblesku mysli lorda Grayama zmrazil duši. Náhle obrátila oči v sloup, a já jsem se lekl, že se připojí k lordu Grayamovi na věčnosti. Vzápětí se ale otřásla a ruku odtrhla.

„Ach, Vale – nikdy jsem nevěděla,“ zašeptala.

„Statečná žena,“ řekl jsem a vzal její studenou ruku do své. Usmál jsem se a tiše dodal: „Bláznivá žena.“

Maram si olízl rty, pohlédl na Liljanu a zeptal se: „Viděla jste něco?“

„Viděla jsem, kde jsou ty dveře,“ vydechla náhle Liljana. „Jsou v hlavní kryptě. Myslím, že je najdu.“

Vstal jsem tedy, a moji přátelé učinili totéž. Kapitánu Varkamovi, hledícímu na nás se zvláštním výrazem, jsem řekl: „Zdá se, že pro nás nakonec cesta ven přeci jen existuje. A přesto –“

„Jděte!“ řekl mi s velkou naléhavostí. „Byl to poslední rozkaz lorda Knihovníka, a ten musí být splněn.“

Nařídil, aby tělo lorda Grayama položili na nosítka, a pak mi řekl: „Šťastnou cestu, Sare Valašu. Nechť vždy kráčíte ve světle Jediného.“

Pak mi rychle stiskl ruku, a otočil se, aby dohlédl na poslední obranu Knihovny.

Poslali jsme pro své koně a odvedli je do Knihovny. Khaišamští muži a ženy se na nás nevěřícně dívali, zatímco okovaná kopyta koní klapala dlouhými sály. Brzy se rozneslo, že jsme našli cestu, jak z této rozlehlé budovy uniknout – i z města samotného. Nejdříve chtěli mnozí jít s námi, ale když vešlo ve známost, že míříme do hor na východě, jejich strach zůstat ve městě přehlušily ještě větší obavy, protože tam ležela země lidožroutských Ledových obrů, odkud se nikdo nikdy nevrátil.

„Co se s nimi stane?“ zeptal se Maram, když jsme začali sestupovat po širokých schodech vedoucích do krypty. Ačkoli s námi nikdo jít nechtěl, všichni jsme se cítili jaksi vinni, že je tu necháváme.

„Pravděpodobně budou zabiti nebo zotročeni,“ řekl Kane studeným hlasem. „Tak, někteří z nich budou pravděpodobně žít déle než my.“

V šeru krypty jsme se setkali s Jonathamem a Brahamem. Měli s sebou čtyři koně, se sedlovými brašnami naplněnými osmdesáti čtyřmi tlustými svazky Velkého rejstříku. Pro koně to byl těžký náklad, ale ne tak těžký jako břemeno, které museli nést oni sami.

Liljana určila místo ve východní zdi krypty. Vytáhli jsme perlíky, které nám knihovníci dali, a rozbili plášť omítky skrývající dveře. Tvořila je silná ocelová deska nedotčená rzí a stále se matně lesknoucí navzdory běhu staletí. S pomocí trošky oleje v zámku je klíč lorda Knihovníka odemkl. Před námi ústil tunel dost široký, aby jím projela kára – a dost temný, aby nám do srdcí zanesl semena pochybností.

Naše cesta tunelem připomínala noční můru. Jakmile se za námi zavřely dveře – ocelový plát, který by muži hraběte Ulanua museli vyvracet z veřejí celý den – zdálo se, že nás pohltila sama země. Pochodně, jež jsme nesli, plnily zatuchlý vzduch mastným kouřem a dusily nás; červený pískovec, v němž byl tunel vylámán, vypadal jako potřísněný krví všech, kteří zemřeli na hradbách Knihovny. Koně se do této vlhké, ošklivě páchnoucí temnoty báli vstoupit. Altaru se dvakrát začal plašit a zapřel se jako mula, kterou nedonutí k pohybu žádné hrozby. Musel jsem mu pošeptat, že nás čeká lepší místo, a už brzy bude znovu dýchat čerstvý vzduch. Myslím, že pouze jeho láska ke mně ho přiměla se dát do pohybu a vést za sebou ostatní koně.

Šli jsme dost dlouho. Tunel se kroutil jako červ, doprava a doleva. V jeho černé prázdnotě zněla ozvěna našich kroků i našeho zoufalství. Měl jsem pocit, že cítím duše všech mrtvých uložených v kryptě, nejvíc ze všech Alfanderryho, jak se toulají tímto nekonečným tunelem. Pouze poslední přání lorda Grayama mě pohánělo dál.

Konečně začal tunel stoupat, a po chvíli jsme došli k dalším dveřím, stejným jako ty první. Zdálo se, že nám cesta trvala hodiny, ale muselo to být mnohem méně. Dveře se otevřely do mnohem většího prostoru, jenž kdysi býval šachtou dolu. Nyní, jak jsem usoudil podle silného živočišného pachu ulpívajícího na skalách, sloužil zřejmě jako brloh medvěda. Když si Maram uvědomil, že jsme tak blízko jednomu z jeho chlupatých kamarádů, začal nervózně zpívat, aby byl medvěd před námi včas varován a utekl, místo aby na nás zaútočil. Zdálo se ale, že medvěd není doma. Vyšli jsme z dolu nikým neobtěžováni.

Konečně jsme stanuli na svahu hory Redruth pod prvními hvězdami té noci. Vzduch byl chladný a z města se sem nesl hluk a křik. Ve světle měsíce jsme odtud viděli celý Khaišam jako na dlani. Knihovna, tyčící se na nejvyšším kopci Khaišamu jako obrovský krystal soli, byla obklopena tisíci malých světel, což musely být pochodně. Mnoho jich také plápolalo na hřebenu vnitřní hradby, podle čehož jsem poznal, že padla. Knihovníci nepochybně vedli svůj poslední boj u obrovských vrat Knihovny. Uvažoval jsem, jak dlouho odolají zápalným šípům a bořicím beranům.

„Měli byste už jít,“ řekl jsem Jonathamovi. Stál s Brahamem u jejich koní a shlížel na své dobyté město. Ukázal jsem na jih, směrem k Saradu. „Nebude trvat dlouho, než náš útěk objeví. Hrabě Ulanu určitě vyšle pronásledovatele.“

„Jestli to udělají, zemřou,“ řekl Jonatham s chmurnou jistotou. „Stejně jako my všichni. Vstoupili jsme zde do země Ledových obrů, a ti nás pravděpodobně najdou dřív než muži hraběte Ulanua.“

„Snad,“ řekl jsem. „Ale vždycky je naděje.“

„Ne, vždycky ne,“ řekl Jonatham a vzal mě za ruku. „Ale posiluje mě, že to říkáte. Budete mi chybět, Sare Valašu.“

„Šťastnou cestu, Jonathame,“ řekl jsem mu. „Nechť vždy kráčíte ve světle Jediného.“

Pak jsem si podal ruku s Brahamem, stejně jako moji přátelé. Dívali jsme se, jak vedou své koně po svahu hory, dokud se jejich obrysy nerozplynuly v temnotě.

Stál jsem na skalnatém svahu s rukou na Altaruově šíji, pokoušeje se uklidnit jeho zjitřené nervy před cestou, již jsme ještě museli vykonat. Maram stál vedle mě u Iola, stejně jako Atara a Liljana se svými koňmi, a také Mistr Juwain s Kaneem.

„Ach, co máme dělat!“ řekl Maram, dívaje se na město.

„Existuje jen jedna věc, kterou musíme udělat,“ řekl jsem.

Maram na mě pohlédl s hrůzou ve tváři. „Ale, Vale, přece nemůžeš myslet vážně, že –“

„Dal jsem lordu Grayamovi své slovo,“ řekl jsem mu.

„Ale nemůžeš si přece myslet, že takové slovo dodržíš!“

Dokážu je dodržet? uvažoval jsem. Také jsem se díval na Khaišam. Tisíce pochodní se nyní kolem Knihovny uzavřely jako ohnivý kruh.

„Své slovo,“ řekl jsem Maramovi a ostatním, „jsem dal já lordu Grayamovi. Nezavazuje tedy nikoho z vás.“

„Ale určitě nezavazuje ani tebe,“ řekl mi Mistr Juwain. „Nemůžeš slibovat, že uděláš nemožné.“

Atara dlouho mlčela, dívajíc se rovněž na Khaišam – a ještě mnohem dál. A pak promluvila s jasnou, chladnou logikou, jež byla jednou z jejích předností: „Když nepojedeme na východ, kam jinam?“

Jak poukázala, vrátit se na západ přes Yarkonu jsme nemohli. Na jihu ležel Sarad, který brzy padne stejně jako Khaišam, a za ním smrtící Červená poušť. A na severu, za Bílými horami, zamořenými v těch končinách kmeny Modrých, bychom přišli do nejhustěji zalesněné části Vardaloonu, kde se mohla skrývat monstra ještě horší než Meliadus.

„Musíme tedy jít na východ,“ řekl jsem. „Do Argatthy, najít Kámen světla.“

„Ale my přece nevíme, jestli tam vůbec je!“ vykřikl Maram. „Co když byl deník Mistra Aluina podvrh? Co když byl šílený on, tak jako si to myslel o muži, který tvrdil, že je Sartan Odinan?“

Díval jsem se na planoucí pochodně a snažil se si představit neviditelný pohár střežený draky a ukrytý na nejtemnějším z míst – posledním místě na zemi, kam bych si přál jít. Pak jsem vytáhl Alkaladur a namířil ho k východu. Jeho čepel zaplála stříbrným světlem, nejjasnějším, jaké jsem zatím viděl.

„Je tam,“ řekl jsem s jistotou. „Je stále tam.“

Mistr Juwain mi položil ruku na paži. „Vale,“ řekl, „hrozí nám veliké nebezpečí. Nebezpečí, že zatoužíme po Kameni světla jako Sartan a zešílíme z toho. Možná by bylo nejlepší nechat Kámen světla tam, kde je. Možná nebude nalezen nikdy.“

„Ne,“ řekl jsem. „Bude nalezen – někým. A brzy. Ten čas nastal, pane. Sám jste to říkal.“

Mistr Juwain zmlkl a vzhlédl ke hvězdám, kde Ieldra vyléval na zem jejich esenci v nebeském vyzařování Zlatého pásu.

„Sedm bratrů a sester země,“ řekl jsem, cituje Ayondelino proroctví, „se sedmi kameny se vypraví do temnoty a –“

„A to je právě to!“ skočil mi do řeči Maram. „Když je Alfanderry mrtev, je nás jen šest. A máme jen šest gelstei. Jak máme najít sedmý v pustinách, které leží mezi Khaišamem a Argatthou?“

Přitiskl jsem si ruku na srdce a řekl: „Mýlíš se, Marame. Alfanderry je stále s námi, tady, v každém z nás. A pokud jde o sedmý gelstei, kdo ví, co najdeme v těch horách?“

„Máš zvláštní způsob, jak vykládat proroctví, můj příteli.“

Chmurně jsem se usmál a řekl: „Na jedné části proroctví se určitě shodneme oba: že když půjdeme do Argatthy, bude to znamenat cestu do samotného srdce temnoty.“

Tiché zoufalství, jež na Marama padlo, mi prozradilo, že souhlasí veškerou svou strachem rozechvělou bytostí.

Ze všech mých přátel se jen Kane zdál vyhlídkou na toto zoufalé dobrodružství potěšený. Vyzařovala z něho nenávist a šílenství. „Kdysi do Argatthy vstoupil Kalkameš, a tak bychom to mohli dokázat i my,“ řekl s divokým výrazem v očích.

„Ale to je šílenství!“ zvolal Maram. „Určitě to vidíte sám!“

„Ha – jak se to vezme. Morjin bude dál hledat Kámen světla ve všech ostatních zemích s výjimkou Sakai. Bude tam hledat i nás, ech? Ani ve snu ho nenapadne, že bychom byli tak hloupí a pokusili se vstoupit do Argatthy.“

„Jsme tak hloupí?“ zeptal se Maram.

Liljana ho povzbudivě poplácala po ruce a řekla: „Bylo by pošetilé se pokoušet o nemožné. Ale je to skutečně nemožné?“

Všichni jsme pohlédli na Ataru shlížející na Khaišam. A ta, tichým hlasem, jenž ve mně vzbudil hrůzu, řekla: „Ne, nemožné to není – ale téměř nemožné.“

V oknech západního křídla Knihovny se objevily plameny. Myslel jsem na všechny knihovníky, kteří zemřeli při její obraně, a na ty tisíce mužů, žen a dětí, které v ní našly útočiště. Myslel jsem na svého otce a matku, na své bratry a všechny své krajany ve vzdáleném Meši – a na Lokilanie a Paní Nimaiu, a dokonce i na chamtivého a občas šlechetného kapitána Kharalda. A samozřejmě na Alfanderryho. Věděl jsem, že i kdyby existovala naděje pouze jedna ku deseti tisícům na záchranu Kamene světla z Argatthy, je třeba to riziko podstoupit. Bušení mého srdce toto strašné rozhodnutí potvrzovalo. Přichází čas, kdy život, který člověk není ochoten riskovat z lásky k ostatním, už nestojí za to žít.

„Půjdu do Argatthy,“ řekl jsem. „Kdo půjde se mnou?“

Nyní se objevily plameny i v oknech ostatních křídel Knihovny. Když začalo být jasné, že vojáci hraběte Ulanua Knihovnu zapálili, Maram vykřikl: „Ty knihy! Všichni, co byli uvnitř! Jak to mohli udělat? Jak, Vale, jak?“

Padl mi s pláčem do náručí, křečovitě svíraje prsty články mého brnění ve snaze nepropadnout naprostému zoufalství. Přinutil jsem se stát pevně jako zeď, protože bych byl jinak také padl – a už nikdy znovu nevstal.

„Ach ne,“ řekla Liljana, dívajíc se na hořící Knihovnu, „to nemůže být pravda!“

Objala Ataru, vzlykající nyní hořce a tiše, tisknouc tvář k Liljanině hrudi.

„Neměl jsem nikdy použít svůj ohnivý kámen,“ řekl chraptivě Maram. „Je to moje vina. Přísahám, že už nikdy znovu neobrátím oheň proti lidem.“

Mistr Juwain si tiskl obě ruce k hlavě, zíraje taktéž strnule na hrůzu pod námi. Zdál se neschopný se pohnout, neschopný promluvit.

„Tak,“ řekl Kane a v očích mu probleskovala temná světla smrti.

Když požár zachvátil miliony knih, které knihovníci shromažďovali stovky let, vyrazil vysoko do vzduchu veliký sloup plamenů. Zdálo se, že nese výkřiky odsouzených a umírajících vzhůru k nebesům. Cítil jsem hořkosladkou chuť smrti, jež mnou pronikla jako oceán vroucího kiraxu. Zachvátil mě oheň. Hořel jako světlo hvězd v mém srdci, rukou i očích.

„Tak,“ řekl Kane, když jsem se k němu otočil. „Já s tebou do Argatthy půjdu.“

Krátce jsem se mu uklonil a podali jsme si ruce. Pak jsem pohlédl na Mistra Juwaina, který řekl: „Já půjdu také.“

„Já také,“ řekla Liljana, hledíc na mě s bázní.

„I já,“ řekla Atara tiše. Její oči nalezly mé; byla v nich planoucí jistota, že by nikdy neopustila místo po mém boku.

Maram se ode mě konečně odtáhl a přinutil se přestat vzlykat. V jeho očích jsem viděl odraz plamenů Knihovny – a ještě něco jiného.

„I já,“ řekl, „bych chtěl jít s vámi, jen kdybych –“

Náhle zmlkl a zhluboka se nadechl. Několik dlouhých okamžiků se na mě mlčky díval. Pak se napřímil jako král a pohodil hlavou.

„Půjdu s tebou,“ řekl mi pevně. „Budu tě následovat až do samotného pekla, Vale, kam taky nepochybně jdeme.“

Podali jsme si ruce, abychom slib zpečetili, a srdce nám bila jako jedno jediné.

Pak jsme se všichni otočili, abychom sledovali konečnou zkázu Knihovny. Nebylo třeba dalších slov ani modliteb. Oheň živený tolika knihami a těly šlehal vysoko k obloze a zdálo se, že naplňuje celý svět.

11

A tak jsme ještě téže noci pokračovali dál do hor. Obrátili jsme koně k východu a pustili se vzhůru po skalnatých svazích hory Redruth. Nevedla nás žádná cesta, jen záře mého meče a třpyt hvězd. Tyto bílé body se nyní zdály mnohem větší. Jasná Solaru v souhvězdí Labutě mi dodávala naději, stejně jako zářivý shluk hvězd nazývaný Jiskřící schody. Připomínaly mi, že existují lepší místa stvořená Jediným, kde lidé nezabíjejí jeden druhého ocelí a plamenem.

A

A

Jak se noc prohlubovala, ochladilo se, a já jsem se zahalil do pláště, který mi vyrobila matka z jehněčí vlny a vyšila ho stříbrem. Zahřál mě, stejně jako zahřály jejich pláště i mé společníky. Ale Kaneovi to ke spokojenosti nestačilo. Jeho oči pronikaly temnotou před námi, zkoumajíce duchovité bílé obrysy velkých hor zvedajících se na východě. A pak mrzutě řekl: „Zanedlouho budeme potřebovat teplejší oblečení, než je tohle.“

„Ale je přece pořád léto,“ řekl Maram, jedoucí nedaleko.

„Hlouběji v horách je už podzim,“ prohlásil Kane, ukazuje vpřed. „A ve vysokých horách je zima. Tam je stále zima.“

Jeho slova jako by zesílila pocit chladu, což nás přivedlo zpátky k úvahám o četných nebezpečích číhajících všude kolem nás. Pronásledování vojáky hraběte Ulanua bylo nejmenším z nich. I když jsme pozorně naslouchali, jestli neuslyšíme dusot kopyt válečníků ženoucích se za námi, bylo nanejvýš pravděpodobné, že nevyrazí dřív než ráno, až bude na pronásledování dost světla. Větší nebezpečí pro nás v dané chvíli představovala možnost, že bychom ve tmě zabloudili a spadli z nějakého útesu, nebo že by si některý z koní na nejistém terénu zlomil nohu a my bychom ho museli z milosti dorazit. Určitě zde žili i medvědi, které si Maram ve své barvité fantazii představoval číhající za každým stromem. A všichni jsme se také rozhlíželi po siluetách těch strašných Ledových obrů, čekajících na nás možná už za příštím hřebenem, možná až za tím dalším.

Celou noc jsme však nespatřili žádné známky po těchto strašlivých stvořeních. Neviděli jsme ani vířící tvar Plamínka, což nás všechny rozesmutnilo, třebaže ne tolik jako smrt Alfanderryho. Maram předpokládal, že Plamínek měl na rozdíl od nás dost rozumu na to, aby nevstupoval do země střežené medvědy a lidožroutskými obry. Já jsem přemýšlel, jestli ho všechno to zlo, k němuž došlo v Khaišamu, prostě nezahnalo. Už jsem se za něj chystal odříkat rekviem, když se těsně před úsvitem náhle objevil. Jakmile na východě zazářila Jitřenka, zjevil se v divoké záři, jež mi připomněla jiskry stoupající z hořící Knihovny. Považoval jsem to za jeho způsob rekviem – nebo aspoň vzpomínku na ty, kteří té noci zemřeli.

„Plamínku, můj malý příteli!“ vykřikl Maram, když ho uviděl vířit v šedi svítání. „Ty ses k nám vrátil!“

„Možná byl s námi pořád, jenom jsme ho neviděli,“ řekla Atara.

Liljana řekla, naklánějíc se na svém koni: „Je to zvláštní, ne, že ho Alfanderry spatřil těsně předtím, než zemřel?“

Podívali jsme se užasle jeden na druhého; svět byl plný záhad.

„Ach, jsem unavený,“ zívl Maram. „Příliš unavený na to, abych teď přemýšlel o takových věcech. Myslím, že bych si měl raději lehnout, dřív než padnu.“

Vyčerpaní jsme byli všichni. Měli jsme za sebou dvě probdělé noci; nikdo z nás, snad s výjimkou Kanea, by nedokázal přečkat další den bez alespoň několika hodin odpočinku. Celé tělo mě bolelo následkem podlitin, které jsem utrpěl v boji. Nejvíc bolelo rameno, do něhož mě zasáhla sekera Modrého. V chladu noci a kvůli nevyhnutelnému ztuhnutí svalů mě rameno rozbolelo tak, že mi Mistr Juwain musel vyrobit improvizovanou pásku, aby nadlehčovala váhu ruky. A přesto to nebylo nic proti bolesti, již jsem cítil v srdci, kdykoli jsem pomyslel na Alfanderryho visícího na kříži, a všechny knihovníky, kteří zemřeli před mýma očima. Já i všichni moji přátelé jsme toužili se těchto chmurných vidin zbavit.

A tak jsme si našli chráněné místo mezi dvěma skalními hřebeny a rozložili si zde své spací kožešiny ke krátkému odpočinku. Kane trval na tom, že zůstane vzhůru, aby nás ohlídal, a nikdo z nás proti tomu nijak zvlášť neprotestoval. Usnul jsem, trápen vidinami ohně a strašným nářkem. A nebyl to Morjin, kdo na mě tyto sny seslal, jen démoni války, kteří si probojovali cestu do mé mysli.

Vzbudili jsme se pod jasným sluncem, zářícím nad ledovými horami zvedajícími se před námi. Zatímco Liljana připravovala snídani, uspořádali jsme rychlou poradu a dospěli k závěru, že jsme pronásledovatelům, jež za námi hrabě Ulanu vyslal, patrně unikli – pokud za námi vůbec někoho poslal. Kane podotkl, že Knihovna byla možná zapálena dřív, než vůbec dokázali objevit naši únikovou trasu přes kryptu, a Atara s ním souhlasila. Řekla, že zřícené trosky Knihovny možná navěky zakryly vstup do únikového tunelu a k ocelovým dveřím, jež ho uzavíraly.

„Hrabě Ulanu si nejspíš myslí, že jsme mrtví,“ řekla nám Atara. „A pravděpodobně stráví spoustu času hledáním našich těl v troskách – a našich gelstei.“

„No, tak to by bylo skvělé!“ řekl Maram. „Možná se štěstí konečně přiklání na naši stranu.“

Atara neřekla nic, jen se podívala na veliké hory před námi. Všichni jsme věděl, že k tomu, abychom je přešli, budeme potřebovat víc než pouhé štěstí.

Vzduch naplnila vůně ovesné kaše. Liljana ji míchala v kotlíku dlouhou dřevěnou lžící. Pohled na její tvář mi napověděl, že ještě stále truchlí nad tím, že musela při našem útěku Yarkonou odhodit své kuchyňské vybavení. Také ji trápilo, že jsme neměli čas shromáždit dostatečné zásoby na cestu.

„Pokud budeme šetřit, máme dost jídla na necelý měsíc,“ řekla nám, když jsme se usadili kolem ohně ke snídani. „Jak daleko je odtud do Argatthy?“

„Jestli mají pravdu ty staré mapy, tak dvě stě padesát mil, vzdušnou čarou,“ řekl Mistr Juwain. Pak mu tvář rozbrázdily ustarané vrásky a pohladil si holou hlavu. O Sakai toho nikdo příliš nevěděl, ani tvůrci těchto map.

„Takže,“ shrnul optimisticky Maram, „z toho plyne, že stačí denně urazit osm nebo devět mil.“

„Tak,“ řekl suše Kane, „ale my nepojedeme vzdušnou čarou. A v těch zatracených horách budeme rádi, když urazíme i těch osm mil za den.“

Když nám Liljana nalila naši poslední kávu, jejíž sladká vůně se rozšířila vzduchem, začali jsme diskutovat o trase naší cesty do Sakai. Zneklidňovalo nás, že jsme o zemi, jíž jsme chtěli projít, věděli tak málo. Podle Mistra Juwaina byla Sakai rozlehlou náhorní planinou, obklopenou ze všech stran horskými pásmy. Řekl také, že Bílé hory se zvedají z rovin Eanny jako obrovitý val a táhnou se tisíc mil k severovýchodu jako jakási páteř Ey. Někde na východ od nás se Bílé hory rozdělovaly na dva veliké horské hřbety, Yorgos na jihu, a na severu Nagaršath, což byl údajně nejvyšší horský hřbet na světě. Sakai leželo mezi těmito dvěma hřbety. Mistr Juwain se domníval, že tuto plošinu možná přetínají severní a jižní výběžky těchto horských pásem, ale nebyl si tím jist.

„No, ale aspoň víme, že Skartaru leží na nejsevernějším okraji Nagaršathu,“ řekl. „A je známo, že z Černých hor je už vidět do Wendruše.“

„Pak bychom se měli držet hřbetu Nagaršathu,“ řekl jsem. Pohlédl jsem na svůj meč, který ukazoval k východu, a poněkud jižně – přesně tam, kde jsem si představoval, že leží Nagaršath.

„No jistě, měli bychom tím směrem jít,“ zabručel souhlasně Kane, „ale jak? Ten hřeben přejít nedokážeme. Ty hory jsou neprůchodné. Zbývá cesta přes náhorní plošinu. Jenže tam určitě narazíme na Morjinovy lidi – nebo oni na nás.“

„Jakou jinou volbu ale máme?“ zeptala se Liljana.

„Nejspíš žádnou,“ zamručel Kane.

Všichni jsme se zadívali na Ataru, ale ta zavrtěla hlavou a řekla: „Ani já žádnou nevidím.“

Mlčky jsme se dívali na hory kolem sebe. Maram se ohlížel, protože se stále obával pronásledování. Já jsem hleděl dopředu na veliké bílé štíty, zvedající se jako obrovité cimbuří přímo před námi.

„Jak je to daleko,“ zeptal jsem se Mistra Juwaina, „než dorazíme na místo, kde se ty dva hřbety rozdělují a začíná náhorní plošina?“

„To nevím jistě,“ řekl. „Šedesát mil. Možná sedmdesát.“

Sevřelo se mi hrdlo. Sedmdesát mil v horách jako tyto mi připadalo jako sedmdesát tisíc. Abych ukázal odvahu, již jsem ani zdaleka necítil, ukázal jsem svým mečem k východu, přímo do srdce pohoří, a řekl: „Budeme zkrátka muset přejít přímo přes ně.“

„Ha, tak přímo?“ Kane se zachechtal a plácl mě po rameni. „Když to říkáš – a ty jsi člověk z hor.“

Zasmál jsem se s ním. Maram poznamenal, že jediná cesta před námi vede přímo do pekel.

Ten den byl jeden z nejtěžších na naší cestě. Bez jakékoli mapy nebo cesty, jíž bychom se mohli držet, jsme postupovali přes skalnaté hřebeny, což vyžadovalo o trochu víc než jen pouhou intuici. Dvakrát jsme se dostali do slepé uličky a museli se vrátit, abychom našli jinou cestu. Bylo vyčerpávající vést koně po svahu posetém balvany a sutí; a ještě víc deprimující bylo vracet se zase zpátky dolů a hledat jinou cestu. Ačkoli hory kolem nás nabízely spoustu krásných scenerií, byli jsme toho večera příliš unavení na to, abychom je ocenili. V plicích nás řezal řídký vzduch a Mistr Juwain si stěžoval na tupou bolest hlavy. Ochladilo se – a ten slabý mrazivý závan blížící se noci byl pouze příslibem ledu a nepříjemností, které nás teprve čekaly .

Tak jsme se tři dny probíjeli k východu. Počasí nám většinou přálo, a vzduch byl tak řídký a suchý, že se zdálo nemožné, že by se v něm mohla udržet nějaká vlhkost. Jenže pak, třetího dne k večeru, se objevily tmavé mraky a několik hodin na nás padal mrznoucí déšť. Řezal nás do očí a mrazil nám rty, pokrývaje skály lesknoucí se glazurou ledu, což velmi znesnadnilo chůzi lidem i zvířatům. Protože jsme před tímto utrpením nedokázali najít žádný úkryt, posadili jsme se, zahaleni do svých plášťů, a čekali, až déšť skončí. Stalo se tak ale až v noci, a protože jsme už nemohli jít dál s alespoň minimální mírou bezpečí, byli jsme nuceni strávit noc vysoko v sedle mezi dvěma velikými horami. Maram se pokusil ocílkou a křemenem rozdělat oheň ze dřeva, jež se nám v této pustině podařilo najít.

„Je mi zima; jsem mokrý a unavený,“ postěžoval si, když vykřesával jiskry do troudu. Otřásl se a řekl: „Ach, ne, pravda je, že je mi veliká zima.“

Zatímco Atara a Kane sbírali sníh na vaření a Liljana čekala, až se bude moci ujmout své role kuchařky, přistoupil jsem k Maramovi a položil mu ruku na šíji, abych mu namasíroval unavené svaly. Něco z ohně, který mě udržoval na nohou, muselo přejít i do něho, protože vzdychl a řekl: „Ach, to je dobré, to je moc dobré – děkuji ti, Vale.“

Malý plamínek olízl větvičky, jež si Maram připravil, a rychle se rozrostl ve slušný oheň.

„Ach,“ řekl s úlevou, když ho zalilo náhlé teplo. „Ty jsi v bitvě utrpěl víc ran než já. A tak bych měl spíš já masírovat tebe.“

Cítil jsem v šíji bolest, jako by mi ji někdo přerazil palicí. Ale řekl jsem: „Tebe zasáhly dva šípy, když jsi nás zachraňoval. Zachoval ses statečně.“

„Viď?“ řekl. Opatrně si pohladil půlky hýždí, kam se mu šípy zaryly. „Ale přece jen ti dlužím masáž.“

„Tak dobře,“ usmál jsem se na něho. I on se usmál, šťastný, že mi může tento malý závazek splatit.

O hodinu později jsme se shromáždili kolem ohně a snědli trochu vařeného soleného vepřového a vojenských sucharů. Mistr Juwain nám uvařil čaj a nalil nám ho do šálků, o něž jsme si pak hřáli ruce. Byl čas na písničku, ale nikdo z nás neměl do zpěvu chuť. Vytáhl jsem tedy svou flétnu a zahrál melodii, již mě naučila matka. Nebyla jako hudba, jakou nám hrával Alfanderry, ale i tak zněla láskou a nadějí.

„Ach, to je moc, moc hezké,“ řekl Maram, drže nad ohněm svůj plášť, aby si ho trochu usušil. „Podívej se, Plamínek na tvou písničku tančí!“

Skutečně, Plamínek vířil na pozadí hvězdné oblohy v dlouhých, třpytivých spirálách, a jeho piruety opravdu připomínaly tanec. Všichni jsme z jeho přítomnosti nabyli nové odvahy. Mistr Juwain na něj ukázal a řekl: „Začínám si myslet, že je on možná tím sedmým, o němž se mluví v Ayondelině proroctví.“

S touto zvláštní myšlenkou jsem se toho večera ukládal ke spánku na studenou zem. Přiměla mě znovu si jasně vybavit Alfanderryho smrt, a zoufalství, které pak zachvátilo mé srdce. A touto temnou branou za mnou přišel Morjin, poslav do mých snů vlkodlaka, který vypadal jako Alfanderry a čenichal v temných stínech po pachu mé krve. Tento démon zuřivě vyl, aby mi ukázal další z mých smrtí; pak začal sladce zpívat, abych se k němu připojil v zemi, odkud není návratu, pokoušeje se mě zabít hrůzou z toho, co mě očekávalo. Ale té noci jsem měl spojence, kteří nade mnou bděli a střežili mou duši.

Plamínek nade mnou vířil jako rej hvězd odvracejících zlo. V hlubokých zemských proudech jsem cítil lásku své matky, jenž mě zahalovala jako teplý a neproniknutelný plášť. V mém nitru svítil meč udatnosti, jež mi daroval otec, a má ruka spočívala na jílci meče Alkaladuru, který zesiloval oheň mého bytí, a tím schopnost démona zahnat. Prosekal jsem se černým dýmem království nočních můr na čistý vzduch zářící hvězdami. Probudil jsem se pokrytý potem a třesoucí se, ale jinou škodu jsem neutrpěl.

Otevřel jsem oči a uviděl Ataru, jak sedí vedle mě a drží mě za ruku. Bylo těsně po půlnoci, čas její hlídky. Na druhé straně spali na svých kožešinách Maram, Liljana a Mistr Juwain. Kane, zlehka oddechující se zavřenýma očima, pravděpodobně také spal, ale u něho člověk nikdy nevěděl.

„Máš čím dál temnější sny, že?“ řekla Atara tiše.

„Ne… temnější,“ řekl jsem, lapaje po dechu. Posadil jsem se a pohlédl jí do očí. „Ale jsou horší – Pán lží se pokouší překroutit lásku k příteli v nenávist.“

Sevřela mi ruku v dlani, zatímco ve druhé ruce držela svou věšteckou kouli. Pochopil jsem, že se do krystalu dívala, když jsem křičel ze spaní.

„On tě vidí, že?“ zeptala se.

„Svým způsobem,“ řekl jsem. „Ale je to spíš, jako kdyby ve mně dokázal ucítit ten kirax. Ať mu hrabě Ulanu o naší smrti hlásil cokoli, on ví, že jsem stále naživu.“

„Stále tě tedy hledá?“

„Ano, hledá – ale nenachází. Ne tak, jak by chtěl.“

„Nesmí tě najít,“ řekla mi s tichou naléhavostí.

„Čas je na jeho straně,“ řekl jsem jí. „Říká se, že Pán lží nikdy nespí.“

„Nemluv tak. Nesmíš říkat takové věci.“

Měla samozřejmě pravdu. Předvídat vlastní porážku znamená s jistotou ji přivolávat.

Když mluvila o Morjinovi, zachvěl se jí hlas, a pohladila mě ještě něžněji. Ukázal jsem na kouli gelstei, již si tiskla k hrudi, a zeptal se: „Tys ho tedy viděla? Ve svém krystalu?“

„Viděla jsem mnoho věcí,“ odpověděla vyhýbavě.

Čekal jsem, že mi řekne víc, ale ponořila se do hlubokého mlčení.

„Řekni mi to, Ataro,“ zašeptal jsem.

Zavrtěla hlavou a šeptem odpověděla: „Ty nejsi jako Mistr Juwain. Nemusíš vědět všechno.“

„Ne, všechno ne,“ přisvědčil jsem.

Maram, hlasitě chrápající na druhé straně ohně, se ve spánku otočil, a Liljana si těsněji přitáhla plášť. Pochopil jsem, že se je Atara obává probudit, a nepřekvapilo mě proto, když vstala, vzala mě za ruku a odvedla pár desítek yardů od tábora.

„Je pro mě těžké ti to říct, nechápeš?“ řekla tiše.

„Je to tedy tak zlé? Horší než to, co jsem už viděl?“

Řekl jsem jí o tisíci smrtí, jimiž jsem umíral ve svých snech. To ji zasáhlo, jako bych vstrčil prst do otevřené rány.

„Cos viděla?“ zeptal jsem se jí.

Celé tělo se jí otřáslo, jako by čelila náhlému náporu nočního chladu.

„Řekni mi to, prosím,“ řekl jsem, tiskna ji k sobě.

„Ne, to nemohu, nesmím,“ zašeptala.

A pak mě líbala na ruce i oči, dotýkala se jizvy na mém čele, pevně mě svírala – a pak klesla na kolena, objala mi nohy a rozplakala se.

„Ataro, Ataro,“ opakoval jsem a hladil jí vlasy.

O chvíli později, když její hoře ochladil noční vítr, dokázala opět vstát a podívat se na mě. A pak mi řekla: „Skoro pokaždé, když vidím Morjina, vidím i tebe. Vidím tvou smrt.“

Vítr vanoucí z ledových štítů mě náhle zamrazil až v kostech. Chmurně jsem se na ni usmál a zeptal se: „Říkáš skoro pokaždé?“

„Skoro, ano,“ řekla. „Existují i jiné větve, chápeš, tak málo jiných větví tvého života.“

„Tak mi o nich pověz.“

Zhluboka se nadechla a řekla: „Viděla jsem tě před Morjinem klečet – a žít.“

„K tomu nikdy nedojde.“

„Viděla jsem tě také odvrátit se od Argatthy. A odejít od ní někam daleko. Se mnou, Vale. Ukrývat se.“

„To se taky nemůže stát,“ řekl jsem tiše.

„Já vím,“ zašeptala skrze slzy. „Ale chci, aby se to stalo.“

Pevně jsem ji sevřel tak, až jsem ucítil její bušící srdce. Zašeptal jsem jí do ucha: „Musí existovat cesta. Musím věřit, že vždycky nějaká existuje.“

„Ale co když ne?“

Světlo hvězd, odrážející se od sněhu, dostačovalo k tomu, abych spatřil hrůzu v jejích očích. A řekl jsem: „Jestli jsi viděla moji smrt v Argatthě, měla bys mi to říct. Tak bych proti ní mohl bojovat a určit si svůj osud sám.“

„Ty nechápeš,“ řekla, vrtíc hlavou.

Řekla mi něco o svém daru. Pokusila se mi vysvětlit, že vidiny věštců připomínají větve vyrůstající z nekonečného stromu. Řekla, že každý okamžik času je jako magické semeno chvějící se možnostmi. Tak jako žena uléhá s očekáváním, že vykvete ve svém dítěti, je uvnitř toho semene celý strom života, každý list, větvička nebo květina, jež mohly vyrůst. Věštkyně je dokázala otevřít svým teplem a vůlí, svou vášní pro pravdu a slzami. Přenést se ze současnosti do budoucnosti, jak to věštkyně dělaly, znamenalo najít věčný zlatý kmen pučící ze semene a rozdělující se na dvě nebo třeba deset větví; a každá z těch větví se dělí znovu, deset v deset tisíc, deset tisíc v triliony a triliony, třpytící se vždy mimo její dosah. Ten strom roste stále výše ke slunci a dělí se v nekonečné množství možností. A čím výš věštkyně stoupá, tím je toto slunce jasnější, dokud se naplno nerozzáří tak, jako by ji sám vesmír přitahoval k jediné zlaté chvíli na konci času, jež nemůže nikdy zcela nastat.

„To zní velkolepě,“ řekl jsem jí.

„Ty stále nechápeš,“ řekla smutně. „Morjin, a jeho pán, Angra Mainyu – ten strom otravují. Zatemňují dokonce i slunce. Čím výš vystoupím, tím víc nalézám chřadnoucích větví a mrtvých listů.“

Zdálo se mi, že vítr vanoucí mi do tváře přináší zápach hořící Knihovny. Po tisící jsem uvažoval, kolik lidí při tom strašném požáru zemřelo.

„Ale musí přece existovat větev, která zůstává celá,“ řekl jsem jí. „Listy, kterých se ani on nemůže dotknout.“

„Možná,“ souhlasila. „Přála bych si, abych měla odvahu se podívat.“

„Co tím myslíš?“

Schovala krystal do kapsy a vzala mě za ruce. „Bojím se, Vale,“ řekla.

„Ty, a bojíš se?“

Přikývla. Zdálo se, že se jí ve vlasech zachytilo světlo hvězd. Pak mi řekla, že ten strom života vyrůstá z podivné, temné země uvnitř ní.

„Budou tam draci,“ řekla a ostře na mě pohlédla.

Srdce se mi sevřelo náhlou, divokou touhou tohoto konkrétního draka zabít.

„Věštkyně,“ řekla, „skutečná věštkyně, se nesmí nikdy od výstupu po tomto stromě odvrátit. Ale jeho výšky ji přivádějí příliš blízko k slunci. Do světla. Po chvíli pálí a oslepuje – oslepuje ji vůči světu. Její svět se stává stále jasnějším. A tak žije víc pro své vize než pro ostatní lidi. A protože žije takto, částečně umírá a stává se ošklivou ve své duši. Starou, ošklivou, svraštělou. A lidé ji proto začnou nenávidět.“

Přitiskl jsem si její ruku k zápěstí, aby cítila můj pulz. „Myslíš, že bych tě mohl někdy začít nenávidět?“ zeptal jsem se.

„Chtěla bych umřít, kdyby k tomu došlo,“ řekla.

Nalezl jsem v temnotě její oči a řekl: „Musí existovat nějaká cesta.“

Musel přece existovat způsob, jak by mohla stanout pod tímto zářivým vnitřním sluncem, a vrátit se ve vší své kráse, nesouc v rukou jeho světlo.

„Ataro,“ zašeptal jsem.

Věděl jsem, že pro mě také existoval způsob, aby mi valarda neotvírala pouze srdce ostatních, ale také moje vůči nim.

„Ataro,“ řekl jsem znovu.

Co je to milovat ženu? Je to prostě láska jako každá jiná: teplá a měkká, a zároveň tvrdá a bez kazu, jako diamant, jehož třpyt nemůže nikdy zeslábnout. Je sladší než med a hasí žízeň lépe než horská bystřina. Ale je také písní díkůvzdání a oslavou veškeré divoké radosti ze života. Způsobuje, že je muž ochoten bojovat na život a na smrt při ochraně své milované, jen aby tento kousek jasu a krásy, jako dokonalá růže, přetrval, i když on sám zemře.

Dotkl jsem se slz v koutku Atařina oka, a pak jsem si otřel vlastní slzy. Dlouho jsme se na sebe dívali. Přitiskla si mou ruku na tvář. Konečně se usmála a řekla: „Děkuji.“

Pak vytáhla z kapsy svůj bílý gelstei, a podržela ho tak, aby jeho vyleštěné křivky zachycovaly slabé světlo padající z oblohy. Uvnitř byly hvězdy, nekonečné množství hvězd. Na okamžik jich měla tak plné oči, až se zdálo, že nabyly téměř velikosti té křišťálové koule. A pak se do ní upřeně zadívala, jako by se ponořila do ledového jezera.

Čekal jsem, až znovu procitne; čekal jsem dlouho. Po obloze se zvolna posouvala souhvězdí. V žilách jsem cítil led a srdce mi bušilo jako veliký červený buben.

„Ataro,“ zašeptal jsem, ale ona mne neslyšela.

Někde za mnou chrápal Maram a jeden z koní tiše zafrkal. Tyto zvuky mi ale připadaly jako milion mil vzdálené.

„Ataro,“ řekl jsem znovu, „prosím tě, prober se.“

A nakonec se jí to podařilo. S nesmírným úsilím odtrhla oči od krystalu a pohlédla na mě. V její krásné tváři jsem rozeznal smrt, nyní navíc doplněnu hlubokou úzkostí. V očích se jí zračilo něco ještě horšího než smrt, a celé tělo se jí roztřáslo tak, že povolila prsty a upustila gelstei do sněhu.

„Och, Vale!“ vzlykla.

Pak mi s pláčem padla do náručí, a já jsem ji musel pevně držet, aby se nezhroutila úplně. Bál jsem se, že ji budu muset zpátky do tábora odnést, ale ona byla Atara Ars Narmada z Manslayerské společnosti a neměla ve zvyku podléhat podobným projevům slabosti dlouho. Po chvíli znovu sebrala svou důstojnost a odstoupila ode mě. Osušila si okrajem pláště slzy, pak se sklonila, sebrala ze sněhu svou věšteckou kouli a pečlivě ji otřela.

Čekal jsem, až mi řekne, co uvnitř viděla. Ale ona pouze řekla: „Vidíš? Vidíš?“

Viděl jsem jen to, že ji zasáhla nějaká děsivá vize, a bál jsem se, že jí snad způsobila újmu i na duši. Ale ať to bylo cokoli, chtěl jsem to s ní sdílet.

„Řekni mi, co jsi viděla.“

„Ne… nikdy.“

„Musíš mi to říct.“

„Ne, nesmím.“

„Prosím tě, řekni mi to.“

Chvíli se dívala na sněhobílé obrysy hor okolo nás. Pak pohlédla na mě a řekla: „Je tak těžké ti to vysvětlit, abys tomu rozuměl. Jen mluvit o tom může změnit… všechno. Existuje tolik cest, tolik budoucností. Ale jenom jedna, která se může stát. Můžeme si vybrat která. Vždycky nakonec volíme my. Já mohu, Vale. Proto je tak těžké to vidět. Jen jednou mrknu, a svět už není stejný jako předtím. Mistr Juwain kdysi řekl, že kdyby měl dost dlouhou páku a místo, kam ji zasadit, dokázal by pohnout světem. Nu, mně se tohoto daru dostalo, této neuvěřitelné páky. Jak bych ji neměla chtít použít, abych ochránila to, co je mi nejdražší, a zachránila ti život? A přece, jak bych ji měla použít, jestli při této záchraně budeš ztracen? A spolu s tebou i celý svět?“

Řekla mi toho skoro příliš; víc už jsem slyšet nechtěl. A tak jsem znovu vyslovil to, co mi říkala duše: „Musí existovat nějaká cesta.“

„Nějaká cesta,“ řekla, a její hlas zanikl v hořkosti větru.

Jestli existuje nějaká cesta, nikdy mi o ní neřekne ze strachu, co by se mohlo přihodit. A přece jsem věděl, že na tom drakem poskvrněném stromě uvnitř sebe objevila nějaký záblesk naděje. Její oči to na mě křičely; její bušící srdce to nedokázalo popřít. Ale ta naděje jí svou děsivostí rozdírala nitro.

„Vidíš?“ zeptala se mě. „Chápeš, proč věštkyně kamenují a proč musí žít ve zříceninách pradávných věží?“

„Vidím něco jiného, Ataro.“

Stála přede mnou s novým vědomím života: hrdější, hlubší, něžnější, vášnivější a oddanější pravdě – a nesrovnatelně krásnější než dřív. Bylo to její požehnání, měnit hrůzu v krásu, jež zářila z hlubin jejího nitra. A ona to přitom navzdory svým schopnostem vidět nedokázala. Musel jsem jí to ukázat sám. Očima a srdcem, jež byly jako zrcadlo z nejčistší silustrie, jsem jí ukázal tuto krásnou ženu.

„Valašu,“ řekla mi.

Co znamená milovat ženu? To, že když trpí, vy trpíte ještě víc, když ji vidíte v bolesti. Je to vaše srdce zbavené ochranných blan a zcela odkryté: měkké, něžné, bezbranné. A přece je i největší z radostí, protože láska je i to, co svou zázračnou alchymií způsobuje, že se dva stávají jedním.

Dívali jsme se jeden na druhého a hovořili spolu beze slov. Mé srdce, plné ohně, se rozpínalo jako slunce, a náhle se v záblesku světla otevřelo. A otevřelo se i její srdce. Zkracovali jsme vzdálenost mezi sebou jako dva válečníci spěchající do bitvy. Objali jsme se a setkali se ústy: při našem spěchu a neobratnosti jsme si navzájem zkrvavili rty. Byli jsme jako divoká zvířata, drásající se a kousající navzájem, a přece i jako andělé. Tělo jí žhnulo divokou touhou. Volala na mě, abych ji naplnil světlem, láskou, planoucími kapkami života. Až tehdy ucítila proudit tělem veškerou slávu Jediného. Až tehdy jsme oba dokázali odehnat smrt.

Valašu.

Ucítil jsem její ruku na hrudi. Pak ale náhle odtrhla rty od mých, vymanila se z mé náruče a několik kroků ustoupila, chvějíc se a lapajíc po dechu.

„Ne!“ vzlykla náhle. „To nejde!“

Náhle jsem ve sněhu stál sám, cítě uvnitř tak strašný tlak, že se mi chtělo křičet.

„Nechápeš?“ řekla mi, zakrývajíc si rukama břicho. Pohlédla mi přímo do očí. „Náš syn, náš krásný syn – já ho nedokážu vidět!“

Nevěděl jsem, co tím míní; nechtěl jsem to vědět.

„Je mi to líto,“ řekla, berouc mě za ruce. „Ale nejde to, ještě ne. Možná vůbec nikdy.“

Horský vítr chladil mé rozpálené tělo. Hvězdy v černé prázdnotě nade mnou mi říkaly, že musím být nesmírně trpělivý.

„Vím, že existuje naděje,“ řekl jsem jí. „Vím, že existuje cesta.“

Napřímila se a pohlédla na mě jako z velké dálky. „A jak to víš?“ zeptala se mě.

„Protože tě miluji,“ odpověděl jsem.

Znělo to pošetile. Co měla láska společného s překonáváním zla světa a jeho uváděním do pořádku? Má divoká slova byla čirým bláznovstvím – a oba jsme to věděli. Ale stejně ji přiměla k pláči.

„Jestli existuje nějaká cesta,“ řekla a přitiskla si ruku k tváři, „budeš ji muset najít. Je mi líto, Vale.“

Naklonila se ke mně a něžně mě políbila. A pak mě pod hvězdami zanechala samotného.

Do rána jsem nespal – ale ne proto, že by Pán lží poslal další zlé sny, aby mě mučily. Vzpomínka na strašnou naději, již jsem viděl v Atařiných očích, byla sama o sobě dost mučivá. Stejně tak i chuť jejích rtů ulpivší na mých.

Ráno jsme se z horského sedla vydali do dlouhého úzkého údolí, krásného místa hojně zalesněného modrými jedlemi a dalšími stromy. Středem údolí tekla jiskřivá řeka. Lesy skrývaly množství ptáků a zvířat: medvědy, kuny, losy a jeleny. Ačkoli jsme již pronikli hluboko do Bílých hor a bylo spíš chladno, přesto jsme ve vzduchu necítili štiplavost vysokohorského terénu, jenž jsme právě přešli. Rozhodli jsme se proto rozbít u řeky tábor a zbytek toho dne si odpočinout. Kopyta koní potřebovala ošetřit, a stejně tak i naše utrmácená těla. Navzdory obavám z Ledových obrů se Atara vypravila na lov, aby doplnila naše ztenčující se zásoby. Ale i když jsme maso opravdu potřebovali, věděl jsem, že hlavně chtěla být sama.

Nebyl jsem jediný, kdo si všiml její nové duchovnosti. Později toho odpoledne, když jsme seděli s Maramem a Liljanou u řeky a prali si šaty, mi Maram sděloval: „Jak se na tebe teď dívá! Jakým pohledem! Co se mezi vámi včera v noci stalo?“

„O tom je těžké mluvit,“ řekl jsem mu.

„No, ať je to cokoli, je z ní teď nová žena. Ach, ta síla lásky! Jakmile dokončíme naše pátrání, můj příteli, radil bych ti, aby ses s ní oženil.“

S těmi slovy posbíral své mokré šaty a ukázal na suché vyvýšené místo, kde zapálil velký oheň. „No, já si jdu zdřímnout. Dávejte pozor na Ledové obry. A na medvědy. Nechci být ve spánku sežrán.“

Když se odklátil, podíval jsem se na Liljanu a řekl: „Jsme uprostřed nejdivočejší krajiny na zemi, a on myslí na svatbu.“

Velká prsa se jí houpala pod tunikou, jak Liljana tloukla našimi zablácenými šaty o kámen. Zvedla hlavu od práce, usmála se a řekla: „Já myslím, že ty taky.“

„Ne,“ řekl jsem, dívaje se k lesu, v němž zmizela Atara, „teď na to není čas.“

„Se ženou, jako je Atara? Jak bys mohl smýšlet jinak?“

„Ne,“ řekl jsem. „Je věštkyně, a věštkyně se nikdy nevdávají. A je válečnice, která musí –“

„Je žena,“ řekla Liljana, ždímajíc jednu z tunik Mistra Juwaina. „Na to nikdy nezapomínej, můj drahý.“

Pak vzdychla a ztlumila hlas, jako by mi svěřovala velké tajemství: „Žena hraje mnoho rolí: princeznu, tkadlenu, matku, válečnici, manželku. Ale po čem v hloubi srdce doopravdy touží, je být někým milována.“

Laskavě na mě pohlédla a usmála se. Pak také posbírala šaty a zanechala mě u řeky samotného.

Později večer jsme nad chutnou pečenou zvěřinou debatovali o dlouhé cestě, jež před námi ještě ležela. Nikdo z nás nezapomněl, co se stalo v průsmyku Kul Moroth nebo v Khaišamu, ale chutná večeře nás naplnila novou energií a optimismem. A cosi ve svitu Atařiných očí nám dodávalo novou naději.

„Je to divné,“ řekl Maram, „že jsme došli tak daleko a neviděli jedinou známku po těch takzvaných Ledových obrech. Možná ve skutečnosti neexistují.“

„Ha!“ vyprskl Kane a setřel si šťávu z brady. „To bys mohl stejně doufat, že neexistují medvědi.“

„Raději bych se tady setkal s medvědem než s Ledovým obrem,“ připustil Maram. „Jeden z knihovníků mi říkal, že si dělají z lidské kůže měchy na vodu, a z krve si prý připravují pudink. A kosti prý melou a pečou si z nich chléb.“

„Prý to dělají – a co? Myslíš, že nejsou z masa a krve? Myslíš, že do nich ocel nepronikne a šípy je nezabijí?“

Zatímco Kane a Maram debatovali o děsivých zvycích těchto tajemných stvoření, zvedl Mistr Juwain pojednou hlavu od knihy, v níž si do té doby četl. „Jestli existují, tak patrně žijí jen ve vyšších horách. Proč by je jinak nazývali Ledovými obry?“

Ukázal na bílé štíty velikého masivu, tyčícího se na východ od nás.

„Tak dobře,“ řekl Maram, nervózně se rozhlížeje, „měli bychom se tedy pokud možno držet údolí.“

Jenže to jsme, samozřejmě, nemohli. Horská pásma se zde táhla zhruba od severu k jihu, a stejným směrem vedla i převážná většina údolí mezi nimi. Vzhledem k tomu, že jsme cestovali východním směrem, vedla naše trasa převážně kolmo na tato údolí a hřebeny. A to nebyla vůbec snadná cesta.

Ráno jsme u snídaně uvažovali, kam vede toto dlouhé údolí, v němž jsme se utábořili, protože ani na severu, ani na jihu jsme nedohlédli na jeho konec. Nicméně, jedním z těchto dvou směrů jsme se museli vydat, protože na východ od nás se tyčila rozeklaná stěna horských štítů, jež by nedokázala překonat ani horská koza.

„Já myslím, že bychom měli jet na jih,“ řekl Maram, dívaje se do bílého oparu vznášejícího se tím směrem. „Tam bude tepleji, ne chladněji.“

Všichni jsme se podívali na Ataru, ale v její tváři se nezračila chuť jet ani jedním, ani druhým směrem. Mlčela a dívala se na oblohu.

„Možná bychom měli jet na sever,“ řekl Mistr Juwain. „Neměli bychom se příliš vzdalovat od linie Nagaršathu.“

„Jestli zajdeme příliš daleko na sever,“ řekl Kane, „dostaneme se do země Modrých.“

„Lepší než Ledoví obři,“ řekl Maram.

„Myslel jsem, že jsi chtěl jít na jih, ech?“

„Já nechci jít nikam,“ řekl Maram. „Leda domů. Proč musíme zrovna my jít do Argatthy hledat Kámen světla?“

„Protože,“ řekl jsem, „to musí být vykonáno, a je na nás, abychom to udělali.“

Vytáhl jsem svůj meč a namířil ho mírně k jihovýchodu. Když v chladném vzduchu zazářil, řekl jsem: „Půjdeme k jihu.“

Naložili jsme znovu nákladní koně a vydali se vonícím lesem podél řeky. Stromy zde nerostly příliš hustě, ani nebyly příliš vysoké. Ten den jsme ujeli asi dvacet mil, až jsme dorazili k malému jezírku, obklopenému horami. A přesně na jih od jezírka byla v horách průrva, v niž jsme celou cestu sem doufali. Byla sotva čtvrt míle široká a zužovala se, ale vypadala jako průsmyk, nebo alespoň přechod do dalšího údolí.

Protože už bylo na další cestu příliš pozdě, utábořili jsme se u jezírka. Po večeři jsme pozorovali bobry, pilně pracující na svých vodních stavbách, a spatřili jsme i hejno labutí.

Druhý den jsme vyrazili velice časně, s prvními paprsky světla. Přístup do průsmyku byl velice strmý. Vedli jsme koně stále výš a výš a dávali pozor, aby si na skalnatém terénu neublížili. Když se úplně rozednilo, překonali jsme linii stromů. Terén se dál zvedal poněkud mírněji, ale konec stoupání byl v nedohlednu. Po pravé straně čněla hradba hor, ostrá jako čepel nože, po levé straně se tyčila obrovská pyramida žuly a ledu – jedna z největších, jakou jsem kdy viděl. Zdálo se, že ční až do nebes.

V brzkém odpoledni jsme dosáhli linie sněhu a rázem se silně ochladilo. Slunce zakryly mraky, zvedl se vítr a hnal nám ledovou tříšť přímo do tváří. Byl tak studený, že nám to skoro vyráželo dech. Zahalili jsme se do plášťů a všichni jsme náhle zatoužili po teplejším oblečení, o němž před několika dny mluvil Kane.

„Jsem unavený a je mi zima,“ lamentoval vedle mě Maram. Za ním jela Atara na Jiskře, pak Mistr Juwain a Liljana, a kolonu jako obvykle uzavíral Kane. „Nevidím východ z tohoto zatraceného průsmyku – ty ano?“

Zaposlouchal jsem se do zvuku koňských kopyt, drtících led pokrývající skálu. Zahleděl jsem se na vířící mraky ženoucí se průsmykem. Zdálo se, že průsmyk začíná klesat necelé půl míle před námi.

„Půl míle. O moc dál to být nemůže,“ řekl jsem, obraceje se k Maramovi.

„Doufejme,“ řekl a odlomil si led z kníru. „Tuhnou mi chodidla a prsty.“

Když jsme však tuto nevelkou vzdálenost urazili, zjistili jsme, že cesta zatáčí doprava, a před námi se otevřelo další dlouhé stoupání. Vedlo mezi dvěma hřebeny do další, ještě vyšší části průsmyku.

„Je to příliš vysoko!“ vykřikl Maram, když to uviděl. „Budeme se muset vrátit!“

I ostatní se zastavili, a všichni jsme se zadívali ke vzdálenému horskému přechodu. Liljana, jež dokázala odhadovat vzdálenosti stejně dobře jako jemné nuance ve výrazu obličeje, si zamnula zkřehlé ruce a řekla: „No, v polovině odpoledne bychom to snad mohli mít za sebou.“

„Možná,“ řekl Mistr Juwain. „Ale co najdeme na druhé straně?“

Otočil se k Ataře, jako by doufal, že mu na tuto otázku možná odpoví. V jejích očích se ale jen zablýsklo, a já jsem poznal, že už začíná mít dost toho, jak se každý vždycky dívá na ni, pokud chce vědět, co ho čeká. Sladce se na něho usmála a řekla: „Pravděpodobně tam najdeme druhou stranu hory.“

„Ale co když se odtamtud nedostaneme dolů?“ řekl Maram. „Nebo co když to vlastně vůbec žádný průsmyk není? Nechci strávit noc v té výšce.“

„Tak, máme dřevo na oheň,“ řekl Kane. „A kdyby bylo nejhůř, vždycky se můžeme zahrabat do sněhu jako králíci. Myslím, že tu noc přežijeme.“

„Jednu noc, no možná,“ řekl Maram.

Vzal jsem ho za ruku a foukal mu na špičky prstů, abych mu je trochu ohřál. Pak jsem řekl: „Musíme to zkusit. Protože jinak tady budeme bloudit sem a tam, a to je to nejhorší riziko ze všech. A teď bychom měli jít, dokud máme ještě sílu.“

Vyrazil jsem kupředu a spolu s Altaruem jsme razili průchod sněhem ostatním. Byla to těžká cesta, a pro koně ještě mnohem těžší. Na hřbetech měli připoutané otepi dřeva, které je značně zatěžovaly. Díval jsem se na páru vyrážející z Altaruových nozder, zatímco se kopyty bořil do sněhu. Ale nestěžoval si, ani ostatní koně. Obdivoval jsem důvěru, kterou v nás měli, když na náš příkaz šli stále dál do zasněžené nesmírnosti, jež zdánlivě neměla konce.

Začalo sněžit. Nešlo přímo o sněhovou bouři, ale vítr nám presto vrhal sněhové vločky do tváří jako malá kopí. Sníh nás oslepoval a cesta se stávala stále obtížnější.

Přinejmenším další hodinu jsme vytrvale stoupali. Všichni jsme trpěli mlčky, až na Marama, který neustále bručivě naříkal. Pak vánice sice trochu polevila, ale ledový vítr ještě zesílil. Všichni jsme se roztřásli zimou. Tvář mě pálila a začaly mi omrzat prsty a nos. Stěží jsem udržel ledem pokrytou Altaruovu uzdu. Sotva jsem rozeznával své okolí, snaže se prohlédnout vánicí a nalézt sněhem pokryté skalní útvary v ústí průsmyku.

A tam, snad necelých sto yardů od našeho vytouženého cíle, se z vánice právě v tu chvíli vynořily veliké bílé siluety. V prvním okamžiku se zdálo, že jde o přeludy stvořené sněžnými víry, ale pak začali naši koně řičet a couvat, a já jsem uviděl veliká, bílou srstí pokrytá zvířata, sestupující ze skalních stěn okolo a obkličující nás. Bylo jich nejméně dvacet a vynořila se z vánice v naprostém tichu.

„Ledoví obři!“ vykřikl Maram. „Utíkejte!“

Ale vzhledem k tomu, že nás nepřítel uzavřel v kruhu mezi sebou, nebylo kam utéci, a nikdo z nás k tomu ani neměl sílu. Ledoví obři, pokud to byli skutečně oni, se k nám blížili s šokující rychlostí. Bylo zřejmé, že se ve sněhu pohybují naprosto jistě. A viděl jsem, že to nejsou vůbec žádná zvířata, nýbrž mohutní muži, téměř osm stop vysocí. Ačkoli nebyli oblečeni, huňatou bílou srst měli tak dlouhou a hustou, že je chránila jako kožešinový oděv. Měli divoké tváře, a v ledově modrých očích se jim zračila bystrá inteligence – a smrt. V rukou svírali mohutné kyje: pět stop tvrdého dubového dřeva, pobitého železnými hřeby. Úder takového kyje by dokázal zlomit koni vaz a probít i brnění. Co by udělal s lidskými svaly a kostmi, o tom bylo lepší neuvažovat.

„Kruh!“ vykřikl jsem. „Postavte koně do kruhu!“

Pak jsem na Ledové obry zavolal, že nejsme nepřátelé, že si pouze přejeme přejít v míru jejich území. Ale buď mi nerozuměli, nebo je to nezajímalo.

„Ach, můj bože!“ naříkal Maram. „Ach, můj bože!“

Pokusili jsme se ze svých koní utvořit hradbu; jejich smrtící, kopající kopyta, zvlášť Altaruova, by snad mohla i tyto strašlivé muže odstrašit. Z úkrytu za koňmi jsme také mohli nepřítele zasypat deštěm šípů. Ale koně řehtali a couvali, a vůbec nechtěli spolupracovat. A stejně už na to ani nebyl čas. Ledoví obři už byli skoro u nás, a zvedali své kyje nad hlavu s takovou lehkostí, s jakou bych já zvedl kuřecí stehýnko. „Vale! Vale!“ křičel Maram. „Vale – mám omrzlé prsty!“ To jsem já měl téměř také. Pokusil jsem se napnout tětivu na svůj luk, ale prsty mě nechtěly poslouchat. Atara na tom byla stejně; viděl jsem, jak se pokouší založit šíp na tětivu, ale nepodařilo se jí to. Kane se svůj luk ani nepokoušel použít. Vytrhl svůj meč, a totéž jsem o chviličku později udělal i já.

Čekal jsem v oslepující vánici, až Ledoví obři zahájí zteč. Pak vybojujeme svou poslední bitvu, než podlehneme jedné z těch četných smrtí, jež spatřila Atara přede dvěma dny ve své studené křišťálové kouli.

12

Je zvláštní, jak mocnou silou dokáže být soucit. Maramovi, který stál po mém boku, se konečně podařilo vytáhnout zkřehlými prsty z kapsy červený krystal. Namířil ho na Ledové obry a namáhavě zasípal: „Vale – mám je spálit?“

J

J

A pak si vzpomněl na svůj slib neobrátit nikdy znovu oheň proti lidem a ruce se mu roztřásly. Jeho zaváhání nám zachránilo životy.

„Zadrržte!“ zvolal náhle jeden z Ledových obrů. „Hned zadrržte!“

Bílou srstí porostlí muži se zastavili dvacet stop od nás a vzduchem zavířily jejich kyje.

Ledový obr, který promluvil, mohutný muž se zlomeným nosem a očima barvy zmrzlého vodopádu, ukázal na Maramův krystal a řekl: „To být ohnivý kámen.“

Muž vedle něho se na nás pozorně podíval a řekl: „Víš to jistě, Ymiru?“

Ymiru zvolna přikývl. Pak jeho pohled ulpěl na meči, který jsem držel pohotově v ruce. Alkaladur zářil měkkým, stříbrným světlem.

„A to být sarastria,“ řekl. Jeho hlas zazněl průsmykem jako zahřmění. „To musí být sarastria.“

Sarastria, pomyslel jsem si. Silustria. Ledoví obři vyslovovali známá slova s podivným přízvukem, ale i tak jsem rozuměl, co říkají.

„Mužíčku,“ řekl Ymiru a ukázal na mě svým kyjem, „jak ty přišel k sarastrii?“

Žasl jsem nad tím, že tito divošsky vypadající Ledoví obři vědí vůbec něco o stříbrném gelstei – nebo o ohnivých kamenech. Podíval jsem se na něho a řekl: „Získal jsem ho cestou.“

„Jakou cestou?“

Vyměnil jsem si rychlý pohled s Kaneem a Atarou. Neměl jsem chuť vyprávět těmto podivným lidem o našem pátrání.

„Dělej!“ zahřměl Ymiru, zvedaje svůj kyj. „Mluv hned! A mluv pravdu, jinak ty a tvoji přátelé být brzy mrtví.“

Měl jsem zvláštní pocit, že bych tomuto obrovskému muži mohl důvěřovat, a tak jsem rozhalil svůj plášť, abych mu ukázal zlatý medailon od krále Kiritana. Řekl jsem mu o velkém shromáždění v Trii a o našem slibu, že budeme hledat Kámen světla.

„Mluvíš o galastei, ano?“ řekl Ymiru. Jeho oči, i oči jeho druhů, zazářily náhlým ohněm. „Mluvíš o zlatém poháru, který vyrobili Galadinové a který byl přinesen z hvězd? Je to zázračná substance, ten zlatý galastei, ten Kámen světla. Je v něm tajemství výroby všech ostatních galastei – a tajemství výroby jeho samotného.“

Řekl nám, že vyzařování Kamene světla bylo nejdokonalejším projevem Jediného – a proto tím, co hýbalo hvězdami a zemí, a vůbec vším.

„Ale po celý jeden elu už Kámen světla ztracen,“ řekl Ymiru zamyšleně. „A tím i naděje pro celou Eu.“

Vydechl oblak horké páry. Pak se vrátil k věci. „A teď, říkáš, doufáte, že bude nalezen. Složili jste slib, že ho budete hledat. Ale kde hledat? Určitě ne v zemi Ymanirů!“

„Ne, ne ve vaší zemi,“ řekl za mnou Kane. „Chceme ji jen co nejrychleji přejít.“

„To říkáte. Ale chcete jit na východ? Tam leží země Asakai.“

Když vyslovil tento název, ostatní Ymanirové sevřeli pevněji své kyje a v jejich divokých tvářích se objevila smrtelná nenávist.

Nechtěl jsem Ymiruovi vysvětlovat, že chceme vstoupit do Argatthy a hledat Kámen světla tam. Pochyboval jsem, že by mi uvěřil; a ještě víc jsem se bál, že by mi uvěřit mohl.

„Možná jsou ve skutečnosti sami z Asakaie,“ řekl mladě vyhlížející muž poblíž Ymirua. „Možná jsou to špehové vracející se domů.“

„Ne, Havru,“ řekl Ymiru. „Jdou z Yrakony, tím jsem si jist. Nejsou to Morjinovi lidé.“

Mladý obr jménem Havru na nás zahrozil kyjem a zavrčel: „Říká se, že Morjinovi lidé mají moc vypadat jako jiní lidé. Neměli bychom je zabít, abychom měli jistotu?“

Další muž v kruhu zařval: „Ano, zabít! Vzít galastei, a je to!“

I ostatní se přidali, tlukouce kyji do sněhu: „Zabít! Zabít!“

„Zadrržte! Hned zadrržte!“ zařval na ně Ymiru, zvedaje svůj kyj.

Altaru vedle mě zafrkal a vztekle zadupat do sněhu. Pomyslel jsem si, že každý z Ymanirů, který by na mě zaútočil, by musel čelit čtyřem strašlivým kyjům na konci jeho mohutných nohou.

„Zadrrž, Askire!“ řekl Ymiru muži, který první volal po našem zabití.

Pak však zvolal naproti němu jednooký obr: „Jestli jsou to Morjinovi lidé, rozdrrtím jim kosti na prášek!“

To vyděsilo Marama natolik, že vykřikl: „Vale! Je to, jak jsem říkal! Chtějí nás zabít a sníst!“

Ymanirové byli možná divoši, ale zároveň bytostí se stejnými city jako ostatní. V jejich tvářích jsem uviděl tentýž rychlý sled pocitů: úžas, urážku a pak hrůzu. Ale pak se Ymiru potměšile usmál, ukázal na Marama a zavolal na své druhy: „Můžete mít, kterého chcete. Ale ten tlustý je můj!“

„Vale!“

Mladý Havru opětoval Ymiruův úsměv a řekl: „Ale, pane, to od vás není fér. Dostáváme malé příděly a já mám veliký hlad. Z něho bych měl aspoň deset jídel.“

„Deset?“ zavrčel jízlivě muž jménem Lodur. „Řekl bych, že je dost tlustý, aby z něho bylo dvacet jídel.“

„Opečeme si ho na žhavém uhlí!“ řekl další muž.

„Ne, raději si z něho uděláme polévku!“

„Tak dobře,“ zachechtal se Havru. „Ale kosti si schováme do chleba.“

Pak se dvacet Ymanirů rozesmálo hřmotným smíchem, plným bujarého chlapského veselí. Jenom si z Marama i z nás dělali legraci.

„Divoši!“ vykřikl na ně Maram, když mu to došlo. Tvář mu zrudla a otřel si pot z čela. „Takhle krutě s vámi žertovat.“

„Krutě?“ odfrkl Ymiru. „Bylo to krutější než váš předpoklad, že jsme lidojedi?“

Maram nevěděl, co na to říct. Rozpačitě se díval střídavě na Ymirua a na mě. „No, totiž, slyšel jsem to… ech, chci říct, že Yarkoňané věří, že zabíjíte lidi a že –“

„Zadrrž svůj jazyk,“ přerušil ho Ymiru. „My lidi skutečně zabíjíme: všechny, kteří slouží Veliké bestii. A ty, co vstoupí do naší země bez našeho povolení.“

Chvíli se radil s Askirem a dalšími dvěma muži. Pak Ymiru pohlédl na Marama a řekl: „Ty určitě nejsi z Asakai. Žádný Morjinův muž by na nás nevytáhl ohnivý kámen a pak ho nepoužil. Děkujeme ti, malý tlustý mužíčku, za tvou zdrženlivost. Nechtěli jsme skončit opečení na tvém talíři.“

„Ach, dobře,“ řekl Maram, „já vám zase děkuji, že jste nám dovolili projít přes svou –“

„Zadrrž svůj hlučný hlas!“ přikázal mu Ymiru a srstí porostlou rukou náhle znovu sevřel kyj. „Nic jsme vám nedovolili. Vstoupili jste do Elivagaru a spatřili tuto posvátnou zemi. Podle našeho zákona musíte zemřít.“

Maram se roztřesenou rukou pokusil nastavit svůj gelstei tak, aby zachytil tu trochu světla procházející šedými mraky. Položil jsem mu ruku na rameno, abych ho uklidnil. Vyčkával jsem, dívaje se na Ymirua a jeho podmračené druhy. I Kane, Liljana a ostatní mí přátelé čekali.

„Nicméně, jsou divné časy a vy jste divní lidé,“ pokračoval Ymiru pomalu a smutně. „Hledáte to, co hledáme i my. Náš zákon je náš zákon. Ale v nevšedních věcech existuje vyšší zákon, který střeží naši starší. Jestli souhlasíte, odvedeme vás k nim. O vašem osudu rozhodne Urdahir.“

Pohlédl jsem na Marama a Ataru, pak na Liljanu a Mistra Juwaina. Jejich napůl zmrzlé tváře mi řekly, že cokoli jiného je lepší než tady stát vtom vražedném větru. Kane však takovou chuť kapitulovat neměl, a já taky ne. Zeptal jsem se proto Ymirua: „A co když s tím nebudeme souhlasit?“

„Pak,“ řekl Ymiru, pozvedaje svůj kyj, „to nejlepší, co vám můžeme poskytnout, je dobrý pohřeb. Slibuji vám, že vás tu nenecháme ležet, aby vás sežrali medvědi.“

Pochopil jsem, že bojovat s Ymaniry nebo se pokusit o útěk by bylo beznadějné. A zdálo se, že společnost těchto obrů nás možná tak jako tak přiblíží o krůček blíž k Argatthě. A tak jsem Ymiruovi řekl i jménem ostatních, že je k jejich radě starších doprovodíme.

„Děkuji,“ řekl Ymiru vážně. „Nechtěl bych mít na svém borkoru vaši krev.“

Poplácal svůj kyj. Pak se nás zeptal na jména, a řekl nám jejich.

„Dobře, Sare Valašu Elahade,“ řekl. „Když teď odložíte své zbraně, zavážeme vám oči a odvedeme vás na místo, které znají jenom Ymanirové.“

Sevřel jsem jílec Alkaladuru. Nemohl jsem přece dovolit, aby se mého meče dotkl kdokoli jiný. Ani moji přátelé se svých zbraní nechtěli vzdát.

„Tak dělej, Sare Valašu!“

„Ne,“ řekl jsem mu. „Omlouvám se, ale to udělat nemůžeme.“

Dvacet borkorů se naráz zvedlo, připravené nás zarazit do země.

„Zadrržte!“ vykřikl znovu Ymiru. Podíval se na mě a zeptal se: „Co tě to napadá, že bys mohl vstoupit do naší země ozbrojený?“

„A jak si ty můžeš myslet, že bys nám zavázal oči?“ opáčil jsem.

Ymiru chvíli uvažoval. Nemusel jsem mu říkat, že kdyby se nás pokusili zabít, určitě by zahynulo i několik jeho lidí. A on mi nemusel říkat, že tyto smrti, včetně naší, by posloužily pouze našemu společnému nepříteli.

„Tak dobře,“ řekl posléze. „Můžete si své zbraně ponechat. Ale nesmíte mít napnuté tětivy a meče musíte nechat v pochvách. Souhlasíte s tím?“

„Ano,“ řekl jsem s pohledem na své druhy, „souhlasíme.“

„Ale Ymiru!“ vykřikl náhle Askir, „co když –“

„Sare Valašu,“ řekl Ymiru, přerušuje ho, „jestli porušíte své slovo, které jsme v dobrré víře přijali, starší odsoudí k smrti mě. A pak i tebe a tvé přátele.“

Jeho pohled se mi zabodl přímo do srdce. A pochopil jsem, že možnost, že bych takto zavinil jeho smrt, mi v budoucnu sváže ruce bezpečněji než nejpevnější šňůra.

„Ale pokud jde o zavázání očí,“ pokračoval, „o tom nelze diskutovat. Nikdo s výjimkou Ymanirů nesmí spatřit cestu tam, kam vás odvedeme.“

Nakonec jsme s tím souhlasili. Bylo nicméně zvláštní a nepříjemné nechat si zavázat oči páskami z červené látky, které Havru nařezal. Když uvazoval pásku kolem hlavy mně, ucítil jsem jeho pach: směsice kouře ze dřeva, vlny a ledového větru ze zamrzlého jezera.

Ymiru pověřil Havrua a další čtyři muže, aby byli našimi strážci a průvodci. Sám vzal za ruku mě a zamířil k průsmyku. V jeho stisku bylo příjemné teplo a veliká síla. Za sebou jsem slyšel funět Marama, a dokázal jsem si představit jeho prsty drcené v Havruově sevření. Ačkoli se nikomu z nás nelíbilo jít sněhem poslepu, Ymanirové byli s touto nepříjemnou bílou pokrývkou dobře obeznámeni a dokázali v ní nacházet tu nejschůdnější a nejpříjemnější cestu. Bylo pozoruhodné, že nás dokázali převést přes skály a led, aniž by kdokoli z nás zakopl nebo klopýtl.

Přesně jak se Maram obával, ukázalo se, že průsmyk tady nekončí. Ymiru však nejevil ochotu mi něco víc o okolních horách říci. Přesto mi ale sdělil, že nás cesta dál zavede do ještě vyššího sedla, než začneme teprve sestupovat obtížným terénem za ním. Z toho jsem vyrozuměl, že nás čeká noc ve velké nadmořské výšce. Ale nebudeme ji muset strávit pod širým nebem, protože Ymanirové, jak mi řekl, ani ne míli od místa, kde jsme právě stáli, postavili chatu, v níž přespávali.

Ve skutečnosti tato ‚chata‘ působila spíš jako malá pevnost. Ačkoli Ymiru trval na tom, abychom ani zde nesnímali pásky přes oči, měl jsem uvnitř pocit studeného, rozlehlého prostoru, kde se hlasy odrážely ozvěnou o silné kamenné stěny. Když jeden z Ymanirů zavřel dveře, odvedl nás do prostoru, kde se spalo, jak jsem usoudil podle tlustých vlněných matrací. Někdo rozdělal oheň, jehož příjemné teplo začalo rozehřívat naše zmrzlá těla. Byli jsme za to teplo vděční, a ještě vděčněji jsme přijali horkou polévku, již nám naši hostitelé vtiskli do rukou ve velikých miskách. Pomyslel jsem si, že jejich pohostinnost zatím nemá vadu. Poskytli nám svá lože a zuli nám boty, aby je dali usušit k ohni. Dokonce nám dali ohřátý mošt, skoro tak dobrý jako nejlepší mešské pivo.

„Ach, není to tak špatné,“ řekl Maram, usrkávaje moštu. „Vlastně je to docela dobré.“

Bylo zvláštní nevidět jídlo, které jsme jedli, ani nápoj, který procházel přes naše rty. Ale brzy přišel čas ulehnout, a temnotu našich pásek přes oči vystřídala temnota spánku. V noci jsme si dobře odpočali. Ráno nám Ymanirové dali ovesnou kaši s kozím mlékem, sušenými švestkami a ořechy.

Pokud jsem mohl soudit podle slunce zářícího mi do tváře, čekal nás jasný den. Polovina Ymanirů zůstala poblíž své základny, aby dál střežili průsmyk. Jednoho muže poslal Ymiru napřed, aby uvědomil radu starších o našem příchodu. A pak nás on se zbývajícími obry vedli dál do hor.

Několik hodin jsme poměrně zvolna stoupali, a pak, na vrcholu průsmyku, kde nám náhlý ostrý vítr málem strhl pásky z očí, jsme zahájili dlouhý sestup. Cesta dolů trvala déle. Zastavili jsme se jen na krátký oběd. Při té příležitosti jsme Ymanirům nabídli trochu soleného vepřového masa ze svých sedlových brašen, ale toto jídlo je zděsilo. Havru nás nazval Pojídači zvířat, a pohrdání v jeho hlasu nám naznačilo, že nás považuje za kanibaly. Askir nám vysvětlil, že i když si Ymanirové berou od svých koz mléko a vlnu, nikdy by je nenapadlo je zabíjet. Tato jemnost vůči zvířatům byla jen prvním z překvapení, jež nás toho dne očekávala.

Odpoledne jsme se dostali pod linii sněhu. Další cesta byla blátivá a poseta kamením, což značně znesnadňovalo chůzi. Posléze se cesta stočila ostře na sever a začala stoupat, pak znovu zahnula k východu a začala klesat. Byl jsem si těmito směry jist stejně jako tlukotem svého srdce. Nepotřeboval jsem slabé teplo zapadajícího slunce, aby mi řeklo, kterým směrem jdeme. Ymiruovi jsem to však neřekl. Zdál se spokojený, že mě vede za ruku, a pohvizdoval si nějakou smutnou melodii.

V polovině odpoledne cesta znovu zahýbala, tentokrát k jihu. Začala stoupat v serpentinách po svahu dosti velké hory. Vůně jedlí brzy ustoupila ledu a začali jsme se opět brodit sněhem. Pravou rukou jsem vedl Altarua. Stoupali jsme stále výš. Maram za mnou funěl námahou. Cítil jsem jeho strach z toho, že vystoupíme příliš vysoko a zmrzneme, nebo se udusíme nedostatkem vzduchu. Pálení v plicích mi prozradilo, že jsem ještě nikdy v životě nebyl tak vysoko v horách; pomyslel jsem si, že na Maramových obavách možná něco je.

A pak jsme prošli dalším průsmykem. Vítr se změnil. Teď přinášel jakési zvláštní vůně. Slyšel jsem, jak jeden z Ymanirů vydechl v radostném očekávání, že se brzy setká se svou ženou a rodinou. Ušli jsme asi čtvrt míle. Vítr se zde poněkud uklidnil. A pak, když jsme překonali hřeben průsmyku, mě Ymiru konečně pustil.

„Sare Valašu,“ řekl mi, „přišli jsme na místo, o kterém jsem mluvil. Nikdo kromě Ymanirů je nikdy nespatřil. A nikdo je nikdy spatřit nesmí. Proto tě žádám, ať bude tvůj osud jakýkoli, aby sis tento zážitek ponechal pro sebe. Souhlasíš s tím?“

S páskou ještě stále přes oči jsem nevěděl, s čím mám souhlasit. Ale toužil jsem ji sejmout, a tak jsem řekl: „Ano, souhlasíme.“

Ymiru zvolal: „Princi Marame Maršayku, souhlasíš s tím?“

Tak Ymiru postupně zavázal formálním slibem každého z nás, a pak mi sňal pásku. Slunce mi připadalo tak oslnivé, že jsem nedokázal udržet oči otevřené. Stál jsem a rukou si je stínil před pronikavou září.

Po chvíli jsem si na ni zvykl. A pak jsem užasle vydechl, protože před námi, pod modrou oblohou, se naskýtal ten neúžasnější pohled, jaký jsem kdy viděl.

„Ach, můj bože,“ zamumlal za mnou tiše Maram.

Hluboko pod námi se rozkládalo široké údolí, sevřené stěnami zasněžených hor. A uprostřed, po obou stranách modré řeky, vyrůstalo město úžasnější, než se mi kdy snilo. Ačkoli nebylo tak veliké jako Tria, jeho krásu by mu mohli závidět i Triané. Zdálo se, že množství velkých věží z jiskřivého živého kamene vyrůstá přímo ze skály údolí. Některé z nich byly půl míle vysoké a téměř se ztrácely v nebi, záříce stovkami měkkých odstínů. Široké ulice města vedly přesně od východu k západu a od severu k jihu. Ve světle slunce, sklánějícího se k západu, zářily jako řeky zlata. Byly lemovány paláci a chrámy. Pomyslel jsem si, že velkolepost těchto budov nespočívá v jejich počtu, ba ani v jejich velikosti, ale spíš v dokonalosti jejich proporcí a v barevném souladu. Úhledné řady domů vypovídaly o téměř naprostém souznění se zemí – a jednoho s druhým. Celé město dýchalo hlubokou harmonií a zpěv o jeho kráse se nesl ke hvězdám.

Nad městem, na svahu jedné hory na východě, zářily obrovské a fantastické sochy, několik z nich v podobě míli vysokých postav; nedaleko se slunci otvíraly obrovské, ale jemně vypadající krystaly jako zářící květy. Vypadalo to jako něco, co by dokázali vytvořit pouze Galadinové. Ymiru si všiml mého úžasu a řekl mi, že Ymanirové tomuto velikému dílu říkají Zahrada bohů.

Přesto však toto úchvatné dílo bledlo před největším divem místa, jímž byla hora na západě, přehlížející celé údolí. Ymiru řekl, že je to nejvyšší hora na světě. Byla téměř dokonale symetrická, jako pyramida. Ačkoli byl její vrcholek pokrytý čistým, bílým sněhem, zdálo se, že její hlavní masiv je z ametystů, smaragdů, safírů a kamenů všech možných barev. Nedokázal jsem si představit, jak to bylo možné.

„To je Alumit,“ řekl Ymiru. „My jí říkáme hora Jitřní hvězdy.“

Při vyslovení tohoto jména jsem strnul.

„A vaše město?“ zeptal se Maram. „Jak mu říkáte?“

„Alundil,“ řekl nám. Ymiru. „To ve staré řeči znamená ‚Město hvězd‘.“

Dlouho jsem se na toto fantastické místo díval. Pomyslel jsem si, že je zvláštní, že všechny legendy a báchorky mluvily o Ymanirech pouze jako o divoších a lidožroutských Ledových obrech. A možná skutečně byli divoši, se svými nebezpečnými borkory a drsnými zákony. Ale také postavili nejkrásnější výtvor na zemi. A zdálo se, že ho nikdo, s výjimkou mě a mých druhů – a Ymanirů samotných – nikdy neviděl.

Kane náhle pohlédl na Ymirua a řekl: „Za celá ta léta, kdy jsem cestoval po světě, jsem nikdy nic podobného neviděl.“

„Ani jsem si nic takového nedokázal představit,“ dodal Maram. Podíval se na Ymirua a řekl: „To postavili vaši lidé? Jak to dokázali?“

Skutečně, jak to dokázali, pomyslel jsem si, dívaje se na veliké sochy Zahrady bohů. Jak dokázali nazí obři s hřeby pobitými kyji vybudovat větší nádheru než starověcí architekti z Trie za zlatého Věku práva? Jak to kdokoli mohl dokázat?

„Ano, postavili jsme to my – Ymanirové,“ řekl Ymiru hrdě. „Jsme dělníci s živým kamenem; jsme zahradníci země a ti, kteří dávají horám tvar.“

Řekl nám, že největším potěšením Ymanirů je vytvářet z věcí věci. Zvlášť rádi dobývali ze země nádherné tvary ukryté v ní. Dodal, že se snažili objevit, jak zpracovávat veškeré substance, a nejvíc ze všech krystaly gelstei.

„Ale tajemství jejich výroby je ztraceno,“ řekl smutně. „Přinejmenším tajemství výroby větších gelstei.“

„V ostatních zemích,“ řekl mu Mistr Juwain, „zapomněli, jak zpracovávat i menší gelstei.“

„Tolik toho bylo ztraceno,“ řekl Ymiru hořce. „A proto Urdahirové, někteří z nich, hledají tajemství konečného tvoření.“

„A co to je?“ zeptal se Maram, dívaje se na horu Alumit.

„Co? Přece výroba samotného zlatého krystalu galastei,“ řekl Ymiru. „Proto také hledáme ten pohár, jemuž říkáte Kámen světla. Věříme, že jedině Kámen světla samotný může odhalit tajemství, jak byl vytvořen.“

S tímto tajemstvím, řekl nám, by mohli Ymanirové nejen překovat velké zlaté krystaly gelstei starého a nového Kamene světla, ale celý svět.

S touto zvláštní myšlenkou jsme vykročili do města, jdouce po dobře značené cestě, jež se vinula dolů průsmykem. Když jsme vyšli z úzkého kaňonu a vstoupili do Alundilu, byla už skoro tma. Během chůze tímto kouzelným městem jsem měl zvláštní pocit, že současně vedu svého koně po tiché ulici, a přitom stojím tisíc mil vysoko. Zdálo se, že mě veliké věže přitahují ke hvězdám. Zůstával jsem stále na zemi – a přece jsem se cítil otevřený jako živý krystal, který je průzračný vůči cizím světům a říším. Můj domov v Jitřních horách byl krásný, a les Lokilaniů kouzelný. Ale nikde v Ee jsem se necítil být tak velikou a ušlechtilou bytostí jako tady.

Procházeli jsme opuštěnými ulicemi. V oknech domů, které jsme míjeli, nebylo vidět žádné světlo. Maram si této zvláštnosti všiml jako první a zeptal se Ymirua, jestli jeho národ býval kdysi početnější. Přestěhovali se snad do jiných čtvrtí?

„Ano, kdysi byli Ymanirové mnohem početnějším národem,“ řekl nám a v jeho hlasu zněl hořký smutek. „Kdysi jsme považovali skoro celé tyto hory za svůj domov. Ale když Veliká bestie obsadila Černou horu, poslala na Ymaniry mor. Přežilo jich příliš málo na to, aby se mohli udržet. Zahnal nás do nejzápadnější části našeho království – do Eligavaru. On a jeho Červení kněží udělali s naším domovem strašlivé věci. A tak se z posvátné Sakai stala Asakai, prokletá země.“

Řekl nám, že ani před Morjinovým vzestupem nebylo jeho lidu nikdy tolik, aby zaplnili tak velké město jako Alundil. A i když bylo velké, stále se zvětšovalo, protože Ymanirové po tisíce let přidávali kámen ke kameni a věž k věži.

„To nechápu,“ řekl Maram. „Jestli je Alundil už teď pro váš lid příliš velký, proč ho ještě zvětšovat?“

„Protože,“ řekl Ymiru, „Alundil není pro nás.“

Klapot koňských kopyt na dláždění se pojednou zdál příliš hlasitý. Ymiru a ostatní Ymanirové se hrdě napřímili jako ty sochy v Zahradě bohů.

Maram se tvářil naprosto zmateně, a my ostatní nejspíš také. A tak Ymiru vysvětlil: „Kdysi dávno hleděli naši věštci ke hvězdám a spatřili města na jiných světech. Je to naše největší naděje, vytvořit na zemi ty vize, které měli.“

„Ale proč?“ zeptal se Maram.

„Protože jednoho dne Hvězdný lid znovu přijde,“ řekl Ymiru. „Přijdou na zem a najdou pro sebe připravený nový domov.“

Když jsme vyslechli smutnou historii a tyto sny o budoucnosti, vzali nás Ymiru a ostatní ke svým starším. Jak Ymiru řekl, Alundil nebyl pro Ymaniry, a tak si jeho lidé postavili své vlastní město na úpatí ve východní části údolí, sestávající většinou z velkých, dlouhých kamenných domů. Na těchto stavbách uplatnili Ymanirové jen málo ze svého stavebního umění. Žádná nebyla z živého kamene, z něhož byly postaveny budovy v temném městě pod námi, ale z velkých, přesně opracovaných žulových bloků. Ymanirové, jak jsme záhy zjistili, měli rádi velké otevřené prostory, a podle toho své domy stavěli.

I jejich velký sál byl takový. Kráčeli jsme k hradu podobné budově zvolna stoupající ulicí, lemovanou mnoha Ymaniry, kteří vyšli z domů, aby se stali svědky bezprecedentní události – příchodu cizinců do jejich údolí. Stovky těchto vysokých, bílou srstí porostlých lidí stály stejně zpříma a tiše jako jedle, jež rovněž lemovaly ulici. Vnímal jsem jejich různorodé pocity: hněv, obavy, zvědavost, naději. A také velký smutek i hrdost.

Před velkým sálem jsme koně uvázali ke stromům. Uvnitř, jak jsme všichni pochopili, čekali Ymanirové nazývaní Urdahiry, aby rozhodli o našem osudu.

13

Ymiru, Havru a Askir nás zavedli do sálu, kde se shromáždili jejich starší – spolu s mnoha dalšími Ymaniry. Dobrých dvě stě jich stálo u rohoží utkaných ze zázračně jemné kozí srsti, s kterými jsme se setkali už předešlé noci v Ymiruově horské chatě. Dívali se na devět starých mužů a žen, stojících u podobných rohoží na kamenném stupni v čele místnosti. Vykázali nám čestné místo – nebo místo obviněných – těsně pod vyvýšeným stupněm. Posadili jsme se podle Ymiruova příkladu na podlahu dle zvyku místních lidí: s nohama zkříženýma pod sebou a sedíce na patách, a čekali, až nás starší osloví.

Y

Y

Ti neztráceli čas. Když se zeptali Ymirua na naše jména, představil se nejstarší z Urdahirů jako Hrotmar. Pak představil čtyři ženy po své levici: Audhumla, Yvanu, Ulla a Halda. Muži po jeho pravé ruce byli Burri, Hramjir, Hramdal a Yramu. Všichni se lehce obrátili k Hrotmarovi, pověřujíce ho tak, aby mluvil v jejich zastoupení.

„Nyní,“ řekl chraptivým hlasem, „už každý v Eligavaru ví o Ymiruově mimořádné nestydatosti, s níž porušil naše zákony tím, že sem přivedl těchto šest cizinců. A každý si myslí, že zná určitá fakta, jež se této záležitosti týkají: že ten malý tlustý muž, známý jako Maram Maršayk, má červený galastei, zatímco Sar Valašu Elahad má meč ze sarastrie. A že tito dva a jejich společníci hledají ten galastei. Sešli jsme se zde, abychom zjistili, jestli jsou tato fakta pravdivá – a odhalili další. A projednali je. Každý může promluvit, až na něho přijde řada.“

Hrotmar se odmlčel, aby popadl dech. Jen málo Ymanirů v sále bylo starších než on, a nikdo z nich nebyl vyšší, ani mohutní strážní, kteří stáli podél stěn se svými velikými borkory.

„A první promluví Burri,“ zasípal Hrotmar. „Bude mluvit o zákonu Ymanirů.“

Vychrtlý muž si pohladil stříbřitou srst na bradě a podíval se na nás. Pak řekl: „Zákon je v tomto případě prostý. Říká, že každý Ymanir, který objeví cizince vstupující do naší země bez povoleni Urdahiru, je musí ihned zabít. To se mělo stát. Nestalo se tak. A tudíž, rovněž podle zákona, by měli být Ymiru a všichni strážci Jižního průsmyku odsouzeni k smrti.“

Zdálo se, že Ymiru, sedící vedle mě, se náhle napřímil. Neuvědomil jsem si strašné riziko, jež podstoupil jen tím, že ušetřil naše životy.

Burri provrtal Ymirua studenýma modrýma očima a řekl: „Nemáš žádnou úctu k zákonu, že ho porušuješ při první příležitosti, která se ti naskytla?“

Jeho pohled se otočil na Ataru, Kanea a na mě, a muž dodal: „A vy, cizinci – jste pozvedli zbraně, abyste Ymiruovi bránili dát průchod zákonu, čímž jste ho sami porušili. Bylo by snazší, kdybyste Ymiruovi dovolili vykonat jeho povinnost. Proč jste tak neučinili?“

Překvapilo mě, když vstala Liljana a odpověděla za nás všechny. Uhladila si šedé vlasy a podívala se vzhůru na Urdahir. Když promluvila, měla v okrouhlé tváři ocelovou neústupnost. „Myslíte, že jsme měli Ymiruovi dovolit, aby nás prostě zabil?“

„Ano, malá ženo, myslím,“ řekl jí hlasem dopadajícím jako kyj. „Tak byste si byli ušetřili falešnou naději na pokračování své existence.“

Liljana se jeho chabě zastřené hrozbě usmála; její chladnokrevnost mi pomohla udržet ruku stranou od meče. Pak na něho Liljana kývla a řekla: „Kdybychom se podvolili vlastním vrahům, stali bychom se podle našeho zákona také vrahy.“

„Nesete si tedy svůj vlastní zákon i do jiných zemí?“

„Neseme si ho ve svých srdcích,“ řekla Liljana, tisknouc si ruku mezi ňadra. „Tam si také neseme něco většího než zákon. A to je život. Je zákon vytvořen proto, aby sloužil životu, nebo život pro to, aby sloužil zákonu?“

„Zákon Ymanirů,“ řekl jí Burri, „byl vytvořen, aby sloužil Ymanirům. A tak mu musí sloužit každý z nás.“

„A to je pro dobro vašeho lidu, ano?“

„Je to pro život mého lidu,“ zavrčel na ni.

Liljana se rozhlédla po veliké místnosti se stěnami ozdobenými zlatými závěsy. Ve výklencích ve sloupech, jež podpíraly klenbu, ležely světelné kameny vydávající měkké bílé světlo. Ve stěnách byly v pravidelných rozestupech zabudovány bloky horké břidlice vyzařující příjemné teplo. A tyto menší gelstei nebyly jediné, jež jsme v této místnosti viděli. Mnozí z Ymanirů měli kolem krku amulety, a nejen dračí kosti. Přinejmenším jedna stará žena držela v rukou hudební mramor. Ani v Trii jsem neviděl tolik přežívajících prací dávných alchymistů. Podle toho, co říkal Ymiru, jsem soudil, že tyto gelstei možná nejsou tak staré, protože Ymanirové si nepochybně uchovali umění, jak je kovat. Cítil jsem, že jsou na to stejně pyšní, jako byli smutní z masakru, jímž je postihl Červený drak. Byl to zvláštní lid, a veliký; nemohl jsem jim mít za zlé, že tak nesmlouvavě lpěli na zákonech, které chránily to málo, co jim zbylo.

Liljanina tvář změkla a zlaskavěla; žena shromáždila všechen svůj soucit a podívala se na Burriho. „Nejnižší zákon,“ řekla, „je zákon přežití, a znají ho i zvířata. Ale lidská bytost zná mnohem víc: že nemůže žít, pokud obětuje svůj lid.“

„Přesně tak,“ zavrčel Burri.

„A tak každý z nás musí poslouchat zákon svého lidu.“

„Přesně tak, přesně tak.“

„A lidé,“ pokračovala s úsměvem Liljana, „nemohou žít, pokud obětují svůj svět. A tak každý lidský zákon musí vždycky před tímto vyšším zákonem ustoupit.“

Burri, jemuž se nelíbilo, jak ho Liljana ovládá svým klidem, náhle ztratil trpělivost a zahřměl na ni: „A jak víš o vyšším zákonu Ymanirů?“

„Vím,“ řekla, „protože vyšší zákon je pro všechny lidi stejný. Je to prostě zákon Jediného.“

Burri se náhle vztyčil v celé své výši osmi stop, svíral a otvíral je, jako by toužil sevřít borkor. Otočil se k ostatním starším a řekl: „Všichni jsme věděli, že se Ymiru bude tohoto vyššího zákona dovolávat. A také to udělal, prostřednictvím této malé ženy. Ale co by nás mohlo přesvědčit o této nezbytnosti? Skutečnost, že dva z těchto cizinců mají větší galastei? Že jsou hledači toho galastei? Kněží Červeného draka ho také hledají, a přišli k nám s ohnivými kameny v rukou – spálit nás. Nestojí nám proto nic v cestě, abychom je odevzdali jejich osudu.“

Liljana počkala, až domluví, a pak řekla prostě: „My nejsme kněží Červeného draka.“

„Ale jak to máme vědět?“ řekl Burri, přehlížeje přitom stovky Ymanirů v sále. „Červený drak nás už předtím oklamal. A kdo z nás dokáže prohlédnout jeho lest příště? Ne, my Ymanirové máme obratné ruce, ale ne tento druh chytrosti. Proto jsme vytvořili svůj zákon. A proto ho musíme dodržovat.“

„Aniž byste nás vyslechli?“ zeptala se ho Liljana.

„Všichni jsme slyšeli tvá lstivá slova, malá ženo,“ řekl jí Burri. „Musíme slyšet víc?“

Otočil se, aby pohlédl na Hramjira, sukovitého jednorukého starce. Jemu i ostatním starším pravil: „Hrotmar řekl, že by všem mělo být povoleno promluvit. Já ale říkám, že je to pošetilé. Nedivme se, když budou cizinci lhát. Takové pochyby mohou být jedem. Dejme průchod zákonu dřív, než bude příliš pozdě.“

S pohledem na stráže podél stěn zavolal na starší, aby rozhodli o našem osudu teď a tady, což podle zákona Ymanirů byli nuceni učinit. A tak se shromáždili v kroužku a dali hlavy dohromady, a pak znovu zaujali svá místa na rohožích, a Hrotmar mlčky čekal, až se sál utiší.

„Burri mluvil o zákonu Ymanirů,“ oznámil nám. „A Ulla a Hramjir chtějí, aby byl tomuto zákonu dán okamžitě průchod. Ale většina z nás si to nepřeje. Proto vyzveme ostatní. aby se k této věci vyjádřili. Audhumla promluví o zákonu Jediného.“

Audhumla, stará a na Ymaniry spíš malá žena – neměla ani o palec víc nad sedm stop – si uhladila bílou hedvábnou srst na tváři. Pak řekla: „Postata tohoto zákona je prostá: že všude mezi hvězdami se Jediný musí rozvíjet ve slávě tvoření. Podíl Ymanirů na tom je také prostý: musíme připravovat cestu pro příchod Elijinů a Galadinů na zem. Proto existujeme. Pouze tehdy se Ea znovu stane místem tvoření skutečné civilizace, jímž na šest dlouhých věků přestala být.“

Odmlčela se, a pak pokračovala: „Jestli je vzhledem k tomuto vyššímu zákonu třeba ušetřit životy těchto cizinců, je-li třeba riskovat naše životy, proto, aby byly ušetřeny jejich, musí se ukázat, že mají své místo v našem vlastním účelu. Nebo že mají svůj vlastní účel, stejně důležitý.“

Za námi vstal nějaký mladý muž – pochopil jsem, že to je přítel Ymirua – a řekl: „Ale bylo už přece řečeno, že ti cizinci hledají ten galastei. Co by mohlo být důležitějším účelem než toto?“

„Jestli je to pravda,“ řekla mu Audhumla. „Jestli je to pravda.“

„Jestli je to pravda,“ dodal Hrotmar, „tak to stále ještě nestačí. Cizinci nám budou muset nejdřív dokázat, že mají naději ho nalézt.“

Obrátil pronikavý pohled na mě a zeptal se: „Sare Valašu, promluvíte nyní za své lidi?“

Maram, sedící vedle mě, mě strčil do žeber, abych vstal. Atara, Mistr Juwain a Liljana se na mě usmáli, aby mi dodali odvahy. Kane mě pronikavýma černýma očima pobídl, abych promluvil, a promluvil dobře. Cítil jsem také, že kdyby nás Ymanirové napadli svými borkory, nectil by můj slib nechat v zemi Ymanirů meče v pochvách.

„Ano,“ řekl jsem, vstávaje před staršími. „Budu za nás mluvit.“

To jsem také učinil. V měkké záři světelných kamenů jsem Ymanirům vyprávěl příběh, jaký ještě nikdy předtím neslyšeli. Začal jsem před šesti dlouhými věky, kdy Aryu zabil Elahada a ukradl Kámen světla. Shrnul jsem jeho historii, již Ymanirové většinou neznali, jako to učinil král Kiritan, když vyhlašoval velké pátrání. Vysvětlil jsem podíl svůj a svých společníků na něm. Řekl jsem jim o černém šípu a kiraxu, který mi otrávil krev; řekl jsem jim i o proroctví Ayondely Kirriland a ukázal jim jizvu, jež nás zachránila před šípy Lokilaniů. Stovky mužů a žen v sále upadly do hlubokého mlčení, když jsem jim vyprávěl o dlouhé cestě, jež nás přes celou Eu dovedla až do Knihovny v Khaišamu. Neřekl jsem jim nicméně, co jsme tam nalezli. Bylo by nebezpečné, myslel jsem si, prozrazovat místo úkrytu Kamene světla tolika lidem.

„Tvůj příběh,“ řekl Burri, když jsem skončil, vrtě hlavou, „je příliš fantastický, než aby byl pravdivý.“

„Je příliš fantastický na to, aby byl pravdivý,“ oponovala mu Yvanu. Byla nejmladší z Urdahirů, a krásná žena, jíž se dlouhá bílá srst vlnila na hlavě a šíji v dlouhých kadeřích.

Všichni starší se nyní dívali na mě, stejně jako všichni ostatní v místnosti. Burri mi řekl, stále vrtě hlavou: „Jak poznáme, jestli mluvíš pravdu?“

„Poznáte to,“ řekl jsem mu tiše. „Když budete poslouchat, poznáte to.“

Ale Burri, jako mnoho lidí, si nepřál naslouchat vlastnímu srdci. Ukázal na mě prstem a zeptal se: „Ale jak hodláš svůj příběh dokázat? Předlož nám důkazy.“

Dorozuměl jsem se pohledem se svými přáteli, a oni vytáhli své gelstei. Náhlý pohled na Maramův ohnivý kámen a Atařinu křišťálovou kouli, stejně jako na Liljaninu malou modrou velrybu, varistei Mistra Juwaina a Kaneův černý kámen každého v místnosti ohromil. Nikde v Ee neměli lidé takovou úctu ke gelstei jako Ymanirové.

„A kde je sarastria?“ zeptal se Burri.

Ymiru mi dal svolení vytáhnout meč. Když jsem jím ukázal k východu, stříbrná čepel zazářila hlubokým světlem.

„Vidíte?“ řekl Ymiru Burrimu. „Jejích příběh musí být pravdivý.“

Stovky obřích mužů a žen začaly volat, že se stal zázrak, a že by naše životy měly být ušetřeny. Ale Burrimu to stále nestačilo.

„Musíme vědět, jestli jsou tyto kameny skutečně větší galastei,“ řekl a ukázal na to, co jsme drželi v rukou. „Musí podstoupit zkoušku.“

Ale bylo těžké vyzkoušet Maramův červený krystal, když sem nesvítilo žádné slunce, jež by ho zažehlo. A stejně těžké bylo vyzkoušet i schopnosti gelstei mých přátel. Proto se Burri musel spokojit s Hrotmarovým návrhem, abychom vyzkoušeli diamantem čepel Alkaladuru. Ulla, nejstarší z Urdahirů, na tuto zkoušku obětovala svůj snubní prsten. Napřáhla ke mně ruku a řekla mi, abych po jejím kameni přejel čepelí svého meče.

„Je to skutečné stříbro,“ zvolala vzápětí. Pak upřela staré oči na můj meč. „Stříbro vedoucí ke zlatu.“

Nejdřív mě napadlo, že zná slova písně, již zpíval Alfanderry, když jsem Alkaladur získal. Pak ale mnozí z Ymanirů v místnosti začali mluvit o staré víře, že tajemství stříbrného gelstei povedou k výrobě zlatého.

„Je to velký dar,“ řekl mi Hrotmar, dívaje se na můj meč. „Kdo by si kdy pomyslel, že nějaký cizinec přinese do naší země stříbrný galastei?“

Svit v Burriho očích, upřených na můj meč, mi prozradil, že nechce, aby jejich zemi někdy opustil.

„Stříbrný galastei,“ mumlal. „Co o něm tito cizinci vědí? Co vůbec vědí o kterémkoli z galastei?“

„Víme,“ řekl jsem mu, zasunuje meč zpátky do pochvy, „že stříbro někdy vede k chamtivosti po zlaté.“

S těmito slovy jsem sáhl do kapsy tuniky a vytáhl Falešný gelstei, který jsme našli v Knihovně. Přistoupil jsem k pódiu a vložil ho do Burriho natažené ruky.

„Galastei! To je ten galastei!“ zvolalo množství hlasů naráz.

Ale Burri, jenž měl zkušenější oko, podržel nazlátlý pohár v záři světelných kamenů. Když jsem mu vysvětlil, co to je, přikývl.

„Říká se, že za dávných časů,“ řekl, dívaje se s úžasem na pohár, „Ymanirové vyrobili mnoho takových pohárů. Možná je to jeden z nich.“

„Jestli je to tak,“ řekl jsem, „bylo by snad vhodné, abyste si ho podrželi pro svůj lid.“

Burriho ledově modré oči se zabodly do mých. „Nemůžeš si koupit naši milost.“

Ucítil jsem, jak mi páteř ztuhla hrdostí a pýchou, a pronesl jsem slova, která by vyslovil můj otec: „V mé zemi, když někdo dostane dar, obvykle říkáme jenom ‚děkuji‘. A nehledáme vaši milost – pouze spravedlnost.“

Věděl jsem ale, že taková řeč Burriho nepřesvědčí, že jsem chtěl jeho lidu skutečně pomoci. Má výtka se ho dotkla. Hněvivě pohár sevřel, a ten se v jeho mohutné dlani téměř ztratil.

„Na cizincově příběhu je příliš mnoho věcí, jež nemůže nikdy dokázat,“ zvolal. „Jeho tvrzení, že jeho rod pochází od Elahada. To stvoření Timpum, které mohou vidět pouze tito cizinci. Ten minstrel se zlatým hlasem; hořící Khaišam –“

„My jsme viděli Khaišam hořet,“ řekl nějaký robustní muž. „Můj bratr a já jsme se právě vraceli z Jižního hřbetu a ten požár viděli.“

„Nepřerušuj mě!“ zahřměl na něho Burri. Otočil se k ostatním starším. „Vidíte, jak nám ti cizinci už narušili naše zvyky? Měli by nás také odvést od výkonu spravedlnosti?“

„Spravedlnosti dáme průchod,“ ujistil ho Hrotmar. „Až poznáme pravdu.“

„Ale v tomto případě pravdu nikdy nepoznáme!“

Právě tehdy vytáhla Audhumla modravý kámen přibližně velikosti orlího vejce, poněkud připomínající lápis, a pak řekla: „Mýlíš se, Burri. Pravdu v příběhu cizinců poznáme brzy.“

Když požádala Burriho a mě, abychom si sedli, oznámila starším a přítomným Ymanirům, že má v ruce kámen pravdy.

„Ale to není možné!“ řekl Burri. „Nevyrobili jsme žádný už tisíce let.“

„Ne, nevyrobili,“ řekla suše Audhumla. „Je to rodinné dědictví.“

Z debaty, která následovala, jsem pochopil, že kameny pravdy byly druhem menších gelstei příbuzným Liljaninu modrému gelstei. Ačkoli neumožňovaly pohled do mysli ostatních, dokázaly z ní zaznamenat určité dojmy, jako lež nebo pravdu.

Burri se na Audhumlu podíval pochybovačně, se špatně skrytým rozčílením. „Už tisíc let mezi námi žádný mluvčí pravdy nebyl.“

„Žádný, s výjimkou žen z mé rodiny.“

„Jestli je to pravda,“ řekl Burri, „proč to nedaly ve známost?“

„Proto, aby je mohli nenávistníci stíhat opovržením?“

Všiml jsem si, že když to řekla, Liljaniny oči se zalily slzami.

„Opovržení by bylo to nejmenší, co mluvčí pravdy zasluhuje, když svůj dar nepoužívá ve prospěch svého lidu.“

„A jak ho měly používat, když mezi nás po tisíce let nepřišel žádný cizinec, jehož by bylo třeba vyzkoušet?“

Starší se znovu shromáždili do kruhu, aby tento neočekávaný obrat projednali. Pak znovu zaujali svá místa, a sálem se rozlehl Hrotmarův hlas: „Věříme pravdě toho, co nám Audhumla řekla, když už ničemu jinému. Proto jsme se rozhodli dovolit, aby byl Sar Valašu tímto způsobem vyzkoušen, pokud je ochoten.“

Před náhle upřeným pohledem dvou set Ymanirů i mých pěti přátel jsem viděl, že nemám příliš na vybranou. „Vyzkoušejte mě, jestli si přejete.“

Audhumla mě vyzvala, abych k ní přistoupil a poklekl před ní. Spojenýma rukama ke mně napřáhla svůj kámen. Položil jsem na něj ruce. Vydával teplo jejího těla, a připadal mi poréznější než krystaly větších gelstei. Zdálo se, že pije můj pot a tep krve v mých rukou. Vzpomněl jsem si, že se takovým gelstei také říká kameny dotyku.

Pohlédl jsem Audhumle do očí a pronesl: „Všechno, co jsem dnes řekl, je pravda.“

Pak jsem ruku oddálil a díval se, jak Audhumliny velké ruce sevřely kámen. Zavřela oči a hladila ho, vypadajíc přitom jako matka utišující své dítě.

Konečně na mě pohlédla a řekla: „Všechno, co jsi říkal, je pravda. Ale neřekl jsi nám celou pravdu.“

Dvě stě Ymanirů v místnosti čekalo, až řekne víc. Ale ona už neměla co. Hrotmar však ano. Moudrý stařec nepotřeboval žádný gelstei, ani větší, ani menší, aby poznal, která část mého vyprávění byla neúplná.

„Sare Valašu,“ řekl mi, „řekl jsi nám, že jste ty a tvoji přátelé hledali Kámen světla po celé Ee. Ale neřekl jsi, proč jste ho přišli hledat do naší země.“

Ne, pomyslel jsem si, neřekl. Ale pochopil jsem, že nakonec budu muset. Zhluboka jsem se nadechl a řekl jim o deníku Mistra Aluina. Pak jsem přiznal, že jsme já a moji přátelé složili slib, že půjdeme do Sakai a vstoupíme do podzemního města Argatthy.

Dlouhou dobu v sále nikdo nepromluvil. Nikdo se ani nepohnul. Cítil jsem, jak silná srdce Ymanirů vzrušeně buší úžasem.

Konečně znovu nalezl hlas Hrotmar a promluvil za všechny své lidi, i za Burriho. Řekl mi: „I ti nejstatečnější z nás jen zřídkakdy znovu vstoupí do Asakaie, kam jsme kdysi chodili tak svobodně. Buď ty a tvoji přátelé být šílení, nebo jste nadáni velikou odvahou. V první možnost nevěřím.“

Sálem se rozlehl hřmot hlasů jako náhle uvolněný proud. Hrotmar nechal své lidi chvíli mluvit, pak zvedl ruku, aby si zjednal ticho.

„Ti cizinci nám přinesli největší naději, jakou jsme my Ymanirové kdy měli,“ řekl vážným, hlubokým hlasem. „A také největší nebezpečí. Jak máme rozhodnout o jejich osudu – a o našem vlastním?“

Otřel si unavené oči. Pak řekl: „Nesnažme se rozhodnout dnes večer. Zamysleme se, spěme a sněme. A před úsvitem se všichni shromáždíme na velkém náměstí, abychom si mohli povolat na pomoc moudrost Galadinů.“

Rozpustil shromáždění a vstal, stejně jako všichni ostatní. Pak nás strážní odvedli do Ymiruova domu na okraji města, kde nám bylo nabídnuto ubytování. Ve srovnání s ostatními domy Ymanirů na nedalekých zalesněných svazích byl spíš menší, vystavěný z kamene a hrubě tesaných trámů – ale dost velký na to, abychom se tam všichni vešli.

Ymiru se ukázal jako skvělý hostitel. Rozložil pro nás matrace u krbu, v němž rozdělal oheň. K večeři nám dal bochník sýra a chléb, a zatímco jsme jedli, připravil nám horkou koupel. Po koupeli nám nalil do malých modrých šálků čaj. Zdálo se, že ho naše společnost těší, a zřejmě byl pobavený tím, že je jeho osud tak těsně svázaný s naším.

„Když jsem včera vstával, být to ráno jako každé jiné,“ řekl nám, když jsme se sešli u ohně. „A teď tady sedím se šesti malými lidičkami a bavím se s nimi o Kameni světla.“

Řekl nám, že ráno nastane brzy, a že bychom si měli raději dobře odpočinout, abychom byli na zítřek připraveni.

„Nemyslím, že vůbec usnu,“ řekl Maram, rozhlížeje se po místnosti, jestli neuvidí nějaký soudek s pivem či láhev s pálenkou. „Ten Burri si nás dnes pěkně podal.“

Ymiruovy oči zesmutněly, a překvapil nás, když řekl: „Burri být dobrý člověk. Ale má mnoho obav.“

Vysvětlil nám, že kdysi, před lety, on a Burri spolu s ostatními v sále žili v podobném městě ve Východním výběžku nedaleko Sakai. A jednoho dne proti nim Morjin vyslal celý pluk, aby je zničil.

„Bylo nás příliš málo, abychom se udrželi,“ řekl nám. Napil se hořkého čaje ze svého šálku. „Při útoku jsem ztratil svou ženu a syny; Burri ztratil mnohem víc. Morjinovi muži zavraždili jeho dcery a vnoučata, a také jeho matku a bratry. A Ymanirové ztratili část Eligavaru. Burri přísahal, že další už neztratíme.“

Nato upadl do hlubokého mlčení. Posléze vytáhl zpívající kámen, malou kouli pestrých barev; seděl a naslouchal hlasu své mrtvé ženy ještě dlouho potom, co Maram, Atara, Liljana i Mistr Juwain usnuli.

Když jsme se příštího rána v určenou hodinu shromáždili na velkém náměstí Alundilu, bylo velmi chladno. Prázdné věže a budovy města byly ještě temnější než nebe, na němž zářilo mnoho hvězd. Deset tisíc mužů, žen a dětí se tlačilo na západní straně náměstí u veliké věže. V jejich čele stáli Hrotmar, Burri a ostatní z Urdahirů. Čekali jsme s Ymiruem nedaleko nich, obklopeni kruhem třiceti Ymanirů, svírajících v mohutných rukou borkory. Zdálo se, že ostrý vítr vanoucí z hor jim vůbec nevadí, nám však pronikal až do morku kostí. Stál jsem mezi Atarou a Mistrem Juwainem, třesa se zimou, a spolu s ostatními druhy jsem čekal, co se bude dít.

„Proč se setkáváme tady?“ zeptal se Maram už aspoň po desáté.

A Ymiru mu po desáté odpověděl: „Uvidíš, mužíčku, uvidíš.“

Nyní se mnoho Ymanirů za námi otočilo, aby vzhlédli nad věž na východní straně náměstí. Tam, nad Zahradou bohů a ledovými štíty východních hor, se obloha začínala rozsvěcet vycházejícím sluncem. Zářila tam také Jitřenka, nejzářivější ze všech nebeských světel. Její svit se dotýkal domů a věží Alundilu a osvětloval tváře všech, kteří na ni hleděli. Na druhé straně údolí dopadala její záře na třpytivou tvář Alumitu. Byla ještě příliš velká tma, abychom rozeznali barvy této veliké hory, jež zdánlivě shlížela na celý svět. Znovu jsem o ní uvažoval. Ymiru nám řekl, že sochy v Zahradě bohů vztyčili jeho předkové; ale zdálo se, že vytvoření celé hory bylo nad síly i dávných Ymanirů. Ymiru věřil, že kdysi dávno přišli na zem Galadinové, aby tento zázrak stvořili. Stejně jako věřil, že jednoho dne přijdou znovu.

Vítr zesílil a východní obloha se rozjasňovala. Stoupající slunce pohlcovalo hvězdy jednu po druhé, dokud nezůstala jen Jitřenka, než i ona zmizela v modrobílém třpytu obzoru. Velký bílý štít Alumitu na západ od nás zachytil první paprsky slunce dřív než údolí pod ním a rozzářil se temnou červení. Tento oheň brzy zachvátil i svahy hory a vyvolal k životu jejich barvy, jejichž úžasnou škálu jsem musel znovu obdivovat.

Konečně se slunce vynořilo nad rozeklanou linii obzoru. Vzduch se mírně oteplil. A my jsme pořád čekali. A pak se barvy hory začaly měnit. Jejich diamantové odstíny se prohloubily a ještě zkrásněly. Zdálo se, že vplývají jeden do druhého, červený do žlutého, oranžový do zeleného, a zázračné se proměňují v jedinou barvu, o jaké se mi nikdy ani nesnilo. Barvy se nemísily, ba ani z nich nevznikala mozaika, ale jedna stálá barva – ačkoli možná vůbec ne tak stálá, protože když jsem se na ni díval, zdálo se mi, jako bych se do ní propadal a začínal si uvědomovat její nekonečné hloubky. Žasl jsem, jak je něco takového možné. Jak mohla na světě existovat zcela nová barva spektra, kterou nikdy nikdo neviděl? Nelišila se od červené nebo zelené tak, jak se tyto barvy lišily od fialové nebo modré, a přece jsem ji dokázal popsat pouze v termínech obecnějších barev, protože to byl jediný způsob, jakým mi mohla tato úžasná věc dávat smysl: byl to rudý oheň, žlutá záře a hluboký mír nejčistší kobaltově modré.

„Jak je to možné?“ uslyšel jsem za sebou šeptat Marama. „Ach, můj bože, jak je tohle možné?“

Zavrtěl jsem hlavou a dál hleděl na velikou horu, jejíž barva nyní připomínala živé zlato a kosmický šarlat, stejně jako tajemnou modrou, již lidé obvykle nevidí.

„Co je to?“ zeptal se Maram, tentokrát Ymirua. „Řekni mi to, dřív, než se zblázním.“

„Svatozář,“ řekl mu Ymiru. „Barva andělů.“

Svatozář, uvažoval jsem, svatozář – byla tak krásná, že jsem tu barvu chtěl pít svým nejhlubším já; skoro příliš skutečná na to, aby byla opravdu skutečná. A přece byla skutečná, ta nejskutečnější a nejkrásnější věc, jakou jsem kdy spatřil. Rozpouštěl jsem se v ní; cítil jsem, jak proniká celou mou bytostí a přináší do každé její části čistou, sladkou, zářivou vůni Jediného, jež je esencí všeho.

„Ale včera?“ vydechl Maram. „Ta hora tak nevypadala!“

„Ne, nevypadala,“ přisvědčil Ymiru. „Tuto barvu získává jen jednou denně, ve světle Jitřenky – při východu slunce.“

Atara pozorovala Alumit stejně upřeně jako svou věšteckou kouli. Za ní se Mistr Juwain zeptal Ymirua: „Vždycky nabývala takovou barvu?“

„Ne, jenom posledních dvacet let,“ řekl Ymiru. „Od té doby, kdy země vstoupila do Zlatého pásu.“

„Chápu,“ řekl Mistr Juwain a pohladil si holou hlavu. „Ano, chápu.“

Liljana se dívala na horu v uctivém mlčení, a Kane stál uchváceně vedle ní, bezedné oči upíraje na krásu hory. Nehýbal se; zdálo se, že ani nedýchá. Kdyby ho právě teď některý z Ymanirů napadl svým kyjem, pochybuji, že by vytasil meč, aby se bránil.

„Ta hora mluví k těm, kteří naslouchají,“ řekl tiše Ymiru. „Tak jako teď musíme naslouchat my.“

Ticho, které na náměstí dolehlo, bylo podivné a krásné. Stáli jsme spolu s deseti tisíci Ymaniry a dívali se na posvátnou horu Alumit na západě, a ani jediné dítě nezačalo křičet nebo se domáhat toho, aby je matka vzala domů. Snažil jsem se naslouchat stejně soustředěně jako oni. Zatímco jsem se očima vpíjel do hory zářící barvami, jež bylo možné vidět jen ve hvězdách, začal jsem si uvědomovat hlasy zpívající jakoby z veliké dálky. Daleko, ale skoro neskutečně blízko; zdálo se, že každá budova ve městě pojednou vibruje těmito sladkými zvuky, jež jsem cítil rezonovat i v sobě. Bylo to jako zvonění zvonů a jemný smích nesoucí se ve větru, připomínající to, co nám Alfanderry zpíval v průsmyku Kul Moroth. Pokoušel jsem se pochopit slova, je se formovala v mé mysli a zvedala se jako hřeben vlny nad rámec dosahu mého vědomí. A přece jsem věděl, že si je v sobě dokážu podržet, ve svém srdci a rukou, jen kdybych k tomu měl dost odvahy.

Zdálo se, že ostatní jsou zkušenější nebo ve větší míře nadáni darem takového chápání. Liljana stála s modrým kamenem přitisknutým k čelu jako třetím okem. Zdálo se, že malá modrá velryba získala něco z barvy kouzelné aury hory. Liljaniny široce otevřené oči vypadaly jako oči člověka v hlubokém transu.

„Co vidí?“ zašeptal mi Maram.

„Měl by ses raději zeptat sám sebe,“ řekl mu Ymiru, „co slyší.“

Odpověď jsme dostali brzy. Když slunce vystoupilo ještě výš, spustila Liljana ruku dolů, usmála se vlídně na Mistra Juwaina, a pak se otočila k Ataře a mně a řekla: „Čekají na nás. Na mnoha, mnoha světech čekají Hvězdní lidé, až dokončíme své pátrání.“

Devět starších z Urdahiru, vedených Hrotmarem, se k nám otočilo. Stráže okolo nás se rozestoupily, aby jim vytvořily průchod.

„Čekají,“ řekl nám Hrotmar. „Stejně jako samotní Elijinové a Galadinové. Obávali jsme se, že tomu tak bude.“

Vzdychl a pohlédl na mě. „Sare Valašu, jsme přesvědčeni, že se ty a tvoji přátelé musíte pokusit vstoupit do Argatthy a znovu získat Kámen světla. Jestli souhlasíte, rádi bychom vám pomohli.“

Audhumla a Yvanu, které stály za ním, se při jeho slovech usmívaly; Hramjir a Hramdal přikyvovali velikými hlavami, a zdálo se, že dokonce i na Burriho zapůsobil zázrak, který právě slyšel.

Maram zamumlal něco o naprostém šílenství pokoušet se vniknout do bran Argatthy, a Hrotmar, který mu přesně nerozuměl, vážně přikývl a prohlásil: „Můžete zde tedy zůstat jako naši hosté třeba do smrti – nebo než se vrátí Hvězdní lidé.“

Nemohl jsem se ubránit úsměvu při pohledu na Maramovo zděšení a konsternaci. Hrotmarovi jsem řekl: „Uvítáme jakoukoli pomoc, kterou nám můžete poskytnout.“

„Dobře,“ zahřměl jeho mohutný hlas. Postupně pohlédl na všechny mé přátele. „To proroctví, o němž jste mluvili, hovořilo o sedmi bratrech a sestrách se sedmi většími gelstei. A vás bylo sedm, dokud jste v Yrakoně neztratili toho minstrela. Takže potřebujete někoho dalšího, kdo by vaši společnost doplnil. Musíme s vámi proto poslat do Argatthy někoho ze svých lidí.“

Z výrazu jeho tvrdých modrých očí jsem pochopil, že o tomto jeho návrhu nelze diskutovat. Pohlédl jsem na stráže s jejich děsivými borkory. Pomyslel jsem si, že buďto přijmeme jednoho z těchto obrů do naší společnosti, nebo nám nezbyde než tu zůstat navěky.

„Koho s námi tedy pošlete?“ zeptal jsem se ho.

Otočil se k Ymiruovi a řekl: „Viděl jsem v tobě touhu tuto cestu vykonat. Bude správné nebo ne, abys poté, co jsi porušil nižší zákon, nyní naplnil ten vyšší?“

„Ano,“ řekl Ymiru, „bude to správné.“

„Ukážeš těm malým lidem cestu přes Asakai?“

„Ano, ukážu.“

Hrotmar pohlédl na mě. „Sare Valašu – přijmete Ymirua do vaší společnosti?“

Setkal jsem se očima s Ymiruem a usmál se na něho. „Rád,“ řekl jsem, a napřáhl k Ymiruovi ruku ke stisku.

Teď, když slunce dál stoupalo a barvy hory Alumit se vracely k normálu, tisíce lidí na náměstí zaměřily pozornost na Ymirua a devět starších – a na nás.

„Jenže máme stále jenom šest gelstei,“ poukázal Maram. „Jak s námi tedy může Ymiru jít?“

Hrotmarův náhlý úsměv byl širší než samo nebe. Pak jsem si všiml, že v ruce drží malou, diamanty zdobenou skříňku. Nyní ji zvedl a řekl nám: „Vy jste na své cestě nalezli šest galastei; nyní bychom vám rádi dali sedmý.“

A s těmito slovy otevřel skříňku, a vytáhl velký, kvadraticky řezaný kámen, průzračný a zářivý, a purpurový jako víno.

„To je lilastei,“ řekl, podávaje ho Ymiruovi. „Poslední, který našemu lidu zbývá. Vezmi si ho s naším požehnáním. Protože s tebou kráčí naděje našeho lidu.“

Ymiru zvedl gelstei k slunci. Jeho paprsky jím prošly a dopadly na zem. Zdálo se, že hornina v tom místě změkla a rozzářila se temně fialovou barvou.

„Děkuji,“ řekl Ymiru.

Pak vystoupil Maram a uchopil Ymirua za volnou ruku. „Toto je pro nás šťastný den. Když budeme mít na své straně tebe, bude to spíš, jako by nás bylo sedmnáct místo sedmi.“

Pak přivítala Ymirua do naší společnosti Atara, následována Liljanou a Mistrem Juwainem. Nakonec k Ymiruovi přistoupil Kane a podal si s ním ruku, divoce, jako tygr zkoušející sílu medvěda. Neřekl mu nic, ale oheň přátelství v jeho zářivých očích řekl víc, než by dokázala slova.

Hrotmar ukázal na nás sedm a řekl: „O vaší odvaze podstoupit tuto cestu nelze pochybovat. Ale musíme vás požádat, abyste v sobě nalezli ještě větší odvahu: že i kdyby se osud obrátil proti vám, zvolíte raději smrt, než byste Veliké bestii prozradili tajemství Alundilu.“

Ymiru s tím souhlasil skloněním veliké hlavy. Právě tak Mistr Juwain, Liljana a já. Atara se usmála, chladně přijímajíc svůj úděl. A Maram, s tváří zrudlou strachem, pohlédl na Hrotmara a řekl: „Buďte klidný, já dám s radostí přednost smrti před mučením.“

Hrotmar se obrátil ke Kaneovi a zeptal se: „A ty, držiteli černého kamene?“

Kane pohlédl k východu, směrem, kam se budeme muset brzy vypravit. V černých očích měl smrt a vzdor. „Žádné Morjinovo mučení mě nikdy nedonutí promluvit.“

Vůle, jež zocelovala jeho bytost, byla tak pevná, že se ho Hrotmar už dál nevyptával.

„Dobře,“ řekl Hrotmar jemu i nám. Pak nás jednoho po druhém objal a dal nám své požehnání.

Jednoruký Hramjir učinil totéž, jak mu to jen jeho zmrzačení dovolovalo, následován Audhumlou, Yvanu a ostatními Urdahiry. Jako poslední k nám přistoupil Burri. Když mě objal, vytáhl pohár, který jsem mu dal, shlédl na mě ze své výšky a řekl: „Děkuji za tvůj dar, Sare Valašu. Ztratili jsme svůj poslední lilastei, jen abychom získali jeden z největších stříbrných galastei.“

Pak se otočil k Ymiruovi a řekl mu: „Mýlil jsem se v těch malých lidech. I v tobě.“

Objal Ymirua s neočekávanou něhou. Pak nás všechny šokoval, když řekl: „Omlouvám se, můj synu.“

Soudě dle slz, jež zastřely Burriho i Ymiruovy ledově modré oči, jsem poznal, že i nejtvrdší led může roztát.

Aby odvedl mou pozornost jinam, ukázal Burri náhle k hoře Alumit. Tam, v posledních záblescích kouzelné aury hory, tančil extaticky Plamínek. Jeho bytost zářila stříbrně, šarlatově a zlatě – a nyní také aurou hory. Pomyslel jsem si, že jsem musel být slepý, když jsem v něm nikdy nespatřil tyto úžasné barvy, tak jako je nyní viděli i ostatní. Nejméně sto Ymanirů poblíže nás na něho ukazovalo dlouhými prsty a už tak velké oči se jim ještě zvětšily úžasem. A ze všech nejužaslejší se zdál Burri.

„Myslím, že jsi přeci jen jednou zalhal, Sare Valašu,“ řekl mi. „Řekl jsi, že Timpum bliká. Ale toto světlo – to je aura.“

Skutečně aura, pomyslel jsem si, když jsem sledoval, jak Plamínek víří nad třpytící se horou, již prý vytvořili Galadinové. A zatímco nám Burri a ostatní starší začali přát mnoho štěstí na naší cestě, poskytlo mi toto naději, že přece jen vstoupím do jiné hory, ač tvrdé jako ocel a černé jako smrt.

14

Trvalo nám čtyři dny, než jsme se z Alundilu vypravili. Většinu toho času jsme strávili shromažďováním zásob na cestu: sýra a sušeného ovoce, ořechů a brambor, a ymanirské verze nevyhnutelných vojenských sucharů. K Maramovu potěšení Ymiru naložil i několik malých soudků zkvašeného kozího mléka, zvaného kalvaas. Považoval jsem to za odporný, žlukle páchnoucí nápoj, ale Maram prohlásil, že jeho konzumace mu poskytuje vidiny andělů a krásných žen – což pro něho bylo zřejmě jedno a totéž.

T

T

„Jen si vezmi ty ymanirské ženy,“ řekl mi jednou večer, když jsme skončili s okováváním koní. „Pravda, jsou trochu velké. Ale mají určitou vzhlednost postav a tváří, nemyslíš? A, ach můj bože, jak ty by hřály muže v noci.“

Ve skutečnosti ymanirské ženy pracovaly pilně na tom, aby zajistily teplo na cestě nám všem. Hrotmarovy dcery – spolu s Audhumlou, Yvanu, Ullou a ostatními – pro nás šily skoro celé čtyři dny dlouhé pláště, jež by nás zahalovaly od hlavy k patě. Byly úžasně měkké a teplé, utkané z dlouhé srsti, kterou si ymanirské ženy vyčesaly z vlastních těl. Jejich sněžná běloba nás pomůže ukrýt na pozadí zmrzlých svahů východních hor.

Ymanirští muži se postarali zase o jiné věci. Naplnili Atařiny prázdné toulce šípy, z nichž několik mělo diamantové hroty schopné proniknout i tím nejtvrdším brněním. Jeden z kovářů nabídl Liljaně novou soupravu kuchyňského náčiní, vykovanou z velice lehkého, ale velmi pevného nazlátlého kovu, jemuž říkal galte. Samotný Burri přinesl poslední noc našeho pobytu v Alundilu Ymiruovi mapu, kterou před několika generacemi nakreslil jeden z jeho předků. Měl ji zabalenou v hnědém papíře a převázanou šňůrou, a připomněl Ymiruovi, aby před námi neodhaloval její tajemství, dokud nebudeme daleko od města.

„Do té doby je určena pouze pro tvé oči,“ řekl Ymiruovi. „A nedávej ji z rukou. Dotýkali se jí pouze otcové a synové našeho rodu.“

Tajnosti, jež s mapou dělal, vzbudily přirozeně naši zvědavost, stejně jako mnoho dalších věcí týkajících se Ymirua a jeho rodiny, které jsme si přáli vědět. Když Burri odešel, zeptali jsme se Ymirua, proč nám neřekl rovnou, že je Burri jeho otec. A Ymiru, shlížeje na v papíře zabalený balíček v ruce, upadl do hlubokého mlčení. A pak řekl: „Myslel jsem, že jsem vám to už řekl.“

Ve skutečnosti nám sdělil pouze to, že vinou Červeného draka ztratil své děti, a Burri svá vnoučata – čímž nám dal ale svým způsobem najevo, že ho určité pravdy trýzní. Možná byl manuálně zručný, ale neuměl odhalovat své vzpomínky a smutek svého nitra.

Zjistili jsme nicméně jeden z důvodů, proč vybrali Urdahirové jeho, aby nám ukázal cestu do Argatthy: zdálo se, že když byl mladší, vedl nájezdy do Sakai v zuřivém úsilí pomstít vpád armád Červeného draka. Ačkoli on i ostatní Ymanirové pobili svými borkory mnoho nepřátel, bylo jich přece jenom příliš málo, a Východní výběžek padl.

„Drak stále sílí, zatímco my slábneme,“ řekl nám. „Burri a Hrotmar, všichni z Urdahiru, vědí, že můžeme udržet Eligavar po další generaci, možná dvě – ale ne navěky. A tak byli ochotni podstoupit to strašné riziko a poslat mě do Argatthy s vámi.“

Zlá znamení, řekl, jsou všude: ve hvězdách, v pádu Yarkony, v pověstech o oheň dštícím drakovi, jehož je Morjin připraven vypustit na ty, kteří se mu postaví na odpor. I ta nová barva Alumitu, připustil, není tak úplně v pořádku, protože v ní není jen naděje, ale také šepot zkázy.

„Eligavar být možná poslední místo na Ee, které padne,“ řekl nám. „Ale nakonec padne. A tak Hvězdní lidé nikdy nepřijdou.“

„Ne, nemluv tak,“ řekl jsem mu. „Vždycky je naděje.“

„Naděje,“ řekl hořce. „Od té doby, kdy mi Bestie vzala mé děti, jsem žádnou neměl. A teď –“

Sevřel jsem jeho masivní předloktí, a napadlo mě, jestli cítí tu svou neuvěřitelnou sílu, již jsem cítil já.

„A teď, tedy zítra,“ řekl, „se nás sedm vypraví do Argatthy. Má tato výprava vůbec nějakou naději? Předpokládám, že musíme alespoň jednat, jako kdyby ji měla.“

Příštího rána, kdy se starší a mnoho dalších Ymanirů opět shromáždilo na velkém náměstí, aby se s námi rozloučili, se zdálo, že se Ymiruova náhlá melancholie, jež na něho padla jako ledová mlha, vypařila. Sám se také vybavil na cestu. Na zádech nesl obrovský batoh a v ruce držel veliký borkor, jímž už zabil mnoho svých nepřátel. Kromě toho převzal velení nad oddílem třiceti ymanirských strážců, kteří nás z Alundilu doprovodí; nyní byl plně zaměstnán a ve svém živlu, kontroluje pln drsného veselí náklad svých mužů a vykřikuje hromovým hlasem rozkazy. Pohyboval se s téměř šílenou aktivitou, s výrazem a postojem kapitána, který si je naprosto jist vítězstvím. Jeho nová nálada toho slunného rána byla náladou jeho lidu. Rojili se kolem nás, zdravili nás a hlasitě nás povzbuzovali, a když přišel čas našeho odjezdu, utvořili po obou stranách špalír živých, bílou srstí porostlých hor. Za jejich provolávání slávy a přání všeho nejlepšího jsme projeli Alundilem.

Ocitli jsme se na velké silnici, vedoucí údolím směrem na jih. Tady, podél řeky Ostrand, se rozkládalo mnoho polí osetých ječmenem, žitem, bramborami a dalšími otužilými plodinami. Jel jsem na Altaruovi v čele svých přátel, a Ymanirové nás vedli. Naše stráž s Ymiruem v čele pochodovala dlouhým krokem, který se víc než vyrovnal kroku našich koní. V jedné chvíli jsem si skoro přál, aby nás těchto třicet obrů mohlo doprovodit až do Argatthy a rozbilo prostě její brány svými obrovskými kyji.

Několik mil od města, kde farmy vystřídaly lesy a divočejší krajina, jsme odbočili na vedlejší silnici, jež vedla na východ k průrvě v horách. Velice pečlivě jsem zkoumal členitost ostrých štítů před námi, poměřuje od oka úhly a vzdálenosti, a snažil se odhadnout, jak asi bude vypadat terén, jímž budeme cestovat. Jenže pak nás Ymiru zastavil a požádal, abychom sesedli z koní. Nato vytáhl stejné pásky, které jsme měli na očích při příchodu do Alundilu, a jež jsme si nyní museli znovu uvázat, abychom – v případě, že bychom nějakou nešťastnou náhodou byli zajati – sice věděli o existenci Alundilu, ale neznali cestu k němu.

A tak jsme po zbytek dne šli opět poslepu. Stejně jako cestou do Alundilu, i teď každého z nás vedl jeden z Ymanirů. Měl jsem obavy, že přítomnost a pach tolika mužů skoro tak vysokých jako velcí bílí medvědi může vyděsit naše koně, ale lidé jsou lidé, a ne zvířata, a koně to docela dobře poznali. Brali Ymaniry jako všechny ostatní lidi. Ymanirové ale nebrali tak snadno je. Nebyli na koně zvyklí a samotná myšlenka jízdy na nějakém zvířeti je hluboce pobuřovala. Jak řekl Ymiru: „Kůň být stvořen se čtyřma nohama, aby mohl uprchnout lvům a vlkům, a ne proto, aby nosil váhu člověka, když být jeho dvě nohy příliš unavené.“ Pomyslel jsem si, že je to zvláštní a velmi soucitný pohled na svět.

Obával jsem se, že koně budou mít s přechodem hor před námi těžkosti. Na příkrých zledovatělých nebo skalnatých svazích mohla být místa, kde by dvě nohy – a dvě ruce – mohly být mnohem praktičtější než čtyři nohy. Ale pokud Ymiru mé obavy sdílel, nedal to nijak najevo. Ani s námi nemluvil o trase, jíž zamýšlel opustit Eligavar a vstoupit do Sakai. Napadlo mě, že se o ní možná zdráhá mluvit před svými krajany, kteří ji znát nepotřebovali. Také mě napadlo, jestli nás prostě nechce ušetřit představ o jejích hrůzách.

Bylo zneklidňující a nepohodlné jít s kusem látky uvázaným přes očí. Pomyslel jsem si, že by bylo strašné skutečně oslepnout. A přece, při nedostupnosti tohoto nejdůležitějšího ze všech smyslů jsem si začal více uvědomovat ty ostatní. Cesta se vinula lesem do hor. Cítil jsem její příkrý sklon podle úhlu, v jakém jsem na ni došlapoval chodidly, stejně jako jsem cítil, jak je vzduch čím dál chladnější s každým yardem, o nějž jsme vystoupili výš. Vítr, vanoucí mi do tváře, přinášel vůni jedlí a neznámých květin. Poslouchal jsem sladké čiir-li-čar nějakého drozda a zvuky losa hlouběji v lese. A pak se mi smysly ještě více prohloubily a já jsem ucítil Ymirua, jako by byl součástí mě samotného. Srdce mi řeklo, že jeho veliké, bušící srdce cosi skrývá, chráníc nás před temným tajemstvím, které nechtěl, abychom znali.

Večer jsme se utábořili u malé řeky, s vodopádem a malým jezírkem. Zdálo se to jako pěkné místo, provoněné vůní řebříčku. Všichni jsme toužili, abychom mohli sejmout pásky z očí a rozhlédnout se tady, ale Ymiru to nepovolil. Nenechal nás ani sbírat dříví na oheň nebo vařit jídlo, a pověřil těmito úkoly své muže. Nám dovolil pouze postarat se o koně. I slepý člověk, pomyslel jsem si, když jsem poplácal Altarua po šíji, dokáže koně vyhřebelcovat a podat mu vak se zrním k dychtivým pyskům.

Příštího dne jsme vyrazili brzy a začali stoupat zasněženým průsmykem. Cesta se kroutila sem a tam – a také stoupala a klesala. Většinou ale stoupala: dosáhli jsme pásma chladného vzduchu, který byl stále řidší a řidší. Brodili jsme se závějemi, které nám sahaly až po stehna, a místy jsme klouzali po ledem pokryté skále. Ale Ymiru i ostatní Ymanirové nás vedli bezpečně a dobře. Večer jsme nalezli přístřeší v další z kamenných chat, které Ymanirové ve vyšších polohách své země vybudovali.

Třetí den naší cesty z Alundilu jsme nejprve sestoupili do hlubokého údolí, než jsme začali znovu stoupat k dalšímu průsmyku. Pozdě odpoledne jsme překročili jeho sedlo. Když jsme opět sestoupili dolů, nalezl Ymiru útes na východním svahu hory, který se mu líbil, a vyhlásil zastávku a odpočinek. Nařídil také, aby nám konečně sňali pásky přes oči. Stejně jako v Alundilu nás náhlý jas slunce v první chvíli oslepil, a chvíli trvalo, než se nám zrak znovu vrátil. Když jsem začal znovu rozeznávat kontury světa, spatřil jsem, že pod námi leží hluboké údolí. Všude okolo nás se tyčily bílé horské štíty, kam až oko dohlédlo.

Zde jsme se rozloučili se svým doprovodem. Marama, který se bezpečí v přítomnosti těchto třiceti obrů naučil oceňovat, jejich odchod moc nepotěšil, zvlášť dvou z nich, Lodura a mladého muže jménem Asklin, s nimiž se cestou Eligavarem spřátelil. Když si s nimi podal ruce a pohledem je vyprovodil, vzdychl a řekl: „Nechápu, proč nás nemohou doprovodit až do Argatthy. Takoví siláci!“

Ymiru k řadě svých odcházejících krajanů kývl hlavou a řekl: „Jejich počet by se mohl ukázat spíš slabinou než silnou stránkou. Mimo jiné se musíme na své cestě přes Asakai vyhnout odhalení. Kdyby nás objevili, bylo by jedno, kolik nás je.“

„Kromě toho,“ připomněla mu Atara, „to proroctví mluvilo o sedmi bratrech a sestrách země – ne i o jejich třiceti bratrech.“

Protože už bylo pozdě, snažili jsme se spěšně dokončit sestup z hory. I tak jsme se museli utábořit dost vysoko, pod krytem stromů porůstajících úpatí hory. Ale aspoň pod nimi neležel sníh, a našli jsme dostatečně rovnou plochu, kde jsme si rozprostřeli spací kožešiny. Když se pozdě večer zvedl studený vítr, zahříval nás velký, praskající oheň – a také pláště od Hrotmarových dcer.

„Ach, není to tak zlé,“ zašeptal mi Maram, přitahuje si těsněji svůj bílý plášť. Dotkl se prstem jeho límce a dodal: „Je to, jako kdyby mě udržovalo v teple to nejlepší ze světa. Taková měkkost – zajímalo by mě, jestli jsou i ymanirské ženy tak měkké. Nu, stálo by za to žít, aby to člověk zjistil.“

Musel si myslet, že Ymiru, ležící na holé zemi mezi Kaneem a Liljanou, hluboce spí. Ale on jen hluboce přemýšlel, a k Maramovu úžasu měl velice ostrý sluch. Nyní se otočil a podíval se na Marama. Pak se rozesmál a řekl: „A co přesně bys s jednou z našich žen dělal, mužíčku?“

„Mužíčku?“ řekl Maram. „Ach, přiznávám, že tak jsem se ještě nikdy nikomu nejevil.“

„Ne? Myslíš velikostí své huby? Nebo svou hlavou, která se nadouvá nedosažitelnými sny?“

„Ach, pravda, má hlava,“ zamumlal Maram. Vrhl na mě rychlý, vědoucí pohled, jako by vzdával díky za to, že mu ji lord Harša neusekl. „Řekněme prostě, že mluvíme o velikosti mé, ech, duše.“

„Tvé duše, ano?“ řekl Ymiru. „No tak ta být veliká a vznešená, tím jsem si jist. I malý mužíček může mít velikou duši.“

„Přesně tak, přesně tak.“

„Takže máš v plánu najít nějakou ochotnou ženu a naplnit ji tou svou skvělou duší?“

„Ach, tak ty chápeš.“

„To jistě,“ řekl Ymiru a rozesmál se, až se zatřásly hory. „No, tak to bych skutečně rád viděl.“

Všichni jsme se rozesmáli, a pojednou jsme se cítili lépe. Od Alfanderryho smrti jsme měli jen málo důvodů ke smíchu, a ani jsme k němu neměli náladu. Popravdě řečeno, takové žertování u táboráku nám připadalo skoro jako zesměšňování jeho památky. Ale napadlo mě, že by bylo možná ještě horší, kdybychom stále setrvávali ve své pochmurné náladě. Ze všech lidí, jež jsem znal, by byl Alfanderry ten poslední, kdo by si to přál. Měl rád tanec, hudbu, přátelství a smích. Pochopil jsem, že jediný způsob, jak uctít jeho památku, je žít naše životy hlouběji a přijmout do sebe jeho ducha.

Příchod Ymirua do naší společnosti některé věci usnadnil, ale jiné zkomplikoval. Měl v sobě moudrost Alfanderryho i jeho písně v srdci – ale spíš smutné a temné melodie. Jeho celková pochmurnost s občasnými záchvaty entuziasmu mi připomínala, že nedokáže nikdy nahradit Alfanderryho jako sedmý člen naší společnosti. Byl osobností sám o sobě, stejně zamyšlenou a tajemnou, jako byl Alfanderry veselý a otevřený. Ačkoli jsme už oceňovali jeho uvážlivost a odvahu, stejně jako jeho sílu, bylo jasné, že si cestu k nám bude muset teprve nalézt, stejně jako my k němu.

Nu, pomyslel jsem si, budeme na to mít spoustu mil společné cesty. Vzdálenost z Alundilu do Argatthy, jak nám řekl Burri, činila dobrých dvě stě padesát mil. Možná třicet z nich jsme už urazili. Jak dlouho nám potrvá, než překonáme zbývající? Měsíc? Už se pomalu blížil konec soalu a začátek ioje. Jestli nás valte se svými vánicemi zastihne ještě v horách, nebude to žádná legrace.

Po snídani příštího rána jsme prošli vysoko položeným údolím, osídleným jen několika málo tucty ymanirských rodin. Jedna z nich nám vystrojila vydatný oběd, sestávající ze zeleniny, sendvičů se smetanovým sýrem a jablečné šťávy. Než nám popřáli mnoho štěstí na další cestě, dali nám také trochu kalvaasu.

Odpoledne jsme překročili malý hřeben a ocitli se v drsném, skalnatém kraji, jímž jsme si pracně hledali cestu k východu. S rostoucí nadmořskou výškou se ochlazoval i vzduch. Nově okovaní koně nás šest statečně nesli stále vpřed, zatímco Ymiru neochvějně kráčel několik kroků před námi. Pomyslel jsem si, že ze všech koní pouze Altaru ví, jaké obavy mám, jestli pro ně najdeme dostatek trávy v zemi, kam směřujeme.

Ještě před západem slunce jsme se utábořili u potoka, který protékal mezi dvěma velkými vrchy. Když jsme nanosili vodu, rozdělali oheň a uvařili – přesněji řečeno Liljana uvařila – večeři, sedl si Ymiru k ohni a začal si hrát s několika kousky pískovce, které našel. Pak vyňal z kapsy na opasku gelstei, jenž mu dal Hrotmar. Držel plochý purpurový krystal nad kousky pískovce a různě jím pohyboval sem a tam. Ledově modré oči mu planuly soustředěním.

„Ach, mohu se zeptat, co to děláš?“ řekl Maram, přihlížeje s pohárem kalvaasu v ruce.

Když mu Ymiru neodpověděl, přistoupila k němu Atara a řekla: „To by mělo být jasné.“

„No, mně to jasné není.“

Nyní přistoupili i Liljana a Kane. A Atara řekla: „Dalo by se říct, že se pokouší vyrobit hedvábný měšec z prasečího ucha.“

Ymiruův slabý úsměv napověděl, že Atařina slova zaslechl.

„Pokouší?“ řekl Maram. „Ale on je Ledový obr! Copak všichni nevědí, jak tyto kameny používat?“

Pak spustil dlouhou řeč – ovlivněnou množstvím kalvaasu, které vypil – o zázracích Alundilu. Když donekonečna vykládal o sochách v Zahradě bohů, které mohly být vytvořeny pouze silou purpurových gelstei, měl toho Ymiru konečně dost. Zvedl velikou ruku, aby si vyžádal ticho, a pak Maramovi řekl: „Zahrada bohů vznikla dávno, se znalostmi, které jsou pro nás už ztraceny. A s mnohem větším galastei, než být tento.“

Jak shlížel na lesknoucí se kámen, jenž držel v ruce, přistoupil k němu Mistr Juwain a řekl: „Povídá se, že purpurové krystaly zpívají s hlubšími vibracemi země. A tak je, v mnoha směrech jejich používání obtížnější.“

„A kdo to říká?“ zeptal se ho Ymiru.

„Alchymisté mého Bratrstva.“

„Pracovali tedy s mnoha lilastei?“

Mistr Juwain zavrtěl hlavou. „Už tři tisíce let ne. Purpurové kameny byly ztraceny i pro nás. Znalosti těch alchymistů pocházejí z knih.“

„Moje taky,“ prohlásil Ymiru, dotýkaje se prstem krystalu. „A z toho, co mě naučili starší. Mnoho našich lidí se o lilastei učí, aby jednou Ymanirové znovu objevili tajemství jejich výroby.“

A s tím se sklonil nad svou prací, pokoušeje se odhalit tajemství svého fialového krystalu.

Po chvíli se Liljana a Atara vrátily k umývání nádobí od večeře, zatímco Maram upadl do opileckého spánku. Vstal jsem, abych přikryl koně bílými pokrývkami, jež pro ně utkaly ymanirské ženy. Kane také vstal, protože nerad seděl; začal raději obcházet perimetr tábora, pokoušeje se v okolním šeru odhalit případné nepřátele, jejichž přítomnost však byla zde, v bezpečí země Ymanirů, dost nepravděpodobná.

A pak, právě když jsem dával Altaruovi kus mrkve, který jsem pro něho uschoval od večeře, jsem uslyšel potěšený výkřik Mistra Juwaina: „Vidíte? Nakonec to dokázal! Vale, Kane, Liljano – pojďte sem a podívejte se!“

Když se s opilým mumláním probudil i Maram, shromáždili jsme se všichni kolem Ymirua. Pohlédl jsem dolů, na zem pod jeho purpurovým krystalem. Tam, kde před chvílí leželo jen několik kousků pískovce, spočívaly nyní tři dlouhé, průzračné krystaly.

„Co je to?“ zeptal se Maram. Pokusil se posadit a upřít na Ymiruovu práci zateklá, prasečí očička. „Co je to – nějaké eskamotérství?“

Podíval se na Ymirua stejně podezíravě jako na pouličního kouzelníka. Pochyboval jsem, že by byl ochoten půjčit Ymiruovi zlaťák, už jenom ze strachu, že by mu Ymiru místo něho vrátil jenom kousek olova.

„Tady máš svůj hedvábný měšec,“ řekla Atara, ukazujíc na krystaly. „Dobrá práce – jsou krásné, Ymiru.“

„Moc malé,“ řekl, zvedaje krystaly tak, aby je ozářilo světlo ohně. „A jsou na nich praskliny. Ale je to začátek.“

Mistr Juwain s vlastním krystalem v ruce pohlédl na Ymirua s určitou úctou. „Je to začátek,“ řekl Ymiruovi i nám všem. „Nebo, měl bych říct, dovršení. Nyní, snad poprvé od Věku práva, se spolu sešlo sedm větších gelstei.“

Vysvětlil nám, že sedm větších gelstei bylo emanacemi zlatého gelstei, a obsahovaly něco z jeho možností. Použity společně byly mnohem mocnější než všechny kameny používané odděleně. Byly jako prsty ruky svírající pohár osudu, jak byl také někdy Kámen světla nazýván.

„A tak, jako je to s těmi gelstei, je tomu i s námi,“ řekl, dívaje se na Ymirua. „Protože jsme pouze emanacemi Jediného. Každý z nás – všichni v sobě máme semena tohoto velikého daru. Účelem gelstei je tento dar posílit.“

Maram hlasitě říhl a řekl: „Vypadáte šťastně, pane.“

„Já jsem šťastný, bratře Marame. Vidíš? Je to, jak jsem vždycky říkal – existuje pouze jediný vzorec pro všechno, a my jsme jeho vlákna.“

Maram si protřel oči a řekl: „Ach, tomu tak úplně nerozumím.“

„Jeden vzorec,“ řekl mu Mistr Juwain znovu. „A Kámen světla v sobě skrývá tajemství jeho vytvoření. Jeho vytvoření. A já jsem přitom hledal pravý opak. Celý život jsem hledal cestu, jak ten vzorec rozplést – celý život. A teď, když mi možná už moc života nezbývá, pojednou vidím, že jsem se mýlil.“

Pohlédl na Liljanu a Ataru, pak na mě a na Kanea, a řekl: „Hledali jsme, jak znásobit své dary a použít gelstei, abychom nalezli Kámen světla. Ale možná jsme měli hledat Kámen světla, abychom znásobili své dary.“

Řekl nám, že naše práce s gelstei měla velkou cenu, stejně jako naše životy, i kdybychom při svém pátrání neuspěli.

„Alfanderry to řekl nejlépe,“ připomněl nám. „Pamatujete si jeho slova?“

My jsme písně, které zpívá svět životu, pomyslel jsem si. A pak jsem ta slova řekl nahlas, aby je všichni slyšeli.

Vzhlížel jsem ke hvězdám a uvažoval, jestli si Alfanderryho hudba někdy našla cestu k těmto věčným světlům. Potom mě však Kaneovo zavrčení vrátilo zpátky na pevnou zem.

„Naše životy jsou naše životy, a neměli bychom se jich vzdávat příliš snadno,“ řekl Mistru Juwainovi. „Tak, budu zpívat lépe, až budeme mít Kámen světla v rukou.“

Té noci jsem usnul s jílcem Alkaladuru v dlani. Tisíckrát jsem se modlil, abych tento meč nemusel už nikdy znovu použít k odebírání životů jiným při obraně svého vlastního, ale pouze při hledání cesty ke Kameni světla.

Příštího dne jsme poprvé spatřili Sakai. Po snídani jsme se vypravili na cestu a prošli úžlabinou mezi dvěma vrchy, u nichž jsme se předchozího dne utábořili. Před námi ležela linie nízkých hor. Nalezli jsme průsmyk přetínající jejich řetěz a prošli jím. A na druhé straně jsme zjistili, že jsme dosáhli konce země Ymanirů.

Zdálo se, že nás Ymiru zavedl přesně na místo, které jsme hledali. Po naší pravici, směrem k jihu, rychle nabývala výšku linie hor, již jsme právě přešli. Byly to hory Yorgodského hřbetu, v jehož údolích se rozprostírala většina Eligavaru. Po levici se nám zvedaly skalnaté masivy Nagaršathu. Zamrazil mě pouhý pohled na neporušený řetěz těchto obrovských hor s rozeklanými ledem pokrytými hřebeny. Pomyslel jsem si, že neexistoval způsob, jak by v takových výškách mohli člověk nebo zvíře přežít. Naše jediná naděje spočívala v tom, že Sakai přejdeme po široké plošině ležící před námi mezi těmito dvěma horskými hřbety.

„Tak to je Sakai,“ řekl Maram, když jsme se na okamžik zastavili a sesedli z koní. Vítr vanul od západu, nám do zad, a hrozil, že nás shodí dolů ze svahu. „No, vůbec se mi ten pohled nelíbí.“

Ani mně se nelíbil. Země pod námi byla bičovaná větrem a suchá, porostlá místy hnědou trávou a tu a tam pokrytá sněhem. Na horizontu se ztrácela v šedivé mlze. Nevypadala jako místo, kde by chtěli žít lidé. A přece jsem věděl, že až do ní vejdeme, narazíme zřejmě na nomády a jejich stáda – nebo na jezdce Červeného draka, střežící hranice jeho strašné říše.

„Tak,“ řekl Kane, zatímco mu vítr cuchal sněhobílé vlasy. „Tak.“

Atara stála nedaleko mě a dívala se na Sakai, jako by nahlížela do své křišťálové koule.

Maram pohlédl pochybovačně na Ymirua. „Říkal jsi, že jsi sem vedl nájezdy?“

„Ne, sem ne,“ řekl Ymiru. „Bitvy s armádami Veliké bestie se odehrávaly většinou skoro sto mil odtud na jih.“

„Ale stále navrhuješ, že nás přes tuto zemi povedeš?“

„Ne,“ řekl Ymiru, „nenavrhuji.“

Všichni jsme na něho užasle pohlédli, a Maram řekl: „Ale měl jsi nás přece přes Sakai vést. Změnil snad pohled na ni tvůj názor?“

„Povedu vás přes Sakai,“ řekl Ymiru. Stočil pohled tvrdých modrých očí doleva a ukázal na Nagaršathské hory. „Támhleto je taky Sakai.“

Ačkoli měl Maram tvář zarudlou chladným větrem, přesto se mu z ní na okamžik vytratila veškerá barva. „Ale přes ty hory žádná cesta nevede!“

„Ne, je tam cesta,“ řekl Ymiru. Z chladu v jeho očích jsem se málem zachvěl. „Prastará cesta – říkáme jí Cesta nářků.“

Řekl nám, že jeho předkové kdysi dávno vybudovali přes Nagaršath systém silnic, tunelů a mostů, aby mohli lépe vést války proti Morjinovi. Tam, v blízkosti ledových štítů těchto vysokých hor, vítr skoro neustále skučí a naříká. A tam také po mnoho staletí naříkaly matky Ymanirů, když viděly tolik svých synů a dcer zabitých.

„Bestii trvalo dlouho, moc dlouho, než nás vyhnala z Nagaršathu,“ řekl nám Ymiru. „Ale ty hory byly příliš rozsáhlé a nás bylo příliš málo, abychom je ubránili. Takže jsme nakonec museli ustoupit do Eligavaru.“

„Ale v tom případě,“ řekl Maram, „muži Červeného draka nyní tu vaši Cestu nářků hlídají.“

„To ne, nemají k tomu žádný důvod – nikdo z mých krajanů tam nebyl už tisíce let.“

„Ani ty ne?“

„Ne, ani já.“

„Tak jak víš, že stále existuje?“

„Musí existovat,“ řekl Ymiru. „Viděli jste přece práci mých krajanů.“

„Ale co když ji Červený drak zničil?“

„Doufám, že ne,“ řekl Ymiru. „Chápete, byla to tajná cesta, a je možné, že ji jeho muži nikdy neobjevili.“

Všichni jsme stáli a uvažovali, jestli Ymiru skutečně dokáže najít cestu přes ty strašlivé hory a dovést nás tak do Argatthy zadními vrátky Sakaie. Místo odpovědi zvedl Ymiru svůj batoh a vytáhl v papíru zabalený balíček, který mu dal Burri. Otevřel ho a vytáhl mapu svého otce ven.

„Co je to?“ řekl Maram, když se protlačil blíž, aby lépe viděl.

Ymiru držel v rukou cosi, co vypadalo jako dvě čtvercová prkénka z lakovaného dřeva, intarzovaná různými druhy tmavého dřeva. Ymiru opatrně zvedl horní destičku, jež měla patrně chránit tu spodní. Na té byl uvnitř čtverce další, menší čtverec, vytvořený z červenohnědé hmoty připomínající jíl. A skutečně, Ymiru ji nazval živý jíl, a řekl nám, že jeho praděd tuto mapu vytvořil před devadesáti lety.

„Je to jedna z věcí, kterou můj lid neztratil,“ řekl Ymiru. „Skoro každá ymanirská rodina má takovou mapu.“

Maram náhle natáhl prst, aby jím po hladkém, neporušeném povrchu jílu přejel, ale jeho pohyb zmrazilo zahřmění Ymiruova mocného hlasu: „Nedotýkej se toho! Živého jílu se nesmíš nikdy dotknout, jinak mapu zničíš!“

Maram ucukl rukou, jako by se dotkl rozpáleného železa. „Nechápu, jak tomu můžeš říkat mapa.“

„Tak se dívej, mužíčku,“ řekl mu Ymiru. „Když budu mít pevnou ruku a jasnou mysl, uvidíš něco, co jsi ještě nikdy neviděl.“

Zatímco Ymiru zorientoval mapu svého otce ve vztahu k Nagaršathským horám, shromáždili jsme se všichni co nejblíže k němu, pozorujíce, jak Ymiru zavírá oči a pomalu mění polohu srstí porostlých nohou na holé zemi. Zdálo se, že z ní čerpá sílu a ještě cosi jiného. Skoro stejně pomalu, jako se otáčela země, otáčel deskou, zjevně hledaje polohu v závislosti na liniích, jimž rozuměl jen on.

A pak se bez varování začal živý jíl na mapě pohybovat, jako by ho míchaly neviditelné ruce, formuje se do miniaturních hřebenů a údolí. Trvalo to dlouho, ale nakonec jsem ke svému úžasu spatřil, že Ymiru drží v rukou přesnou repliku hor ležících před námi.

„To být mapa bližších hor Nagaršathu,“ řekl Ymiru, otevíraje oči. Ukázal bradou dolů. „Vidíte to údolí za předním hřbetem?“

Samozřejmě že jsme je všichni viděli. Ale když jsem se podíval na skutečný svět skrze studený vzduch, jenž visel těžce pod modrou oblohou, viděl jsem jen obrovskou bílou hradbu skalnatých štítů lemujících žlutohnědou plošinu Sakai. Jestli za těmi horami leželo nějaké údolí, možná viděla ta mapa, ale já ne.

„Jestli má ta mapa pravdu,“ řekl Mistr Juwain, ukazuje na lesklý jíl, „pak se zdá, že se to údolí táhne mnoho mil.“

„Ta mapa má pravdu,“ řekl Ymiru s pyšným pohledem. „A to údolí je skoro osmdesát mil dlouhé. Tedy třetinu cesty do Argatthy.“

„Ale co je to v té mapě za kouzlo?“ zeptal se ho Maram. „Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“

Ymiru se lehce usmál, a pak Maramovi řekl: „Svět být veliké a velkolepé místo. A jím, jeho údolími, řekami a vrchy pulzují zemské proudy – stejně jako tvá krev pulzuje ve tvém velkém nose a sleduje jeho kontury. Živý jíl s těmito proudy rezonuje, a zaujímá tak stejný tvar jako země.“

Mistr Juwain se zahleděl jasnýma šedýma očima na mapu. A pak řekl: „Ale ne celé země, zdá se.“

„Ne, existují hranice toho, co mapa dokáže zobrazit,“ řekl Ymiru. „Když být orientována s maximálním uměním, ukáže terén před námi do vzdálenosti sto mil, ale víc ne.“

„Takže,“ řekl jsem, ukazuje na okraj mapy, „se nemůžeme nijak dovědět, co leží za tím údolím.“

„Ne, dokud neurazíme další vzdálenost,“ řekl Ymiru. „Ale já doufám, že najdeme další údolí, souběžná s tímto. Nagaršathský hřbet se táhne směrem k Argatthě, a stejným směrem musí vést i jeho údolí.“

„A ta vaše Cesta nářků?“ zeptal se ho Kane. „Taky sleduje nagaršathská údolí?“

„Říká se, že ano.“

„Myslíš, že ji dokážeš najít?“

Ymiru shlédl na mapu a přikývl. „Doufám.“

Zdálo se, že s jeho kouzelnou mapou možná vůbec nebudeme muset překonávat sakaiskou plošinu. Přesto jsem ale váhal na nový kurs přistoupit. Na plošině pod námi bude přinejmenším dost trávy pro koně.

„Myslím, že v horských údolích být taky dost trávy,“ řekl mi Ymiru. „Aspoň v těch nižších.“

Jak poukázal dál, naši nákladní koně nesli ještě slušnou zásobu obilí. „A kdyby bylo nejhůř a koně začali hladovět, vždycky je můžeme sníst a pokračovat dál pěšky.“

Právě v této chvíli Altaru nervózně zařehtal, a já se na Ymirua podíval, jako kdyby mi navrhoval sníst mého vlastního bratra. Ymiru, jenž s hrůzou pozoroval, s jakou chutí pojídáme solené vepřové, asi nedokázal zcela pochopit odlišnost lásky, již jsme chovali ke svým koním.

„Pojďme, Vale,“ řekl mi Kane. „Je to riskantní, ať pojedeme kudykoli.“

Po rychlé poradě jsme se rozhodli, že větší riziko by bylo jet přes sakaiskou plošinu, jež neposkytovala žádný úkryt. A tak, zatímco Ymiru znovu obrátil pozornost k mapě, jsme sebrali odvahu překročit Nagaršathské pohoří a dostat se do Argatthy po Cestě nářků.

15

A tak jsme vstoupili do Sakai. Trvalo nám celý den, než jsme překonali nejbližší průsmyk. Byla to nepříjemná a namáhavá cesta. Atara uklouzla na zledovatělé skále a málem si zlomila nohu. Koně bolestně lapali v řídkém vzduchu po dechu a namrzal na nich pot. Přehodili jsme přes ně pokrývky, abychom jim trochu ulehčili, ale nezdálo se, že by to moc pomohlo. A když se do nás na vrcholu průsmyku opřel vyjící vítr, ženoucí vločky mokrého sněhu, nebyly ani nám naše velké bílé pláště moc platné.

A

A

„Je mi zima a jsem unavený,“ naříkal Maram, probíjeje se větrem a vleka za sebou Iola. Po obou stranách se tyčily skalní věže zahalené oblaky sněhu; pod prachovou přikrývkou nového sněhu ležel starý sníh, který roztál a znovu zmrzl, a byl teď kluzký jako zrcadlo. „Vlastně je mi strašná zima,“ zvolal Maram do štiplavého vzduchu. „Je mi taková zima, že jsem… omrzlý! Ach, můj bože, mám omrzlé prsty! Necítím je!“

Pospíšil jsem si k němu a pomohl mu stáhnout rukavice, které mu upletla Audhumla. Špičky prstů měl tvrdé a bílé. Vzal jsem je do rukou a foukal na ně, abych mu je zahřál. Pak se na něho přišel podívat Mistr Juwain.

„Toho jsem se bál,“ řekl, když vyšetřil Maramovy prsty.

Strach pronikl Maramem jako hřbetní ploutev žraloka mořskou hladinou. „Můžete s tím něco dělat?“ řekl. „Nikdy se znovu nedotknout ženy, nikdy necítit –“

„Já myslím,“ řekl Mistr Juwain, „že tu paži zachránit dokážeme.“

Zamrkal přitom, a jeho zjevná péče a sebedůvěra Maramovi poněkud zvedly náladu. Řekl mi, abych pracoval na Maramových prstech, dokud se úplně nerozehřejí; Maramovi řekl, aby pak držel ruce v teple kapes, dokud se neutáboříme a on nebude moci vyhojit zasaženou tkáň svým varistei.

„Dobře,“ řekl Maram. „Ale jestli jsme v Sakai, mám jí už dost.“

To jsem měl i já. My všichni, pomyslel jsem si – snad s výjimkou Ymirua, jenž se ujal Iolových otěží a vedl sestup dolů do údolí, které ukazovala jeho mapa. Tady, v tomto desítky mil dlouhém větrném terénním zářezu, jsme objevili pár suchých stromů, jež nám poskytly dřevo na oheň. Bylo tu i trochu trávy pro koně a voda v malém potoce. Údolí se však zdálo příliš vysoko položené, než aby hostilo mnoho života s výjimkou pár svišťů a několika málo skalních koz. Díky bohu se zdálo, že jsme jediní lidé, kteří sem po tisíciletích vkročili.

Chlad nás trápil i v noci na tábořišti. Mistr Juwain svým zeleným krystalem vyléčil Maramovu omrzlou ruku. Maram slíbil, že si napříště bude dávat větší pozor. Věřil jsem, že skutečně bude. Žádný člověk pomyslel jsem si, nevěnoval větší péči svým tělesným výčnělkům než on.

Další čtyři dny jsme si razili cestu údolím. Nelíbilo se mi, že zde bylo pro nás tak málo krytu, ale zdálo se, že tu není nikdo, kdo by nás pozoroval, s výjimkou občasných supů kroužících ve vzdušných proudech vysoko nad námi. Urazili jsme slušnou vzdálenost ve slušném čase. Koně se drželi, a my také. Odpoledne pátého dne údolí náhle končilo mohutným skalním masivem. Sebrali jsme veškeré své síly k dalšímu útoku na výšiny.

Ymiruova mapa ukazovala průsmyk napravo od nás, skrytý mohutným úpatím masivu před námi. Vystoupili jsme po skalnatém svahu na konci údolí a modlili se, aby se mapa nemýlila. A nestalo se tak. Po hodině těžké dřiny jsme se dostali do sedla průrvy mezi skalami, vlastně nejvyššího průsmyku, jímž jsme se dosud pokusili projít. První toto sedlo uviděl Mistr Juwain a pomyslel si, že je příliš vysoko, než aby se dalo překonat, což jsem si v první chvíli myslel i já. A pak, zhruba uprostřed průsmyku, jsem si všiml rozsedliny proražené přímo jeho nejvyšším bodem. Velice se podobala Telemešově bráně, jíž jsme prošli z Meše do Išky.

„Tak,“ řekl Kane Ymiruovi, zkoumaje ho zvláštním pohledem, „tvoji krajané kdysi použili ohnivé kameny proti zemi.“

Když Ymiru vzhlédl k průsmyku, vycítil jsem, jak v něm hlodají jakési hluboké, temné emoce. Byla to veliká pochybnost a také veliký smutek.

„Ano, použili jsme ohnivé kameny,“ řekl a ukázal vzhůru. „Tak jsme vytvořili Cestu nářků.“

Liljana neklidně přecházela kolem nás, jako by se chtěla vyhnout krutému větru útočícímu na šál, jenž měla ovinutý kolem hlavy. Cítil jsem v ní stejnou hrůzu, jaká mrazila i mě: že zde nenaříká jen vítr, ale sama země.

Jestli tudy někdy vedla silnice vzhůru k průsmyku, sníh a zub času ji už dávno zničily, ale samotná rozsedlina zůstala v té podobě, jak ji kdysi vypálily ohnivé kameny Ymanirů. A na druhé straně, když jsme se prodrali sněhovými poli, jsme objevili prastarou stezku vedoucí dolů.

Šli jsme po ní mnoho mil, celý zbytek odpoledne a ještě dalších deset dní. Vinula se k jihovýchodu údolími mezi ledem pokrytými vysokými štíty. Na horských svazích byla chytře vytesaná tak, aby zůstala skryta za skalami a hřebeny před pohledem z níže položených údolí. Na některých místech se ztrácela úplně, a tehdy se musel Ymiru spolehnout na svůj instinkt a vycházet z logiky terénu, dokud na cestu znovu nenarazil. Pohybovali jsme se celou dobu ve velké nadmořské výšce, a ve většině údolí, jimiž jsme projížděli, jsme proto nacházeli jen málo trávy pro koně; některá údolí byla úplně holá, tvořená jen skalnatou půdou.

Tato drsnost Sakai nás všechny děsila, ale nebylo to nic, pomyslel jsem si, proti mnohem větší ošklivosti způsobené zde rukou člověka. Občasné tunely – vyhloubené pod ledovými štíty, jež byly příliš vysoké, než aby se daly překročit – vypadaly jako díry vyřezané do těla země až k jejím kostem. A daleko horší byly otevřené šachty, vyhloubené v horských pánvích, někdy i ve svazích hor. Připomínaly vředy na tváři země, hnisající rány, které se nezhojily ani za tisíce let. Zdálo se, že něco v nich, možná hromady strusky okolo, otrávilo zemské proudy, o nichž mluvil Ymiru, protože v jejich blízkosti nic nerostlo. Pochopil jsem, že ostatní části Sakai nalezneme ještě mnohem zdevastovanější a poničenější než tuto.

„Tohle musí být práce Bestie,“ vysvětlil nám Ymiru, ukazuje na okrouhlou jámu připomínající obrovský důlek po neštovici. „Říkalo se, že jeho lidé kopali takové jámy po celé Sakai.“

„Ale proč?“ zeptal se ho Maram. „Jsou tady diamanty? Nebo zlato?“

Vytáhl jsem meč a namířil jím k východu, abych viděl, jestli se Kámen světla stále nachází tímto směrem. Ve světle slunce, odraženém od jeho stříbřitého povrchu, mi náhle bleskla hlavou myšlenka.

„Červený drak hledá zlato,“ řekl jsem. „Skutečné zlato, z něhož doufá, že vyková další Kámen světla.“

Ymiru na mě vrhl zvláštní pohled, plný hlubokého smutku. „Tak to být, tak to být.“

Tato stopa po činnosti Bestie mě rozrušila, i nás všechny, protože jestli sem Morjinovi muži přišli jednou, mohli by sem přijít znovu. Cítil jsem jeho přítomnost všude kolem sebe, v rozeklaných hřebenech, v ostrých ledových hrotech štítů, a ze všeho nejvíc v hořkém větru, který zametal Nagaršath jako dračí zuby a bez ustání kvílel a naříkal. Zahryzl se mi až do kostí; šeptal o smrti a utrpení. Jak jsme se blížili k Morjinovi a k základně jeho moci na zemi, zdálo se, že mě hledá tak, jako já hledám Kámen světla, že mě vyzývá jako vždy, abych se vzdal své vůle a snů a poklekl před ním.

Pochyboval jsem, že by dokázal vnímat mou skutečnou fyzickou přítomnost v těchto strašlivých horách, jež prohlašoval za své. Ale moji krev stále otravoval kirax, a spojoval nás způsobem, který mě děsil. Věděl jsem, že dokáže vycítit mou duši. Říkal mi to vyjící vítr, stejně jako tichý nářek mých plic. Do těchto ledových pustin, jimiž jsme už tolik dní cestovali, vysílal své iluze, aby mě zmátly a zlomily. V mnoha z nich jsem se viděl přikovaný řetězy ke skále a mučený ohněm a ocelí; v jiných zmrzlá půda pode mnou náhle povolila a já jsem se řítil do černé, bezedné hlubiny.

Ale nejtěžší iluze pro mě byla ta, v níž jsem získal Kámen světla a použil ho k obnově zmučených zemí Ey. Ta radost prostě se dotýkat toho zlatého poháru mě málem přemohla. Sváděla mě k žádostivosti a pýše, a také touze mít Kámen světla jen sám pro sebe a nikdy se o něj s nikým nepodělit. Chtivost po zlatém světle, již do mě Morjin zasel, byla tak veliká, že jsem si začal vytvářet vlastní iluze. V oslepující bělosti sakaiského sněhu, ve třpytu slunce na ledovcích, začal jsem Kámen světla vidět všude: na skalních výčnělcích, na ledovcových splazech, nebo se prostě vznášející ve vzduchu. Bylo to právě zde, v Bílých horách, kde jsem začal svou zatím nejdivočejší a nejtvrdší bitvu o duševní zdraví a svou duši.

Čerpal jsem samozřejmě sílu z přítomnosti svých přátel, zvlášť od Atary. Ale oni museli sami bojovat, stejně jako já. Člověk se musí dostat daleko do ledové nesmírnosti zoufalství, aby čelil temným myšlenkám sám. Já jsem měl mocnou zbraň, s níž jsem mohl bojovat. Silustria Alkaladuru jako dokonalé zrcadlo odrážela Morjinovy klamy zpět a chránila mě před jeho hrozivým pohledem a tím nejhorším z jeho nenávisti. A když jsem se na ni vnitřně naladil, pomáhala mi navíc prosekat se všemi iluzemi a vidět svět takový, jaký skutečně je. Celou svou bytostí jsem se začal otvírat pravdě: v drsné, zasněžené krajině Bílých hor a ve třpytících se hvězdách nad nimi, ale i uvnitř sebe sama. Protože tam svítil zářivý meč mé duše. Viděl jsem, že je skutečně možné ho vyleštit zářivěji než samotnou silustrii. As každým kouskem rzi, který jsem z něho odstranil, očišťuje se od pýchy a strachu, jsem cítil, že ten meč září jasněji a jasněji a ukazuje cestu k mému osudu.

Jedné noci těsně po polovině měsíce ioje jsme se utábořili na úpatí ledovce. Maram rozdělal oheň z našeho posledního dřeva, a Ymiru se posadil s velkým kusem ledu sevřeným mezi nohama, jenž začal opracovávat nožem. Pracoval rychle a s velkým soustředěním. Bylo to, jako by se pokoušel o podobu čehosi dokonalého, co toužil vytvořit. Neřekl nám, o co jde. Nemluvil s námi, protože upadl hluboko do jedné ze svých chmurných nálad. Dokonce odmítl i čaj, který mu připravil Mistr Juwain.

„Co to vyřezáváš?“ zeptal se Maram a přisedl blíž. „Vypadá to skoro jako Valova matka.“

Pomyslel jsem si, že to spíše připomíná velkou řezbu královny Galadinů, již jsem viděl, když jsme procházeli bránou Aštoreth při našem příchodu do Trie.

Ymiru mu však neodpověděl. Jen postavil sošku do sněhu a pak vytáhl z ohně hořící oharek, který podržel tak, aby rozpustil led na povrchu sošky. Pak vytáhl svůj purpurový gelstei a umístil ho před tvář sošky.

„Co děláš?“ zeptal se ho Maram.

Nikdo z nás to nevěděl. Ale byli jsme všichni zvědaví, atak jsme se shromáždili okolo něho, abychom se dívali.

A pak, když se od čepele mého meče odrazilo světlo hvězd, mi bleskla hlavou náhlá myšlenka. „Pokouší se svou řezbu proměnit v kámen,“ řekl jsem.

„Proměnit led v kámen?“ podivil se Maram. „Nemožné!“

Ymiru náhle zvedl hlavu od své práce a užasle se na mě podíval. „Jak jsi to věděl?“ zeptal se mě.

Jak jsem to věděl, napadlo mě. Shlédl jsem na svůj meč. Stříbrný gelstei mi dovoloval poznat mnoho věcí z nejslabšího náznaku.

„Skutečně být nemožné přeměnit led v kámen,“ řekl Ymiru. „Ale proměnit vodu v kámen – to být jedna ze schopností lilastei.“

„Ale jak?“ zeptal se Maram.

Ymiru přejel prstem po povrchu sošky, z něhož kapala voda. „Když voda chladne, chce se proměnit v led. To být její přirozená krystalizace. Ale existuje i jiná, a to být průzračný kámen zvaný šatar. Purpurový gelstei způsobuje, že voda chce zmrznout v kámen. A kámen to skutečně být: šatar tvrdý jako křemen a nikdy se nerozpustí.“

Když se natáhl, aby svůj fialový kámen odstranil, Maram řekl: „Co děláš? Neukážeš nám ten svůj šatar?“

„Ne,“ řekl Ymiru. „Nedokážu přimět lilastei, aby donutil vodu zmrznout tímto způsobem. Nemám tu sílu.“

„Možná ještě ne.“

Ymiru neřekl nic, dívaje se jako odmítnutý milenec na mokrou tvář sošky, která nyní v ostrém mrazivém větru znovu mrzla.

„Ale co jiného mohou lilastei dělal?“ zeptal se Maram. „Řekli jste nám toho o nich tak málo.“

Mlčení, do něhož Ymiru upadl nyní, se zdálo větší než všechny hory Nagaršathu. Pohlédl k východu, směrem, jímž ukazoval i můj meč.

„Lilastei,“ řekl jsem, těžce oddechuje při představách, jež mi proudily myslí, „mohou roztavit skálu, tak jako ji ohnivé kameny mohou spálit. Tak Ymanirové vytvořili Argatthu.“

Kaneovy oči se rozšířily zvědavostí, a ostatní na mě pohlédli s úžasem. A Ymiru na mě zahřměl: „Kdo ti to prozradil?“

Cítil jsem, jak zářivá čepel Alkaladuru ve svitu hvězd téměř bzučí. „Je to pravda, Ymiru?“ řekl jsem.

Ymiru náhle splaskl, jako by mu z mohutné hrudi unikl všechen vzduch. A pak řekl: „Ano, to být pravda.“

„Ale jak?“ zeptal se Maram. „Jak je to možné?“

Ymiru si chvíli hladil zlomený nos a znovu vzdychl. „Jak? Jak, ptáš se? Pochop, byla doba, kdy jsme si my Ymanirové mysleli, že Morjin být náš přítel.“

Příběh, který nám poté vyprávěl, byl velmi smutný. Kdysi dávno, během prvního Morjinova vzestupu na konci Věku mečů, přišel Morjin do Sakai, aby Ymaniry získal pro svou věc. V té době se o jeho zlých skutcích většinou nevědělo. Morjin byl zdvořilý a jeho slova šlechetná; lichotil dávným Ymanirům a přinesl jim dary: diamanty a zlato, ale také purpurové gelstei.

„Byla to samotná Bestie,“ řekl Ymiru, „kdo nám dal první lilastei a naučil nás je používat. On to byl, kdo nám navrhl, abychom hledali pod Skartaru skutečné zlato, jež bychom mohli použít k vykování nového Kamene světla.“

Proto Morjin povolal do Sakai své Červené kněze, aby Ymaniry učili a pomáhali jim při výkopech pod Skartaru, z nichž vzešlo město Argattha. Zůstali pak jako poradci, když Morjin odešel dobývat Alonii, aby byl nakonec poražen u Sarburnu. To oni otrávili mysl starých Ymanirů a svedli je k tomu, aby uvěřili strašlivým lžím: že Morjin si pouze přeje spojit Eu pod jednou vlajkou, aby jejím rozervaným zemím přinesl mír; a že jeho pád způsobila zrada a zlovolná zkaženost jeho nepřátel. A tak, když byl Morjin po celý Věk práva vězněn na Damoomu, Ymiruovi předkové dlouho a tvrdě pracovali, aby připravili Argatthu pro Morjinův návrat.

„Vybudovali jsme město vhodné pro krále,“ řekl Ymiru. „Argattha byla velkolepá a krásná, jak možná uvidíme, pokud se tam dostaneme živí.“

Maram, který během Ymiruova vyprávění vypil pohár kalvaasu, teď řekl: „Mně je jedno, co tam uvidíme – já se jen chci odtamtud dostat živý.“

„Pověz nám,“ řekl Kane, zkoumaje Ymirua tmavýma očima, „co se stalo, když se Pán lží vrátil?“

„To není tak těžké uhodnout,“ řekl Ymiru smutně. „Ale být to ta nejsmutnější část celé historie: po druhém příchodu Morjina do Argatthy nám netrvalo dlouho zjistit, že Pán světla, jak se sám nazýval, je ve skutečnosti Pánem lží. Přinesl tehdy zpátky Kámen světla, ale stejně nás nechal dál kopat pod Skartaru. Snažil se nás podrobit své vůli a zotročit nás. Ale Ymanirovi nebude vládnout nikdo – dokonce ani jiný Ymanir. A tak začala naše válka s Bestií, která trvá dodnes.“

Když domluvil, Atara mlčky seděla, naslouchala větru a hleděla do svého bílého krystalu. Mistr Juwain svíral svou starou knihu a díval se na Liljanu, jež vytáhla svou modrou velrybu. Kane, přikrčený vedle Ymirua jako tygr připravený ke skoku, procedil mezi zuby: „Proklínám jeho zlaté oči.“

Maram byl už skoro opilý, ale přesto ho napadlo, že Ymiruův příběh, i přes svoji tragičnost, by v sobě mohl skrývat i určitou výhodu pro nás. „Když tvoji lidé Argatthu postavili,“ řekl, „uchovali si nějaké plány jejích ulic?“

„Ne,“ řekl Ymiru, „všechny byly zničeny ve válkách.“

„Ach, to je zlé, moc zlé,“ řekl Maram. „Doufal jsem, na chvíli, že by do města mohla vést i jiná cesta než jednou z jeho bran.“

Už přinejmenším sto mil jsme debatovali o problému, jak se do Argatthy dostat a najít cestu do Morjinova trůnního sálu. Pomyslel jsem si, že o tomto městě nevíme prakticky vůbec nic, jen to, že Argattha byla vybudována uvnitř černé hory v sedmi úrovních, přičemž Morjinův palác a trůnní sál se nacházejí v té nejvyšší. A že přístup do jejích ulic umožňuje pět bran, pojmenovaných posměšně podle bran Trie. Říkalo se, že každá brána je střežena zuřivými psy a rotou Morjinových mužů. A možná, jak nadhodil Kane, i Šedými, kteří dokážou číst v mysli.

„Do Argatthy vede jiná cesta,“ řekl Ymiru. „Temná, pradávná cesta.“

Všichni jsme na něho pohlédli a čekali, až řekne víc.

„Když Morjin přišel do Argatthy s Kamenem světla,“ vysvětlil, „bál se, že by jeho nepřátelé mohli na tu horu zaútočit a uvěznit ho uvnitř jako v pasti. A tak pro něho moji lidé vybudovali únikové tunely. Tajné tunely, a znalost všech z nich být pro nás ztracená – s výjimkou jednoho.“

„Ty víš, kde ten tunel je?“ zeptal se Maram.

„Ne, nevím,“ odpověděl Ymiru, k Maramovu hořkému zklamání. „Ale vím, kde bychom ho mohli najít.“

Maramova tvář se okamžitě znovu rozzářila. Ymiru mezitím vytáhl svou mapu a zorientoval ji k východu. Na východním okraji mapy se v jílu objevila největší z hor, jakou jsme zatím spatřili. Byla to Skartaru, se siluetou pověstnou po celé Ee: při pohledu od východu, z Wendruše, se její dva štíty tyčily vysoko k nebi jako hroty pyramid. A teď, když nám Ymiru řekl o tajné cestě do jejího nitra, jsme začali studovat její model na mapě, již držel ve velikých, srstí porostlých rukou.

„Já tady nevidím nic,“ řekl Maram, dívaje se v mihotavém světle ohně na živý jíl.

„Ne, měřítko je příliš velké,“ řekl Ymiru. „Mapa ukazuje jen hlavní rysy té hory.“

„Tak jak teda doufáš, že najdeš ten tunel?“

„Protože existuje jedna stará báseň,“ odpověděl Ymiru. „Slova, která přetrvala tam, kde nepřežily papír nebo živý jíl.“

„Jaká?“

Ymiru si odkašlal a pak nám přednesl šest pradávných veršů:

Pod ledovými stěnami Diamantu,

kam nejjasnější světlo slunce nikdy nedopadne;

vedle sukovitého kolena Lidožrouta:

jeskyně, jež vede ke svobodě.

Tam se železnou rudou skála

k Morjinovým dveřím cestu ukazuje.

Chvíli jsme mlčky seděli a naslouchali kvílení větru v horách okolo nás. Zdálo se, že s sebou nese šepot zmrzlých skal a deset tisíc let staré ozvěny.

„Tak,“ řekl Kane a ukázal prstem na Ymiruovu mapu, „tím Diamantem, o kterém báseň mluví, musí být severní strana Skartaru.“

Viděl jsem, že severní strana té černé hory má skutečně tvar stojícího diamantu tři míle vysokého, zasazeného v rozsáhlém úpatí, které jako by ho drželo ve vztyčené poloze.

„To potvrzuje další řádek básně,“ řekl Mistr Juwain.

„Ale co ten Lidožrout?“ zeptala se Liljana, dívajíc se na mapu. „Nevidím pod severní stranou žádný takový skalní útvar.“

„Ne, měřítko být příliš velké,“ řekl Ymiru. „A tak můžeme vyvozovat, že ten Lidožrout bude v poměru ke zbytku té hory spíš malý. Nedokážeme tu jeskyni najít, dokud nebudeme stát pod ní.“

„Nedokážeme najít nic,“ řekl Kane, „jestli si ta báseň vymýšlí.“

„Já věřím, že to být pravda,“ řekl Ymiru.

Maram si dal další doušek kalvaasu a zeptal se: „Ta záležitost s tou básní, ech, že vaši lidé postavili únikové tunely i samotnou Argatthu – proč jsi nám to neřekl dřív?“

„Nechtěl jsem vzbuzovat falešné naděje.“

Seděl jsem pod hvězdami jasného souhvězdí Sovy, jež se odráželo od stříbrného povrchu čepele mého meče. Pak jsem zvedl hlavu a řekl: „Není ještě jiný důvod, Ymiru?“

Ymiru pohlédl přímo na mě, ale zdálo se, že mě nevnímá. Veliké srdce mu bušilo jako buben.

„Staří Ymanirové,“ řekl jsem mu, „hledali pod Skartaru skutečné zlato. Hledali ale také něco jiného, že?“

„Ano,“ řekl nakonec, když se na něho všichni zadívali. „Chápejte, pod Bílými horami jsou zemské proudy velmi silné – nejsilnější na celé Ee. A dotýkají se proudů z jiných světů.“

Zdálo se, že Kaneovy černé oči vzplanuly při pohledu na Ymirua jako žhavé uhlíky. Vzpomněl jsem si, jak nám říkal, že telurické proudy všech světů jsou propojené.

„Moji předkové věřili,“ řekl Ymiru, „že kdyby dokázali otevřít proudy pod Skartaru, otevřeli by možná dveře k jiným světům. Ke světům Galadinů. Budovali Argatthu, aby je přivítali na Ee.“

„A kdo,“ zeptal jsem se Ymirua, „řekl starým Ymanirům, že je takové dveře možno otevřít?“

„Morjin.“

Vyhledal jsem v temnotě Ymiruovy oči a řekl mu: „Ani hledání skutečného zlata nebyl Morjinův pravý cíl, že?“

„Ne,“ zašeptal Ymiru. Shlédl na mapu a řekl nám: „Morjin chtěl otevřít dveře do Temného světa, kde je uvězněn Baaloch, Angra Mainyu. A myslíme si, že se k tomu dostal blízko, velice blízko.“

Právě v této chvíli jsem jen stěží dokázal snést Kaneovu přítomnost, tak hluboká a temná byla studna nenávisti, jež se v něm otevřela.

On ví, pomyslel jsem si. Nějakým způsobem ví.

„A co si myslíš,“ zavrčel Kane na Ymirua, „že Morjinovi zabránilo ty dveře otevřít?“

„Kalkameš,“ odpověděl Ymiru. „A Sartan Odinan. Když odnesli Kámen světla z citadely, kde ho uchovával, zmařili tím Morjinovu největší naději na osvobození Baalocha.“

„Jak to?“ zeptal se Mistr Juwain.

„Protože Kámen světla,“ řekl Ymiru, „být naladěn na galastei a všechny síly, ale zvlášť na telurické proudy. S ním by Morjin skoro jistě dokázal přesně zjistit, kam pod Skartaru musí poslat své otroky kopat.“

Po celou tu dobu Atara zírala mlčky do svého krystalu, a Liljana také mlčela. Nyní však Liljana ukázala na svůj modrý gelstei a řekla Ymiruovi: „Když jsem stála pod zářícím Alumitem, zdálo se mi, že slyším hlasy Galadinů. Mluvící ke mně, mluvící ke každému. Myslím, že šlo o varování o Angrovi Mainyuovi. Varování vyslovené ve velkém proroctví.“

Nyní Atara konečně zvedla hlavu od své zářící koule a vyčkávavě se podívala na Ymirua.

„Ano, existuje veliké, veliké proroctví,“ řekl Ymiru. „Staré proroctví – celé věky staré. Starší o něm vědí. Slyšeli o něm mluvit Galadiny.“

Řekl nám, co dědové a babičky Urdahirů pochytili z hlasu z jiných světů, jež proudily z jedinečné barvy Alumitu. Řekl nám, že před mnohými věky, když Hvězdní lidé objevili Eu, předpověděl jejich největší věštec, Midori Hastar, tomuto jiskřícímu novému světu dvě možné cesty: buď zrodí Kosmického Maitreyu, který povede všechny světy ke slavnému údělu, nebo klesne na dno nejtemnějšího ze všech světů a zrodí temného anděla, který osvobodí Baalocha a vypustí tak do celého vesmíru veliké zlo a možná ho zničí.

„Galadinové,“ řekl nám Ymiru, „velmi riskovali, když poslali Kámen světla do Ey. A kostky, které před šesti věky hodili, se ještě stále kutálejí.“

Cítil jsem, že mi srdce bije ve stejném rytmu s Ymiruovým, a také s hlubším pulzem země. Meč mi zářil v ruce, jak na mě volaly hvězdy. Rozeznával jsem v jejich třpytivém svitu veliký plán, který už dlouho čekal na své uskutečnění. Cítil jsem, že se blíží veliká událost, uvedená do pohybu před věky věků silou světů vířících kosmem. A pak jsem pochopil, že já – a moji přátelé – se musíme Morjinovi v Argatthě postavit. Protože jednou ze schopností stříbrného gelstei rovněž bylo, že mi umožňoval vidět, jak je můj osud spojen s mnohem větším osudem světa a celého vesmíru.

„Měl jsi nám to říct,“ řekla Ymiruovi Atara. „Měl jsi nám to říct už dřív.“

„Omlouvám se,“ řekl Ymiru. „Měl jsem to udělat. Ale nechtěl jsem mařit vaši naději.“

Maram byl už ze silného kalvaasu opilý – ale ještě ne dost, aby mu to stačilo. Znovu se napil, říhl a vydechl: „Ach, to pomyšlení, že jsme došli tak daleko úplně zbytečně.“

„Co tím myslíš, mužíčku?“

„No, po tom, co jsi nám řekl, je přece riziko vstupu do Argatthy příliš veliké. To určitě chápeš. Kdybychom našli Kámen světla, a Morjin našel nás, pak… ach, nechci na to ani pomyslet.“

„Já to nechápu,“ řekla Atara, svírajíc v ruce svůj bílý gelstei. „Víme už hodně dlouho, že podstupujeme veliké riziko.“

Mistr Juwain souhlasně kývl. Maramovi – a nám všem – řekl: „Galadinové ve své moudrosti poslali Kámen světla na Eu, a doufali v to nejlepší. Proto bychom v to měli doufat i my.“

„Ano,“ dodala Liljana. „Nepřísluší nám zvažovat riziko oproti konečnému výnosu. Na nás je, abychom je podstoupili.“

Maram se znovu důkladně napil, pak se podíval na mě a zeptal se: „Znamená to, že stále jdeme do Argatthy?“

„Ha!“ řekl Kane a plácl ho po zádech, „přesně tak.“

„Opravdu, Vale?“ zeptal se Maram mě.

„Ano,“ řekl jsem, „znamená.“

S výjimkou Ymirua, jenž trval na tom, že si vezme první hlídku, jsme se uložili do svých kožešin. Nevím jak ostatní, ale já jsem spát nemohl. Dnes v noci jsme probrali veliké a důležité věci. Hluboko pod Skartaru, v útrobách země, usiloval Morjin už dlouho o osvobození Temného pána z jeho vězení na světě Damoomu. A teď musíme my usilovat o to, abychom našli dveře do Argatthy. Co najdeme za nimi, pomyslel jsem si, by nejspíš nevěděli ani sami Galadinové.

16

Příští ráno jsme v tichosti vyrazili na další cestu. Dech se nám srážel v oblacích páry a pod botami skřípal umrzlý sníh. Už jenom stále přesouvat jednu nohu před druhou a dál se brodit vysokým sněhem vyžadovalo veškerou naši vůli. Jenže já jsem pořád musel myslet na Angru Mainyua, velikého, padlého Galadina, jehož strašná tvář by dokázala zahalit temnotou celé světy. Věděl jsem, že nějakým způsobem, snad Morjinovým prostřednictvím, i on cítí můj vzdor, a snaží se mě rozdrtit svým hněvem.

P

P

A tak jsme se dva dny probíjeli stále dál k Argatthě. Putovali jsme divokou krajinou, kde se silnice zcela ztratila. Nakonec jsme došli k veliké soutěsce, jež se táhla čtyřicet mil na obě strany od nás. Byla stovky stop široká a velmi hluboká. Na jejím skalnatém dně jsme uviděli malou reku. Ymiru doufal, že tady najdeme most, ale zdálo se, že jediný způsob, jak se přes soutěsku dostat, by byl přeletět ji.

„Není tady nějaká cesta dolů?“ zeptala se Atara, nahlížejíc přes okraj. Myslím, že věděla, že není. Velmi obratný člověk by možná dokázal po této odpuzující stěně sešplhat, ale nikdy by to nedokázal kůň.

Liljana se podívala soutěskou nahoru a dolů, pak na hory, které ji lemovaly, a nakonec na mapu, již před sebou držel Ymiru. „Bylo by asi těžké tu soutěsku obejít,“ řekla nerozhodně. „Myslím, že by to naši cestu prodloužilo o sto mil.“

„To je příliš velká dálka,“ řekl Mistr Juwain. „Koně by cestou hladověli.“

Jak jsme tam stáli na úzkém pruhu země nad soutěskou, cítil jsem, jak Altaruovi kručí v břiše – ostatně stejně jako mně. Obilí pro koně nám došlo, a ani pro sebe jsme dost jídla neměli.

„Možná ten most, který hledáš, je někde výš v té soutěsce,“ řekla Liljana Ymiruovi. Pak se podívala doprava a dodala: „Nebo možná tímto směrem.“

„Myslel jsem, že ten most bude přímo tady,“ řekl Ymiru malomyslně.

Pomalu se vydal po rozeklaném okraji soutěsky, hledaje nějaké stopy zříceného mostu dole ve skalách. Pak si sedl na skálu, sklonil hlavu a mlčky se zahleděl do země.

„Tak,“ řekl Kane, „hledat podél této soutěsky neexistující mosty by bylo stejně pošetilé jako pokoušet se ji obejít.“

„Takže se budeme muset obrátit zpátky,“ řekl Maram.

„Obrátit zpátky?“ řekl mu Kane. „Kam?“

Po chvíli jsem předal Altaruovy otěže Ataře a šel za Ymiruem sedícím asi padesát yardů od nás a dívajícím se do soutěsky, jako by uvažoval o tom, jestli se do ní nemá vrhnout.

„Byl jsem si jist, že tady ten most bude,“ řekl, ani se nenamáhaje vzhlédnout. „A zavedl jsem nás sem úplně zbytečně.“

„Nemůžeš se obviňovat,“ řekl jsem, sedaje si vedle něho. „Ani se vzdávat naděje.“

„Ale, Vale, co máme dělat?“ zeptal se a ukázal na soutěsku. „Přejít přes ni vzduchem? To bys stejně dobře mohl vkládat naděje do legend našich stařen.“

Když to řekl, něco mi blesklo hlavou. A tak jsem se ho zeptal: „Jaké jsou to legendy?“

Konečně zvedl hlavu a řekl: „Říká se, že staří stavěli neviditelné mosty. Ale nikdo těm příběhům nevěří.“

„Možná bys jim věřit měl,“ řekl jsem, dívaje se na sluncem zalitou soutěsku. „Co jiného se dá dělat?“

„Nic,“ řekl. „Nedá se dělat nic.“

„Jsi si tím jist?“

Smutně se na mě usmál a řekl: „Tohle mám na tobě rád, Vale – že se nikdy nevzdáváš naděje.“

„Protože vždycky je naděje.“

„V tobě snad, ale ne ve mně.“

Cítil jsem, jak se v jeho nitru vzdouvá celý temný oceán zoufalství a pochybností o sobě samém. Ale rovněž jsem rozeznal posvátnou jiskru: nevýslovný plamen, který nemůže být nikdy uhašen, dokud bude žít. A v Ymiruovi tento plamen hořel mnohem jasněji než v ostatních lidech. Jak bylo možné, že to někdo tak vnímavý jako on necítil?

„Ymiru,“ řekl jsem a sevřel mu velikou ruku. Byla mnohem teplejší než má, a přece, jak jsem mu otevřel srdce, jsem cítil jako nůž horko přecházející ze mě do něj. „Dovedl jsi nás tak daleko. Teď nás doveď zbytek cesty do Argatthy, nebo bude jinak zmařeno dílo tvého otce a všech tvých dědů.“

Ledově modré oči se mu náhle rozsvítily a sevřel mi ruku tak, že mi ji málem rozdrtil. Pohlédl přes soutěsku a řekl: „Ale, Vale, i kdyby tady takový most byl, jak ho najdu?“

„Tvoji lidé jsou stavitelé,“ řekl jsem mu. „Kdybys ty měl stavět most přes tuhle strouhu, kde bys ho umístil?“

Zdálo se, jako by v něm zahořel oheň. Sebral hrst kamenů a vstal. Pak začal klouzat pohledem sem a tam, odměřovat vzdálenosti a zkoumat úpatí skalních stěn soutěsky. Činorodě se vydal podél okraje soutěsky. Tu a tam se zastavil, hodil daleko do soutěsky kámen a pozoroval, jak padá dolů k řece.

„Co jsi mu řekl?“ zeptal se Mistr Juwain, když jsem došel k místu, kde čekali ostatní s koňmi. „Co to dělá?“

Ymiru hodil další kámen a Maram řekl: „Počítá, jak dlouho nám bude trvat, než dopadneme na dno, kdybychom byli dost šílení, abychom se pokusili po této stěně sešplhat. Ale my nejsme tak šílení, že ne, Vale?“

V té chvíli vydal jeden z Ymiruových kamenů cinkavý zvuk a zdálo se, jako by narazil do vzduchu, než se odrazil a pokračoval v pádu do soutěsky. Zatímco Maram udiveně přihlížel – spolu s Kaneem a ostatními – hodil Ymiru další kámen trochu víc doprava a dosáhl stejného účinku. Pak hodil do prostoru všechny zbývající kameny a mnoho z nich dopadlo a poskakovalo po něčem, co mohl být jedině neviditelný oblouk jednoho z těch mostů, o nichž mluvily historky ymanirských stařen.

„Myslím, že budu muset věnovat větší pozornost starým dámám,“ řekl Maram, když mu Ymiru celou záležitost vysvětlil. „Neviditelné mosty! Předpokládám, že je vyrobený ze zmrzlého vzduchu?“

Ymiru, který shlížel do soutěsky se šťastným úsměvem, mu odpověděl: „Naši starší hledali dlouho tajemství výroby krystalu nazývaného glisse. Ten být neviditelný jako vzduch. Jsem si jist, že tento most být postaven z něho.“

Zdálo se to jako zázrak, že by soutěska mohla být překlenuta neviditelnou krystalickou substancí. Zbývalo nám jenom přes ni přejít.

„Možná,“ navrhl Mistr Juwain Maramovi, „bys nás měl vést.“

„Já? Já? Zešílel jste, pane?“

„Neříkal jsi nám po své malé eskapádě na hradě vévody Rezua, že se nebojíš výšek?“

„No dobře, ale já jsem mluvil o výšinách lásky, ne o tomhle.“

Ymiru položil Maramovi ruku na rameno a řekl: „Neměj obavy, mužíčku. Myslím, že si chůzi ve vzduchu zamiluješ.“

Když jsme se připravili k překročení soutěsky, zjistili jsme, že se k ní koně nechtějí ani přiblížit; jistě, věděl jsem, že se budou plašit, když je budeme nutit klást kopyta zdánlivě do prázdna. Nakonec jsme jim museli zavázat oči.

„Raději byste měli zavázat oči mně,“ zamumlal Maram, když zavazoval oči Iolovi. „Nevkročíme přece na ten glisse, že ne, Vale?“

„Vkročíme,“ řekl jsem, „ledaže bys objevil způsob, jak létat.“

Ymiru, který se jediný z nás nemusel starat o koně, si vypůjčil Kaneův luk, aby mohl zkoumat cestu před námi. Postavil se na samotný okraj soutěsky, a poté pomalu skláněl konec luku, dokud se jím nedotkl neviditelného mostu. A pak, zatímco jsme všichni zatajili dech, vykročil do zdánlivě prázdného prostoru.

„Je to pravda!“ vykřikl. „Ty staré pověsti měly pravdu!“

Za celý svůj život jsem neviděl nic podivnějšího než tohoto velikého srstí porostlého muže, stojícího zdánlivě ve vzduchu. Pak byla ale řada na nás, abychom se k němu připojili.

A tak, zatímco Ymiru před sebou ťukal lukem jako slepec svou holí, jsme ho na tento neviditelný most jeden po druhém následovali. První těsně za Ymiruem šel Maram s Iolem, a my jsme se drželi v co nejpřímější řadě za ním. Naše životy závisely na disciplíně a přesnosti. Ymiru odhalil, že most není příliš široký: jen o málo víc než pár koní, a nemá žádné zábradlí, jehož bychom se mohli držet a které by nám zabránilo sklouznout přes okraj. Byla to prostě cesta z dokonale průzračného krystalu, jež tady stála snad tisíce let.

V první polovině mostu jsme kráčeli do postupně se vyrovnávajícího svahu. Kopyta koní klapala po neviditelném glisse stejně jako po kameni. Snažili jsme se nedívat dolů pod nohy, protože pod mostem, stovky stop hluboko, ležela spousta skal a balvanů, které do soutěsky napadaly a navršily se podél řeky. Bylo až příliš snadné si představit naše polámaná těla roztříštěná o ně. Vítr – ledový, nemilosrdný vítr Cesty nářků – vyl soutěskou a bušil do nás jako veliká válečná sekera, a hrozilo, že nás shodí přes okraj. Rozhoupával rovněž most způsobem, který připomínal houpání lodi kapitána Kharalda.

„Ach,“ vydechl Maram, tiskna si volnou rukou břicho, „to už je příliš!“

„Uklidni se!“ zavolal jsem na něj přes Mistra Juwaina a Liljanu. „Už jsme skoro na druhé straně.“

Ve skutečnosti jsme právě překonávali nejvyšší část mostu a řeka byla přímo pod námi.

„Ach,“ naříkal Maram, „možná jsem neměl pít ten kalvaas, než jsme se o tohle pokusili.“

Můj hněv jako by se ve mně po těchto jeho slovech zhmotnil; zdálo se, že ze mě vyrazil jako neviditelná ruka a udeřil ho do tváře. „Jak chceš v takovém stavu udržovat rovnováhu?!“ zavolal jsem na něho.

„Měl jsem jen hlt,“ zavolal nazpátek. „Kromě toho jsem myslel, že budu odvahu potřebovat víc než koordinaci.“

Zdálo se, že snad není tak opilý, aby přechod nezvládl. Pohyboval se velmi obezřetně, s vědomím toho, co leží pod ním. Ale pak, když si znovu sevřel rozbouřené břicho a zároveň do mostu udeřil prudký poryv větru, mu noha uklouzla po glisse jako po ledě. Zavrávoral – stejně jako i my ostatní – a zachytil se Iolových otěží, ale právě v té chvíli Alfanderryho kůň zařehtal a potřásl hlavou, což stačilo, aby Maram pozbyl rovnováhu a s výkřikem a hrůzou v očích a s rukama a nohama mávajícíma jako lopatky větrného mlýna začal padat do volného prostoru.

Byl by určitě zahynul, kdyby ho byl Ymiru bleskově nezachytil. Sledoval jsem nevěřícně, jak Ymiruova veliká ruka vystřelila a v posledním okamžiku sevřela Maramovu. Chvíli ho držel houpajícího se a kopajícího ve vzduchu. Maram, navzdory tomu, jak mu Ymiru s oblibou říkal, nebyl žádný malý mužíček. Musel vážit dobrých dvě stě padesát liber, a Ymiru ho přesto vytáhl zpět na most stejně snadno jako pytel brambor.

„Ach, můj bože!“ vydechl Maram a sevřel Ymirua. „Ach, můj bože – děkuji ti, děkuji ti!“

Skoro stejně rychle uchopil Ymiru druhou rukou Iolovy otěže a uklidnil ho. Pak vtiskl otěže do ruky Maramovi a řekl mu: „Na, vem si svého koně.“

Maram poslechl, a hladil Iolův chvějící se bok ve snaze koně uklidnit – a sebe taky. Pak sebral veškerou svou odvahu, obrátil se k Ymiruovi a řekl: „Děkuji ti, velký muži. Ale obávám se, že jsme oba zmeškali velikou šanci.“

„A to jakou?“

„Vidět, jestli bych skutečně dokázal létat.“

Zbytek mostu jsme už překročili v poklidu. Když jsme dosáhli druhé strany soutěsky, Maram triumfálně vykřikl a trval na tom, že na oslavu vypijeme trochu kalvaasu. Cítil jsem se psychicky tak vyčerpán, že jsem s tím souhlasil. Maram se usmál, šťastný, že mu bylo odpuštěno, a podal mi svůj pohár. Ten nechutný nápoj byl stejně mastný a štiplavý jako vždycky, ale v této chvíli, s nohama na pevné zemi, již jsme mohli vidět, chutnal skoro jako nektar.

Byla to poslední velká překážka, s níž jsme se na Cestě nářků střetli. O pět dní později, když jsme překročili velkou část Nagaršathu jižně od pramenů Krvavé řeky, jsme v dálce spatřili rozlehlé zlaté travnaté pláně Wendruše. Na východ od nás, kam až oko dohlédlo, se pod bezmračnou oblohou rozprostírala zvlněná pláň s pasoucími se velkými stády antilop; země sarnijských kmenů, které lovily jednak antilopy, a také sebe navzájem. Mnohokrát jsem se na tu zemi díval od západu, z pohraničních tvrzí mešských hor. Nyní jsem uvažoval, jaké to bude jet přes ni pět set mil k Vaškelu a Urkelu, a k ostatním horám, jež jsem tak dobře znal.

„Tím směrem je váš domov,“ řekl Ymiru, když jsme se shromáždili na svahu velkého kopce. Pak se otočil a ukázal na jih, kde travnatou pláň lemovaly nejvýchodnější hory Nagaršathu. „A tam je Skartaru.“

Při pohledu na tu pochmurnou černou horu mě zamrazilo do morku kostí. Jestli byl Alumit skutečně vytvořen Galadiny, pak mohla být Skartaru vytesána samotným Baalochem. Tvořila ji obrovská masa černého čediče s hřebeny a štíty ostrými jako čepele nožů. Horní svahy byly pokryté sněhem a ledovci; níže spadaly příkré stěny z odpudivé skály. Obdivoval jsem Ymiruův orientační smysl, protože nás přivedl přesně na severovýchod od té hory, díky čemuž jsme měli dobrý výhled na dvě z jejích stran. Pověstná východní strana měla tvar téměř dokonalého jehlanu s výjimkou zářezu nahoře mezi jejími dvěma vysokými štíty. Hluboko pod tím vyšším a bližším z nich – dobré tři míle vysokým – vedla z jedné z argatthských bran silnice do Wendruše. Pomyslel jsem si, že podél této silnice byli po bitvě u Taršidu ukřižováni dávní Valariové. A tisíc stop nad bránou, na východní straně sluncem spálené skály, Morjin ukřižoval velikého Kalkameše, aby od něho dostal Kámen světla.

Díval jsem se na tu černou skálu a mé rty téměř mimovolně zformovaly slova:

Tu zablesklo se a kámen zazářil,

a princ pohlédl vzhůru ke světlu;

a tam, na Skartaru, přibitého ke skále,

bojovníka samojediného spatřil.

„Nezdá se to možné,“ zašeptal jsem do větru.

„Co se nezdá možné?“ zeptal se mě Maram. „Že Kalkameš přežil takové mučení?“

„Ano, to,“ řekl jsem. „A také, že Telemeš dokázal vyšplhat po této stěně v noci a snést Kalkameše dolů.“

Nebyl jsem jediný, kdo byl kouzlem tohoto velikého činu uchvácen. Liljana a Atara zíraly na východní stranu hory, zatímco Ymiru na ni ukazoval prstem a Mistr Juwain vrtěl hlavou. A pokud šlo o Kanea, ten měl černé oči tak plné ohně, že by jimi mohl roztavit samotnou horu. Někdy jsem v něm cítil proudy vášní a nenávisti, ale teď v něm byla pouze žhnoucí, bezedná hlubina.

„Skartaru,“ zavrčel. „Černá hora.“

Odtrhl oči od východní strany a ukázal na tmavší severní. „Tam je Diamant,“ řekl.

Několik mil od místa, kde jsme stáli, se tyčila dlouho hledaná severní strana Skartaru. Jak zobrazovala Ymiruova mapa, byl to obrovský mnohostěn černé skály přinejmenším tři míle vysoký, lemovaný po obou stranách mohutnými opěrnými pilíři a skalními věžemi. Hledali jsme mezi nimi skalní útvar, o němž se mluvilo jako o Lidožroutovi, ale buď jsme byli příliš daleko, nebo jsme neměli správný úhel pohledu, protože jsme ho nedokázali rozeznat.

„Být tam, tím jsem si jist,“ řekl Ymiru. „Ale musíme se dostat blíž.“

Tak začala poslední etapa naší cesty k Argatthě. Mohli jsme prostě projet zvlněnou travnatou plání přímo do údolí pod severní stranou Skartaru, ale postupovat tak otevřeně v takové blízkosti tajného města našeho nepřítele by bylo veliké bláznovství. Vlastně i tím, že jsme stáli tady, na svahu hory nad územím Zayaků, jednoho ze sarnijských kmenů – a v přímém dohledu z Argatthy – jsme také podstupovali velké riziko. Rozhodli jsme se proto pro delší a relativně bezpečnější trasu, tedy držet se úpatí oblouku hor. Tak budeme postupovat po zalesněných svazích kolem ústí dvou kaňonů vedoucích do Wendruše. Tato trasa zabere přirozeně mnohem více času, ale teď, když už jsme se dostali tak blízko ke svému osudu, ať už bude jakýkoli, neměl nikdo znáš chuť příliš spěchat, aby se s ním setkal.

Zbytek dne jsme strávili cestou přes úpatí. Zde, v takové blízkosti Argatthy, nás sebemenší zvuk přiměl pevněji sevřít zbraně. Atara, která z nás měla nejlepší zrak, sledovala hřebeny nad námi. Kane tvořil zadní voj a zdálo se, že dokáže vycítit nebezpečí každým pórem své kůže. A přece, navzdory existenci Skartaru nejasně se rýsující v dálce, a hrozbě, která na nás z jejích výšin drtivě dopadala jako obrovské černé balvany, se nás drželo štěstí. Dosáhli jsme malého kaňonu severně od té hory, aniž jsme kohokoli spatřili. Zde, v tomto travnatém údolí, kde naši cestu k severní straně Skartaru blokoval už jen jediný hřeben, jsme dospěli k okamžiku, jehož jsem se hrozil skoro ještě víc než našeho vstupu do hor. Protože jsme se rozhodli, že zde musíme nechat své koně.

„Ach, snad by jeden z nás měl zůstat s nimi,“ řekl Maram, rozhlížeje se po kaňonu.

„Pch,“ odfrkla si pohrdlivě Atara. „způsobila taková blízkost Argatthy, že jsi zapomněl na proroctví, Marame?“

„Vím, vím,“ řekl. „sedm z nás se musí vypravit do… tam, kam musíme jít. Ale co se stane s koňmi? A co se stane s námi, pokud naše poslání skončí úspěšně a my se vrátíme a zjistíme, že koně jsou pryč?“

Navrhl, že bychom je měli spoutat, nebo je dokonce uvázat ke kůlům, aby v údolí zůstali.

„Ne, v okolí jsou vlci a lvi,“ řekl jsem, dívaje se na pláň. „Kdybychom koně přivázali, nemohli by utéct nebo se bránit. A kdybychom se nevrátili…“

Maram se na mě podíval, hledaje v mém výrazu alespoň náznak zoufalství, a pak se zeptal: „Ale co teda máme dělat?“

Rychle jsem sňal Altaruovi sedlo a odstrojil ho. Když byl zbaven této přítěže a nahý, jak by zvíře mělo být, pohladil jsem mu šíji a zahleděl se mu do očí. Rozeznal jsem v nich cosi hlubokého a prastarého, co mě nutilo k pláči. Stál jsem tam a vdechoval mu do nozder svou lásku, zatímco on vydával zvuky potvrzující přátelství, jež mezi námi vždycky bylo.

„Zůstaň s ostatními koňmi,“ řekl jsem mu, a on tiše zařehtal. „Nenech je opustit toto údolí – rozumíš?“

Znovu zařehtal, tentokrát hlasitěji, a já jsem měl zvláštní, povznášející pocit, že mi skutečně rozuměl.

Ataře a ostatním trvalo jen pár okamžiků, než odstrojili i své koně. Sedla a postroje jsme ukryli do keřů pod nedalekými stromy. Když jsme si vzali zbraně a nějaké zásoby, byli jsme připraveni k odchodu.

Možná by bylo lepší, kdybychom byli počkali na noc a přiblížili se ke Skartaru pod příkrovem tmy, ale museli jsme najít Lidožrouta a tajnou chodbu vedoucí do Argatthy, a k tomu jsme potřebovali světlo. Překročili jsme tedy hřeben a pustili se úzkým kaňonem pod severní stěnou hory. Stromy a skalní výběžky nám poskytovaly dobrý kryt. Nyní se nad námi Skartaru tyčila tak vysoko, že zakrývala slunce a většinu oblohy. Při pohledu na tuto strašlivou masu jsem téměř cítil Kalkamešovu krev stékající dolů jejími prasklinami. Dokonce jsem cítil, jak z nitra hory zní výkřiky těch, kteří jsou v pasti tohoto podzemního města stále uvězněni.

Stoupali jsme téměř přímo po skalnatém svahu k základně Diamantu, očekávajíce, že budeme každou chvíli chyceni, ale s výjimkou několika ptáků a jelenů ukrývajících se před lvy se zdálo údolí prázdné.

„Podívejte se!“ řekl Ymiru. Snažil se sice mluvit tiše, ale jeho hlas zazněl v klidném vzduchu jako hrom. Ukázal na velký skalní hrb pět set stop vysoký, vyčnívající z tmavé stěny Diamantu. „Připadá to někomu jako Lidožrout?“

„Skoro,“ řekla Liljana. „Ale odsud se to dá těžko říct.“

Změnili jsme směr pochodu mírně k západu. Po několika stech krocích jsme se dostali k nejnižšímu bodu Diamantu, do údolí sevřeného mezi dvěma obrovskými pilíři, odkud ten skalní hrb skutečně vypadal jako nějaký lidožrout klečící na jednom koleně.

Začali jsme se rozhlížet po jeskyni, o níž se mluvilo v Ymiruově básni, ale žádnou jsme nenašli. Černá skála Diamantu byla zjizvena mnoha prasklinami, ale po jeskyni ani stopy.

„Ale musí tady být!“ řekl Ymiru a udeřil do skály velikou pěstí.

Maram se opřel o to, co muselo být kolenem Lidožrouta, a s povzdechem řekl: „No, kdo je připraven zkusit jednu z argatthských bran?“

Liljana, jež si pozorně prohlížela horskou skálu, náhle řekla jim oběma: „Nevzdávejte se tak rychle. Nepamatujete si poslední dva řádky té básně?“

A právě tehdy objevila Atara stojící zády ke stěně červenou žílu, táhnoucí se skrze černou skálu. Když na ni ukázala, všichni jsme se otočili. Určitě to byla železná ruda a vedla v rozeklaných pásech mířících jako šíp přímo k základně stěny těsně vedle kolena Lidožrouta.

„Ale tam není žádná jeskyně!“ řekl Ymiru. „Není tam nic než skála.“

„Jen skála,“ zamumlal Kane. Pak přistoupil ke stěně a začal po ní přejíždět rukama. „A hladká skála k tomu, ech? Ymiru, pojď sem a podívej se na to! Řekni mi, jestli jsi někdy viděl tak hladkou rostlou skálu?“

Ymiru se k němu připojil, stejně jako my ostatní. A pak Ymiru řekl: „Vypadá to jako skála, kterou staří prořezali v průsmycích Cesty nářků.“

„Tak, prořezaná ohnivými kameny,“ řekl Kane. „Roztavená – tak jako byla tato hora zatavena nad touto jeskyní.“

Pak nám řekl své mínění, že Morjin, zřejmě poté, co byly vybudovány další únikové tunely, dal tento uzavřít.

„Ale proč?“ zeptal se Maram. „Jen proto, aby nás zmátl, nepochybně.“

„Kdo ví proč?“ řekl Kane, oťukávaje kotníky prstů skálu. „Možná o tomto vchodu vědělo příliš mnoho lidí. Ale vsadil bych naše životy na to, že za touto skálou tu jeskyni objevíme.“

Pohlédli jsme na sebe s chmurnou jistotou, že tady své životy v sázku dáváme. A pak začal Ymiru ťukat svým borkorem na různá místa skály. Když se dostal na místo pod proužky železné rudy, zazněla skála dutě.

„Tady něco je,“ řekl.

Zvedl svůj železem pobitý kyj a vší silou do skály udeřil. Skála zazvonila, jako by do ní udeřil kladivem bůh. Do vzduchu se rozletěly odštěpky černého čediče. Ale jestli Ymiru doufal, že skálu prolomí a dostane se do skryté jeskyně, mýlil se.

Ještě třikrát do skály udeřil, než se obrátil ke Kaneovi a řekl: „Ta skála být příliš silná. A já nemám ty pravé nástroje, abych se do ní prokopal.“

„Ne, ty je nemáš,“ řekl Kane. Pak pohlédl na Marama. „Ale on ano.“

Maram vytáhl svůj ohnivý kámen a vzhlédl k obloze. Pak řekl: „Je zde příliš málo světla a já jsem nikdy takovou skálu nepálil, ale…“

Namířil krystal na stěnu a řekl nám: „Teď ustupte.“

Udělali jsme, co nám řekl. O chvíli později vyšlehlo z krystalu tenké tykadlo plamene a olízlo stěnu. Ale skálu stěží zahřálo.

„Je tady moc tma,“ zamumlal Maram. „Příliš málo světla.“

„Tak,“ řekl mu Kane. „Myslím, že se tvůj kámen nezažehuje jen světlem.“

Maram přikývl a zavřel oči, jak pátral ve svém nitru. A pak, když začal jeho gelstei jasně červeně zářit, se zadíval přímo na stěnu, soustřeďuje se přesně na místo, které chtěl zasáhnout. V té chvíli vyšlehl z krystalu mohutný plamen a propálil se do skály, která se se strašlivým sykotem vypařila. Oheň šlehl Maramovi do tváře a ožehl mu vous a obočí. Kůže mu zrudla jako rakovi. Ze stěny stékala v zářících proudech roztavená hornina. Maram si musel dát pozor, aby mu nepohltila nohy a nerozpustila je v pekelně horké polévce.

„Buď s tím kamenem opatrný, nebo nás všechny zabiješ!“ zařval na něho Kane. Prohlédl si mělkou díru vypálenou do skály. „Raději ti pomohu.“

Vytáhl svůj černý gelstei a podržel ho tak, aby mířil na Maramův ohnivý kámen. Pak na Marama kývl a řekl: „V pořádku.“

Další půl hodiny pracovali s Maramem společně, aby otevřeli cestu do hory. V okamžicích, kdy červený krystal zazářil příliš jasně a do skály udeřil příliš velký plamen, použil Kane svůj černý gelstei, aby zběsilost ohnivého krystalu ztlumil. Jindy se zase musel držet stranou, protože veškeré Maramovo úsilí stačilo pouze vyvolat matně červenou záři kamene. Nicméně, kousek po kousku, Maram rozpouštěl vrstvy skály a propaloval se hlouběji do stěny Skartaru.

Po celou tu dobu jsme Atara a já drželi stráž. Vtom do mě jemně strčila a ukázala do údolí směrem k pláni. „Podívej se, Vale!“ řekla.

Zaostřil jsem pohled a uviděl asi dvacet mužů na koních, jedoucích přímo ke kaňonu.

„Myslíš, že nás viděli?“ zeptala se Liljana Atary, dívajíc se také na jezdce.

„Něco viděli,“ řekla Atara. „Pravděpodobně záblesky ohnivého kamene.“

Ymiru přistoupil k díře, již Maram vypálil do stěny, a zaútočil proti ještě zářící skále svým kyjem jako beranidlem. Ale prorazit se mu nepodařilo. „Stále být příliš silná,“ řekl.

„Zalehni!“ řekl jsem mu a mávl rukou k zemi. Muži se blížili k ústí kaňonu. „Zalehni, Ymiru – nesmějí tě vidět!“

Ukázal jsem na nedaleký skalní útvar po levé straně a řekl Ymiruovi, aby se za ním ukryl. Pak jsem kývl na pár stromů po naší pravé a řekl totéž Liljaně, Mistru Juwainovi a Ataře.

„Tak, Vale,“ řekl Kane, dívaje se dolů do kaňonu. „Tak.“

„Ach, můj bože!“ řekl Maram a spěšně odstoupil od vypálené stěny, u níž jsme stáli. „Vale – neměli bychom utéct?“

„Ne, možná nás už viděli,“ řekl jsem. „Chytili by nás, ať bychom utíkali kamkoli. Nebo by způsobili poplach.“

„Ale co tedy uděláme?“

Usmál jsem se na něho a řekl: „Oklameme je.“

A tak jsme čekali pod tmavou stěnou Skartaru a siluetou Lidožrouta, zatímco se dvacet jezdců stále blížilo. Maram, mající v nouzi občas dobré nápady, začal sbírat dříví jakoby na oheň. Kane si sedl, opřel se zády o skálu a začal nožem ořezávat dlouhý kůl. A já jsem nasbíral okrouhlé kameny a postavil z nich kruhové ohniště.

Brzy jsme rozeznali, že jezdci mají na sobě Morjinovy uniformy: na kazajkách vyšité červené draky, chrlící plameny, v zářivě žlutém poli. Po boku jim visely šavle a nesli dlouhá kopí mířící na nás. Pobídli frkající koně do skalnatého svahu přímo k místu, kde jsme seděli.

„Kdo jste?“ zavolal na nás jejich vůdce, robustně stavěný muž s dlouhými žlutými vlasy, jež mu spadaly zpod železné přilby. Dlouhý povislý knír mu nedokázal zakrýt jizvy na podlouhlé, hrubé tváři. „Vstaňte a identifikujte se!“

S kameny v obou rukou jsem udělal, co říkal, a totéž učinili Maram a Kane. Řekli jsme zamračenému kapitánovi vymyšlená jména a důvody, proč jsme zde. Zaškaredil se na nás a zavrčel: „Další tři vagabundi přicházejí prodat své meče tomu, kdo nabízí nejvíc. No, to jste přišli na správné místo – ukažte nám své pasy!“

„Pasy?“ zeptal se ho udiveně Maram.

„Samozřejmě – teď jste v Sakai. Jak jste se mohli dostat tak daleko, aniž by vám byly vydány pasy?“

Sevřel pevněji své kopí a podezíravě se na nás zadíval. Řekl nám, že nikomu není povoleno pohybovat se po Sakai bez patřičného svitku podepsaného nějakým důstojníkem pohraniční stráže – nebo bez jedné z pečetí království, které udělují Červení kněží zvláště privilegovaným osobám.

Při těchto slovech se dotkl těžkého zlatého disku, který mu visel na řetězu kolem krku. Na vzdálenost dvaceti stop to bylo těžké rozeznat, ale zdálo se, že je na něm vyryt svinutý, oheň chrlící drak.

„Aha, tohle,“ řekl Maram s nonšalancí, o které jsem věděl, že ji necítí. „Nevěděl jsem, že tomu říkáte pasy.“

A rozhalil svůj plášť, aby kapitánovi ukázal dar od krále Kiritana. Na okamžik jsem si myslel, že nás ten nedůvěřivý kapitán možná nechá jít. Ale pak, když pobídl svého koně kupředu, vykřikl: „Ukažte mi to!“

Počkali jsme, až se on a tři z jeho mužů přiblíží, a pak Kane zavrčel: „Já ti ukážu tohle!“

A vrhl kůl, který ořezával, přímo kapitánovi do oka a okamžitě ho zabil. Já jsem hodil oba kameny, jež jsem držel v rukou, na dva z rytířů blížících se k nám, a podařilo se mi jednoho z nich zasáhnout naplno do tváře a srazit ho z koně. A pak, na povel jednoho z poručíků, zbývající rytíři pobídli koně a vrhli se na nás. Boj začal.

Rytíři měli zcela jasně v úmyslu udělat s námi krátký proces, a také by to možná udělali, kdyby na nás jejich poručík, mladý muž s tmavou liščí tváří, jež mi připomínala hraběte Ulanua, neukázal mečem a nezvolal: „Chyťte je živé! Lord Morjin je bude chtít vyslechnout!“

Jenže chytit Kanea nebylo snadné – stejně jako ho zabít. Bleskovým pohybem vrhl svůj nůž, a ten zavířil vzduchem a jeho špička se zabodla rovnou do poručíkových úst, která neměl čas zavřít. V téže chvíli zasyčel zprava zpoza stromu Atařin šíp a zabil dalšího z Morjinových mužů. V rychlém sledu následovaly další tři šípy, než si rytíři vůbec uvědomili, že na ně střílí nějaký ukrytý lučištník. Spoléhali na svou početní převahu a výhodu výšky, již jim poskytovali jejich koně.

A pak se zleva, s hromovým válečným pokřikem, který zamrazil v kostech i mě, vztyčil za skálou Ymiru s tváří zkřivenou zuřivostí, zvedaje nad hlavu svůj ohromný kyj.

„Ymanišové!“ vykřikl jeden z rytířů. „Jdou na nás Ymanišové!“

Ymiru byl stejně vysoký jako rytíři na koních; čtyřmi rychlými divokými ranami srazil čtyři z nich k zemi.

A v té chvíli se zbývajících devět rytířů, pustivše z hlavy myšlenky na to, že nás jen zmrzačí a zajmou, vrhlo na Kanea, Marama a mě, pokoušejíce se nás zabít kopími, meči a palicemi, zatímco jsme se my pokoušeli zabít je. Kane vytasil svůj meč, já jsem vytasil Alkaladur a srazil jednoho z rytířů z koně. Ymiru zasáhl dalšího z rytířů kyjem ze strany do krku a urazil mu hlavu. Do vzduchu vystříkla krev, a zasyčely další šípy. Koně bušili kopyty do země, couvali a řičeli. Uslyšel jsem, jak Maram volá jméno svého otce, střetávaje se mečem s blýskající šavlí. Podařilo se mu rytíři čistě probodnout břicho – právě včas, aby mu zabránil propíchnout mě kopím. A Kane, jako obvykle, bojoval jako anděl smrti v místě nejtvrdšího boje, vrčel, když se po něm koně oháněli kopyty, sápal se po jejich udidlech a vytrhával jim je z tlam, odrážel rány rytířů, sekal, bodal a ryčel nenávistí.

A pak, jako zázrakem, boj skončil. A zatímco jsem se díval na těla devatenácti mrtvých rytířů, proudila do mě agonie jejich smrtí a snažil jsem se udržet, abych neklesl k zemi a nepřipojil se k nim.

„Podívejte!“ vykřikl Ymiru. „Jeden z nich utíká!“

Skutečně, jeden z rytířů obrátil v žáru boje svého koně a nyní ujížděl tryskem k ústí kaňonu.

Atara vystoupila zpoza stromu, aby získala lepší střelecký úhel. Natáhla veliký luk a namířila šíp s diamantovým hrotem na žlutého draka na zádech rytířovy kazajky. Bylo to velká vzdálenost – a každou sekundou Atařina váhání se dále zvětšovala.

„Střel, zatraceně!“ zařval Kane. „Střel hned, povídám, nebo je všechno ztraceno!“

Konečně Atara vypustila šíp. Zasvištěl vzduchem a pronikl kazajkou a brněním rytíři do zad. Muž zůstal v sedle ještě několik kroků, než spadl a rozbil se o skalnatou půdu.

Příštích několik minut obcházel Kane se svým mečem svah hory a ujišťoval se, že nikdo z Morjinových mužů nepřežil. Až pak si Mistr Juwain povšiml, že krev, která Kaneovi kape z bílých vlasů, není krev nepřátel, ale jeho vlastní. Zdálo se, že v boji přišel o ucho.

„Ach, můj bože!“ řekl Maram.

Nikdo z nás nikdy neviděl Kanea zraněného. Ale jako vždy, na nic si nestěžoval, dokonce ani když Maram rozžhavil v ohni kousek železa a Mistr Juwain je použil, aby mu krvavou ránu na boku hlavy vypálil.

„Tak, tohle bylo těsné,“ řekl Kane, zatímco mu Mistr Juwain upevňoval obvaz přes to, co mu zbylo z ucha. „Zatím nejtěsnější, ech?“

My ostatní jsme z boje vyvázli nezranění. Ale já jsem se ještě stále třásl při pomyšlení na smrti, jež jsem způsobil, a Maram stál a zíral na svůj zakrvácený meč, jako by se neodvažoval zcela uvěřit, že jej použil, aby jím zabil dva obrněné rytíře.

„Bojoval jsi dobře, Marame,“ řekl mu Kane. „Moc dobře. Teď se pusťme znovu do práce, než přijde někdo jiný, ech?“

Maram si očistil meč a zasunul ho do pochvy. Nato vytáhl svůj červený krystal, ale nebyl zcela připraven ho použít. Kousek poodešel a zastavil se, přehlížeje masakr, který jsme způsobili.

Po chvíli u mě pominula vystřelující bolest a já mohl znovu volně dýchat. Popošel jsem k Maramovi a řekl mu: „Bojoval jsi dobře. Zachránils mi život.“

„Zachránil, že?“ řekl a šťastně se usmál. A pak se mu do tváře vrátila hrůza a znovu pohlédl na těla zabitých. „Myslím, že Kane měl pravdu. Tohle bylo zatím nejtěsnější.“

Otočil se k tmavé díře, již vypálil do severní strany Skartaru. Pak řekl: „A přece si myslím, že nás tam uvnitř možná čekají ještě horší věci.“

„Možná,“ řekl jsem.

„Možná je to konec cesty, pro nás pro všechny.“

„Neměj obavy,“ řekl jsem mu a sevřel mu ruku. „Já tě umřít nenechám.“

„Ach, smrt,“ řekl se smutným úsměvem. „Jednoho dne umřít musím. Zdá se to divné, ale vím, že je to pravda.“

Sevřel jsem mu ruku silněji, pokoušeje se nemyslet na řádky poémy, jež mě strašily od doby, kdy jsem zabil Raldua v lese pod hradem svého otce.

„A když umřu, Vale,“ řekl, „kdybych měl na vybranou, chtěl bych zemřít v boji po tvém boku.“

„Marame, poslyš, nesmíš mluvit –“

„Ne, musím o tom mluvit, právě teď, protože možná nebudu mít další příležitost,“ řekl mi. Pak se mi podíval přímo do očí. „Od té doby, kdy jsme se vypravili z Meše, jsi mi ukazoval říši, o které jsem nikdy ani nesnil. Já… narodil jsem se jako princ velkého království. Ale díky tobě jsem se stal šlechetným.“

Přitiskl mě k sobě a pevně objal. A pak, když jsme si oba otřeli slzy, o krok ustoupil a řekl: „Tak, dokončíme tuhle ošklivou záležitost a vypadneme odsud, jestli budeme moci.“

Právě takovým mužem si Maram přál být, shromažďuje nyní veškerou svou odvahu a stavě se nebezpečí zpříma. Sevřel odhodlaně svůj červený krystal a zamířil bez váhání opět k temnějící stěně Skartaru.

Stejně jako předtím začal s Kaneovou pomocí tavit černou skálu hory. Stál vedle základny Lidožroutova kolena skoro hodinu a probíjel se skálou. A nakonec, když už padal soumrak, prorazil cestu do skryté jeskyně, o níž se v té pradávné básni mluvilo. Odstoupil stranou od černé, ještě stále zářící rány v zemi, a pak se pyšně usmál na znamení, že dveře do Argatthy jsou otevřeny.

17

Nějaký čas jsme strávili shromažďováním koní pobitých rytířů. Odstrojili jsme je a sedla a postroje jsme naházeli na hromadu v jeskyni. Tam jsme také odtáhli mrtvé rytíře, nikoli kvůli supům nebo jiným zvířatům, ale z obavy, aby nějaká jiná hlídka neobjevila, co se tady stalo. Když jsme odehnali koně – doufajíce, že poběží tryskem do Wendruše a ztratí se v jeho nekonečných pláních – dokončili jsme poslední přípravy ke vstupu do Argatthy. Ymiru vybalil pochodně, které nesl už z Alundilu, protože očekával, že je budeme potřebovat. Také vytáhl a oblékl si přestrojení, jež mu mělo umožnit pohyb po městě – dlouhý černý hábit s kápí, splývající mu od hlavy k patě. Závoj spojený s kápí mu skrýval tvář, a boty a černé rukavice mu zakrývaly bílou srst na rukou a nohou. Byl to oděv Saryaků z Uskudaru. Samozřejmě, Saryakové nebyli až tak vysocí jako Ymanirové, a ani zdaleka ne tak mohutní, a měli černou kůži hladkou jako černý jantar. Ymiruův převlek by tedy nesnesl bližší zkoumání. Doufali jsme ale, že nic podobného nebudeme muset podstoupit, protože se nám přece jen podařilo najít cestu, kudy brány Argatthy obejít.

N

N

„A kdyby nás zastavili,“ řekl Kane a nadhodil na dlani jeden z medailonů mrtvých rytířů, „tohle by nám mělo pomoci.“

Na jeho výzvu jsme si všichni zavěsili kolem krku jeden z těchto medailonů a ukryli své vlastní.

„Příčí se mi tohle nosit,“ řekla Liljana a poklepala na svůj nový medailon se zlatým drakem prstem.

To se příčilo nám všem. Ale ještě víc se nám příčilo sejmout mrtvým jejich krunýře a kazajky a obléknout se jako Morjinovi rytíři, jak navrhoval Maram. „Tak bychom mohli prostě napochodovat rovnou do Drakova trůnního sálu,“ řekl.

„Ne,“ odmítl Kane a zavrtěl hlavou, „tak by nás mohli zastavit jiní Morjinovi rytíři, které by zajímalo, proč nějací cizinci nosí uniformu jejich přátel. Nebo by se nás mohli zeptat na jméno naší roty. Soudím, že v tomto případě riziko převyšuje výhody.“

S tím jsme všichni souhlasili, a vydali jsme se tedy do města ve své zbroji a potrhaných tunikách. Světu jsme se mohli jevit jako vagabundi, přicházející prodat služby svých mečů, jak předpokládal ten kapitán.

Ještě před naším odchodem zavalil Ymiru několika velikými balvany díru vypálenou ve skále, aby si jí nevšiml žádný kolemjdoucí, a pak jsme v jeskyni, stojíce nad těly mrtvých mužů, zapálili pochodně. Dutinu naplnil štiplavý, olejovitý kouř. Mihotavé žluté plameny poskytovaly dost světla, abychom spatřili klenutý strop jeskyně a její černé stěny – a tunel na jejím zadním konci: černý, pravoúhlý a otevírající se jako brána do pekla.

S pochodní v jedné ruce a otcovým štítem v druhé jsem se ujal vedení. Ymiru, jehož předkové tento tunel kdysi vybudovali, nám zde pomoci nemohl. Řekl nám všechno, co o tajném průchodu věděl: že vede pod první úrovní Argatthy, kterou Morjin a ostatní obyvatelé města už dávno opustili. Ymiru se domníval, že by ten tunel mohl vést do starého trůnního sálu, nebo ke schodům k němu. Někam v první úrovni vést musel, řekl nám. A odtud bychom se mohli dostat na druhou úroveň, kde již žili lidé, a odtud dál do vyšších úrovní, dokud se nedostaneme do Morjinova nového trůnního sálu na sedmé a nejvyšší úrovni města.

V tmavém, stísněném tunelu byla zima. Ačkoli byl dost vysoký, že se ani Ymiru nemusel sklánět – téměř – byl tak úzký, že jsme jím mohli jít pouze v zástupu po jednom. Šel jsem pomalu, protože jsem nevěděl, co mi pochodeň ukáže za příští zákrutou. Zdálo se mi, že mě stěny tunelu z mastně vyhlížejícího čediče svírají z obou stran a brání mi dýchat. Vzduch tu byl zatuchlý a nepříjemně páchl. Nebylo divu, když tu byl uzavřený snad tisíce let. V jeho přesycené vlhkosti se vznášel pach rozkladu, utrpení a smrti.

Ymiru, jdoucí těsně za mnou, se ve svých nových botách pohyboval neobratně. Za ním šel Maram, následován Mistrem Juwainem, Liljanou, Atarou a nakonec Kaneem. Jejich strach z temného podzemí měl svůj vlastní pach, jemuž jsem se mohl vyhnout stejně málo jako zápachu pochodní. Cítil jsem Maramův nervózní pot a nakyslý pach kalvaasu z jeho kníru a plnovousu. Atara se zoufale snažila, aby si i zde udržela svou odvahu. A v Kaneově nitru hlodalo cosi temného, usídleného ještě hlouběji než jeho nenávist.

Ušli jsme asi osminu míle, překračujíce balvany a občasné trhliny v podlaze tunelu. Zdálo se mi, že ta skála v sobě uchovává výkřiky a nářky celé věky staré. Stěny byly pokryté vlhkostí, jako by potily krev. Po dně tunelu tekly stružky vody a jiných tekutin, jež sem musely prosáknout z vyšších úrovní města nad námi. Místy tvořily několik palců hluboké louže: odpornou směs kovově páchnoucího bahna, zahnívající zeleniny a lidských výkalů. Když se Ymiru jednou z těch kaluží přebrodil, připustil, že je velice rád, že má boty – což platilo o nás o všech.

Došli jsme na místo, kde se tunel rozděloval. Obě větve, pravá i levá, vypadaly stejně zlověstně. Otočil jsem se k Ymiruovi a zeptal se: „Vedou obě do staré trůnní síně?“

„To nevím,“ zavrtěl hlavou. Poplácal si batoh, kde měl mapu svého otce. „Přál bych si, aby živý jíl dokázal zobrazit i tak malé zemské útvary.“

Zavolal jsem na Ataru, aby přišla k nám dopředu; Ymiru se naplocho přitiskl ke stěně, aby se kolem něho mohla protlačit. Postavila se vedle mě v rozpletu tunelu a začala se rozhlížet doprava a doleva.

„Kudy, Ataro?“ zeptal jsem se jí. „Dokážeš určit, kudy máme jít dál?“

Vytáhla svou křišťálovou kouli a podržela ji před sebou. A pak bez váhání řekla: „Doprava.“

Když jsme se vydali na další cestu, napadlo mě, jestli ten směr nezvolila prostě náhodně, aby nám dodala jistoty.

Zanedlouho jsme přišli k trhlině ve skále tunelu. Vedla stropem i stěnami a na dně se rozevírala kamsi do hlubin země. Málem jsem do té černé propasti spadl. Maram navrhl, abychom její hloubku prozkoumali házením kamenů, ale rychle si uvědomil nesmyslnost takového nápadu. Trhlinu bylo třeba s rozběhem přeskočit. Mně, Ymiruovi a Maramovi se to bez problémů podařilo. Mistr Juwain takové štěstí neměl. Nedoskočil, a pouze Maram, který ho včas zachytil za ruku, ho zachránil před pádem do tmy.

„Děkuji,“ řekl mu Mistr Juwain, těžce oddechuje námahou. Stál na okraji propasti a neodvažoval se ohlédnout.

„Není zač, pane,“ řekl Maram. „Nemějte obavy – nenechal bych vás zemřít.“

Jeho úsměv mi napověděl, jak je pyšný, že zachránil život Mistra Juwaina, stejně jako Ymiru zachránil jeho.

Když propast překonali i všichni ostatní a ocitli jsme se v bezpečí na druhé straně, vydali jsme se na další cestu, jdouce co nejtišeji ochromující temnotou. Narazili jsme na další křižovatky a další trhliny. Jedna z nich byla tak široká, že ji překlenoval úzký kamenný most. Jeho oblouk se zdál tak starý a sešlý, až jsem se obával, že se pod prvním krokem zhroutí. A přesto mě unesl, a pak i podstatně větší váhu Ymirua. Když přešel most i Maram, zastavil se, jako by zkoumal vzduch.

„Je teplý,“ řekl. „Je skoro horký.“

Popošel jsem k němu a skutečně jsem na tváři ucítil závan horkého vzduchu. Zdálo se mi, jako bych i zaslechl vzdálené bušení do železa, práskání bičů a bolestné lidské výkřiky.

„Co je pod námi?“ zeptal jsem se Ymirua.

„Myslím, že jenom doly.“

„A kolik mají úrovní?“

„Doly nemají žádné úrovně,“ řekl. Vysvětlil nám, že doly pod Argatthou byly vybudovány jako tunely, kroutící se jako lidská střeva a vedoucí hluboko do země.

„Jak hluboko?“

„To nevím, Vale,“ řekl. „Město má sedm úrovní, a každá z nich je pět set stop vysoká. Říkalo se, že doly jsou dvakrát tak hluboké, než jsou všechny úrovně dohromady vysoké. A to bylo před víc než dvěma tisíci let.“

Jak daleko, uvažoval jsem. Jak daleko se Morjin přiblížil k objevení temných zemských proudů, které hledal, a k osvobození Pána smrti, známého jako Angra Mainyu?

„Pojďme, Vale,“ řekl Ymiru a položil mi ruku v rukavici na rameno. „Nedívej se dolů – dívej se vzhůru. Máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Přikývl jsem. Počkali jsme, až ostatní přejdou most, a znovu jsme se vydali na cestu do hlubin Argatthy.

Po chvíli mě začal trápit ošklivý zápach, který pálil jako jed v mé krvi; vzdálené kapání vody mi bušilo v hlavě jako nepřetržité údery kladiva. Místy byly podlaha nebo strop tunelu proraženy vzduchovými šachtami, ale ty nepřinášely žádnou úlevu, jen další odporné pachy, tlumené výkřiky a stružky bláta a kalu stékající pomalu do nitra země. Ačkoli má pochodeň nevydávala mnoho světla, stačilo to, aby před námi prchaly v panice krysy vynořující se z temnot. Mnohé z nich byly skoro tak velké jako kočky a oči jim zářily jako žhavé uhlíky. Otřásl jsem se při pomyšlení na dravost těchto uvězněných, šílených stvoření. Uvažoval jsem, čím se tady asi živí, ale ve skutečnosti jsem to vědět nechtěl.

Tunel se stáčel k jihu, přes další propasti, v podstatě ke středu hory. Asi po míli jsme došli k dalšímu místu, kde se tunel rozdvojoval. Váhal jsem, kudy pokračovat. Zdálo se, že ani Atara není schopna rozhodnout, kudy jít dál.

„Nevím,“ zavrtěla posléze hlavou. „Rozhodni ty.“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Půjdeme doprava.“

Po sto yardech jsme však došli k další křižovatce. Znovu jsem se vydal vpravo.

A tak to pokračovalo, křižovatky přicházely jedna za druhou, tunel se stáčel ostře k západu, pak k severu, a pak znovu k jihu. Třikrát jsme se dostali do slepé uličky a museli se vrátit. Chvíli jsme šli přímo k východu, a pak tunel znovu zahnul, takže jsme šli znovu k severu. Brzy začalo být zjevné, že jsme v labyrintu – a že jsme se v něm ztratili.

„Tohle už je příliš,“ řekl Maram, když jsme se zastavili na jedné z křižovatek. Nějaká hladová krysa, odvážnější než ostatní, na něho skočila, pokoušejíc se mu vytrhnout kus masa z nohy. Pištící ji od sebe odkopl a zamumlal: „Ach, tady je to jako v pekle.“

Liljana, jíž se v páchnoucím vzduchu těžko dýchalo, se obrátila k Ymiruovi a řekla: „Neřekl jsi nám, že tady narazíme na labyrint.“

„Nevěděl jsem to,“ odpověděl Ymiru. „Morjin ho musel postavit, aby zmátl asasiny nebo kohokoli, kdo by ho pronásledoval ven ze města.“

„No, nás to zmátlo určitě,“ řekla. „Jak skrz něj najdeme cestu?“

Ale Ymiru jí neodpověděl. Konečně Kane, jehož už otravovalo mlčky stát, ukázal pochodní na chodbu vedoucí doleva a řekl: „Půjdeme, ech? Co jiného můžeme dělat?“

A tak jsme opět vyrazili. Dlouho jsme putovali zákruty labyrintu, prokusujícími se skálou jako kroutící se černí červi. Po nějaké době jsme už byli velmi unaveni. Liljanina pochodeň, v níž došel olej, byla první, jež se zaprskáním zhasla. Použili jsme její začerněný konec, abychom označili stěnu, kde jsme právě stáli, abychom se mohli zorientovat, kdybychom do této části labyrintu znovu přišli. Černá čára se ale ztrácela v černi skály. Pomyslel jsem si, že brzy zhasnou všechny naše pochodně, a pak neuvidíme žádné značky na stěnách – ba ani samotné stěny.

„Je tady zima,“ zabručel Maram. „Nohy mám mokré a bolí mě. A jsem unavený. A mám taky hlad.“

Hlad jsme měli všichni, proto jsme se na chvíli posadili na kousku suchého místa a rychle se najedli. Podělili jsme se o tvrdý sýr a suchary, pokoušejíce se ignorovat odporný zápach ve vzduchu. Snažili jsme se také potlačit svíravý strach, který rostl s temnotou, jak naše pochodně postupně jedna za druhou zhasínaly.

Po chvíli, když jsme znovu vstali a vydali se na další cestu, nám už zbývaly jen dvě hořící pochodně. Jednu z nich jsem si vzal já, abych nás mohl vést, a druhou Kane, tvořící zadní voj. Ymiru, Maram, Mistr Juwain, Liljana a Atara kráčeli v temnotě mezi těmito mdle mihotajícími žlutými světly.

Nakonec jsme došli do velké kruhové komory, o níž jsem se domníval, že tvoří střed labyrintu. Tam zhasla naše poslední pochodeň, a s ní i většina z našich nadějí. Krčili jsme se u sebe v naprosté temnotě.

„Ach, to je konec,“ zamumlal Maram. „Zcela určitě konec.“

Mistr Juwain, jehož houževnatost, jak se zdálo, rostla s našimi obtížemi a tísní, v níž jsme se ocitali, mu řekl: „Určitě to není konec. Zcela jistě jsme přišli do středu bludiště, a to je třeba považovat za pokrok.“

„To nemyslím, pane,“ řekl Maram. „Nevšiml jste si, že do této komory ústila jen jedna chodba? Takže existuje jen jedna cesta odtud. Teď musíme jít jedině zpátky a znovu se ztratit.“

Jeho logika Mistra Juwaina umlčela. Chvíli jsme stáli ve tmě a naslouchali svému dechu a šramotu krys. Jedna z nich se znovu pokusila kousnout Marama, a ten ji se zuřivou kletbou odkopl a otřásl se.

„Zdá se, že tě krysy mají rády,“ řekla mu Atara. „Možná cítí všechen ten nechutný kalvaas, který jsi do sebe nalil.“

„Ach, prokleté krysy,“ řekl Maram a znovu se otřásl. „Myslím, že jsou horší než cokoli, na co jsme narazili ve Vardaloonu.“

Odmlčel se, aby provedl dechové cvičení, jemuž ho naučil Mistr Juwain. Pak přestal a řekl: „A tohle prokleté místo je horší než Černý močál.“

Nyní byla řada na mně, abych se zachvěl; stál jsem v temných vnitřnostech země a hloubal, jak vůbec unikneme z jejich nekonečných zákrutů, zvlášť když jsme neviděli žádnou cestu odtud. Bál jsem se, že pokud z tohoto města strašlivé noci brzy neunikneme, začnu nenávidět sám sebe za to, že jsem nás sem zavedl, a nenávidět celý svět za to, že vyvolává do života taková temná stvoření jako Morjin.

A pak, nakonec, jsem vytáhl svůj meč. Zářil měkkým stříbrným světlem. Nestačilo k tomu, aby naplnilo místnost a osvětlilo její stěny, ale přesto pozvedlo našeho ducha.

Když jsem mečem ukázal vzhůru, jeho svit se prohloubil, ale jen o maličko. Bylo to zvláštní pomyšlení, že Kámen světla může být tak blízko, někde za skálou půl míle nad námi, v Morjinově trůnní síni. Morjin, přemítal jsem, byl taky blízko. Téměř jsem cítil srdce nás obou, pohánějící stejnou otrávenou krev, a jeho pátrající mysl. To spojení, jež mezi námi vytvořil pomocí malé dávky kiraxu, mi náhle zatemnilo duši. Na krátký okamžik jsem své hrůze z něho dovolil, aby mě ovládla. Jako bych se napil zkažené vody tekoucí zde po skalách, naplnila mé útroby pochybnost, a rychle mě zachvacovala a otevírala. A touto temnou trhlinou v mé bytosti si pro mě přicházeli démoni a zvířata. Nejprve jsem byl tímto náhlým útokem tak otřesen, že jsem si neuvědomil, že je to jen iluze. Ze vzduchu na mě padali černí, ptákům podobní tvorové se spáry jako břitvy a tvářemi těch, které jsem zabil. Sekl jsem po nich mečem, a jeho dotyk způsobil, že vzplanuly a naříkaly tak žalostně, že jsem si myslel, že to naříkám já sám. A pak se na mě od vchodu do komory vrhla obrovská silueta. Měla veliké zlaté oči, červené a rezavé šupiny a hákovité drápy, jež se mě snažily roztrhat. Mezi bílými zuby na mě vydechovala oheň, jak to dělali dávní draci. Zaťal jsem meč do její kroutící se šíje, a s hrůzou jsem se díval, jak se zářivá čepel roztříštila na tisíc blýskavých úlomků. A pak mě ten oheň zachvátil svým neuvěřitelným žárem, začal se propalovat mým krunýřem a tavit jeho ocel, jež se mi vzápětí zakusovala do srdce a pálila a pálila a…

„Vale!“ zavolal na mě někdo.

Místnost náhle zalila třpytivá, mihotavá záře. Poznal jsem, že je to Plamínek, vířící kolem v proudech stříbrné a blýskavě modré. Znovu se k nám vrátil. A pod jeho uklidňujícím světlem se Mistr Juwain postavil přede mě se svým varistei, namířeným na mou hruď. Kámen zazářil jasnou zelení. Cítil jsem její léčivý dotyk jako chladnou vodu, tišící a hasící oheň zla v mém nitru. A když jsem pomalu potřásl hlavou, vyčistila se mi i mysl.

Vedle Mistra Juwaina stál s taseným mečem Kane a se zájmem si mě prohlížel. Vzpomněl jsem si, jak jsem na něho ve svém šílenství vytasil meč – i na své ostatní přátele. Zdálo se, že jedině Kaneova schopnost odrážet mé divoké údery je uchránila od smrti.

„Vale, co se stalo?“ zeptal se mě Mistr Juwain.

„To… je těžké říct, pane,“ řekl jsem mu. Pohlédl jsem na zářící ostří Alkaladuru. „Když můj meč poprvé zazářil, vnímal jsem to jako okamžik naděje. A viděl jsem, že nás vede ke Kameni světla. Ale tam čekal i Červený drak – stále tam hlídá a čeká. A má naděje se změnila v zoufalství.“

Mistr Juwain vážně přikývl a řekl: „Jsi tady ve velikém nebezpečí – a my všichni také. V nebezpečí horším než smrt, nebo dokonce zajetí a mučení. Pokud jde o změnu, o níž jsi mluvil: zdá se, že Pán lží má veliký talent otrávit i ten nejsilnější ze stromů a překroutit dobro ve zlo.“

Pak se mě zeptal, jestli jsem prováděl cvičení, která mě naučil, obzvlášť meditace světla.

„Ano, pane, pořád,“ řekl jsem mu. „A můj meč mi pomáhal. To ta silustria. Chránila mě jako štít po celou cestu přes Nagaršath, a tak jsem si začal myslet, že mám boj proti Drakovým lžím vyhraný.“

„Ten boj nelze nikdy vyhrát,“ řekl Mistr Juwain. „A s největší jistotou je prohraný v právě okamžiku, kdy si myslíme, že je vyhraný.“

Kane poklepal svým mečem o můj a jeho ocel v napůl osvětlené místnosti zazvonila. „Tak, i ten nejlepší ze štítů je k ničemu, když je skloněný, ech?“

Přikývl jsem na souhlas. „Díky, že jste mi to připomněl.“

„Jak jsi ty připomněl nám,“ řekl se svým vlčím úsměvem. „Ze začátku v tobě byl větší žár po nalezení Kamene světla než v komkoli z nás. Bez něho bychom nikdy nedošli tak daleko.“

Jeho hluboké oči jako by hledaly v mých tu víru, a stejně se na mě dívali Mistr Juwain, Atara i ostatní, doufajíce, že najdu východ z tohoto zdánlivě nekonečného labyrintu a objevím cestu ke Kameni světla.

A já jsem náhle věděl, že odtud vede cesta. Při svém spojení s temnými zákoutími Morjinovy mysli jsem si začal uvědomovat zvrácenou logiku, jíž se zákruty labyrintu řídily. Byla to logika jeho života a celého jeho díla, včetně tohoto labyrintu. Hodinu za hodinou jsem procházel jeho částí. Její zákruty a křižovatky byly uloženy ve mně, jako kdyby mou krev tvořil tekutý živý jíl. A nyní, když jsem se zadíval na zářivý, stříbrný kov svého meče, se mi mysl v záblesku světla otevřela a já jsem ho od této místnosti v jeho středu uviděl celý.

„Pojďte,“ řekl jsem a zamířil k východu. „Už to nemáme daleko.“

Seřadili jsme se stejně jako předtím. Ymiru šel těsně za mnou, opatrně šoupaje nohama a upíraje oči na můj zářící meč. Ze všech mých přátel, s výjimkou Liljany, byl jediný, kdo nedokázal vidět Plamínka, a tak se pohyboval jako slepý. Ale ostatní Plamínka viděli dobře, a obdivovali to, že nyní vytvořil stálou planoucí spirálu přímo mně nad hlavou. Jeho přítomnost jim umožnila postupovat chodbami s mnohem větší jistotou.

Nakonec jsme po mnoha dalších zatáčkách došli k otvoru v zakřivené stěně, jenž vedl do nového průchodu. Protože směřoval přímo k jihu, poznal jsem, že jsme konečně nalezli cestu z jižního konce labyrintu.

„Jsi si jistý, že tato cesta vede k jihu?“ zeptal se mě Ymiru. „Přiznávám, že já jsem ztratil orientaci už před pěknou chvílí.“

„Val má orientační smysl,“ ozval se za ním Maram. „Nikdy nezabloudí.“

Kdepak nikdy, pomyslel jsem si při vzpomínce na mizející měsíc nad Černým močálem. Ale teď se zdálo, že jsem nás vedl dobře. Protože po dalších sto yardech tunel končil u schodiště.

„Zachráněni!“ vykřikl Maram. „To musí být schody do první úrovně!“

„Ticho teď!“ zasyčel na něho zezadu Kane. „Nevíme, na co tam narazíme!“

Točité schody vytesané ve skále tvořily levotočivou spirálu, stejně jako schody na hradě mého otce. Ymiru říkal, že vzdálenost mezi úrovněmi Argatthy činí pět set stop. Zdálo se ale, že Morjin svůj únikový tunel vybudoval těsně pod první úrovní, protože jsme nemuseli šplhat ani zdaleka tak vysoko. Po několika minutách schody vyústily do krátké chodby, jež vedla do velikého sálu.

Ten byl matně osvětlený několika málo prastarými světelnými kameny. Velké kamenné sloupy, z nichž mnoho bylo nyní rozbito na úlomky čediče pokrývající podlahu, podpíraly zakřivený strop tři sta stop nad námi. Obrovitost sálu, vytesaného v srdci hory, mě naplnila úctou a bázní. A také hrůzou – a nejen mou. Všiml jsem si totiž, že tu nejsme sami. Na jižním konci sálu se vzpírala v řetězech malá otrhaná postava.

„Podívej se,“ řekla mi Atara. „To je dítě.“

Zamířil jsem přímo k němu, ale Kane mi náhle položil ruku na rameno a řekl: „Buď opatrný – mohla by to být past!“

Dítě, pokud to bylo skutečně dítě, nás uvidělo téměř okamžitě, a vrhlo se proti řetězům s hrůzou v očích.

„Neboj se,“ zašeptal jsem, „my ti neublížíme!“

Znovu jsem vykročil po podlaze pokryté sutí a cítil strach dítěte a vše přehlušující zkaženost vzduchu. Ten pach skořice a potu, hořící smůly, rozžhavené skály a zla byl starý jako sama hora.

„Kdo jsi?“ zeptal jsem se ho, když jsem se k němu opatrně blížil. „Kdo tě tady přikoval?“

Viděl jsem, že to je skutečně dítě, chlapec, asi devítiletý. Špinavé hadry mu sotva zakrývaly vyzáblé tělo. Černé vlasy mu visely ve slepených pramenech okolo špinavé tváře. Měl tmavou pleť a mandlové oči Sungů – a přece jasně patřil Morjinovi, protože měl na čele vytetované znamení otroctví: svinutého červeného draka.

„Podívej se!“ řekl mi Kane běžící po mém boku, ukazuje na vzdálený severní konec místnosti. Tam, mezi dvěma velikými sloupy, stála pyramida z lebek, možná dvacet stop vysoká. Jejich kosti a prázdné oční důlky přízračně zářily v matném světle světelných kamenů.

„Ach, mně se tohle místo nelíbí!“ řekl Maram. „Vypadněme odsud!“

Pohlédl směrem k velkému otevřenému portálu v západní stěně naproti schodům, jimiž jsme do sálu vstoupili. Viděl jsem, že dveře obou těchto vchodů či východů jsou už dávno vytrženy ze svých závěsů. K jakému účelu, přemítal jsem, Morjin tuto ohavnou místnost využíval? Jako žalář pro mučení a popravy svých nepřátel? Ale copak mohlo být nějaké dítě něčím nepřítelem, dokonce i Morjinovým?

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se vyděšeného chlapce, pokládaje mu ruku na hlavu. „Kde je tvá matka? A tvůj otec?“

Při mém doteku vyskočil, odstrčil mi ruku a s hrůzou pohlédl k portálu, kde kdysi bývala velká želená brána.

„Přichází!“ řekl dětským hlasem zhořklým otroctvím. „Přichází!“

„Kdo přichází?“ zeptal jsem se ho.

Shlédl jsem na chlapcovu nahou nohu. Byl zakován tak těsně, že mu ji okovy rozedřely do krve. Okolo kotníků měl rány od kousnutí. Nechtěl jsem připustit, že to, co vidím, je pravda: že si ten ubohý chlapec pokoušel ukousnout vlastní nohu stejně jako zvíře lapené do pasti.

„Kdo přichází?“ zeptal jsem se ho znovu.

Podíval se na mě, jako by se pokoušel uhodnout, kdo mohu být já. A pak navzdory strachu řekl: „Drak.“

„Morjin, tady?“ zavrčel Kane, potřásaje bezděky svým mečem.

Chlapec se přitáhl na délku řetězu připevněného ke kruhu v podlaze. Klekl si na koleno a rozdrtil jím nějaké na zemi ležící kosti. Uviděl jsem, že všude okolo něho jsou hromady krysích lebek a jejich koster. Tuniku měl potřísněnu krví a vnitřnostmi krys, které zřejmě jedl.

„Drak,“ řekl chlapec znovu, „neslyšíte ho?“

Rozlehlý sál rezonoval vzdálenými zvuky z jiných částí města, crčením vody a údery železa do kamene; zdálo se, že samotný kámen buší jako veliké černé srdce rytmem starým jako čas.

„Poslyš, hochu,“ řekl Maram, přistupuje k němu. „Jsi tady už příliš dlouho a určitě slyšíš leccos, co není –“

„Ne, je to Drak! Musíme se dostat odsud!“

Natáhl vyhublou ruku, jako by ukazoval na krysí pozůstatky poházené po podlaze. A tam, mezi ohlodanými bílými kostmi, těsně mimo jeho dosah, ležel černý železný klíč.

„Cokoli zvráceného,“ zamumlal Kane, když jsem se pro ten klíč sehnul. „Jakkoli degradovat lidského ducha.“

Otočil jsem se, abych se podíval, jestli se klíč skutečně hodí k zámku jeho okovů. A když jsem se sklonil, Atara chlapce pohladila po chvějící se hlavě a zeptala se ho: „Byl to Drak, kdo tě tu uvěznil?“

„Ne, to byl Morjin. Lord Morjin.“

„A ty myslíš, že se sem vrací?“

„Ne! Říkal jsem vám – Drak přichází!“

Liljana a Mistr Juwain vytáhli své gelstei. Liljana měla evidentně v úmyslu vstoupit do chlapcovy mysli, aby zjistila, kde je porušena. A Mistr Juwain ho chtěl jen vyléčit z jeho bludů a hrůzy.

Vsunul jsem klíč do otvoru v zámku. Vklouzl dovnitř s hlasitým cvaknutím. Chlapcovo srdce nyní bušilo ještě hlasitěji než mé vlastní: Dum, dum, dum.

„Rychle!“ řekl mi chlapec, „musíme utéct!“

Náhle všechny ostatní pachy přebil pach skořice a hořící smůly, když do místnosti zavanul proud horkého vzduchu. Z chodby za otevřeným portálem se ozval hlasitý, rytmický, bušivý zvuk: Dum, dum, dum.

„Rychle, Vale!“ vykřikl Maram. „Zpátky ke schodům! Něco přichází.“

Otočil jsem klíčem v zámku. Ozvalo se hlasité zaskřípění kovu o kov, a chlapec se vší silou napřel do řetězů. Pach skořice zesílil. Sál naplnilo dunění: DUM! DUM! DUM!

Petlice pojednou povolila, právě ve chvíli, kdy Atara namířila šíp do otevřeného vstupu portálu. A pak se v tom tmavém, ohromném pravoúhlém prostoru objevila veliká silueta, patnáct stop vysoká a možná třikrát tak dlouhá. Celé to mohutné vinoucí se tělo bylo pokryté rezavě červenými šupinami skoro až ke konci ocasu. Drápy na zadních nohou, ostré jako ocel, vyrývaly rýhy do skály podlahy. Kožnatá křídla byla sklopena vzad jako uši kočky před bojem. Veliké zlaté oči se se zlomyslnou inteligencí upíraly na chlapce. Když jsem mu z nohy stáhl okov, upřely se na mě.

„Ach bože!“ řekl Maram, šmátraje po svém ohnivém kameni. „Ach, můj bože!“

Byl to, přesně jak se nám chlapec snažil říct, drak – a k tomu samice. A zcela nepochybně rozzlobená, že jsme jí právě uloupili její hostinu.

„Liljano! Mistře Juwaine!“ zařval jsem. „Vezměte chlapce zpátky ke schodům!“

Liljana chytila chlapce za ruku a rozběhla se s ním ke schodišti, následována v těsném závěsu Mistrem Juwainem. A právě v okamžiku, kdy se dračice vrhla vpřed, Atara vystřelila šíp, míříc na jedno z jejích očí. Ale dračice otočila hlavu právě včas, takže se šíp neškodně odrazil od šupin na čelisti.

Dračice vycenila ostré bílé zuby, dlouhé jako nože. Vycítil jsem, že se teď chce vrhnout na Ataru a překousnout ji vejpůl. Vykročil jsem proto kupředu, namířil na dračici svůj meč a zvedl štít. Bylo dobře, že jsem otcův štít stále ještě měl.

„Vale, oheň!“ zavolal na mě Maram. Na okamžik jsem si myslel, že mluví o svém gelstei. „Dej si pozor na oheň!“

Vypadalo to, jako by se dračice současně otřásla a zakašlala, a z tlamy jí vytryskl proud plamene. Zasáhl můj štít a spálil stříbrnou labuť do černa. Část plamene šlehla přes okraj štítu a ožehla mi tvář. Vrhl jsem se kupředu, abych dračici zabil dřív, než se nadechne a vychrlí na mě znovu svůj oheň.

Totéž učinili Ymiru a Kane. Kane se dostal k dračici z boku a bodl ji mečem do břicha. Jeho úder však pouze vykřísl pár jisker a odrazil se od šupin stejně jako druhý Atařin šíp vystřelený dračici do oka. Ymiru měl se svým borkorem větší úspěch. Drtivou silou udeřil dračici do čelisti její ještě stále otevřené tlamy, zlomil jí dva zuby a otřásl jí do morku kostí. Pak ale dračice použila velikou špičatou hlavu jako vlastní kyj, máchnutím jí udeřila Ymirua ze strany do hrudi, zlomila mu žebra a srazila ho k zemi. Ocasem se rozehnala po Kaneovi; kdyby byl rychle neuhnul, palicím podobné ostny na konci ocasu by mu rozmačkaly hlavu.

Protože tyto útoky, jakkoli neúspěšné, rozptýlily pozornost dračice, podařilo se mi dostat se k ní tak blízko, že jsem jí mohl vrazit meč do hrudi. Ale zářící silustria Alkaladuru, jež dokázala hladce překonat sebetvrdší ocel, vnikla mezi dvěma šupinami do hloubky sotva jednoho palce, což dračici ublížilo asi jako mně komáří štípnutí.

„Vale, je moc silná!“ zavolala na mě Atara. „Zpátky ke schodům!“

Maram neztrácel čas. Svíraje v ruce svůj gelstei, který však nevydal sebemenší jiskřičku, se obrátil na útěk k úzkému průchodu na východě. Zatímco Kane pomáhal Ymiruovi vstát, já jsem stál před nimi a kryl je svým štítem. Dračice, jíž z poraněné tlamy kapala krev, pozorovala Ymirua ostražitě a s nenávistí. Pak znovu rozevřela čelisti, aby nás spálila.

Tentokrát jsem zpozoroval, že ve skutečnosti nevydechovala oheň. Spíš na nás vyplivovala proud načervenalé, rosolovité substance, která při styku se vzduchem vzplanula. Ulpěla na mém štítu s přilnavostí medu a propalovala se do oceli jako hořící kyselina.

„Stáhni se, Vale!“ vykřikl na mě Kane.

On i Ymiru, následováni Atarou, už ke schodům vyrazili. Couval jsem od dračice, jak nejrychleji jsem mohl. Ještě jednou na nás vychrlila ohnivý proud. Zachytil jsem ho štítem a pak jsem se otočil a rozběhl se ke schodům dřív, než nás dračice počastuje další dávkou. Proběhl jsem průchodem a dostal se ke schodům právě ve chvíli, když dovnitř šlehl další proud ohně. Pár kapek rosolu ulpělo na mém krunýři a pálilo mě do zad, ale přinejmenším jsme já i moji přátelé byli v bezpečí. Neexistoval způsob, jak by dračice protlačila obrovské tělo úzkým průchodem.

Jenže neexistoval ani způsob, jak bychom mohli pokračovat dál. Zdálo se, že jsme polapeni v pasti v hlubinách Argatthy.

18

„To bylo těsné!“ vydechl Maram, když jsme se shromáždili na točitém schodišti těsně pod chodbou vedoucí do dračího sálu. Když jsem z vrcholu schodiště vyhlédl do chodby, uviděl jsem zlaté oči dračice hledící na mě průchodem.

„T

„T

„Jsi v pořádku, Vale?“

Tak docela v pořádku jsem nebyl. Dračí oheň mi do mého brnění propálil díry. Sňal jsem je, aby mi Mistr Juwain mohl ošetřit spáleniny na zádech.

„Drak!“ řekl užasle Maram, který se do chodby neodvážil ani podívat. „Nikdy jsem těm starým historkám doopravdy nevěřil.“

Stáli s Atarou na schodech hned pode mnou. Pod nimi byli Ymiru a Kane, a pak Liljana, jež objímala chlapce, kterého jsme našli.

Zatímco mi Mistr Juwain držel nad zády svůj krystal, shlédl jsem na chlapce a zeptal se ho: „Máš nějaké jméno?“

Tentokrát mi odpověděl, dívaje se mi přímo do očí: „Jmenuji se Daj.“

„Jen ‚Daj‘?“

V očích mu zahořely staré bolesti a křivdy, jako by mi o svém jménu nechtěl nic dalšího říct. Zeptal jsem se ho tedy, ze které země pochází, ale zdálo se, že i toto v něm vyvolává strašné vzpomínky.

„Dobře, Daji, tak nám prosím pověz, kdo a proč tě sem přikoval.“

„Uvrhl mě sem lord Morjin,“ odpověděl.

„Ale proč?“

„Protože jsem nechtěl udělat, co chtěl.“

„A co to bylo?“

Ale Daj nechtěl odpovědět ani na tuto otázku. Zmocnila se ho ošklivost a hnus a roztřásl se.

„Jsi otrok?“ ptala se Atara, dívajíc se na jeho tetované čelo.

„Ano,“ řekl, tiskna se k Liljaně. „Totiž, byl jsem. Ale utekl jsem.“

Příběh, který nám pak vyprávěl, byl strašlivý. Před pár lety byl svědkem toho, jak v nějaké vzdálené zemi, jejíž jméno nechtěl říct, vyvraždili jeho rodinu Morjinovi muži. On byl zotročen a v řetězech dovlečen do Argatthy. A tam – ve městě nad námi – si vzal Morjin tohoto pohledného chlapce za svého osobního sluhu. Pro otroka to byl relativně snadný život – starat se o Morjinovy potřeby v luxusu soukromých komnat jeho paláce. Ale Daj to nenáviděl. A podařilo se mu vyvolat nevoli svého pána. Morjin ho proto poslal do dolů hluboko pod první úrovní Argatthy. Tam, v tunelech tak úzkých, že se jimi mohli protáhnou pouze malí chlapci, dostal Daj špičák a měl kopat v žíle nazlátlé rudy. Jeho život se stal pouze nekonečnou noční můrou krvácejících rukou a rozedřených kolen, bičů, kleteb a hrůzy zoufalství. Spával s mrtvolami mnoha jiných hochů, kteří okolo něho zemřeli; někteří z ostatních, jak nám řekl, byli donuceni jíst maso z těchto těl. Dajovi se však po čase podařilo z tohoto pekla uprchnout.

„Našel jsem cestu z dolů nahoru do první úrovně,“ řekl nám. „Drží tam draka, a tak tam obvykle nikdo nechodí.“

Několik měsíců přežíval tak, že se potuloval opuštěnými ulicemi a uličkami první úrovně; živil se při tom krysami, které holýma rukama chytal. Když se přiblížil drak, ukrýval se ve starých bytech nebo rozpadávajících se obchodech, nebo dokonce v puklinách ve skále.

Ale nakonec jeho hrůza z draka – a jeho hlad – narostly do té míry, že to už nedokázal unést, a tak se pokusil dostat do druhé úrovně města.

„Tam mě chytili,“ řekl. Pak si ukázal na čelo. „To znamení mě prozradilo – proto jsou všichni otroci tetovaní. Sám lord Morjin dohlédl na to, aby mě dopravili zpátky do první úrovně a přikovali mě v té veliké místnosti. Dal mě tomu drakovi. Tak jako všechny ostatní.“

Vzpomněl jsem si na hromadu lebek v sálu nad námi a otřásl jsem se.

Maram, jímž Dajův příběh hluboce pohnul, začal zprvu nekontrolovatelně vzlykat, ale pak se zdálo, že si uvědomil, že by jeho slzy mohly jen podnítit chlapcovo hoře, a přinutil se proto místo toho ke statečnému smíchu, jako by se chlapce pokoušel povzbudit. „Ach, chudáku malý – jak jsi starý?“

„Víc než vy.“

Maram se na něho podíval, jako kdyby zešílel. „Jak to můžeš říct?“

„Smějete se a pláčete jako malý chlapec, ale já jsem se nesmál už celé roky, a už taky nepláču. Tak mi řekněte, kdo je starší?“

Nikdo z nás nevěděl, co na to říct. Obrátil jsem se na Daje a zeptal se ho: „Jak dlouho jsi tam byl přikovaný?“

„Nevím – dlouho.“

„Ale proč té dračici trvalo tak dlouho, než přišla?“

„Ona přicházela, po celou dobu,“ řekl. „Nosila mi k jídlu krysy. Myslím, že mě chtěla nejdříve vykrmit.“

Když Mistr Juwain dokončil práci se svým krystalem a vetřel mi do spálené kůže nějakou mast, navlékl jsem si znovu s mnohým vzdycháním a bolestným sykáním krunýř. A pak jsem se Daje zeptal: „Jak to, že tě tady Pán lží a jeho lidé mohli přikovat, aniž by je dračice zabila? Také ji zotročili?“

„Svým způsobem,“ odvětil Daj. „Lord Morjin říkal, že ne všechny jeho řetězy jsou ze železa.“

„A z čeho být tento řetěz?“ zeptal se ho Ymiru.

Daj vzhlédl vzhůru k Ymiruovi, očividně užaslý nad jeho výškou; zdálo se, že se pokouší proniknout pohledem pod Ymiruův hábit a prohlédnout si ho lépe.

„Slyšel jsem, jak lord Morjin mluvil o té dračici s nějakým knězem,“ vysvětloval Daj. „Říkal, že sem draky přivedl kdysi dávno odněkud jinud.“

„Odkud?“ zeptal se Kane ostře.

„Nevím – odněkud.“

„Říkal jsi draci. Kolik jich tady bylo?“

„Myslím, že dva. Dračí král a jeho královna. Ale lord Morjin krále otrávil; a vzal si vejce od královny. Víte, dračí královna klade jenom jedno hnízdo vajec.“

Odmlčel se, aby nechal Liljanu vybrat mu pár vší z vlasů. Pak začal znovu hovořit, ale já jsem už tušil, co asi řekne.

„Lord Morjin uchovává vejce ve svých komnatách,“ řekl nám. „Když jsou držena v chladu, nevylíhnou se. A proto se dračice lorda Morjina nedotkne, protože ví, že kdyby to udělala, budou vejce zničena.“

Náhle jsem pochopil, že si Morjin drží draky v záloze pro svou konečnou válku o dobytí světa.

Mistr Juwain se poškrábal na hlavě a usmál se na Daje. „Chápu, chápu,“ řekl. „Ale tys říkal, že si Morjin ta vejce vzal už dávno. Nemohou být stále životaschopná.“

„Co to znamená?“

„Stále živá a schopna vylíhnutí.“

„Aha. Ale draci žijí věčně – jako lord Morjin,“ řekl. „A stejně tak jejich vejce.“

Bylo to zvláštní pomyšlení, že to strašlivé, oheň chrlící stvoření nad námi může natolik milovat svá vejce, že může být udrženo v poddanství strachem z toho, že budou zničena. Ale to, co nám řekl Daj potom, bylo ještě podivnější.

„Dračice staví pyramidu z lebek lidí, které zabila. Kvůli lordu Morjinovi všechny lidi nenávidí. Ale ze všech nejvíc nenávidí lorda Morjina. Pro jeho lebku si schovává místo na samotném vršku pyramidy.“

Všichni jsme na okamžik ztichli a poslouchali dupání dračice v místnosti nad námi. A pak se Mistr Juwain Daje zeptal: „Ale jak to můžeš vědět?“

„Protože jsem dračici slyšel, jak to říkala.“

„Ta dračice s tebou mluví?“

„Ne slovy, ne jako vy,“ odpověděl Daj. Přitiskl si prst nad ucho. „Ale slyšel jsem to tady uvnitř.“

„Jsi snad čtenář myšlenek?“

„Co je to?“

Liljana se mu to pokusila vysvětlit.

„O tom nic nevím,“ zavrtěl hlavou Daj. „Jediný, koho jsem kdy slyšel takhle mluvit, byla ta dračice.“

„Tak to s draky je,“ zavrčel náhle Kane. „Říká se, že mají tuto moc.“

Podíval jsem se na něho s úžasem a zeptal se ho: „Ale co vy víte o dracích?“

„Velice málo, myslím. Říká se, že mají mysli silnější než lidé a srdce temnější.“

„Ale kde jste to slyšel?“ zeptal se ho Mistr Juwain. „Je známo, že za pradávných dob se o této záležitosti tvrdilo všelicos.“

Kane ukázal nahoru na schody a řekl mu: „Je to zvíře výmysl? Není. Ta odněkud přišla, jak říkal ten chlapec.“

„Ale odkud?“ zeptal jsem se.

Kane na mě pohlédl očima připomínajícíma horké tůně. „Říká se, že draci žijí na světě Charothu a nikde jinde.“

„Ale Charoth je temný svět, že?“

„To je,“ řekl Kane. „Morjin do něho musel otevřít bránu. Tak, musí být velmi blízko otevření brány na Damoom a osvobození samotného Temného.“

Riskoval jsem další letmé vyhlédnutí přes vršek schodiště. Teď mi připadalo mnohem důležitější než kdykoli předtím, abychom se dostali přes dračici a dokončili své poslání.

„Co vidíš, Vale?“ zavolal na mě Maram.

Zdálo se, že dračice vzdala vyhlížení do chodby nad schody, ale cítil jsem, že na nás stále čeká v sále. Začal jsem se co nejtišeji krást chodbou, dokud jsem se nedostal ke vchodu do sálu. Opatrně jsem do sálu nahlédl a uviděl dračici stočenou kolem své pyramidy lebek, jako kdyby střežila poklad. Zlaté oči jí svítily a upřeně hleděly ke vchodu; vypadalo to, jako by nás povzbuzovala, abychom se vrhli přes sál k velikému portálu.

„Hlídá ten portál,“ řekl jsem, když jsem se vrátil k ostatním. Shlédl jsem na Daje. „Vede ze sálu jiná cesta?“

„Jenom tyto schody,“ odpověděl.

„Na co narazíme za tím portálem?“

„No, je tam velký průchod do ulice, a pak spousta ulic, skoro jako bludiště – většinou vedou na východ ke starým branám do města. Ty jsou teď všechny uzavřené, takže dračice nemůže uprchnout.“

„Ale neříkal jsi, že existuje nějaká cesta nahoru do druhé úrovně?“

„Ano – asi míli odsud jsou schody. Ale ty jsou pro dračici příliš úzké.“

„Dokázal bys ty schody znovu najít?“

„Myslím, že ano.“

Maram na mě vytřeštil oči v hrůze nad tím, co pochopil, že plánuji. „Nemyslíš, že prostě poběžíme k těm schodům, že ne?“

„Nepoběžíme prostě,“ ujistil jsem ho.

„Ale neměli bychom počkat, až dračice odejde? Nebo, ech, jít odsud pryč?“

Dalším zpovídáním Daje jsme zjistili, že dračice nikdy nespí. Zdálo se, že může čekat mnohem déle než my. Měli jsme velice málo jídla, ještě méně vody a žádný čas.

„Ta dračice,“ oznámila Liljana neočekávaně, „na něco čeká. Myslím, že sem mají Červení kněží přivést někoho dalšího. Co si pomyslí, až zjistí, že je chlapec pryč a jeho pouta odemčená?“

„Ale jak to víte?“ zeptal se Kane.

„Vím to,“ řekla, poklepávajíc si svým modrým kamenem o hlavu, „protože je ta dračice v mé mysli.“

„Tak,“ zamumlal Kane a pohladil si obvázané ucho.

Liljanina tvář se náhle zkřivila a hlava se jí divoce roztřásla. „Pokouší se… změnit mě v ghula!“ vyrazila ze sebe.

Kane počkal, až nad sebou znovu získá kontrolu, a pak zavrčel: „Tak, možná byste se vy měla pokusit proniknout do její mysli. A udělat ghula z ní.“

To by zdokonalilo zoufalý plán, o němž jsem uvažoval: Všichni bychom se vřítili do sálu, a pak, zatímco by Liljana použila svůj modrý gelstei, aby jím napadla mysl dračice, by jí Atara vystřelila šípy do očí. To by mi umožnilo se k dračici přikrást a znovu se pokusit prosekat její ocelově tvrdou kůží.

Mistr Juwain, se zeleným krystalem v ruce, na mě smutně pohlédl a řekl: „Neměl bych ti říkat, jak zabít cokoli, dokonce ani draka, ale jsem si jist, že na tom místě na hrudi, kam jsi bodl – srdce nemá. Jestli můj kámen říká pravdu, najdeš její srdce o tři stopy níže, kde začínají tmavé šupiny.“

Ymiru se svým purpurovým gelstei slova Mistra Juwaina vyslechl a pomalu přikývl.

Maram však naším plánem zůstával stále vyděšený. Střelil po mně rychlým pohledem a řekl: „Ale co ten oheň? Chceš, aby tě znovu popálila?“

„Co tvůj vlastní oheň?“ kontroval jsem a ukázal na jeho červený krystal.

„Ach, co z něho? V tomhle prokletém městě není slunce, které by ho rozsvítilo.“

„Ale neříkal jsi mi jednou, že si myslíš, že ohnivý kámen v sobě možná dokáže sluneční světlo udržovat a nejen ho soustřeďovat?“

„Ach, snad, na jeden zášleh plamene, víc ne – kdybych ho jen dokázal vyvolat.“

„Tak ho vyvolej,“ řekl jsem, usmívaje se na něho.

Kane, stojící pode mnou, zachytil můj pohled a řekl: „Ten červený rosol, který se na vzduchu vzněcuje plamenem – je velice podobný relbu, ech?“

Vzpomněl jsem si na příběh o Morjinovi, který – vydávaje se za Kadara Moudrého – potřel relbem Dlouhou zeď a počkal, až jej vycházející slunce zapálí a relb vytaví průlom v kamenné hradbě, kudy mohly Tulumarovy armády vtrhnout do Alonie.

„A ten relb,“ pokračoval Kane, svíraje svůj černý kámen, „byl předchůdcem ohnivých kamenů, že?“

„To byl,“ řekl jsem a znovu se usmál. Záře v jeho černých očích mi poskytla naději, že bychom v nadcházejícím boji mohli skutečně zvítězit.

Atara zvedla hlavu od svého krystalu a s tváří bílou strachem na mě pohlédla. „Vidím jedinou strašlivou šanci, Vale.“

Usmál jsem se i na ni, ačkoli mi to trhalo srdce. A řekl jsem: „Pak ta jedna šance bude muset stačit.“

Otočil jsem se, abych se poradil s ostatními, a tam, ve zešeřelé klikatící se kobce schodiště, páchnoucí potem, strachem a spáleným relbem, jsme dospěli k závěru, že jestli nemáme zanechat svého pátrání, budeme muset boj s dračicí podstoupit.

„Ale co s tím chlapcem?“ zeptal se Maram, dívaje se na Daje. „Nemůžeme ho přece vzít s sebou, nebo ano?“

Samozřejmě jsme ho nemohli vzít. Jenže jsme ho nemohli ani nevzít. Mohl jsem ho provést labyrintem zpátky do jeskyně, již jsme otevřeli v horské stěně. Ale co pak? Měl by tam prostě čekat na náš návrat? A co když se nevrátíme? Musel by pak utéci do údolí pod Skartaru, kde by ho snadno znovu chytili – buď to, nebo se toulat po Sakai a čelit hladu a smrti.

Nakonec to byl sám Daj, kdo otázku rozhodl za nás. Navzdory tomu, co řekl předtím Maramovi, byl stále ještě chlapec. Chytil se Liljaniny tuniky a přitiskl se k jejímu měkkému tělu. Pak řekl: „Nenechávejte mě tady!“

Buď ho zde necháme, dumal jsem, nebo nám nezbude než přerušit svou výpravu, abychom ho dopravili zpátky do jeho vlasti. Protože ho jinak musíme vzít s sebou do vyšších úrovní Argatthy.

„Prosím!“ žadonil, „nechte mě jít s vámi!“

Cítil jsem, že se méně obává Morjina a návratu do obydlených částí města než toho, že opět zůstane sám. Byl vystaven strašnému riziku bez ohledu na to, kterou možnost zvolíme.

Ledaže, pomyslel jsem si, bychom utekli zpátky do Meše.

Ale věděl jsem, že toto udělat nemůžeme, ani proto, abychom zachránili to ubohé dítě. Kolik dalších dětí ještě Morjin zotročí a zavraždí, pokud nebude poražen? A jak by to mohl kdokoli dokázat, dokud Kámen světla zůstane v Argatthě?

„Jeho osud je nyní spojen s naším,“ řekla mi Atara mírné. „Je tomu tak od chvíle, kdy jsi otočil tím klíčem v zámku.“

„Viděla jsi to?“ zeptal jsem se.

„Ano, Vale,“ řekla, svírajíc svou křišťálovou kouli. „Viděla.“

„Tak dobře,“ řekl jsem a mírně se Dajovi uklonil hlavou, „můžeš tedy jít s námi. Ale musíš být statečný. Víme, že to dokážeš. Velmi, velmi statečný.“

S tím jsem vykročil do chodby, a velice tiše jsme všichni došli ke vchodu do sálu. Jak jsem se obával, dračice zůstávala ležet svinutá okolo pyramidy z lebek a čekala na nás. Jakmile jsme se rozběhli přes sál k protějšímu portálu, s děsivou rychlostí vyskočila a vrhla se přímo k nám, v jasném úmyslu odříznout nám cestu, rozrývajíc podlahu svými spáry. Byla tak rychlá, že jsem pochopil, že nemáme šanci ji předstihnout.

První zášleh plamene dopadl na můj štít právě v okamžiku, kdy z naší formace vyrazil Ymiru a uchopil velikou kamennou desku. Použil ji jako štít, drže její obrovskou váhu před sebou, aby se dostal do blízkosti dračice. Příšera obrátila svůj oheň proti němu. Hořící relb dopadl na desku a začal kámen tavit. A pak Atara napjala luk a vystřelila dračici šíp do oka.

Nicméně, stejně jako předtím, zvíře její úmysl vycítilo a v posledním okamžiku otočilo hlavu, takže se šíp neškodně odrazil od ocelově tvrdých šupin. Věděl jsem, že je dračice připravena se na nás vrhnout, roztrhat nás a rozdupat na krvavou kaši. Ale právě v této chvíli se Liljaně podařilo proniknout pomocí své modré velryby do její mysli. Dračice ztuhla v polovině pohybu, vpíjejíc se zlatýma očima do Liljany.

A v tom okamžiku jsem se vrhl kupředu já, a totéž učinil Ymiru, odhodiv svůj kamenný štít. Běžel jsem přímo tam, kde hruď dračice přecházela v břicho, pohlížeje na místo s tmavšími šupinami, přesně jak říkal Mistr Juwain. Vzápětí jsem přímo tam zabořil svůj meč. Tentokrát pronikl do hloubky možná dvou palců. Dračice zařvala bolestí a hněvem a kopla do mého štítu, až jsem odletěl. Dopadl jsem tak tvrdě, že jsem si vyrazil dech. Ležel jsem, lapaje po vzduchu, a s úžasem a hrůzou sledoval, jak se Ymiru blíží k dračici se svým gelstei v ruce.

„Ymiru – co to děláš?“ zavolal na něho Kane.

Když Atara vystřelila bez účinku další šíp, Ymiru přiložil svůj zářící purpurový krystal na místo na břiše dračice, kam jsem ji bodl. Zdálo se, jako by tam šupiny změnily barvu na červenočernou. A pak Liljana, jež na dračici stále upřeně hleděla, vykřikla bolestí. Téměř fyzicky jsem cítil, jak se její spojení smyslí dračice rázem přerušilo, jako když praskne suchá větev. Dračice, konečně volná, se rychle otočila a chňapla po Ymiruovi. Sevřela mu čelisti okolo paže a hladce mu ji utrhla. Do vzduchu vystříkla fontána krve. Ymiru vykřikl, sevřel gelstei zbývající paží a pokusil se od dračice ustoupit. Dračice však byla příliš rychlá a Ymiru příliš oslabený bolestí. Dračice znovu otevřela tlamu. Byl jsem si jist, že se chystá Ymirua sežrat nebo spálit. A tehdy Atara vystřelila další šíp.

Zaryl se dračici přímo do tlamy a zůstal jí trčet ven mezi zuby jako dlouhé, opeřené párátko. Dračice, odvrátivši pozornost od rychle ustupujícího Ymirua, potřásla zuřivě hlavou v pošetilém úsilí se šípu zbavit. Krev prýštící jí ze zraněných dásní byla stejně červená jako Ymiruova. Nenávistně se na Ataru dívala a otvírala tlamu, aby na ni vyplivla oheň.

„Ataro!“ vykřikl jsem, vyskakuje na nohy. „Ataro!“

Uběhl jsem těch pár stop, které nás oddělovaly, právě včas, abych svým štítem zachytil plný zášleh ohně. Relb vypálil do oceli štítu velké díry a propálil mi i kožený chránič předloktí. Musel jsem štít odhodit a chránič strhnout, abych nepřišel o ruku jako Ymiru. Znovu – a tentokrát naposled – mi otcův štít zachránil život.

Ale nyní jsem byl před dračicí zcela nechráněn. Provrtávala mě pravěkýma zářícíma očima s příslibem, že mě spálí. Doufal jsem, že mě před tímto osudem možná uchrání Kane. Ten se po celou tu dobu snažil svým černým gelstei, bohužel však marně, eliminovat dračí oheň. A tak, k mému úžasu, mě zachránil Maram – a Daj. Hbitý chlapec se rychle jako krysa vynořil za Liljanou a rozběhl se přes sál, sebrav velký kámen a mrštiv jím na pyramidu lebek. Několik lebek z vršku se skutálelo dolů, což obrátilo pozornost dračice a veškerý její hněv na něho. A v tom okamžiku se pohnul Maram.

Odstoupil náhle od ostatních a zaměřil svůj ohnivý kámen na dračici. Z krystalu vyšlehl obrovský jazyk plamene, jako výboj blesku, a Maram vykřikl jako v agonii. Viděl jsem, že ohnivý kámen v jeho popálených rukou praskl. Plamen z kamene zasáhl dračici přímo do šíje a způsobil jí strašlivé zranění. Zařvala bolestí a úzkostí, až se okolní skály otřásly. Několika rychlými kroky se vrhla k místu, kde býval přikovaný Daj, a pak ucouvla do rohu, sklonivši hlavu nízko k zemi, třesouc se a čekajíc na mě.

„Vale, ne!“ řekla Atara a chytila mě za rameno, když jsem vykročil. „Spálí tě!“

Setřásl jsem její ruku, uvažuje, jak se dostanu dračici k břichu, když na něm teď leží. Cítil jsem, že je dračice otřesená a velmi slabá.

„Viděla jsem tě tady mrtvého!“ řekla mi Atara. Znovu mě chytila za ruku a táhla mě, zatímco Kane zahřměl: „Utíkejte, zatraceně! Všichni utíkejte k tomu portálu!“

Na druhém konci místnosti hodil Daj poslední kámen na hromadu lebek a jednu z nich roztříštil. Pak se vrhl k portálu jako šipka. Totéž jsme učinili já, Atara, Maram i Kane. Liljana a Mistr Juwain, kteří Ymiruovi právě přiložili na utrženou paži škrtidlo, nás rychle následovali.

Proběhli jsme portálem do chodby vedoucí do kalně osvětlené ulice. Tento veliký tunel byl padesát stop široký a třicet stop vysoký. Kdysi se zde snad nacházely stánky a krámy, kde se prodávalo jídlo, voda, hedvábí a drahokamy. Nyní však zel prázdnotou s výjimkou napadaného kamení, mrtvých krys a hromad dračího hnoje, z něhož se ještě kouřilo. Šli jsme k východu kolem zpráchnivělých vstupů do zpustlých místností a bytů. Z hlavní ulice každých přibližně šedesát yardů odbočovaly menší ulice, pravděpodobně do jednoho z velkých bulvárů na této úrovni. Daj nás do jedné z těchto bočních ulic zavedl. Spěchali jsme, ale Ymiru jít příliš rychle nemohl, s jednou paží utrženou a ve druhé svíraje svůj veliký válečný kyj –

„Tady,“ řekl Mistr Juwain, žádaje tak o zastávku. Shromáždil nás nedaleko temného vchodu po straně ulice. „Ymiru, ukaž, ať se ti podívám na tu paži.“

Odstranil mu oděv, aby si obrovo zranění prohlédl. Přiložené škrtidlo zastavilo nejhorší tepenné krvácení, ale z rudého pahýlu ještě stále vytékalo dost krve. Mistr Juwain vytáhl svůj smaragdový krystal a vyvolal z něho zářivý zelený oheň, který ránu kauterizoval, aniž by ji spálil, a vyhojil potrhané a rozdrcené svaly. Léčivý plamen naplnil Ymirua jako elixír a odplavil jeho bolest i šok. V Maramovi to vzbudilo naděje, že by mohl Ymiru být jednoho dne znovu celý.

„Ta paže mu znovu vyroste, že?“ zeptal se Maram.

„Ne, obávám se, že ne,“ odpověděl Mistr Juwain. „Takovou moc varistei nemá.“

Když si Kane pohladil obvaz přes chybějící ucho, Ymiru se na něho smutně podíval, jako kdyby hledal potvrzení svého chmurného náhledu na svět. Ale netrpěl žádnou sebelítostí. Mlčky přihlížel, jak mu Mistr Juwain obvazuje pahýl a upravuje potrhaný oděv. Pak řekl: „Ta dračice mě připravila o ruku, ale ne o toto.“

Otevřel druhou ruku, aby nám ukázal svůj purpurový gelstei. „A kdyby přišla znovu, bude to možná její smrt.“

„Ta dračice nás bude sledovat?“ zeptal se Maram.

Daj, který byl stále netrpělivější, mě zatahal za ruku a řekl: „Dračice je strašně silná. Přijde brzy – pojďme!“

Liljana se na mě podívala a přikývla. „Přijde,“ řekla s určitostí.

Nepochyboval jsem o tom. Obrátil jsem se na Daje a řekl: „Veď nás tedy.“

Daj šel přede mnou; za mnou funěl a dusal Maram, následovaný Liljanou, Kaneem, Mistrem Juwainem a Ymiruem. Atara trvala na tom, že bude tentokrát zadní voj tvořit ona. Řekla, že kdyby nás dračice zastihla tady, v otevřených ulicích, mohla by se včas otočit a několika dobře mířenými šípy ji zastavit.

A tak jsme procházeli temnými tunely, které se vinuly horou, míjejíce vysekaná místa v čediči hory, kde lidé kdysi dolovali jako krtci. Daj nás vedl spletí ulic skoro stejně složitou jako labyrint. Doufal jsem, že kdyby nás dračice skutečně pronásledovala, mohli bychom se jí zde ztratit. Ale věděl jsem, že by nás dračice dokázala sledovat podle pachu našeho potu stejně jako sledováním našich myslí. A protože tady byla uvězněna nespočetné roky, neznal možná nikdo první úroveň Argatthy lépe než ona.

Právě když jsme zahnuli do nějaké úzké ulice, uslyšeli jsme za sebou hluboké ozvy jejích kroků: Dum, dum, dum. Daj se rychle ohlédl a zvolal: „Utíkejte! Rychleji! Schody jsou blízko!“

Rozběhli jsme se, jak jsme nejrychleji dokázali. Moje boty duněly na tvrdém, studeném kameni; za mnou sípal Maram, o kus dál se s námi snažil držet krok Mistr Juwain, a za ním lapal po dechu Ymiru, jehož síla mě naplňovala úžasem. Zdálo se, že otřes způsobený strašným zraněním už překonal. Stejně jako dračice.

Ta teď byla ještě blíž a děsivou rychlostí nás doháněla. Zdálo se, že její veliké tělo, vyplňující nepochybně většinu úzkého tunelu, před sebou tlačí vzduch jako píst. Její skořicový pach se nesl až k nám. A zvuk jejích kroků zněl ozvěnou klikatým tunelem: Dum, dum, dum.

„Rychle!“ vykřikl Daj. „Už tam skoro jsme!“

Zavedl nás do dlouhé točité ulice, která, jak se zdálo, se nekřižovala s ostatními, ani neměla žádný východ. Pomyslel jsem si, že kdybychom byli chyceni tady, byl by to konec. A pak, při zvuku kroků dračice a rostoucím zápachu relbu, ve chvíli, kdy jsem se už začal bát, že Daj možná cestu ke schodům zapomněl, doběhl chlapec k poslední zatáčce a pak jakýmsi portálem do obrovského otevřeného prostoru. Zdálo se, že to kdysi býval veliký sál nebo otevřené náměstí, kde se shromažďovali lidé – což bylo v Argatthě vlastně totéž. Podle některých známek to vypadalo, že se hora kdysi dávno pohnula a vytvořila zde ve skále obrovskou trhlinu. Propast skoro třicet stop široká vedla téměř přímo středem jeskynního náměstí. Byla by nám zablokovala cestu, nebýt úzkého kamenného mostu, který přes ni vedl.

„Dělejte!“ křičel na nás Daj běžící k mostu.

Na druhé straně byl skalní útes, skoro tak velký jako dračí sál, a na jeho konci, dobrých dvě stě yardů odtud, se klenul další veliký portál.

„Vale!“ řval Maram, „ta bestie přichází!“

Celá místnost se otřásala tím strašným zvukem: DUM, DUM, DUM.

„Utíkejte!“ vykřikl jsem.

První přeběhl přes starý most Daj, v patách následován mnou, Maramem a Liljanou. Ale právě když na most vstoupil Kane, zadrnčela Atařina tětiva, a já jsem se otočil, abych viděl, jak dračice s hřmotem vniká do místnosti. Valila se k nám, syčela a vrčela. Zlaté oči měla zúžené nenávistí a hrdlo plné relbu. Pochopil jsem, že není čas, aby se po Kaneovi dostal přes most ještě někdo jiný, a tak jsem se otočil a ukázal na hlubokou prasklinu v boční stěně místnosti. Na Mistra Juwaina jsem zavolal: „Ukryjte se!“

Mistr Juwain, chycený v pasti na skalní římse na druhé straně propasti, se vrhl k prasklině a vtáhl do ní i Ataru. O chviličku později je následoval i Ymiru. Obával jsem se, aby dračice nevrazila do praskliny špičatou hlavu a nespálila je na popel. Ale ona upírala oči na Marama, který běžel za Dajem k portálu. Byl to on, kdo ji poranil svým ohněm. Cítil jsem proto, že to bude on, koho nejdřív spálí, než ho roztrhá strašlivými zuby.

DUM! DUM! DUM!

Neexistoval způsob, jak by on – nebo kdokoli z nás – mohl nyní dračici utéci. Vrhla se k nám, a s roztaženými křídly dopadla těžce do středu mostu. Kámen zapraštěl a až k nám se donesl závan vzduchu. Dračice se dostala na druhou stranu propasti právě v okamžiku, kdy se most zakymácel, prohnul a rozpadl na velké kusy, jež se zřítily do temných a bezedných hlubin země.

„Vale!“ zavolala na mě Atara z druhé strany propasti. Vylezla z trhliny a přiložila si ruce k ústům. „Ještě neútoč! Když se pohneš, zemřeš!“

Daj a Maram za mnou ještě stále běželi k portálu. Kane se ale postavil po mé pravé straně a Liljana po levé na velkou skalní římsu. V ruce jsem svíral svůj meč a byl odhodlán se na dračici vrhnout, abych jim poskytl čas utéci.

Dračice se s hřmotem bušících křídel a dusotem nohou blížila. Liljana vedle mě klidně vyčkávala, dívajíc se jí upřeně do očí. Kane svíral v ruce svůj černý kámen a černé oči upíral na vrčící tlamu dračice.

„Vale!“ zavolala znovu Atara. „Počkej, dokud se nezvedne. Pak nastane vhodná chvíle – tu chvíli poznáš!“

Dračice mezitím otevřela tlamu. Napadlo mě, jestli dokážu snést její oheň dost dlouho, abych do ní vrazil svůj meč dříve, než zemřu.

Dum, dum, dum. Cítil jsem, jak mi srdce odbíjí okamžiky mého života: dum, dum, dum.

V tu chvíli ke mně vytryskl relb, ale právě tehdy se Kaneovi konečně podařilo proniknout do hlubin svého černého krystalu. Krystal oheň v relbu uhasil a zabránil mu se vznítit. Sprška relbu na mě dopadla jako krev tryskající z těla zasaženého nepřítele. Byla teplá, mokrá a páchla, ale vůbec nepálila.

Dračice, která tento zázrak zaregistrovala, zaťala drápy do skály, couvla a vztyčila se nade mě, zaklánějíc dlouhý krk jako had, aby na mě mohla zaútočit zuby a drápy.

„Vale!“ zahřměl Ymiruův dunivý hlas. Stál na druhé straně propasti vedle Atary a ukazoval purpurovým krystalem na dračici. „Vidíš tu šupinu?“

Viděl jsem ji, šupinu těsně nad břichem dračice, jež byla nyní tmavší než všechny ostatní. Ymiru obětoval paži za to, aby pomocí kouzla svého gelstei tuto šupinu změkčil.

Dum, dum, dum.

Oči dračice připomínaly dvě spalující slunce. Z jejího kořenitého, vše přehlušujícího pachu se mi dělalo špatně. Pozorovala mě a vyčkávala jako gigantická kobra. Věděl jsem, že mi nikdy nedovolí se k jejímu zranitelnému břichu dostat.

„ANGRABODO!“ vykřikla náhle Liljana vší silou jméno, jež dračici vydolovala z mysli. Bylo to pravé jméno dračice, dech její duše, a na okamžik ji zmrazilo a zanechalo neschopnou pohybu. A v té chvíli jsem zaútočil.

Vrhl jsem se s vysoko zvednutým Alkaladurem kupředu. Jeho čepel stříbrně zazářila. To byl poslední jed, který mysl dračice paralyzoval. Vzápětí jsem meč zabořil skrz změkčenou šupinu hluboko do jejího srdce. A strašlivý oheň, jako planoucí krev, pronikl podél meče do mé krve – přímo mně do srdce. Kdyby na mě byla Atara v tu chvíli nevykřikla, abych uhnul, byla by mě dračice pod sebou rozmačkala, klesajíc k zemi se strašlivým řevem úzkosti a trýzně, a dopadem, který otřásl okolními skalami.

Trvalo mi dlouho, než jsem se vrátil z temného světa, do něhož mě smrt dračice uvrhla. Přivolala mě pouze svítící silustria mého meče, zesílená mihotavými světly Plamínka. Když jsem znovu otevřel oči, zjistil jsem, že ležím na studené kamenné podlaze jeskyně. Dračice ležela mrtvá deset stop ode mě, a nade mnou klečeli Liljana, Kane, Maram a Daj a třeli mi studené údy.

„Pojďme,“ řekl Daj a zatahal mě za ruku. Ukázal k portálu. „Už jsme skoro u schodů.“

Pomalu jsem se posadil, svíraje diamanty vykládaný jílec svého meče a přijímaje sílu proudící z něj, zatímco se kolem dračice vytvářela velká kaluž krve. Chtělo se mi plakat, že jsem zabil takovou velikou – i když zlovolnou – bytost. Místo toho jsem ale vstal a přešel k okraji propasti.

„Vale – jsi v pořádku?“ zavolala na mě Atara.

Stála s Ymiruem a Mistrem Juwainem na druhé straně propasti, sice jen nějakých třicet stop od nás, ale stejně dobře to mohlo být třicet mil. Z kamenného mostu, který tu ještě před pár minutami stál, nezbylo vůbec nic.

„Daji,“ řekl jsem, dívaje se na chlapce. „Jak se dostanou sem k nám?“

„To nevím,“ odpověděl, „tohle je jediná cesta.“

Ukázal na portál za námi a dodal: „Ta chodba vede přímo ke schodům do druhé úrovně. Nikam jinam jít nemůžeme.“

„Žádné jiné ulice se na tu chodbu nenapojují?“

„Ne.“

„Ale existují na této úrovni jiné schody, které vedou do vyšší úrovně?“

Ukázalo se, že zde další schodiště je, asi dvě míle za dračím sálem. Daj řekl Mistru Juwainovi, Ymiruovi a Ataře, jak se k němu dostanou.

„No, a kde se na té druhé úrovni setkáme?“ zeptal jsem se Daje.

„To nevím,“ řekl Daj. „Tu úroveň vůbec neznám.“

„Ale sedmou úroveň znáš, že?“

„Tak dobře jako tuto.“

„Je tam někde místo, kde se můžeme setkat?“ zeptal jsem se.

„Ano, blízko paláce lorda Morjina je fontána. Říká se jí Červená fontána. Každý ví, kde je.“

Rychle jsme se poradili, volajíce na sebe přes propast. Dospěli jsme k názoru, že by bylo nerozumné se po druhé úrovni potulovat v naději, že na sebe ve spleti jejích ulic někde náhodou narazíme, a rozhodli jsme se, že se tedy před vstupem do Morjinova trůnního sálu setkáme u té fontány, o níž mluvil Daj.

„Ale nikdy předtím jsme se nerozdělili,“ řekl Maram, pohlížeje na Mistra Juwaina. „Vůbec se mi to nelíbí.“

Nelíbilo se to nikomu z nás. Ale pokud jsme měli dokončit své poslání, neměli jsme na vybranou. Museli jsme se proto s našimi přáteli na druhé straně temné propasti rozloučit, i když jsme doufali, že jen na krátkou dobu.

„Kdyby se něco stalo a my jsme se k té fontáně nedostali, nečekejte na nás,“ zavolal jsem na Ataru. „Jděte do trůnní síně sami. Najděte ten pohár a vezměte ho, jestli to půjde.“

„Dobře,“ odpověděla. „A vy taky.“

S posledním pohledem, který se mi zařízl hluboko do srdce, se otočila, aby vyvedla Mistra Juwaina a Ymirua z místnosti, stejnou cestou, kudy jsme přišli. A pak, když mě Daj znovu zatahal za ruku, jsme se vydali k portálu a chodbě, jež vedla ke schodům do vyšších úrovní Argatthy.

19

Ukázalo se, že vstup na schodiště je velmi úzký. Dračice by se tudy za žádných okolností neprotlačila. Daj nás informoval, že z první úrovně do druhé existuje mnohem větší průchod: široká silnice vinoucí se vzhůru vrstvami skály a ukončena na vyšší úrovni obrovskými železnými vraty bránícími dračici proniknout do obydlených částí Argatthy.

U

U

Do těchto částí jsme se konečně dostali. Stoupali jsme pět set stop po točitém schodišti, jako bychom vystupovali na vysokou hradní věž. Ve spirálovitém tunelu bylo chladno a temno. Jediné osvětlení nám poskytoval můj meč a Plamínek. Jak nám řekl Daj, používalo tyto schody jen málo lidí. Červení knězi tudy s pochodněmi v rukou možná vodili oběti dračici, ale nikoho jiného by ani ve snu nenapadlo se do této oblasti odvážit. Právě tak nikdo nečekal, že se z tohoto schodiště ve druhé úrovni někdo vynoří. Zjistili jsme, že schody ústí do opuštěné chodby, vedoucí do tiché ulice v západní čtvrti města. Když jsme vyšli ven, v ulici nikdo nebyl a dveře bytů vytesaných ve skále byly zavřené. Napadlo mě, jestli není noc; při bloudění v labyrintu a v boji s dračicí jsme zcela ztratili pojem o čase.

„Je noc,“ řekl nám Kane, když jsme vykročili směrem, odkud zazníval hluk z nějaké větší ulice před námi. „V tomto prokletém městě je vždycky noc.“

Daj nám tady k velkému užitku nebyl. Řekl nám, že když před nějakým časem vystoupil po tomto schodišti, brzy ho nedaleko této čtvrti zajali.

„Špehové lorda Morjina,“ řekl, „uviděli mé znamení a chytili mě.“

Aby toto znamení na jeho čele zakryl, omotal mu Mistr Juwain kolem hlavy pruh látky. Kane nám řekl, že to trochu připomíná vlající kaftafy, které nosili příslušníci kmenů z Červené pouště.

Měl jsem obavy, jak dobře bude Dajovo přestrojení fungovat. Bál jsem se i o Ymirua. Stačilo, že musel jít oblečený jako Saryak. Nepřitáhne k němu chybějící ruka další nežádoucí pozornost?

Ale přinejmenším v tomto směru jsme se příliš strachovat nemuseli. Brzy jsme se dostali do ulice, kde se pohybovalo mnoho lidí, a uviděl jsem, že mnozí z nich jsou veteráni z Morjinových dobyvatelských tažení. Jen málo z nich nemělo na sobě svou uniformu. Většinou šlo o staré invalidy nesoucí známky služby v dalekých zemích: zjizvené tváře a chybějící údy. Ostatní lidé – kováři, hrnčíři, zedníci, tesaři, pekaři, a zvlášť tetovaní otroci – nesli stopy Morjinovy nespokojenosti. Červený drak, jak nám řekl Daj, sahal ke zmrzačení jako k trestu i při malých prohřešcích. A jak jsme se proplétali davem za jedoucími kárami naloženými železnou rudou, senem, sudy s vodou a dalšími zásobami, viděli jsme muže a ženy s vypálenými znameními na tvářích, uříznutýma ušima a vypíchnutýma očima. Zlodějům, kteří nebyli předhozeni dračici, chyběly ruce, jimiž ostatním odřezávali měšce. V žádném jiném městě jsem neviděl tolik zmrzačených, popálených, zmučených a nešťastných lidí. Pomyslel jsem si, že tady Ymiru svou chybějící paží nepřitáhne žádnou pozornost.

Ujistilo mě o tom i to, že jsme potkali několik Saryaků. Tito vysocí muži byli oblečeni stejně jako Ymiru v dlouhých černých hábitech, jejichž kápě jim zakrývaly tváře. Byli ozbrojeni palicemi a zakřivenými meči; sloužili totiž Morjinovi dobrovolně, za peníze, stejně jako ostatní žoldnéři, podle jejichž vzhledu a oděvů jsem soudil, že jejich domovinou jsou Sunguru a Uskudar – a dokonce i Surrapam, Delu a Alonie. Ulicemi se na svých malých koních pyšně projížděli mnozí sarnijští válečníci, oděni v kožených krunýřích jako Atara. Kane identifikoval jejich kmeny jako Zayaky, Marituky a západní Urtuky, o nichž o všech se říkalo, že se Sakai uzavřeli spojenectví. Minuli jsme i tlupu Modrých s válečnými sekerami a roty pochodujících odvedenců z Hesperu, Karabuku a Galdy, které Morjinovi Červení kněží dobyli jeho jménem. Zdálo se, že Morjin pod svou vlajkou shromažďuje velikou armádu a ukrývá ji právě tady, v tomto temném, přeplněném městě. Jestli si nás někdo z obyvatel Argatthy vůbec všiml, doufal jsem, že nás bude považovat jen za další válečníky, kteří přicházejí prodat služby svých mečů.

Daj nám vysvětlil, že různé úrovně města jsou většinou zasvěceny odlišným činnostem. Na sedmé úrovni se například nacházely Morjinův palác a trůnní síň, mnoho chrámů a dalších státních a ceremoniálních komnat a sálů. Žili tam Červení kněží a šlechtici. Naproti tomu umělci jako malíři a sochaři měli své dílny a ateliéry na šesté úrovni, tkalci, soukeníci a barvíři sídlili na páté, a tak dál až do druhé úrovně, nejrozlehlejší úrovně města, kde byly v tmavých přecpaných kasárnách ubytováni vojáci Morjinovy armády, a kováři a zbrojíři ve svých dílnách vyráběli zbraně pro válku.

Všude kolem jsme viděli příznaky nadcházejícího kataklyzmatu. Kolem nás se valily káry naložené tisovým dřevem a rohovinou směřující do dílen výrobců luků. Opačným směrem jely další káry naložené svazky šípů. Řezníci nakládali vepřové na dlouhé tažení; všude se ozývalo kvičení podřezávaných prasat a jejich krev tekla uličními odpadovými stružkami, kde ji lačně pily krysy a hejna much zamořující Argatthu.

Z kováren se ozývalo nepřetržité bušení kladiv, jak muži zpracovávali do běla rozžhavenou ocel na špice oštěpů, meče, palice, hroty šípů, přilby, štíty a krunýře. Ulice dusil hustý dým, protože ani poměrně velký počet vzduchových šachet nedokázal všechen ten kouř a zápach odvést. Odporná směs kouře, pachu rozkládající se krve a strachu, to byla vůně Argatthy, a já jsem se obával, že mi ulpí nejen v šatech a ve vlasech, ale i na duši.

A mnohem horší, přemítal jsem, muselo být působení tohoto strašného místa na ty, kteří byli přinuceni nebo si sami vybrali tady bydlet. Žoldnéři se hemžili po ulicích jako krysy. Krtkům podobní obchodníci trávili životy v malých krámcích podobných spíš dírám, a ve stísněných bytech, které byly ještě horší. Otroci za zvuků práskání bičů kopali v pevné skále nové tunely a vynášeli v dlouhých řadách z argatthských hlubin balvany a štěrk. Připomínali mi víc mravence než lidi. Muži a ženy, myslel jsem si, nebyli stvořeni, aby žili takto. Byli jsme ušlechtilými bytostmi, které přišly z veliké dálky, aby vytvořily lepší svět než tento. Měli jsme mít naděje stoupající jako rozvodněná řeka Poru, veliká, nádherná města jako Alundil, a lesy jako kouzelný les Lokilaniů. Skutečný král, jak mi kdysi řekl můj otec, obrací všechny své myšlenky a činy k naplnění snů svého lidu. V konečném důsledku se stává jeho služebníkem. Morjin ale přinutil své poddané sloužit jeho temným záměrům. Učinil z nich pokřivené lidi, jejichž duše zakrněly, nesoucí na tělech známky utrpení a hoře.

Pomyslel jsem si, že jestli se mi brzy nepodaří zmocnit se Kamene světla a uprchnout odsud, tak z utrpení tisíců těchto mučených mužů, žen a dětí nejspíš zešílím. A únik, jak se zdálo, byl na dosah ruky. Když jsme se nějaké shrbené stařeny zeptali na cestu, nalezli jsme směr k jednomu z bulvárů na této úrovni. Tento veliký tunel v černém čediči, osvětlený olejovými lampami a lemovaný obchody, vedl téměř přímo od Gašurovy brány na východní straně Skartaru k Vodyově bráně na západě. Tento bulvár protínal další podobný, spojující Lokirovu a Zunovu bránu, už dávno uzavřené. Gašur, Lokir, Vodya a Zun – čtyři z velikých Galadinů, kteří se připojili k rebelii Angry Mainyua proti andělským vojskům, a byli spolu s ním uvězněni v temném světě Damoomu. Jejich jména nám připomněla, proč jsme do Argatthy přišli – a proč jsme prostě nemohli utéci z městských bran.

Zamířili jsme na severovýchod k Zunově bráně, jak nám poradila ta stařena. Městské ústřední schody, jak nám řekla, vycházely z bulváru jen o čtvrt míle dál. Šli jsme kolem pekařství, taveren a jídelen vytesaných v pevné skále. Vůně ještě horkého chleba, piva a pečených kuřat se mísily se štiplavým zápachem splašků a hnoje, který farmáři vyváželi z města v proutěných koších. Ačkoli to bylo už dlouho, kdy jsme naposled jedli, nedokázali jsme se přinutit, abychom se zastavili a něco snědli. Ale, jak poukázal Maram, museli jsme najít něco k pití. Naši zásobu vody totiž nesla Atara, a po našem rozdělení jsme u sebe neměli ani kapku, jíž bychom si svlažili hrdlo.

„Mám žízeň,“ naříkal vedle mě Maram. Daj šel za ním, a naši skupinu uzavírali Kane a Liljana. „Nelíbí se mi pomyšlení, že bych měl na tomto špinavém místě pít vodu, ale asi budu muset.“

Ačkoli nás čas tlačil jako balvan valící se z hory, rozhodli jsme se zajít do krámu prodavače vody. Když jsme se ale této mastně vyhlížející tekutiny, která slabě chutnala po železe a krvi, napili, zjistili jsme, že nemůžeme odejít.

„Podívejte se,“ řekl mi Daj, ukazuje na dveře krámu. Podíval jsem se, kam ukazuje, a uviděl jsem několik mužů sedících kolem stolu venku před vchodem do taverny. „Toho muže znám – je to jeden ze špehů lorda Morjina.“

Muž, na něhož ukazoval, vysoký a plavovlasý jako Thaluňané a oblečený do prosté tuniky a krunýře jako mnoho jiných žoldnéřů, měl svou židli postavenou tak, aby viděl na vchod krámu prodavače vody. Jeho kruté modré oči sledovaly ulici, bezpochyby pátrajíce, jak by mohl přeměnit svou zradu ostatních ve zlato. Pochopil jsem, že je nemožné, abychom kolem něho prošli, aniž by si nás všiml.

„Co budeme dělat?“ zašeptal mi Maram.

„Čekat,“ odpověděl jsem mu, rovněž šeptem.

A tak jsme čekali. Objednali jsme si další sklenice vody a mlčky je popíjeli. Byly tu taky k dispozici šachy, a tak jsme s Kaneem rozestavili figurky a dali se do hry – do nejroztěkanější hry, jakou jsme kdy hráli. Maram mi vytýkal, že jsem ztratil střelce v marném úsilí zabránit útoku na královnu, ale já jsem v této chvíli neměl na hru ani pomyšlení, protože mi srdce splašeně zabušilo při každé salvě smíchu nebo kleteb od stolu před protější tavernou.

Trvalo skoro hodinu, než špeh a jeho přátelé dopili pivo a odešli. Než jsme se odvážili vyjít na ulici, počkali jsme ještě čtvrt hodiny, protože jsme se obávali, že se špeh může potulovat někde nablízku. Maram děkoval hvězdám, že jsme ho v davu proudícím okolo nás nespatřili. To ale nic neznamenalo, jak poukázal Kane. Řekl, že podstatou špehování je slídit po ostatních a nebýt přitom viděn.

Pomyslel jsem si, že nás smůla snad konečně opustila. K hlavnímu schodišti jsme se pak dostali bez dalších incidentů. Tyto veliké schody, dobrých sto stop široké, ústily na bulvár, přesně jak nám řekla stařena. Dolů se po nich proudy lidí valily po levé straně, zatímco po pravé po nich funělo mnoho lidí vzhůru. U úpatí schodiště jsme chvíli počkali, doufajíce, že možná zahlédneme Ataru, Ymirua a Mistra Juwaina, ale jestli se drželi našeho plánu, dostali se sem nepochybně před námi a pokračovali dál.

Rozhlédli jsme se naposled po ulici a zahájili výstup do sedmé úrovně Argatthy. Nad námi leželo pět úrovní po pěti stech stopách, což znamenalo, že jsme museli překonat převýšení skoro půl míle. Výstup nám trval dlouho. Schodiště se zdálo nekonečné, ale nakonec jsme přece jen vyšli na jeden z bulvárů na sedmé úrovni. To už Maram jen sípal a lil se z něho pot.

„Tak tady to je,“ vyrazil ze sebe, když jsme se ocitli v široké ulici. „No, nic moc.“

Skutečně, ulice vypadala jako každý jiný tunel v tomto nepřirozeném městě, až na to, že byla ještě širší. Tvořil ji veliký tunel čtvercového průřezu v černé skále, osvětlený páchnoucími olejovými lampami, s četnými dveřmi vedoucími do vlhkých obytných místností a obchodů. Ačkoli jsme podle Daje byli blízko Morjinovy trůnní síně, neviděli jsme tu žádné okázalé budovy s kopulemi a vzletnými oblouky, protože Morjinův palác byl jen řadou dalších krysích děr v této hoře, rozhlodané tisíci dalších takových tmavých míst.

„Palác je tímto směrem,“ řekl Daj, ukazuje k jihu.

Řekl nám, že na západ od paláce jsou veliké Zahrady: obrovský sál, kde se kvetoucí rostliny koupou ve světle tisíců světelných kamenů na stěnách. Na východ od paláce je průchod, který směl používat jen Morjin, vedoucí po sérii soukromých schodišť do nižších úrovní, přímo k otvoru vytesanému do východní stěny Skartaru. Daj mu říkal Morjinova veranda. Červený drak tam rád každé ráno sedával a díval se na východ slunce. Tam také kdysi dávno přikoval k holé skále nesmrtelného Kalkameše a dlouhých deset let ho mučil.

„Rád bych se na tu jeho verandu podíval,“ řekl Maram toužebně, dívaje se do kalně osvětlené ulice. „Dal bych cokoli za to, abych znovu ucítil na tváři skutečné světlo.“

„Nebuď blázen!“ utrhl se na něho Kane. „Neuvidíš ji, ledaže by tam Morjin přibil tebe.“

„Možná nás tam přibije všechny,“ řekl Maram statečně. „A jednoho dne budou možná básníci zpívat o nás a o tom, o co jsme se tady pokusili. Co myslíš, Vale?“

„Snad,“ řekl jsem mu. „Ale víc by mě potěšilo, kdyby tady byl Alfanderry, aby zpíval o hvězdách.“

Bulvár nás vedl asi čtvrt míle až na křižovatku s dalším bulvárem vedoucím od severu k jihu – přímo k trůnní síni Morjinova paláce. Na velikém náměstí, kde se tyto dvě ulice stýkaly, stála fontána. Okolo ní posedávali muži i ženy ve sprškách vody tak rezavě červené, jako kdyby sem byla přiváděna prastarými železnými trubkami.

Posadili jsme se k tomuto narudlému jezírku také, abychom počkali na své přátele. Pozorovali jsme kolemjedoucí káry naložené hedvábím a sudy s vínem; jedna kára, naložená světelnými kameny, jež mi připomínaly lebky v sálu dračice, přijížděla evidentně zvenku, aby se tyto gelstei mohly znovu naplnit slunečním světlem. Kolem fontány proudily stovky lidí. Mnozí z nich měli červené hábity s vyšitými zlatými draky: oděv Červených Kallimunových kněží. Tito muži – a byli to vesměs samí muži – se pohybovali s nádechem panovačnosti, jako by oborem jejich působnosti bylo naprosto všechno. Nejeden z nich na nás vrhl podezíravý pohled. A nutno přiznat, že jsme byli podezřelý spolek: tři muži oblečení jako žoldnéři, vznešeně vyhlížející žena a otrhané dítě. Ještě štěstí, pomyslel jsem si, že Plamínka jsme mohli vidět pouze my.

Po chvíli nám došlo, že v této úrovni města se pohybuje jen málo žoldnéřů – ale spousta kapitánů a lordů Morjinových armád. Jeden z nich, v ledově modré tunice a s širokým mečem u pasu, k nám rázně přistoupil a vyzval nás, abychom se identifikovali. Jen medailony, jež jsme vzali zabitým rytířům, nás uchránily od zatčení.

„To bylo o chlup,“ řekl Maram, když kapitán odpochodoval. Naznačili jsme mu totiž, že jsme špehové, a že Morjin by byl velmi nespokojen, kdyby se kapitán vměšoval do našeho poslání. „Skutečně o chlup.“

Liljana seděla a pažemi ochranitelsky objímala Daje jako svého syna. V jejím ostražitém pohledu ale bylo cosi divokého a nepoddajného, co naznačovalo, že by, i když zdráhavě, obětovala jeho nebo kohokoli z nás – nebo sama sebe – aby byl Kámen světla získán.

„Nemůžeme tady už dlouho čekat,“ zašeptala do šplouchání fontány.

Rozhlédl jsem po bulváru, modle se, abych uviděl Ataru a ostatní.

„Vzhledem k našemu zdržení u toho zatraceného prodavače vody je pravděpodobné, že sem už přišli,“ prohlásil Kane. „A pravděpodobně už odešli do trůnní síně.“

Ukázal po bulváru směrem k jihu. Tam, podle Daje, po necelé čtvrt míli bulvár ústil do Morjinova paláce.

„Snad bychom měli ještě pár minut počkat,“ řekl jsem, hledaje Atařinu plavou hřívu mezi zdejšími většinou tmavovlasými ženami.

„Dohodli jsme se, že čekat nebudeme,“ připomněl mi Kane. „Pravděpodobně se už pokoušejí najít cestu do trůnní síně, zatímco my tady marníme čas. A pravděpodobně budou potřebovat, abychom jim pomohli se strážemi.“

Při těchto slovech Liljana pohladila svou modrou figurku a Kane položil ruku na rukojeť své dýky.

Zdálo se to jako čin zoufalců – pokusit se lstí nebo silou proniknout přes Morjinovy stráže do trůnní síně. Ačkoli štěstí často takové troufalosti přeje, i tak jsem se zdráhal se pokusit o frontální útok. Vtom ale mě i všechny ostatní překvapil Daj, když řekl: „Do trůnní síně vede ještě další cesta.“

Řekl nám, že tři velké brány na východní, západní a severní straně trůnní síně vedou do ulic města a jsou stále střeženy. Ale dveře uvnitř trůnní síně v její západní stěně ústí do nestřeženého průchodu, který vede přes palác přímo do Morjinových soukromých komnat.

„Ach, skvělé,“ řekl Maram. „A předpokládám, že znáš cestu do komnat Červeného draka, aniž bychom mu museli zaklepat na dveře?“

„Znám,“ řekl Daj, a naše překvapení se změnilo v úžas. „Existuje tajná chodba z komnat lorda Morjina do města.“

Vysvětlil nám, že Morjin tuto chodbu používá, když chce nepozorovaně opustit palác. Rád se pohybuje po městě v přestrojení jako svůj vlastní nejdůvěryhodnější špeh, aby odhalil veškerá spiknutí proti sobě nebo pomluvy své osoby.

„Ale proč jsi nám to neřekl?“ zeptal jsem se ho.

„Protože jsem se bál,“ řekl, dívaje se na Kaneovu dýku.

„Čeho?“

„Bál jsem se, že jste přišli lorda Morjina zabít.“

Řekl nám o pradávné kletbě nad každým, kdo by se odvážil pokusit se Červeného draka zabít. Proto se nás bál vést přes jeho soukromé komnaty.

„A proč nám to tedy říkáš teď?“ zeptal jsem se.

„Protože je mi to už jedno,“ odpověděl. Jeho tmavé, ještě mladé oči se náhle naplnily nenávistí stejně jako Kaneovy. „Ta kletba, myslím. Doufám, že ho zabijete. Nebudu klidně spát, dokud nezemře.“

Bolest v jeho nitru se do mě zařízla jako rozžhavený nůž. A řekl jsem mu: „Ale my jsme sem nepřišli nikoho zabít. Nejsme asasinové, Daji.“

Zatímco Kaneovy oči zaplanuly jako žhavé uhlíky, vysvětlil jsem Dajovi, že máme v úmyslu vstoupit do Morjinovy trůnní síně proto, abychom si vzali zpět to, co bylo kdysi ukradeno z královského paláce v Trii.

„Co je to, poklad?“ zeptal se. „Těch je v trůnní síni spousta.“

„Ano, poklad,“ řekl jsem. A pak jsem sám pro sebe zašeptal: Ten největší poklad na světě.

Dospěli jsme k závěru, že by nás Daj měl provést kolem Morjinova paláce k té tajné chodbě vedoucí do paláce. Ale nejdřív musíme prozkoumat ulice kolem bran do trůnní síně v naději, že tam objevíme Ataru a ostatní hledající cestu dovnitř. Pak bychom se k nim mohli připojit a sdělit jim svůj nový plán.

Když jsme se však dostali do ulice u severní brány trůnní síně, nalezli jsme tam sice hodně lidí, hemžících se kolem stánků s jídlem a vykladačů osudu, ale naše přátele jsme nikde neviděli. Samotnou bránu – tvořenu velikými železnými vraty dvacet stop vysokými a stejně tak širokými – střežili čtyři Morjinovi muži. Možná bychom se na ně mohli prostě vrhnout a zabít je, a vzápětí proniknout do trůnní síně a začít hledat Kámen světla. Ale i kdybychom jej dokázali nalézt za pár minut, způsobili bychom poplach a museli bychom si pak probojovat zpáteční cestu proti možná stovce narychlo povolaných strážných.

„Je v této ulici vůbec někdy klid?“ zeptal jsem se Daje, hledě na prodavače hedvábí vykládající zboží ze svých kár, a na ostatní obchodníky, vystavující zlaté náramky, stříbrné brože a prsteny s drahokamy.

„V noci,“ odpověděl.

Maram se potáhl za plnovous a zamumlal: „Ale jak poznáš, kdy je na tomto prokletém místě noc?“

„No, když vyvolávači oznámí zákaz vycházení.“

„Tak,“ řekl Kane, „jestli to naši přátelé vědí, pak možná čekají na noc, až se ulice vyprázdní.“

„Možná,“ řekl jsem, dívaje se na prodavače opékajícího nad ohněm sele.

„Možná bychom nakonec měli počkat tady,“ řekl Maram. „Jestli se máme proplížit přes Morjinovy komnaty, bylo by to lepší udělat v noci, až bude spát.“

„Ale on nespí,“ řekl Daj. „Je celou noc vzhůru a čte si své knihy. Nebo hraje sám se sebou šachy. Nebo… dělá jiné věci.“

„A přes den?“ zeptal jsem se, pozoruje paprsky světla dopadající na ulici větracími šachtami.

„Přes den,“ odvětil Daj, „může být kdekoli ve městě.“

Když to řekl, přitáhl jsem si těsněji plášť, cítě, jak se na nás upírají oči mnoha lidí na ulici.

„Kdekoli s výjimkou trůnní síně,“ řekla Liljana.

„Ano, to je pravda,“ odpověděl Daj a kývl hlavou směrem k železným vratům. „Když Morjin přijímá svůj dvůr, jsou tyhle dveře skoro vždycky otevřené.“

„Skoro vždycky?“ zeptala se Liljana.

Daj přikývl. „Ano. Někdy má… soukromé audience.“

Cítil jsem, že mi srdce buší jako kovářský perlík, a pod krunýřem mi stékal pot. „Dobře,“ řekl jsem, „trůnní síň je tedy pravděpodobně prázdná, zatímco my tady stojíme a mluvíme. A naši přátelé, pokud je nechytili, nejspíš někde čekají, až nastane noc, aby si probojovali cestu dovnitř.“

„A co když byli chyceni?“ zeptal se Maram.

Snažil jsem se vyhýbat pohledu na rozžhavené železo, na němž bylo nabodnuto opékající se sele, a řekl jsem: „Pak je o to větší důvod, abychom si pospíšili najít tajnou chodbu, o které mluvil Daj. A jestli jsou naši přátelé v bezpečí, nepochybně je dnes večer najdeme před některou z bran.“

Shodli jsme se na tom, že bude nejlepší, když se pokusíme vniknout do tajné chodby hned teď, dokud nás neobjevili a nepřešla nás odvaha. Následovali jsme tedy Daje do čtvrti severozápadně od paláce. Zde byly ulice úzké a kroutily se tak, že by zmátly i mravence. Žili zde většinou šlechtici, mezi obchody pekařů, obchodníků s vínem a dalších, starajících se o jejich potřeby. Pohledy těchto lidí nás zneklidňovaly, ale dostali jsme se bez jakýchkoli problémů až na další náměstí, mnohem menší nežli to u červené fontány.

Tam byl na velikém dřevěném kříži, pokrytém zaschlou krví, ukřižován téměř nahý muž. Dav čumilů přihlížel jeho smrtelnému zápasu. Nedokázal jsem odtrhnout oči od mužovy hlavy skloněné k hrudi, jako kdyby sledoval poslední plamen svého srdce, než definitivně uhasne.

Uvědomil jsem si, že jsem rukou téměř proti své vůli sevřel jílec meče. A pak mi ruku sevřely Kaneovy ocelové prsty. Zavrtěl hlavou a tiše řekl: „Nemůžeš zachránit každého, Vale.“

„Ale jakého zločinu se dopustil?“ zašeptal jsem.

Zdálo se, že to nikdo okolo nás neví. Jedna stará žena, pravděpodobně vdova po nějakém velkém pánovi, se zahalila do hedvábí a řekla své služce, že si myslí, že odsouzený muž nějak urazil Morjina.

„Pojďme,“ vybídl nás Kane a zatahal mě za ruku. „Naší pomstou na Morjinovi bude, když mu sebereme to, po čem nejvíc touží.“

Přikývl jsem. Protlačili jsme se ven z davu, a Daj nás zavedl do zšeřelé ulice, jež zatáčela k severu, směrem k velkému schodišti. Pak ale zahnula znovu, na západ a na jih. Nakonec Daj ukázal na otevřený vchod vedle řeznictví, kde visela spousta vykuchaných kuřat a jehňat. Po obou stranách vchodu byli ve skále vytesaní stojící draci, lemující vstup jako nějaké pilíře. Vchod vedl do malé místnosti, v níž se nacházela jedna z argatthských svatyní. Její nitro, jak jsme zjistili, osvětloval jeden světelný kámen zavěšený na nízkém stropě. Daj nám řekl, že toto jediné světlo má symbolizovat Světlo Jediného. Smysl průchodu mezi těmi pilíři byl jednoznačný: že cesta k Jedinému vede prostřednictvím cesty Draka.

„Lidé sem mají chodit a meditovat,“ vysvětloval Daj. Zastavili jsme se uprostřed opuštěné místnosti a dívali se na gobelín zobrazující různé Elijiny a Galadiny. „Ale nikdo sem nechodí.“

„Proč ne?“ zeptal se Maram.

„Protože se říká, že lord Morjin vyhledává své oběti mezi těmi nejzbožnějšími, a nachází je právě ve svatyních.“

Pomyslel jsem si, že takové povídačky jsou nejlepším způsobem, jak udržet svatyně prázdné – aby je mohl Morjin využít pro své soukromé potřeby.

Zatímco Maram hlídal vchod, přešli jsme ke gobelínu a Liljana ho odtáhla od stěny. Za ním byly sotva postřehnutelné dveře: pouhá jedna horizontální spára v černém čediči ve výši hlavy, a dvě vertikální spáry vedoucí k podlaze. Pomyslel jsem si, že stačí zatlačit, a dveře nám otevřou přístup do tajné chodby.

Učinil jsem tak, ale bylo to, jako bych tlačil do pevné, jednolité skály. Daj mi řekl: „Musíte znát heslo.“

„Ty je znáš?“ zeptal se Kane.

„Ano, na druhém konci chodby jsou stejné dveře jako tyto – v komnatách lorda Morjina. Jednou jsem se tam ukryl a pozoroval ho, jak ty dveře používá. A pak jsem ho sledoval sem.“

„Jsi statečný chlapec,“ řekl jsem pochvalně.

„Ano, statečný malý špeh,“ řekl Kane se svým krutým, divokým úsměvem. „No, tak se podíváme, jestli si Morjin to heslo ponechal. Jaké je to heslo?“

„Memoriar damoom,“ řekl tiše Daj. „Nevím, co to znamená.“

„To znamená,“ přeložil Kane ze staré ardičtiny, „‚Pamatuj na Damoom‘.“

Postavil se naproti dveřím a pronesl ta slova tentokrát jasně a hlasitě. A někde uvnitř dveří se ozvalo cvaknutí, jako by se odemkl zámek.

Když se přihnal Maram, aby tento zázrak spatřil na vlastní oči, Kaneův zbojnický úsměv se ještě rozšířil. „Ve Věku práva,“ řekl, „bylo takto vyrobeno mnoho zámků. Zpívající kameny, zakódované na slovo nebo hlas, uvedly při zaznění správného zvuku do pohybu mechanismus zámku.“

Položil ruku na okraj dveří a zlehka zatlačil. Dveře se hladce a neslyšně otevřely. Za nimi ležel tmavý tunel.

„Tak,“ řekl Kane.

Vykročil do tunelu, následován Dajem a mnou. Ale když přišla řada na Marama, zaváhal a řekl: „Ach, mně se to celé vůbec nelíbí.“

„Pojď,“ řekl jsem, obraceje se k němu. „Kde zůstala tvá odvaha?“

„Ach, skutečně, kde zůstala, můj příteli? Obávám se, že tuto měnu jsem už skoro celou utratil.“

„Vždycky nějaká zbývá,“ řekl jsem mu.

„Možná pro tebe, ale ne pro mě. Koneckonců, já nejsem Valari.“

„Co tím myslíš?“

„Nu, myslím tím, že vy Valariové máte odvahu vrozenou. Dýcháte ji stejně snadno jako jiní lidé vzduch.“

„Ne, mýlíš se, Marame,“ zavrtěl jsem hlavou. V břiše jsem měl náhle pocit, jako kdybych spolkl klubko svíjejících se hadů. „Odvaha se nikdy nestane zvykem. Pokaždé… je těžší ji najít. Tak, jak je to teď se mnou.“

„S tebou?“

„Ano,“ odvětil jsem s rychlým pohledem na Kanea a Liljanu. Pak jsem se znovu podíval zpříma na Marama. „Kdybych tě neměl po boku, nevím, jak bych tohle všechno vůbec dokázal.“

„To myslíš vážně?“

Podal jsem mu ruku a usmál se. „Ujdeš se mnou i tuhle poslední míli?“

Chvíli váhal, než pomalu přikývl. „Tak dobře,“ povzdechl si, „půjdu. Ale musí to být naposled.“

Pak i on vstoupil do tunelu, následován Liljanou, která gobelín upravila tak, aby znovu zakryl dveře, jež jsme za sebou zavřeli. Pohltila nás temnota; chvíli jsme stáli v chodbě jako slepí. Pak jsem vytasil svůj meč. Daj pohlédl s úžasem na jeho zářící čepel, ale zdálo se, že se bojí zeptat, jaký zázrak toto světlo poskytuje. Řekl pouze: „Když jsem tady byl naposled, měl jsem jenom svíčku. Ale tohle je lepší.“

Vykročil tunelem, těsně následován mnou, Maramem, Liljanou a Kaneem. Zdálo se, že v tunelu nejsou ani krysy. Snažili jsme se jít tiše, ale i tak zněly naše kroky na holé skále hlasitou ozvěnou. Po chvíli jsme přišli na místo, kde se s naším tunelem spojoval další tunel. Daj nám řekl své mínění, že vede do jiné svatyně někde na sedmé úrovni. Nebo možná ústí do chodby, jež vede na Morjinovu verandu na východní straně Skartaru. Tam někde by také měly být Morjinovy schody vedoucí do nižších úrovní Argatthy a k tajným únikovým tunelům, které Morjin udržoval stále otevřené.

„Znáš ty tunely?“ zeptal jsem se ho.

„No, vím o nich,“ odpověděl Daj. „Ale nikdy jsem je nedokázal najít.“

Ušli jsme dalších dvě stě yardů a minuli další dva odbočné tunely. A pak tunel náhle končil něčím, co vypadalo jako pevná kamenná stěna.

„Zatarasil ho!“ zašeptal Maram. „Jsme v pasti!“

S úsměvem jsem přiblížil svůj meč ke stěně, a v jeho světle jsme uviděli tenké spáry – dveře, jež se musely otvírat do Morjinových soukromých komnat. Přitiskl jsem ucho ke studené skále a snažil se zachytit nějaký zvuk z místnosti za ní.

„Co slyšíš?“ zašeptal těsně za mnou Maram.

„Jen to, jak mi funíš do ucha. Teď buď zticha.“

Snažil jsem se dál zachytit zvuk hlasů, skřípot bot na kameni, cinkání stříbrných příborů – cokoli. Ale skála byla tichá jako hrob. Jediný zvuk, který jsem slyšel, bylo bušení vlastního tepu v uších.

„Dobře,“ otočil jsem se zpět k Liljaně a Kaneovi. „Jsou všichni připraveni?“

Oba už měli své meče vytasené, stejně jako já a Maram. Sevřel jsem silněji Alkaladur, otočil se ke dveřím a řekl: „Memoriar Damoom!“

Ve skále dveří se ozvalo cvaknutí. Položil jsem ruku na jejich okraj; zdál se mi vlhký jako od kapající vody, ale uvědomil jsem si, že to je jen můj pot. Pomalu jsem do dveří zatlačil. Otevřely se přímo do jakési látky, v níž jsem rozpoznal další závěs. Vymotal jsem se z jeho splývajících záhybů a vstoupil do dobře osvětlené místnosti.

„To je místnost lorda Morjina,“ řekl za mnou Daj.

To jsem poznal taky. Z chorobně sladké vůně, připomínající kadidlo, smíšené s pachem rozkladu se mi okamžitě obrátil žaludek. Když do místnosti vešli i ostatní a zavřeli za sebou dveře, rozhlédl jsem se. Komnata byla veliká a bohatě zařízená. Závěsy a gobelíny zcela pokrývaly všechny čtyři stěny, takže ani čtverečný palec holé skály nepřipomínal Morjinovi, že si vybral život uvnitř hory. Stáli jsme zády k západní stěně. Na levé straně, v severní stěně, byly těžké bronzové dveře, ozdobené reliéfy růží a jiných květin – dveře do zbytku Morjinova paláce. Přímo naproti nám byly další dveře podobné velikosti, ale na nich byl zobrazen veliký košatý strom pod bronzovým sluncem. Daj řekl, že za nimi je chodba vedoucí do trůnní síně.

Než jsem k nim vykročil, rychle jsem si prohlédl zbytek komnaty. Nad velikou postelí u jižní stěny visela modročerná nebesa, pošita tisíci malých diamantů, jež vytvářely obrazce souhvězdí. Po obou stranách postele stály bohatě vykládané truhly a šatníky. Na východní, severní a západní stěně visela dlouhá zrcadla v ozdobných zlatých rámech. Strop tvořila šachovnice černých a bílých čtverců, zatímco podlahu pokrýval koberec s vetkanými siluetami rytířů na koních, okřídlených lvů a divokých zvířat. Stejně jako předtím, když mě Morjin do této místnosti zavedl v mé noční můře, jsem se podíval dolů a zjistil, že stojím na hlavě oheň chrlícího draka.

„Podívej se, Vale!“ zašeptal Maram a šťouchl mě do boku. „To je kámen dotyku, že?“

Ukazoval na masivní stůl, na němž leželo mnoho otevřeních knih. Tam také, jako kdyby je byl Morjin studoval, ležely kameny přání, hlídači, dračí kosti a ostatní menší gelstei. Uviděl jsem tři vzácné kusy hudebního mramoru i kámen spánku, jenž se svými mnoha vířícími barvami podobal hořícímu achátu. Maram udělal krok ke stolu, snad v úmyslu si sáhnout nebo si některý z těch pokladů vzít, ale já jsem ho chytil za loket a řekl mu: „Na tohle nemáme čas.“

Kane rychle přistoupil ke stolu, shrábl několik krvavých kamenů zářících děsivým červeným světlem a strčil je do kapsy. Pak ukázal mečem na velký stojan vedle stolu. „Tak, na toto tedy čas máme,“ zavrčel.

Uviděl jsem, že tento stojan, připomínající ohřívadlo, obsahuje šest velkých vajec, třikrát větších než orlí. Než jsem ho stačil zastavit, Kane přešel místnost a vrazil do jednoho z vajec svůj meč, prorážeje jeho kožnatou skořápku. Bodl ještě pětkrát, a když skončil, z jeho meče odkapával hustý, krvavě oranžový žloutek. Tak zničil vejce Angrabody, jednoho z draků, které sem Morjin povolal z temného světa.

„Ale existovalo sedm vajec!“ zašeptal Daj, když přistoupil ke Kaneovi mračícímu se na nevábnou hmotu v ohřívadle.

„Sedm, ech? Jsi si tím jist?“

Daj přikývl, rozhlížeje se po místnosti. Kane přistoupil k Morjinově posteli a přezíravě si otřel meč o její hedvábný přehoz.

„Kane, není čas!“ řekl jsem a vykročil ke dveřím s bronzovým stromem. „Musíme jít!“

„Ty běž,“ řekl, zatímco přejížděl očima po místnosti. „Tohle je vzácná příležitost.“

„Zničit nějaké vejce?“

„Ano, to,“ odvětil, bodaje svým mečem do jednoho z polštářů. „A zničit Morjina.“

Pohledl na dveře v severní stěně, jež vedly do zbytku paláce, a pak řekl: „Tak, počkám tady na něho. A až přijde, pošlu ho zpátky ke hvězdám.“

Liljana, trpělivější než já, k němu přistoupila a dotkla se jeho ruky s mečem. „Mohl byste tady čekat celé dny. A co máme dělat my, zatímco vy budete čekat, abyste spáchali vraždu?“

„Dokončit své pátrání.“

„Ale co když budeme potřebovat vaši pomoc?“

„Nebudete,“ odsekl. Změřil si ji svým divokým pohledem. „Vím, že vy taky chcete, aby zemřel, stejně jako to chci já.“

„Snad,“ řekla Liljana, odvracejíc se od něho. „Ale ne tak moc, jako chci najít to, pro co jsme sem přišli.“

I já jsem zjistil, že je těžké snést oheň planoucí v té chvíli v Kaneových očích. Přesto jsem se mu do nich podíval a řekl jediné slovo: „Prosím.“

Na okamžik jsem si myslel, že se ponoří do toho žhnoucího oceánu nenávisti, který ho stahoval do jeho vlastního pekla. Ale kdysi, na malé mýtině pokryté těly šedých mužů, které jsme zabili, slíbil, že mi jeho meč bude sloužit, dokud budu hledat Kámen světla. Vědoucí zákmit kdesi hluboko ve výrazu jeho tváře mi řekl, že si na ten slib vzpomíná. A že ho dodrží.

„Dobře,“ řekl, ukazuje mečem k východním dveřím, které vedly do Morjinovy trůnní síně. „Dokončíme tedy to tvé zatracené pátrání!“

Otočil jsem knoflíkem na dveřích. Byly odemčené a hladce se otevřely. Za nimi pokračovala chodba ozdobená hedvábnými závěsy, která vedla přímo k východu. Vešli jsme do ní a Kane za námi zavřel dveře.

Chodba byla několik set yardů dlouhá a neústily do ní žádné dveře ani další chodby. Daj nám řekl, že po obou stranách jsou místnosti Morjinova paláce přístupné pouze severními dveřmi z jeho komnaty. Cítil jsem, že za tenkými kamennými stěnami okolo nás je mnoho lidí. Rychle jsem dýchal a měl jsem pocit, že mě dech pálí v ústech a chřípí. A přece byl vzduch studený jako skála pod tenkými hedvábnými závěsy. I dveře na druhém konci chodby studily. S bušícím srdcem jsme se u nich zastavili. Stejně jako dveře v Morjinově komnatě byly odlité z bronzu a odemčené.

S posledním rychlým ohlédnutím na Kanea a ostatní jsem dveře otevřel, a pak vstoupil do Morjinovy trůnní síně.

„Ach, můj bože!“ zašeptal mi do ucha Maram. „Ach, můj bože!“

Stáli jsme u západní stěny jedné z největších uzavřených prostor, jaké jsem kdy spatřil. Rozlehlá místnost, vytesaná v pevné skále, musela být tři sta stop vysoká a skoro tak dlouhá a široká. Obrovské pilíře se zvedaly jako gigantické kamenné stromy a podepíraly strop vysoko nad námi. Všechno v této studené, klenuté síni se zdálo tmavé, pod dojmem nekonečných ploch holého černého čediče. A přece Morjin a jeho architekti uplatnili veškeré své umění, aby sál naplnili světlem. Ve stěnách i stropě byly zasazeny stovky světelných kamenů vyzařujících své měkké, hedvábné světlo. Pilíře pokrývaly zlaté plátky odrážející jejich vyzařování. K tomuto třpytu přispívaly i nejrůznější sochy zdobené rubíny, safíry a jinými drahokamy. A přece to všechno nestačilo k tomu, aby světlo dosáhlo i do nejvzdálenějších koutů a zahnalo stíny. Uvnitř této ukázky prastaré a ohyzdné okázalosti se vznášelo ovzduší hrozby, která jakoby mokvala z obnažené skály na stropě, podlaze a stěnách; zněla tu ozvěna utrpení starého jako věky a budoucích výkřiků beznaděje a zkázy.

Na okamžik jsem se zády přitiskl k bronzovým dveřím, abych ovládl závrať a zorientoval se. Všiml jsem si tří zavřených bran ve východní, západní a severní stěně. Naproti dveřím do Morjinových komnat stál uprostřed síně veliký trůn obrácený k jihu. Zdálo se, že byl postaven jako imitace nebo parodie královského trůnu v Trii. Vedlo k němu šest stupňů a každý z nich byl na obou koncích lemován sochami Kašura a Zuna a ostatních padlých Galadinů. Největší z nich byl svinutý, červený dračí pomník Angry Mainyua, do něhož byl zasazen samotný trůn. Když na něm Morjin usedl, nad hlavou se mu tyčila obrovská dračí hlava, hledící do místnosti zlatýma očima vyřezanýma ze dvou obrovských kusů jantaru.

Nechali jsme dveře za sebou otevřené pro případ, že bychom museli rychle utéct, a vykročili jsme do síně. Doufal jsem, že nastaly poslední chvíle našeho pátrání. Ale i když se Alkaladur rozzářil silněji, má naděje rázem zeslábla. Protože, popravdě řečeno, silustria zářila příliš jasně. Ať jsem mečem ukázal kterýmkoli směrem, nedokázal jsem rozeznat sebemenší změnu v intenzitě její záře. Pochopil jsem z toho, že Kámen světla musí být velice blízko – tak blízko, že nás můj stříbrný meč už nedokáže dál vést. Ale jak jinak jsme ho měli najít v tak rozsáhlém prostoru, jsem si nedovedl představit.

Protože zde byly tisíce míst, kam mohl Sartan Odinan malý zlatý pohár uložit. Za trůnem i v ostatních částech síně se nacházely četné oltáře, skříňky a podstavce, studená ohřívadla, podstavce lamp, lavice, police a dokonce i patky velikých kamenných sloupů podpírajících strop. Po celé délce stěn, zdobených draky, démony a obrovskými basreliéfy Baalocha a temných andělů uvězněných s ním na Damoomu, byly další nejrůznější úkryty a výklenky, z nichž každý mohl skrývat Kámen světla.

„No?“ zeptal se Maram.

„Je tady,“ řekl jsem. „Ale tak blízko, že nám můj meč nedokáže říct kde.“

„Jak ho tedy máme najít?“ Zastavil se u řady sloupů napravo od trůnu a sklonil se, aby ohledal masivní patku jednoho z nich dotyky rukou jako slepec. „Panebože – nemáme naději, že o něj zakopneme!“

Prošli jsme mezi trůnem a zlověstně vyhlížejícím kruhovým prostorem s několika velikými vztyčenými kameny trčícími z podlahy. Došli jsme k řadě sloupů vedoucí síní nalevo od trůnu. A tam se náhle objevil Plamínek. Jeho malá jiskřící silueta nyní sršela zlatými a stříbrnými jiskrami, vystřelujícími do vzduchu jako ohňostroj. Extaticky zavířil, a pak se vrhl dolů jako pták ohnivák a začal se vlnit mezi mohutnými sloupy jako proužky fialového plamene.

„Myslíš, že ví, kde Kámen je?“ zeptal se Maram. „Myslíš, že se nám to pokouší říct?“

Plamínek se vinul mezi sloupy a pak zavířil přímo nad kruhovým prostorem se vztyčenými kameny, jenž podle všeho sloužil k nějakým rituálům. Pomyslel jsem si, že Plamínek určitě ví, kde Kámen světla je. A co víc, zdálo se, že čerpá energii z jeho přítomnosti, protože zářil čím dál jasněji. Ale cítil jsem, že nám o jeho úkrytu prostě nedokáže říct. Ať byl Plamínek čímkoli, nemohlo ho napadnout, že pro mé přátele a mě zůstává Kámen světla neviditelný.

Pocítil jsem strašlivou bezmoc – stát tak blízko u Kamene světla, téměř cítit jeho zářivou přítomnost, elektrizující ovzduší jako před bouřkou, a nedokázat ho vidět.

Daj, jenž nás pozoroval z druhého konce síně, si musel myslet, že jsme se zbláznili, protože on neviděl síni zářivé víření Timpuma. A byl tak první z nás, kdo spatřil něco jiného.

„Vale – támhle!“ vykřikl náhle, ukazuje přes rituální prostor k západní bráně. „Přicházejí!“

A právě když jsem se na ta železná vrata také podíval, rozletěla se dokořán a do síně vtrhla spousta strážných v krunýřích a žlutých uniformách s vyšitými červenými draky. V rukou svírali meče a halapartny, jiní měli vrhací kopí. Jejich kapitáni je sešikovali do čtyř řad, po dvou po obou stranách vrat. Téměř bezmyšlenkovitě jsem je rychle spočítal: v každé řadě jich bylo zhruba pětadvacet.

„Tak,“ zamumlal Kane. Ve stejném okamžiku se dveře, jimiž jsme sem přišli z Morjinovy soukromé komnaty, za námi dunivě zabouchly. „Čtyři proti stovce – tak.“

Bez dalšího pobízení se Maram rozběhl k východní bráně a zalomcoval s ní, ale byla zamčená.

„Jsme v pasti!“ vykřikl. „Teď jsme opravdu v pasti!“

Měl bohužel pravdu. Když se k nám Maram spěšně znovu připojil a zaujali jsme postavení zády ke sloupům, postřehli jsme otevřenou bránou nějaký pohyb. A pak jí prošel muž oděný ve zlaté tunice s vyšitým červeným drakem, lemované černou kožešinou. Byl vysoký a nesl se s neotřesitelnou velitelskou autoritou. Nakrátko ostříhané vlasy mu zářily jako zlato a rysy jeho tváře se zdály až příliš dokonalé. I oči měl zlaté. Protože to byl, samozřejmě, Morjin Krásný – Pán lží a Veliká bestie, který za mnou často přicházel v mých nejhorších nočních můrách.

„Ach, můj příteli,“ řekl mi Maram, když jsme se tiskli zády ke sloupům a připravovali se na poslední boj. „Tohle je konec – skutečný konec.“

Morjin se zastavil a pokynul svým strážím. Nato se zahleděl přes místnost přímo na mě – a na Kanea, Marama, Liljanu a Daje, a v děsivě krásných očích měl naprostý triumf. A pak se mu, beze slova, tvář zkřivila v masku nenávisti, a on i jeho strážní vykročili směrem k nám.

20

Morjin ponechal polovinu svých mužů střežit otevřenou bránu a dalších padesát sešikoval okolo rituálního prostoru naproti nám. Předpokládal jsem, že na nás se svými strážemi prostě zaútočí, jakmile se dostanou dost blízko, ale zdálo se, že má jiný plán.

M

M

„Zpátky ke stěně!“ zasyčel na mě Maram.

Váhal jsem ustoupit od linie sloupů, protože bychom se tam ocitli v pasti bez jakéhokoli manévrovacího prostoru. A zdálo se, že Morjin také váhá nás donutit k takovému ústupu. Stál uprostřed kruhového prostoru a upřeně si nás prohlížel přes nějakých sedmdesát stop holé kamenné podlahy, které nás dělily. I jeho stráže se tam zastavily.

„Ne, zůstaneme tady,“ zašeptal jsem Maramovi. „Zjistíme, na co čeká.“

O chvíli později vstoupilo bránou šest mužů v červených hábitech a připojilo se k Morjinovi. Byli různého věku, výšky i barvy, ale všichni měli výraz hladových vlků.

„Červení kněží!“ zavrčel Kane. „Ať jsou proklety jejich oči!“

V tom okamžiku jsem pocítil náhlý nápor zoufalství, protože do síně vstoupili muži, jichž jsem se bál ještě víc než těchto pijáků krve. Bylo jich třináct a všichni měli šedé pláště s kápěmi. Tváře měli šedé jako hnijící maso a jejich oči – to málo, co jsme z nich mohli zahlédnout – byly bez života jako studený, šedý mramor. Nebylo v nich nic, vyjma hladové touhy vypít naše životy a naše duše.

„Ach ne!“ zakvílel tiše Maram a otřásl se. „Kamenné tváře!“

Liljana držela jednu ruku ochranitelsky kolem Daje, zatímco ve druhé svírala svůj gelstei, sledujíc, jak třináct Šedých zaujímá místo uvnitř kruhu poblíž Morjina. „Jsou to oni,“ řekla. „Je skoro jisté, že právě oni nás objevili.“

Když to Maram uslyšel, zašeptal: „Pak jsou možná naši přátelé dosud v bezpečí. Snad najdou způsob, jak –“

„Drž hubu!“ osopil se na něho Kane. „A hlídej si své myšlenky!“

Vůdce Šedých, vysoký muž s výrazem nelítostného pohrdání vepsaným do kamenné tváře, na mě upřel studený pohled. Strašlivý strach mě pojednou připíchl zády ke sloupu, jako by mi tělem proniklo tucet ledových kopí.

Liljana si však ihned přitiskla k hlavě svou malou figurku a pustila se s jeho myslí a myslí celé jeho čety do boje, a ta kopí náhle zmizela a já jsem ucítil, jak se mi do zkřehlých údů vrací nový život.

„Liljano,“ otočil jsem se na ni. „Dokážete je zadržet?“

Liljana Šedým vzdorně čelila, bojujíc moudrýma, odhodlanýma očima s jejich pohledy vysávajícími duši. Po tváři jí stékal pot, když vydechla: „Myslím, že ano… na chvíli.“

Veliká byla moc jejího modrého gelstei, a mocná byla mysl Liljany Ašvaran. Pocítil jsem příliv naděje, ale ne pro nás: mohl jsem se jen modlit, aby Atara a ostatní zjistili, že jsme byli dopadeni, a aby jim Liljanina odvaha poskytla dost času, aby mohli z Argatthy uprchnout.

A pak, jako kdyby dokázal číst v mé mysli, se Morjin otočil ke stále ještě otevřené bráně a jeho krásnou tvář znetvořil vítězný úšklebek. Myslel jsem, že mi pukne srdce, když jsem viděl, jak dva strážní dovlekli do trůnní síně Ataru v řetězech, a dva další Mistra Juwaina. A pak pět mužů, tahajících za dlouhé řetězy, jako by vedli vzteklého psa, vtáhlo do místnosti zuřivě se vzpouzejícího Ymirua. Dalších pět mužů drželo řetězy omotané mu kolem zápěstí, krku a pasu. Černý hábit z něho strhali, a jeho bílou srst tak zbarvila krev v místech, kde se mu pouta zařízla do masa. Deset robustních mužů muselo vynaložit veškerou svou sílu, aby ho ovládli a dovlekli ke kruhu, kde stál Morjin se svými kněžími, strážemi a Šedými.

Když jsem viděl, jak hrubě stráže nakládají s Atarou, zvedl jsem Alkaladur a vykročil kupředu. Čepel mého meče vyzařovala mou nenávist. A pak Morjin, upíraje oči s obavami na můj zářivý meč, konečně promluvil. Jeho slova zazněla síní jako ocel: „Jestli se přiblížíš, Valašu Elahade, bude zabita.“

Viděl jsem, že Červení kněží, jež se hemžili kolem Atary, mají na opascích drahokamy zdobené nože. A Šedí, samozřejmě, měli své nože vytažené: šedé ocelové dýky, ostré jako smrt. Strážní, sešikovaní kolem kruhu, drželi meče, halapartny a kopí namířené na mě a na Kanea.

„Přivažte ji!“ nařídil Morjin strážím. Pak pohled jeho zlatých očí sklouzl na Mistra Juwaina a zuřícího Ymirua. „Je taky!“

Stráže přiskočily a připevnily řetězy našich přátel k železným kruhům zapuštěným do stojících kamenů. Řetězy poutající jim ruce byly napjaty s takovou krutostí, že se naši přátelé mohli sotva pohnout.

Můj strach o Ataru – a o Mistra Juwaina, Ymirua a o nás o všechny – téměř přikoval ke sloupu i mě. Mohl jsem jen bezmocně hledět do Atařiných jasných modrých očí, zatímco jsem svíral meč a čekal, až Morjin promluví.

Zdálo se, že Pán lží je hluboce zamyšlen. Pomalu obcházel kruh. Nařídil, aby Ymiruův kyj, Atařin luk a šípy a klíč od Dajových pout položili na zem mimo jejich dosah, stejně jako i varistei Mistra Juwaina, Ymiruův purpurový gelstei a Atařinu křišťálovou kouli. Morjin se u nich zastavil a podržel nad nimi ruce, jako by do sebe nasával jejich moc. Pohlédl na velký, železem okovaný Ymiruův kyj a přezíravě do něj strčil botou. Sklonil se, aby z Atařina toulce vytáhl jeden z opeřených šípů a podíval se na jeho ostrý ocelový hrot. Pak, jako by si vzpomněl na jiné doby, kdy zde přijímal svůj dvůr, shlédl na tmavé rytiny na podlaze. Náhle jsem si ostře uvědomil to, co jsem předtím vnímal jen okrajově: že v dlažbě rituálního prostoru je vyryt veliký, stočený drak. Jeho hlava tvořila střed kruhu a tlama byla otevřená, jako by chtěla polykat krev, jež musela stékat žlábky v tmavém kameni.

„No dobře,“ řekl, když se zavřely dveře, „můžeme začít.“

Jeho hlas, jak jsem si pamatoval ze svých nočních můr, byl jasný a silný jako zvonění stříbrného zvonu. Ale teď, když jsme se konečně setkali tváří v tvář, tady v jeho obrovité síni, se zdálo, že ho veškerá touha mě okouzlit nebo přesvědčit přešla. Úsměv měl studený a plný záště, stejně málo svůdný jako pohled hada, a choval se rázně a krutě, jako by chtěl vyměřit spravedlnost železnou rukou.

„Zůstaň, kde jsi, Valari!“ přikázal mi náhle. „Budu s tebou mluvit, ale nemám náladu křičet!“

Nařídil dvaceti strážným a svým Červeným kněžím, aby se k nám pomalu přiblížili. Zastavili se asi čtyřicet stop od nás, deset z nich po každé straně. Pochopil jsem, že ode mě Morjin něco chce.

„Tak,“ zamumlal Kane, „tak.“

Cítil jsem, jak se Kaneovo mohutné tělo napjalo jako tělo tygra před skokem. Jeho černé oči sršely na Morjina oheň, zatímco propočítával počty a vzdálenosti. Dokázal se ovládnout jen proto, že bylo zcela zřejmé, že by se Morjin stihl stáhnout do krytu v kruhu dřív, než by se k němu Kane dokázal dostat.

Morjin pokývl na nejdivočeji vyhlížejícího ze svých kněží, muže s černou kůží Uskudarce a temnýma hladovýma očima prokletých. „Nu, lorde Salmaliku,“ pronesl, „je to tak, jak jsem předpověděl. Nepřítel poslal asasiny, aby mě zavraždili.“

Ukázal dlouhým elegantním prstem na Ymirua a řekl: „Je zřejmé, že je sem zavedl tento Ymaniš. Nepochybně z důvodu pomsty, protože je stále přesvědčen o falešném nároku svého lidu. Vidíš, co může vzejít z udržované hořkosti pradávných lží?“

„To ty tady lžeš!“ zahřměl Ymiru a zacloumal svými řetězy. „Argattha je náš domov!“

Morjin kývl na strážného, a ten udeřil okovanou patkou kopí Ymirua do tváře, zlomil mu zub a zkrvavil rty. Ymiru pomalu potřásl hlavou, zatímco Morjin pokračoval: „Tvoji lidé dostali spoustu dobrého zlata za práci, kterou tu udělali. A odvedli dobrou práci, to je pravda, i když jsme mnoho věcí museli zdokonalit.“

Ymiru se podíval na draka na podlaze a pak zvedl pohled k dračímu trůnu. Nakonec se podíval na samotného Červeného draka a řekl: „Zabrali jste svaté místo a přeměnili je v něco strašného.“

Morjin znovu pokynul svým strážím. Tentokrát voják bodl hrotem svého kopí a způsobil Ymiruovi krvácející ránu v bílé srsti na boku.

„To se stává asasinům!“ zvolal Morjin.

Nyní upřel zlaté oči na Mistra Juwaina. „Po celé věky se nám Bratrstva stavěla na odpor. A nyní Veliké Bílé Bratrstvo posílá jednoho ze svých mistrů – dokonce mistra léčitele – ne léčit, nýbrž zabít tělo i duši.“

Mistr Juwain jeho pohledu čelil beze strachu. Otevřel ústa, jako by chtěl jeho lži oponovat, ale pak, vědom si zakrvácené špice kopí Morjinova strážného, usoudil, že nemá valný smysl s Pánem lží diskutovat.

„Jestli se ho dotkne,“ procedil mezi zuby Maram, dívaje se na Mistra Juwaina, „tak ho…“

Náhle se odmlčel, když pohlédl na červený krystal v ruce. Puklý ohnivý kámen byl nyní zcela k ničemu a nedokázal vyprodukovat ani záblesk světla.

Nyní Morjin ukázal na Ataru šípem, který stále držel v ruce. „Princezna Atara Ars Narmada,“ zvolal, „dcera uzurpátora říše, která stále patří nám! Manslayerka, která si představovala mou smrt pod svými asasinskými šípy! Nu, věštkyně, jakou budoucnost vidíš teď?“

I mě by zajímalo, co Atara vidí; upírala pohled na rytiny padlých Galadinů na stěnách, a oči měla plné hrůzy.

Vybavil jsem si poslední část proroctví Ayondely Kirriland, že drak bude zabit. Nu, dračice jménem Angraboda byla zabita, ale Morjin se musel obávat, že to proroctví ve skutečnosti mluvilo o něm. Přemítal jsem, jestli si opravdu mohl myslet, že jsme asasinové? Bylo možné, že neznal skutečný důvod, proč jsme vstoupili do Argatthy?

Pak se ho dozvědět nesmí, pomyslel jsem si. Za žádnou cenu.

Morjin se odvrátil od Atary k nám. Ukázal na Daje a řekl hořce: „No, mladý Dajariane, byl jsem k tobě milosrdný, ale tentokrát tě čeká kříž.“

Daj se stáhl za Liljanu, která stále vedla neviditelný boj s Šedými. Začal se třást a oči mu vystrašeně klouzaly po místnosti.

„A princ Maram Maršayk,“ řekl Morjin, dívaje se na mého nejlepšího přítele. „Proč ses ty připojil k tomuto spiknutí, je mi záhadou.“

„Ach, pro mě taky,“ zamumlal Maram. Měl sto chutí utéct, ale statečně zůstal stát.

„A Liljana Ašvaran,“ řekl Morjin, když si všiml jejího upřeného pohledu na vůdce Šedých. „Aspoň tvé motivy jsou zřejmější, čarodějnice.“

Podíval se výhružně na šedé, kteří se pokoušeli bojovat s její myslí.

„Nech ji na pokoji!“ vykřikl jsem. „Je to jen ubohá vdova!“

Morjin se na mě pojednou usmál a řekl: „Tak tohle sis o ní myslel? Ona je Materix Maitriche Telu. Samotná vládnoucí čarodějnice.“

Liljana dále upírala svůj pohled na Šedé, ale v jejích očích se zablesklo pýchou, a já jsem podle toho poznal, že v tomto případě měl Morjin pravdu.

„No, čarodějnice, držela jsi to v tajnosti i před svými komplici?“

Z výrazu Kaneovy tváře jsem poznal, že on možná Liljanino pravé postavení znal. Možná je znala i Atara. Ale Marama, Mistra Juwaina a Ymirua tato novina zcela ohromila – stejně jako mě.

Morjin kývl na kněze jménem Salmalik a řekl: „Maitriche Telu, chápeš? Travičky a asasinové, všichni. Kdyby nebylo takových mužů, jako jsi ty, už dávno by si provraždily cestu k vládě nad celou Eou.“

Lord Salmalik se při této pochvale nadmul pýchou. Ale Morjin nevyhradil své lichocení pouze jemu. Prošel mezi svými kněžími a vojáky, tu se usmál na některého starého kněze, jako by mu vzdával díky za dlouhé služby, tu položil ruku na rameno mladému vojákovi, aby vyjádřil svou vděčnost, že pro něho voják riskuje svůj život. Pochopil jsem, že Pán lží je veliký svůdce, který ukazuje své přednosti a hraje na tužby a přání svých lidí s veškerou virtuozitou kouzelníka.

Na Morjinův pokyn náhle vůdce Šedých svůj pohled od Liljany odvrátil. A ona se otočila ke mně a řekla: „Jsem Materix Maitriche Telu. Snad jsem ti to měla říct – omlouvám se, Vale.“

Pomyslel jsem si, že mi Liljana poskytla dost náznaků, že by tomu tak mohlo být. Proč jsem to nepochopil?

„A zabíjely jsme,“ pokračovala, „ale jen když jsme musely.“

Můj úžas se jen prohloubil. Říkalo se, že řád Maitriche Telu měl tajné svatyně a kapitulní domy skoro ve všech zemích. Takže jestli byl Morjin mocnější než kterýkoli král, dokonce i král Kiritan, pak byla Liljana nejmocnější ženou v Ee.

„Ale Morjin lže,“ řekla mi, „když říká, že toužíme po vládě. My chceme v Ee obnovit prastarý řád.“

„Měla by sis dát pozor na to, koho nazýváš lhářem, stará čarodějnice,“ osopil se na ni Morjin. Ukázal na další želený kruh po straně stojícího kamene, k němuž byla připoutána Atara. „Máš zlovolný jazyk, a já bych ti ho mohl dát vytrhnout.“

Liljana ukázala svou figurkou na Šedé a řekla: „Samozřejmě – to je jediný způsob, jak bys mě mohl umlčet.“

Morjin se ohlédl na vůdce Šedých. Zdálo se, že mezi nimi sem a tam proběhlo cosi nevysloveného. A pak, jako by tuto bezhlasou výměnu názorů vysvětloval Červeným kněžím a vojákům, mu Morjin řekl: „Už brzy budeš mít modrý gelstei této čarodějnice. I černý kámen, který byl ukraden tvému bratrovi.“

Teď Morjin pohlédl na Kanea, a jejich oči se do sebe zaklesly jako do ruda rozpálené železné kroužky vykovávaného řetězu. Do místnosti vytryskly emoce tak divoké a hluboké jako roztavená láva v kráteru sopky. Nedokázal bych říct, čí nenávist byla větší, zdali Morjinova nebo Kaneova.

„Ty,“ řekl mu Morjin. „Ty ses odvážil sem znovu přijít.“

„Tak, odvážil.“

„Jak si to teď říkáš – ‚Kane‘?“

„Jak si ty teď říkáš – Král králů? Ha!“

Morjin se zastavil před svými kněžími a vyštěkl na Kanea: „Tobě jsem měl dát vytrhnout jazyk už dávno!“

„Myslíš, že by nevyrostl znovu v ústech tisíců dalších, aby řekl pravdu o tom, kdo doopravdy jsi?“

„Dej si pozor na to, co říkáš!“

„Tak, můžu si říkat, co chci.“

„Prozatím.“ Morjinova tvář zrudla vztekem. Ukázal na železné kruhy trčící z kmene, u něhož byl připoután Ymiru, a řekl: „Až budeš připoután tam, kdo tě osvobodí?“

„Zeptej se na to,“ odpověděl Kane, ukazuje mečem na Morjina, „až mě tam připoutáš.“

Morjin pohlédl na Kanea tak zuřivě, až se zdálo, že mu oči zrudly návalem krve. „Dej mi ten kámen,“ zavrčel.

Kane vzal do ruky černý kámen, který kdysi za měsíčné noci v Alonii vyřízl z čela Šedého, a pak zavrčel: „Vezmi mi ho!“

Má stará podezření, pokud šlo o Kanea, se vrátila. Snad tisíckrát jsem o jeho nenávisti k Morjinovi přemýšlel. Nyní se zdálo, že se poznali už kdysi dávno.

Morjin postřehl můj pohled na Kanea, a obrátil svou hněvivou pozornost na mě. „Přijal jsi do své bandy šílence, Valari,“ řekl.

„Nemluv tak,“ odsekl jsem, „o mých přátelích.“

„Kane, tvůj přítel?“ ušklíbl se Morjin. Ukázal na Alkaladur lesknoucí se po mém boku. „Není tvým přítelem o nic víc než tvůj meč.“

Podle bušení jeho srdce jsem poznal, že se této zářivé čepele bojí stejně jako smrti. Zdálo se, že sotva dokáže snést pohled na ni.

„Alkaladur,“ řekl tiše. „Jak jsi ho našel?“

„Byl mi darován,“ odpověděl jsem.

Cítil jsem, že sama zářivá existence tohoto meče mu připomněla temné okamžiky za dávno minulých temných věků a vyvolala vidiny toho, co má teprve přijít. Věděl jsem, stejně jako on, že bylo předpovězeno, že mu tento meč přinese smrt.

„Vydej mi ten meč, Valari!“ vykřikl náhle. „Okamžitě mi ho vydej!“

Tento náhlý rozkaz, který se mu vydral z hrdla jako zahřmění, mi otřásl každičkým nervem v těle. Pohled jeho zlatých očí mě oslepoval; strašlivá síla jeho vůle mi pronikala do morku kostí a málem zlomila moji vůli si meč ponechat.

„Vydej mi ho a zachraň se,“ řekl mi. „A zachraň i své přátele.“

Podivil jsem se, k čemu Morjin potřeboval Šedé, pokud dokázal otrávit druhé svou vlastní myslí a zlovůlí? Když jeho oči našly mé, nenávist, která z nich proudila, mě dusila jako hořící smůla. Červený drak z masa a krve byl mnohem horší než kterýkoli z mých děsivých snů. Jedině mé rozhodnutí postavit se mu na odpor – posílené ochrannou silou mého meče – mi zabránilo padnout na zem a plazit se mu u nohou.

„Vidíš, jak silný ten Valari je?“ řekl Morjin, obraceje se k vůdci Šedých. Pak pohlédl na Salmalika a ostatní Červené kněze. „A tak tito divoši poslali jednoho ze svých nejsilnějších mužů, aby mě zavraždil.“

Upřeně jsem se na něj díval přes svůj meč namířený na něj. Chtěl jsem ho zavraždit. Jak bych to mohl popřít?

„Spiklenci, zloději a vrazi,“ řekl. „Vnikli do mých komnat. A byli by mě tam zajali a mučili, kdyby se jim jejich plány zdařily.“

To byla samozřejmě lež. Ale jak jsem to mohl popřít, aniž bych prozradil náš skutečný cíl?

Lord Salmalik zachytil Morjinův pohled a řekl: „Mučení, pane?“

Morjin přikývl a promluvil ke všem v síni: „Těchto sedm, s výjimkou toho Ymaniše, cestovalo do Trie, přilákáno Kiritanovou nezákonnou výzvou. Hledali Kámen světla v polovině Ey. Jsem si jist, že nalezli vodítko k tomu, kde byl ukryt.“

Neví to! pomyslel jsem si. On skutečně neví, že je Kámen světla uložen někde v této síni!

„A tato vodítka je přivedla sem,“ pokračoval. „Ke mně. Museli si myslet, že já mám klíč k tomu, aby mi ukradli to, co je po právu moje. A tak přišli, aby ze mě mučením tuto informaci dostali.“

Klidně jsem se na něho díval. A on mi řekl: „Popíráš to, Valari?“

Ne, pomyslel jsem si, to bych nemohl. Ale nemohl jsem takovou lež ani potvrdit. Zahalil jsem se tedy do pláště mlčení.

„Vidíš, jak pyšný ten Valari je?“ řekl Morjin Salmalikovi. „Pyšný a marnivý – to je prokletí jeho rodu. Telemeš, Arameš, Elemeš. Všichni vrazi. Kolik lidí kvůli nim zemřelo ve válkách? Protože oni, ve svých srdcích divoši, stavěli svou slávu nade všechno ostatní. Prohlašují o sobě, že jsou nástupci Elahada! Toho Elahada, o kterém Valariové tvrdí, že přinesl na Eu Kámen světla. Toho Elahada, vraha svého vlastního –“

„Elahad přinesl na Eu Kámen světla!“ vykřikl jsem. „Valariové byli jeho strážci!“

„Buď zticha, když mluvím!“ rozkřikl se na mě Morjin. Otočil se ke svým strážím stojícím v přísném pozoru. „Vidíte, jak tento Valari překrucuje toto falešné tvrzení o střežení Kamene světla, aby si vytvořil omluvu pro to, že vpadl do mého domova s úmyslem mě mučit? Existuje nějaká drzost, které se tito lidé nedopustí?“

„Lžeš!“ řekl jsem mu.

Morjin mé provrtal pohledem a zhluboka se nadechl. Nyní se veškerá jeho nenávist obrátila proti mně.

„Podívejte se na Valariho, který tady stojí!“ řekl svým kněžím. „Tak velikého ve své aroganci! Ten dlouhý meč. Ty černé oči – kdo kdy viděl takové oči jinde než u démonů v nočních můrách? Už mnozí říkali, že Valariové podepsali smlouvu s démony. Ale já říkám, že oni sami jsou démoni – ďáblové z pekla. Oni jsou ten mor, který sužuje svět; jsou rána dýkou do zad veškeré humanitě; zkáza všeho, co je dobré a pravdivé. Mají to v krvi, jako jed. Toto zlo se táhne zpátky až k počátku času. Ale bude ukončeno, protijedem ohně a oceli. Nepředpověděl jsem, že jestli přijde válka, ta poslední válka, jíž se všichni děsíme, pak rasa Valariů zmizí z tváře světa. Tato rasa divochů a válečníků má na svědomí mrtvé ve všech velkých konfliktech v historii Ey. Bylo by příliš žádat, aby dostali nový domov v Červené poušti nebo na stromech, kterých je tu stále dostatek?“

Kdysi dávno, pomyslel jsem si, po bitvě u Taršidu, dal Morjin přibít tisíc Valariů na takové ‚stromy‘. A nyní navrhoval zmasakrování všech Valariů.

„Není tak docela nevýhodné,“ pokračoval, „když se šíří pověsti, že něco podobného máme v plánu. Hrůza může být prospěšná.“

Podivil jsem se, jak mohl Morjin mluvit s takovou vášní a přesvědčením, když přece musel znát absurdnost své lži. Při pohledu na zářící silustrii svého meče mě napadla strašlivá myšlenka. Lidé věří tomu, čemu vidí, že věří ostatní. Morjin už dávno přivedl k dokonalosti své výrazy, intonaci i gesta zaměřená na to, aby své stoupence přiměl uvěřit tomu, že on sám svým vlastním lžím věří. A po staletích tato největší z jeho lží odvedla své zhoubné dílo i na něm: přemohla jeho samotného i jeho smysl pro realitu do té míry, že skutečně sám věřil vlastním lžím.

Jeho vlastní lži ho ovládly, uvažoval jsem. A takto sám sebe změnil v ghula.

Na kratičký okamžik mi ho přišlo líto. Ale záře v jeho zlatých očích mi připomněla, že by každý takový cit využil proti mně. Tak jako teď právě použil svůj dar valardy, aby dále okouzlil a zotročil své lidi.

Znovu na mě ukázal a zahřměl: „Ta arogance Valariů! Kdo jiný by dokázal ukrást Kámen světla a ukrývat ho za svými horami skoro po celý jeden věk? Existuje v celé historii větší zločin než tento?“

Cítil jsem Morjinovu nenávist, bušící do mě jako kladivo přímo z jeho srdce do mého – stejně jako nenávist stráží, Šedých a kněží shromážděných v této síni.

Morjin přistoupil k jednomu ze svých kněží, mladému muži, jehož hezkou tvář hyzdily jizvy, jako by byl pálen žhavým železem. Pomyslel jsem si, že i to mohla být typická krutost Červených kněží. Morjin mu řekl: „Lorde Uilliame, kdyby se takoví zločinci dostali do tvé moci, co by ses s nimi rozhodl udělat?“

Morjinovy oči se setkaly s Uilliamovými. Zdálo se, jako by z nich tryskal relb, který Uilliam zachytil. A tak mladý muž řekl: „Očistil bych je ohněm!“

Morjin vydechl oheň svého souhlasu a vyvolal v mladém muži zuřivou touhu ztrestat jeho nepřátele.

„Ach, ach,“ zaslechl jsem vedle sebe naříkat Marama. Stál u velkého černého pilíře, díval se na Ataru a zakrváceného Ymirua a svíral svůj zničený krystal.

Morjin se nyní obrátil na staršího kněze, jemuž dlouhá úzká tvář a velký zahnutý nos dodávaly vzezření supa. „Lorde Yadome, kdyby se tyto zločince podařilo přesvědčit, aby poskytli informace, které by ti pomohly znovu získat Kámen světla, co bys s ním dělal?“

„Přinesl bych vám ho, sire.“

„Ale co kdybych byl unesen, mučen a vězněn?“

Lord Yadom jasně pochopil, že ho Morjin zkouší. A tak řekl: „Pak bych čekal na vaše osvobození.“

„Co kdybys čekal třicet let?“

„Kallimun čekal stokrát tak dlouho na vaše vysvobození z Damoomu.“

„Ano, ale tenkrát jste neměli Kámen světla. Ty bys ho nepoužil k osvobození svého vlastního krále?“

„Já bych chtěl, sire,“ prohlásil Yadom se zjevnou oddaností a upřímností. „Ale Kámen světla se tímto způsobem použít nedá.“

Morjin na něho chvíli upřeně hleděl, a pak zvolal na celou síň: „Moudrý Yadom! Je někdo moudřejší než tento první z mých kněží?“

Když to říkal, zdálo se, že se mu zlaté oči rozpínají jako slunce. A Yadom se nadýmal samolibou pýchou, jako květina přeplněná nektarem. Morjinova důvěra Yadoma natolik potěšila, že se celý roztřásl.

A tak to pokračovalo dál. Morjin přecházel síní, tu položil otázku některému ze svých vojáků, tu kývl na pozdrav některému z Šedých nebo ze svých kněží, hraje to na své lidi prohnanými zchytralými slovy, která mu tak snadno splývala z jazyka, dlouhými oduševnělými pohledy, utkanými vlákny, sliby a podvody. Jednomu muži polichotil, jiného vyděsil; jeho zlovolnost se otvírala jako černý nůž a uvolňovala jejich zvířecí zuřivost a divokost. Bylo mi odporné, jak Morjin zneužil dar, který jsme oba dostali do vínku: on používal lidi jako nástroje, hrál na struny jejich srdcí jako zvrácený minstrel, který mění hudbu v to největší zlo.

Pak Morjin kývl na jednoho ze strážných, a ten přinesl do rituálního kruhu ohřívadlo naplněné žhavým uhlím a postavil ho před Ataru, Ymirua a Mistra Juwaina. Pak vsunul do žhnoucího uhlí kleště a tři dlouhé špičaté kusy železa, aby se patřičně rozžhavily.

„Kámen světla bude brzy znovu nalezen,“ vykřikl Morjin. „Nepředpověděl jsem snad, že nadešel čas, kdy ho bude možno v této síni znovu spatřit? A co bude třeba s tímto pohárem udělat, až se vrátí na své právoplatné místo?“

Jeden z jeho strážných, starý voják s přísnou tváří a podivným hladem v očích, správnou odpověď na tuto otázku znal. A vykřikl: „Čerpat z něho věčný život!“

Nyní se oči všech v síni upřely na Morjina. Jeho muži na něj hleděli s téměř elektrizujícím očekáváním.

„Věčný život!“ vykřikl náhle Morjin. „To je dar, který Kámen světla může lidem poskytnout, a jeho pravý účel. Ale je to dar pro každého? Dokáže zvíře ocenit flétnu nebo knihu, když se mu dostane do tlap? Ne, a stejně tak jen vyvolení přijmou skutečné zlato Kamene světla a poznají nesmrtelnost.“

Zatímco Kane upíral na Morjina vzdorný pohled, já jsem náhle pochopil mocnou sílu, která lidi nutí hledat Kámen světla pro sebe: že jim totiž poskytuje iluzi, že mají moc nad smrtí.

Ale strach ze smrti, pomyslel jsem si, vede k nenávisti k životu.

S těmito několika slovy, zašeptanými ve svém nitru, jsem pochopil, že jsem odsoudil sám sebe k tomu, aby se ty dveře, jichž jsem se nejvíc obával, přede mnou otevřely dokořán. Protože Morjin, se vší svou marnivostí a nenávistí, byl jako zrcadlo vracející mi odraz, který jsem nechtěl vidět.

„A kdo jsou ti vyvolení?“ pokračoval Morjin. Pokynul vážně směrem k lordu Uilliamovi a lordu Yadomovi. „Jsou to kněží, kteří tak věrně sloužili Kallimunovu řádu; jsou to mí strážní a vojáci, kteří pokládali životy za vyšší cíle, a je jen správné, že oni sami získají nesmrtelnost.“

Morjin, čaroděj, který žil tisíce let, stál před svými lidmi jako živoucí ztělesnění toho, že to, co slibuje, je možné.

„A kdo,“ zeptal se tiše, „se stane tím, kdo bude ze zlatého poháru rozlévat tento nektar nesmrtelnosti? Jedině Maitreya. Ale kdo je ten muž? To se pozná jedině tehdy, až se Kámen světla dostane do jeho rukou.“

S těmito slovy napřáhl ruce ke sto dvaceti mužům, kteří s ním do této síně přišli. V očích se jim zračila strašlivá touha po Kameni světla a po všem, co Morjin sliboval, že jim poskytne. A pak došlo k pozoruhodné věci. Jako by z jeho dlaní proudilo samotné světlo, použil valardu, aby se blažeností dotkl každého, kdo se na něho zbožně díval.

„Tak,“ zamumlal vedle mě Kane. Hluboko v hrdle mu zachrčelo nenávistí. „Tak.“

Všichni lidé v sobě měli lásku a touhu po Jediném, protože to byl náš pramen, náš zdroj, zároveň otec, matka i dech nekonečna, v němž existuje naše bytí. A Morjin se lidi pokoušel podvést a zmást, aby tuto lásku obrátili k němu. V jeho úsměvu se odrážel falešný příslib veškeré radosti a štěstí, ale v konečném důsledku by světu přinesl jen zármutek, bolest a smrt.

Teď se obrátil ke mně a řekl: „Složil jsi slib, že budeš hledat Kámen světla. A nyní ho můžeš splnit, když nám pomůžeš ho znovu nalézt. Ty nám musíš pomoci, Valari.“

Sevřel jsem ještě pevněji svůj meč, bojuje s vlnami vábení, jež ke mě vyzařoval. Bylo zvláštní si myslet, že chce víc mou lásku než mou nenávist a strach.

„Vydej mi svůj meč,“ přikázal mi znovu. „Vzdej se.“

„Ne,“ řekl jsem a srdce mi bušilo jako lapenému ptákovi.

„Musíš se vzdát, Valari.“

Zastavil se přede mnou s nataženými prsty, jako by čekal, že mu svůj meč vložím do rukou. Jeho oči mě k tomu vyzývaly. Věděl jsem, že mu jde o kapitulaci mé vůle a o můj obdiv a zbožňování, aby si sám mohl neprávem přisvojit roli Jediného.

„Chceš tedy smrt?“ zeptal se mě. Jeho oči se nyní zdály stejně zlaté jako samotný Kámen světla. „Nebo život?“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, abych se zklidnil. A pak jsem řekl: „Nepřísluší ti, abys mi dával to nebo ono.“

„Ne? To uvidíme.“

Zvedl jsem svůj meč nad hlavu a řekl mu: „Tobě se nikdy nevzdám!“

V očích se mi jasně zračilo mé opovržení k němu a ke všemu, co představoval. I kdybych nedisponoval darem valardy, každý muž v síni musel můj vzdor cítit.

„Buď proklet, Valari!“ zahřměl náhle Morjin a tvář se mu náhle zkřivila vztekem. Když nemohl získat lásku, byl připraven propadnout objetí nenávisti. „Nikdy se nevzdáš, říkáš? No, to taky uvidíme.“

Zahrozil na mě Atařiným šípem, a pak namířil jeho hrot zpátky do kruhu, přímo na Mistra Juwaina. „Co ty víš o Kameni světla?“ zařval.

„Cože?“ zeptal se Mistr Juwain, jako kdyby přesně nerozuměl otázce.

„Neslyšels mě?“ zahulákal Morjin. Vrátil se zpátky do kruhu, doprovázen lordem Uilliamem. Vytáhl z ohřívače jedno z želez a podal je lordu Uilliamovi. „Mistr Juwain má ucpané uši – vyčisti mu je.“

Lord Uilliam se zadíval na červeně zářící špičku železa. Morjin mezitím nařídil strážným, kteří dosud stáli u dveří, aby se připojili k ostatním po obvodu kruhu. Když zaujali vykázaná místa, pohlédl lord Uilliam na Mistra Juwaina, který se potil, kousal si rty a škubal za řetězy poutající ho ke vztyčenému kameni.

„Vraž mu to do ucha!“ rozkázal Morjin.

Ale lord Uilliam stále váhal, a pak řekl: „Ale je to jen nějaký starý člověk!“

„Udělej to!“ zasyčel Morjin.

„Já nemohu, sire.“

Morjin mu vytrhl železo z třesoucí se ruky a ukázal jím na Mistra Juwaina. „Je starý,“ řekl, „ale je to člověk?“

Nevěděl jsem, co tím míní; ani jsem to vědět nechtěl. Maram vedle mě nyní vytasil meč, stejně jako Liljana a Kane. Byl jsem připraven se vrhnout kupředu, abychom si k Mistru Juwainovi prosekali cestu – a také k Ymiruovi a Ataře. Ale byli jsme jen čtyři proti stu.

„Buď silný,“ řekl mi Kane. „Teď musíš být silný, ech?“

Morjin se otočil k lordu Uilliamovi; na okamžik se zdálo, že možná vrazí žhavé železo do něj, protože nesplnil svou povinnost. Ale překvapil mě. Přistoupil k mladému muži, položil mu ruku na rameno a sklonil se, aby mu něco zašeptal do ucha. Na vzdálenost sedmdesáti stop jsem neslyšel, co mu říká, ale předpokládal jsem, že se ho snaží přesvědčit, že Mistr Juwain není ve skutečnosti vůbec člověk, ale nějaký druh zvířete.

„Je to těžké, já vím!“ zvolal Morjin tak, aby ho všichni mohli slyšet. Zdálo se, že z něho soucit prýští jako déšť.

„Sire?“ řekl lord Uilliam, když mu Morjin podal zpátky rozžhavené železo. Pohlédl na Mistra Juwaina.

I já jsem na něj pohlédl. Mistrova tvář, stažená strachem, se zdála ještě ošklivější než obvykle.

„Udělej, co jsem ti přikázal,“ řekl Morjin lordu Uilliamovi. Pak ho provrtal pohledem, vydechuje na něho strašlivý oheň svého hněvu. Lord Uilliam náhle ztuhl, jako by mu žár železné tyče pronikl rukou i celým tělem. Otočil se a přistoupil k Mistru Juwainovi, a zatímco jeden ze strážných přirazil Mistrovu hlavu ke kameni a pevně ji tak držel, Uilliam vtlačil žhnoucí hrot železa do otvoru Mistrova ucha. Ozvalo se zasyčení a ve vzduchu se rozšířil zápach spáleného masa.

Lord Uilliam zavrčel a zaskřípal zuby; tlačil železo stále hlouběji, kroutil jím a páčil, ovládaný svou nenávistí.

„Mistře Juwaine!“ vykřikl Maram a vytryskly mu slzy.

Bolest, která mě pálila v hlavě, byla tak veliká, že jsem se sotva dokázal udržet na nohou. Ale ryzí statečnost, s níž Mistr Juwain mučení čelil, mě naplnila silou, jež mi vibrovala v celém těle. Ani jednou nevykřikl o milost. Celé tělo se mu třáslo bolestí. A ačkoli měl tvář zkřivenou agonií, viděl jsem, že je ve skutečnosti krásná – krásná ušlechtilou vůlí, která překonávala Morjinovu a bránila mu vydat mu svou duši.

„Mistře Juwaine!“ vykřikl Maram znovu. „Mistře Juwaine!“

Skuteční lidé, pomyslel jsem si, dívaje se na Marama, nepotřebují dar valardy, aby trpěli bolestí druhých.

Konečně se železná špice v krvi Mistra Juwaina ochladila. Lord Uilliam od něj odstoupil. Měl bílou tvář a ruka s železem se mu třásla. Sám sotva stál. Morjin k němu přistoupil a objal ho kolem ramen, aby mu pomohl se udržet na nohou.

„Dobrá práce, můj kněže,“ řekl mu. Dotkl se prstem zakrvácené špice železa; pak se toho prstu dotkl jazykem. „Neříkal jsem mnohokrát, že Kallimunovi kněží musí dělat tvrdé věci, a tak se obětovat pro blaho Ey?“

Když se lord Uilliam vzchopil, zahrozil Morjin pěstí na Mistra Juwaina a zařval: „Tohle jsi chtěl? Abys ty, mistr léčitel, způsobil takové onemocnění duši mého kněze?“

Ale nemyslel jsem, že ho Mistr Juwain slyšel, dokonce ani zbývajícím zdravým uchem. Hlava mu klesla na prsa a celá váha jeho těla visela na řetězech, jež ho poutaly.

„Kde je Kámen světla?“ zaječel na něho Morjin. Přistoupil blíž a vrazil Mistru Juwainovi facku. „Co ses o něm dozvěděl?“

Mistr Juwain konečně otevřel oči a zvedl hlavu. Šedé oči mu planuly vzdorem. A řekl Morjinovi: „Jenom to, že od něj nikdy nezískáš to, co si přeješ.“

Morjin mu dal další facku, po níž Mistr Juwain uhodil hlavou o kámen za sebou. Morjin se podíval na velkou červenou díru v jeho uchu a řekl mu: „Poskytl bych ti tu laskavost, že bych nařídil tvou smrt. Ale dokud nevím, kde je Kámen světla, nemohu si dovolit prokazovat takové přehnané milosrdenství.“

Gestem vyzval šest ze svých kněží, aby se shromáždili okolo něj. Začal s nimi tiše hovořit, zatímco třináct Šedých čekalo poblíž a sto strážných lemovalo rituální prostor ocelí svých mečů a kopí. Bylo to mučení a krvavé zločiny, co pojilo toto bratrstvo zla dohromady. Bylo pro ně jen dobře, že své obludné činy skrývali v černé hoře bez oken.

„Vale,“ zašeptal mi Maram, upřeně hledící na stojící kameny. Potil se ještě víc než Mistr Juwain. „Vraž mi svůj meč do srdce – nemyslím, že mám odvahu nalehnout na svůj.“

„Buď silný!“ vyštěkl na něho Kane. „Teď buď silný, povídám!“

Maram zavřel oči. Říkalo se, že Bratrstva učila meditacím, které dokázaly zastavit srdce. Ale zdálo se, že Maram byl příliš zaneprázdněn jinými zájmy, než aby se je naučil.

„Nedokážu to,“ řekl konečně, dívaje se na mě. „Nedokážu sám zemřít.“

„Donuť zemřít je,“ zavrčel Kane a ukázal mečem na Morjina a jeho služebníky.

Nyní Morjin přistoupil k Ataře a zahleděl se na ni, a na mě znovu dolehla hrůza. Atara jeho pohled pevně opětovala očima jasnýma jako diamanty. V jejich zářivých modrých hlubinách jsem rozpoznal strašlivý strach, ale i cosi jiného. Zdálo se, že vidí budoucnost a snaží se vzdát se nevyhnutelnému. Byla to její vůle jako válečnice a ženy naplnit smysl svého života, když byla zrozena v tak divokém světě jako Ea.

„Nikdy se na mě tak nedívej!“ rozzuřil se náhle Morjin. Dal jí levou rukou facku, až se jí otočila hlava, a pak ji znovu udeřil hřbetem ruky. Ona však sebrala veškerou svou odvahu, zvedla pyšně hlavu a dál se na něho směle dívala. Vycítil jsem, že v něm vidí něco, co nemůže vidět nikdo jiný.

„Buď prokleta!“ zavrčel a dal jí další facku, která jí zkrvavila ústa. Pak se prudce otočil ke mně. „A ty buď taky proklet, Valari!“

Odmlčel se, aby popadl dech. Pak vykřikl: „Odlož svůj meč!“

Otočil jsem se, abych zachytil Kaneův pohled, a řekl: „Vrhněme se na ně a ukončeme to.“

Kane se podíval na sto strážných stojících kolem kruhu a řekl: „To by byla naše smrt.“

„S tím už se nedá nic dělat.“

„Ne – ale možná je ještě nějaká naděje.“

„Co tedy?“

Kaneovy oči přelétly po stěnách síně, po velikém trůnu, pilířích a silných železných dveřích. Pak řekl: „To bych taky rád věděl.“

Morjin, vzteky bez sebe, že ho ignorujeme, na mě mávl Atařiným šípem a znovu vykřikl: „Odlož svůj meč a já ušetřím tvou ženu!“

„Ne!“ vykřikla na mě Atara. „Nikdy se nesmíš vzdát!“

„Udělej to!“ zasyčel na mě Morjin. „Okamžitě!“

„Ne!“ řekla znovu Atara. „Ten meč je jeho smrt – nevidíš, jak se ho bojí?“

Morjin odtrhl pohled od mého blýskajícího se meče a podíval se na Ataru. A pak na ni zaječel: „A čeho se bojíš ty, věštkyně? Myslím, že smrti ne. A bolesti sotva. Něčeho horšího. Co vidíš, když se teď díváš do mých očí? Dívej se, jak dlouho to dokážeš, věštkyně – dívej se hluboko.“

Atara se na něj podívala s naprostým opovržením, a pak mu plivla krev z rozbitých rtů přímo do očí.

„Buď prokleta!“ zařval. Otřel si rukávem obličej a zuřivě mrkal. Pak jí zahrozil šípem a vykřikl: „Je to jeden z těch šípů, které jsi vystřelila do očí mého syna?“

Náhle se mi při pohledu na zuřivost v Morjinově tváři sevřelo hrdlo, když jsem si vzpomněl na smrtící přesnost Atařiných šípů v temnotě Vardaloonu.

„Meliadus,“ řekla Atara jasně, aby ji všichni slyšeli, „byl zrůda.“

„BYL TO MŮJ SYN!“

Morjin to zaryčel tak hlasitě, že skála klenutí tři sta stop nad námi zazněla ozvěnou jeho bolesti a hněvu. Náhle napřáhl levou ruku a chytil Ataru za dlouhé plavé vlasy. Přirazil jí hlavu ke kameni a přidržel, a s neuvěřitelnou rychlostí jí vrazil špičatý hrot šípu do levého oka. Trvalo mu jen kratičký okamžik, než ho vytrhl a zabořil jí zakrvácenou ocel přímo do středu pravého oka.

Vrhl jsem se kupředu, abych zabil tolik kněží a stráží, kolik dokážu, a pronikl k Morjinovi, ale Kane po mně náhle zezadu sáhl a ovinul mi paži pevné kolem krku. Maram mě uchopil za pravou ruku a Liljana za levou. Někde za sebou jsem uslyšel Dajovo proklínaní a zděšené fňukání současně.

Morjin se na mě ani nenamáhal pohlédnout. Odhodil zakrvácený šíp na podlahu, a pak, jako dravec, jako rozzuřená kočka, jako démon, jímž skutečně byl, se vrhl na Ataru s veškerou svou zběsilostí a nenávistí. Prskal a syčel, když jí zabořil drápům podobné prsty do tváře. Třásl se a vrčel, škrábal a škubal a zuřivě trhal. Náhle odskočil zpátky a zvedl vytržené Atařiny bulvy tak, aby je všichni viděli. Pak přešel k ohřívadlu a hodil tyto krvavé kousky Atařina těla do hořícího uhlí.

Na dlouhou dobu, zdálo se mi, ztemněl i můj svět, a zalila mě a oslepila strašlivá palčivá bolest. Síní se rozlehl vysoký, strašlivý nářek. Nejdříve jsem si myslel, že tak dává Atara průchod bolesti, kterou jí Morjin způsobil; až pak jsem si uvědomil, že se ten zvuk vydral z hloubi mého nitra. Když se mi konečně pročistil zrak, nebylo to díky matnému svitu světelných kamenů, ale pouze díky nenávisti, jež naplnila mé srdce a hlavu a zcela mě ovládla. Podíval jsem se do kruhu a uviděl třesoucí se a vzlykající Ataru, jíž z prázdných očních důlků stékala krev místo slzí. Morjin jí u lící přidržel pohár a stékající krev do něj zachytil. Další krev – zdálo se, že je jí celý oceán – stékala ve stružkách z Atařiny brady. Padala na zem a tekla tmavými žlábky vytesanými do kamene, mizejíc v otevřené dračí tlamě jako voda zurčící do propadliny.

Kaneova paže připomínala železný límec, svírající mi hrdlo; jeho tělo za mnou bylo jako kamenný sloup, který jsem nedokázal zlomit ani povalit. A jeho dech v mém uchu planul horkým, spalujícím plamenem pomsty: „Proklínám Morjina a celý jeho rod!“

Teď Morjin od Atary o krok ustoupil a prohlížel si její zničený obličej. Napil se z poháru, jenž držel v zakrvácených rukou, a pak ho podal lordu Yadomovi, který se z něj rovněž napil, než ho předal dalšímu knězi.

Atara s velikým úsilím zvedla hlavu a otočila ji tváří k Morjinovi, jako by dokázala ucítit nebo vycítit jeho přítomnost. Srdce jí bušilo opovržením vůči němu. A pak se stala neuvěřitelná věc. Začal jsem Morjina vnímat tak jako ona těsně před svým oslepením. Maska klamu z něj náhle spadla a on tu stál odhalený takový, jaký skutečně byl: už ne krásná tvář a postava, ale spíš strašná a přízračná na pohled. Oči neměl vůbec zlaté, ale chorobně červené, s okrovými skvrnami na duhovce, zatímco bělma byla pokryta popraskanými žilkami. Jeho bledá, povadlá pleť byla zohyzděna stejně. Pod očima měl váčky, a většina jeho zplihlých šedivějících vlasů mu už vypadala. Jeho zchátralý zjev vyzařoval divoký hlad po životě a naprostou absenci lásky.

Pochopil jsem, že ho už nikdy nedokážu vidět jinak. Když se mu jazyk vymrštil ven jako hadí a on si olízl ze rtů krev, pochopil jsem ještě něco jiného: že Ataru neoslepil kvůli Meliadovi, ale proto, že prohlédla závoj jeho nejvzácnějšího klamu a ukázala mu v zrcadle svých očí, jakou odpornou a zlou bytostí se ve skutečnosti stal.

On to ví! uvědomil jsem si náhle. Po celou tu dobu to věděl!

Kdesi pod nánosem všech lží a intrik, jež vytvořil pro sebe i pro ostatní, žil člověk, který si byl velmi dobře vědom špatnosti a nesprávnosti toho, co dělal – a stejně se rozhodl to dělat. A proč? Protože lidé pro něho byli méně než zvířata.

Co je nenávist? Je to černá hlubina, plná ohně žhavějšího než dračí dech. Je to jed, který pálí tisíckrát bolestněji než kirax. Je to černá a hořká žluč, jež se shromažďuje v samém jádru bytí a postupně kypí do varu. Je to bolest bodající v srdci, tlak v hlavě, shromažďování veškeré trýzně a hořkosti světa, a nepřekonatelná touha přimět ostatní trpět stejně jako vy. Je to blesk. Ale ne úder hromu osvícení, ale spíš opak, který mrzačí, pálí a oslepuje. A jeho jméno je valarda.

MORJINE!

Zaútočil jsem na něj darem, který do mě vložili andělé. Jako čistý úder hromu mi ze srdce po čepeli meče vytryskla černá nenávist a zasáhla do srdce jeho. Způsobila, že se zapotácel, zalapal po dechu a užasle na mě pohlédl. Klesl na jedno koleno, lapaje po dechu a svíraje si hruď, zatímco mě zachytil Kane a zabránil mému zhroucení vinou náhlé agonie z toho, co jsem Morjinovi způsobil.

„Och, Valari!“ vyrazil ze sebe těžce Morjin, zatímco bojoval o dech.

Já sám jsem na několik okamžiků přestal dýchat, snad se mi i zastavilo srdce, a téměř jsem zemřel. A pak, když Morjin opět nabyl svou sílu, jsem znovu ucítil nenávist proudící do mých údů a planoucí v mé duši.

„Och, Valari!“ řekl Morjin znovu, když vstal a zadíval se na mě. V bledé, propadlé tváři měl výraz naprostého triumfu. „Toto bylo naposledy, kdy jsi mě přistihl nepřipraveného. Jsi tvrdší, než bych byl věřil, ale je ještě hodně toho, co se musíš naučit. Mám ti to předvést?“

Otočil se k Ataře a zadíval se na ni strašnýma červenýma očima, shromažďuje v sobě bouři nenávisti. Srdce mu bilo ve stejném rytmu s mým.

„Ne!“ vykřikl jsem.

„Tak odhod svůj meč!“

„Ne!“ vykřikl jsem znovu.

„To, co se tvé ženě stane teď,“ řekl, ukazuje na ni, „záleží na tobě.“

„Ne, to není pravda!“

„Uvidíš ji umírat, ale ne dokud ty sám tisíckrát nezemřeš.“ S těmito slovy přistoupil k ohřívadlu a vytáhl rozžhavené kleště.

„Buď proklet!“ zařval jsem na něho.

„Ty buď proklet, Valari, za to, že mě k tomuhle nutíš!“ Shlédl na žhavé železo kleští a zařval: „Vytrhnu jí její ničemný sprostý jazyk a opeču ho na rozžhaveném uhlí. Pošlu malomocné, aby ji znásilnili! Hodím ji krysám a tebe nechám se dívat, jak požírají to, co zbylo z jejího obličeje!“

Třináct Šedých se svýma studenýma očima a dlouhými noži stálo s Morjinem v kruhu smrti a čekalo, co udělá. Šest Kallimunových kněží se dívalo na Ataru bezcitně a beze slitování, stejně jako už museli hledět na mnoho jiných obětí. Sto strážných čekalo s meči, kopími a halapartnami v pohotovosti. Zdálo se, že celý svět čeká, až se pohnu nebo promluvím.

„Nesmíš se vzdát!“ zavolala na mě náhle Atara, hrdě vztyčená, vysoká, statečná a navěky slepá.

„Za chvíli ti vytrhnu jazyk,“ přislíbil jí Morjin. „Ale nejdřív vyzveš Elahada, aby se vzdal.“

Vykročil k ní, a já jsem sevřel pevněji svůj meč. Kdysi předtím, v zemi nočních můr, mi řekl, že valarda je dvousečný meč. On sám mohl nyní svou valardou jen sekat. Ale strašilo ho, že já jsem byl možná ještě stále schopen se otevřít radosti i utrpení ostatních. Protože mě nenáviděl pro laskavost, kterou on sám už dávno ztratil, upadl do chorobné zuřivosti. Cítil jsem, že chce vyzkoušet můj soucit s Atarou. Chtěl ji mučit strašlivě a dlouho. Protože ji nenáviděl, jistě, ale víc proto, že chtěl zcela zlomit mě. Chtěl mě svést, rozdrtit mého ducha a zotročit mě. Chtěl, abych si před ním klekl před očima všech mužů shromážděných v trůnní síni. Toužil po tom téměř stejně jako po samotném Kameni světla.

„Ataro,“ zašeptal jsem.

Co je to nenávist? Je to hradba deset tisíc stop vysoká, obklopující hrad zoufalství. Od chvíle, kdy Morjin Ataru oslepil, jsem tuto hradbu stavěl stále vyšší a vyšší, abych nemusel vědět, co skutečně utrpěla. Ale teď, když se obrátila ke mně tváří s prázdnými krvavými důlky místo očí zdánlivě zbavenou veškeré naděje na to, po čem nejvíc toužila, se tato hradba náhle zhroutila, jako kdyby pod ní pukla sama zem. A já jsem vykřikl v největší trýzni v celém svém životě, protože láska, jež nás s Atarou spojovala, byla tou největší, jakou jsem kdy poznal.

„Zadrž!“ zařval jsem na Morjina. „Vem si mě místo Atary!“

Věděl jsem, že svět je místem bezmezného utrpení, bezmezné bolesti. Nakonec jsem se stal nejslabším z naší společnosti. Dokázal jsem snášet Atařino mučení mnohem hůře než ona sama.

„Tak odhoď meč!“ zavolal na mě Morjin, odvraceje se od Atary.

Setřásl jsem Kanea, který na mě zíral a čekal, co udělám. A já jsem na Morjina vykřikl: „Nejdřív osvoboď Ataru!“

Pohlédl jsem na Mistra Juwaina připoutaného ke svému kameni a na Ymirua škubajícího svou jedinou rukou za řetězy. „Osvoboď i mé přátele! Nech je odejít z Argatthy!“

„Ne,“ odsekl Morjin. „Nejdřív odhoď meč a vstup do našeho kruhu, a pak já udělám to, o co mě žádáš.“

Pohlédl na mě s triumfálním úsměvem.

„Vale, nedělej to!“ zatahala mě za rukáv Liljana. „On lže!“

„Tak, jeho slib má cenu krysího hovna,“ zavrčel Kane.

Zvolal jsem na Morjina: „Jakou máme jistotu, že své slovo dodržíš?“

„Jsem král Ey,“ řekl. „To my potřebujeme jistotu, Valari. Jak uvěřit, že pyšný valarijský rytíř půjde dobrovolně na smrt bez meče v ruce?“

Poznal jsem, že nevěří, že se vzdám svého života za Atařin, zvlášť když to znamenalo nejdříve nekonečné dny strašného mučení. A přece zoufale toužil každým vláknem své bytosti po mé kapitulaci. Bylo strašné se dívat na jeho červené oči, naplněné zběsilou krvežíznivostí.

Jak dokážu udělat to, co musím? ptal jsem se sám sebe.

Kane řekl, že je pro nás možná ještě naděje, a teď jsem pochopil, že měl pravdu. Ale ne naděje pro mě. Mohl bych vyměnit životy svých přátel za svůj. Morjin dal své slovo před svými kněžími a vojáky, a byla šance, že ho možná dodrží.

„Vale!“ zavolala Atara.

Co je láska? Je to teplý, léčivý dech života, který rozpouští ten nejhorší led. Horká bolest radosti v srdci člověka, kterou nelze uhasit. Je to oheň hvězd, který čistě hoří v duši. Je to prostá věc – ta nejprostší věc na světě.

„Ataro,“ zašeptal jsem. Pomyslel jsem si, že její zkrvavená, zmrzačená tvář je to nejkrásnější, co jsem kdy viděl.

Díval jsem se do kruhu, kde byli připoutáni moji přátelé a Atara, a mé zpocené ruce toužily naposledy ucítit diamanty na jílci Alkaladuru. Břicho jsem měl jako na vodě a hruď mi svírala drtivá bolest. Tam na mě čekala smrt. Můj starý nepřítel byl studený, černý a děsivý, představující strašlivou prázdnotu, jež neměla konce. Ale na tom nezáleželo. Při pohledu na Ataru natočenou směrem ke mně, tak plnou lásky, tak plnou světla, jsem pro ni pojednou chtěl umřít. Spalovala mě žhnoucí touha přijmout jakékoli mučení a konečné zničení, jen abych ji udržel naživu v zemi světla.

„No, Valari?“ vykřikl Morjin.

Pohlédl jsem na něho a přikývl. I když byla naděje sotva jedna ku deseti tisícům, že Ataru a mé přátele ušetří, musel jsem to riskovat.

A pak, když jsem se už skláněl, abych položil Alkaladur na temný kámen této rozlehlé tmavé síně v tom nejtemnějším okamžiku svého života, zasvítil náhle Zářivý meč tak intenzivním světlem, že jsem je ucítil i ve svém nitru. Protože já, jako jediný, jsem náhle viděl Kámen světla všude: na podstavcích a ve výklencích skalních stěn, na nedalekém oltáři i na stolech, a dokonce i mezi rudě žhnoucím uhlím v ohřívadle, kam Morjin odhodil Atařiny krvavé očí. Celá trůnní síň planula zářivě zlatým svitem, zakrývajíc přede mnou skutečnou polohu Kamene světla se stejnou jistotou, s jakou mi drápy strachu a nevíry bránily vidět sama sebe.

„Valari!“ zvolal Morjin.

A pak Alkaladur zazářil bíle a stříbrně, mnohem jasněji než kdykoli předtím. Ve vyleštěném zrcadle dokonalé silustrie jsem uviděl, kdo ve skutečnosti jsem: Valašu Elahad, syn Šavašara Elahada, přímého potomka Telemeše a Arameše a všech králů Meše až k vnukům samotného Elahada. Stále ve mně planula duše Valariů – nás, kteří jsme kdysi dávno přinesli na zemi Kámen světla. Valariové, jak jsem si náhle vzpomněl, byli kdysi strážci Kamene světla, a jednoho dne se jimi stanou znovu.

„K čertu s tebou, Valari, okamžitě odhoď meč, nebo vytrhnu tvé ženě jazyk!“

Ale pro koho nebo pro co jsme měli střežit Kámen světla? Ne pro slávu nebo ukončení bolesti. Ne pro nezranitelnost, nesmrtelnost nebo moc. Ne pro vítězství Maitriche Telu nebo Kaneovu pomstu. Ne pro velké krále jako Kiritan, kteří budou dávat své dcery triumfujícím válečníkům, a ani pro moudré královny jako Paní jezera. A určitě ne pro falešné Maitreye jako Morjin, kteří by jím místo dobra způsobili veliké zlo.

Kámen světla je pouze pro jednoho jediného, uvažoval jsem. Pro pravého Maitreyu, o němž se mluvilo ve velikém proroctví, Nositele světla, který vzejde z Ey, aby porazil Pána temnoty a vedl všechny světy do nového věku.

Smyslem mého života bylo získat ten pohár a střežit ho, abych ho mohl předat do Maitreyových rukou; to bylo mé nejhlubší přání i osud.

Co je láska? Je to vyzařování Jediného; je to záře Jitřenky na východní obloze, která volá lidi, aby se probudili.

Zdálo se, že po celý svůj život jsem leštil a brousil meč své duše, zbavoval ho rzi, až jsem dosáhl jeho mimořádné ostrosti. A nyní, prostřednictvím vyšší lásky, jež stojí nad láskou, rukou Jediného, který mi poskytl tuto konečnou milost, jsem toto vybrušování dokončil a ze mě samotného už nic nezbývalo. A přece, paradoxně, zbývalo všechno. A tak se zjevil skutečný meč. Měl nekonečně jemné ostří a neskutečně zářil.

Napřímil jsem se a znovu sevřel Alkaladur. A tím hlubším mečem, který vložil Jediný do mého srdce, jsem konečně zabil velikého draka jménem Ješitnost a Pýcha. Zlo mé vlastní nenávisti mě opustilo. A pak oba meče, ten, který jsem držel v ruce, i ten druhý v mém nitru, zazářily jako slunce. A to světlo bylo tak intenzivní, že se v něm zcela rozplynuly klamné vidiny, jež mě obklopovaly, i ty tisíce Kamenů světla, co jsem viděl předtím. A v tomto osvíceném stavu se mé oči konečně skutečně otevřely a napily se pohledu na skutečný Kámen světla.

Jak se zpívalo v písních, byl to prostý zlatý pohár, který by se mi snadno vešel do dlaně. A jak řekl Sartan Odinan, stále byl v této rozlehlé tmavé síni, kde ho před tisíci lety uložil. A zatímco si Morjin a jeho kněží zakrývali oči před světlem mého meče, podíval jsem se na veliký trůn. A tam, na vršku oka svinutého červeného draka, který trůn rámoval, čekal Kámen světla, celý zlatý a úžasný, jak vždycky byl.

„Valari!“ zavolal na mě Morjin.

Pojednou jsem nějak věděl, že kdybych jen dokázal vzít Kámen světla do rukou, všechno dobře dopadne. Vyrazil jsem z našeho útočiště mezi sloupy a rozběhl se k trůnu. V téže chvíli naplnil síň Morjinův hlas: „Stráže! Pokouší se utéct!“

Sto mužů jeho Dračí gardy, jeho Červení kněží i vražední Šedí, ti všichni čekali na jeho povel k útoku. Ale Morjin, zmatený mou zdánlivou zbabělostí a zároveň si uvědomující, že se děje něco, co zcela nechápe, váhal o sekundu déle, než měl.

A v té chvíli se náhle objevil Plamínek a zamířil z temných hlubin síně jako blesk přímo k rituálnímu kruhu. Ohlédl jsem se v běhu přes rameno a uviděl, že ve víru bílých a fialových jisker dopadl na Morjinovu tvář. Morjin, s očima rozšířenýma úžasem, odhodil kleště a začal zběsile mávat rukama ve snaze Plamínka od sebe odehnat. „Zatraceně, Valari! Co je tohle za trik?“

Doběhnout ke stupňům trůnu mi trvalo pouze několik vteřin. Vyběhl jsem po nich nahoru, nevšímaje si soch padlých Galadinů, jež na mě z obou stran mlčky shlížely. Zastavil jsem se před samotným trůnem a odložil na něj svůj meč. A pak jsem se natáhl a uchopil oběma rukama Kámen světla.

Při jeho dotyku, současně chladném jako tráva a teplém jako Atařiny líce, zmizely Morjinův křik i temná síň jako v odcházejícím snu a zazářil hlubší svět. Zdálo se, že všechno má jen jednu úchvatnou barvu. Pohár přetékal třpytivými kaskádami světla, které mi stékaly po rukou, pažích a všech částech těla. Cítil jsem kůži jeho neuvěřitelnou sladkost. Náhle začal pohár znít čistým tónem jako velký zlatý zvon, a zlatý gelstei, z něhož byl Kámen světla vyroben, pojednou zprůhledněl. Uvnitř vířila celá souhvězdí – všechny hvězdy vesmíru. Jejich světlo bylo neskutečně hluboké; jasnější a krásnější než cokoli, co jsem kdy spatřil. Rozpouštěl jsem se v tomto nekonečném a jasném moři světla jako sůl. A konečně jsem poznal radost, která neničí, a bezedný pokoj a mír, jaké poznal jen ten, kdo se ponořil hluboko do třpytivých vod Jediného.

Když jsem se vrátil na krátký okamžik do trůnní síně, pochopil jsem, proč dotyk Kamene světla nakonec zabil Sartana Odinana. Protože zlatý gelstei, dalek toho, aby mi léčil rány, zesiloval takřka neomezeně můj dar valardy. Uvnitř toho poháru bylo všechno, co bylo kdy stvořeno, a dokud jsem jej držel, byl jsem otevřen vší jeho radosti a bolesti.

Nekonečná bolest, zašeptal jsem. A pak, když jsem v sobě ucítil lesk skutečné substance, z níž jsem byl stvořen, přišlo větší pochopení bolesti: Ale i nekonečná schopnost ji snášet.

A tak jsem konečně pochopil slova, která jsem kdysi četl v Saganom Elu: „Abys mohl pít z utrpení světa, musíš se stát oceánem; abys mohl snést pálení ohně, musíš se stát plamenem.“

Sevřel jsem Kámen světla, a všechen strach mě opustil. A usmál jsem se, když jsem viděl, že držím v ruce jen malý zlatý pohár.

Ostatní to viděli také. Ale jen na okamžik. Když se všichni v síni otočili ke mně, zlato Kamene světla zjasnělo jako diamant a začalo zářit jako slunce. Světlo bylo stále jasnější a jasnější, dokud neproudilo jako hvězdný oheň deseti tisíc sluncí. Oslňovalo duši a na pár okamžiků oslepilo všechny oči v síni, s výjimkou mých.

Zvlášť Morjin byl tímto strašlivým a krásným světlem zasažen. Stál uprostřed černého kruhu na otevřené dračí tlamě a v hrůze lapal po dechu, protože byl náhle slepější než Atara. A pak si s omračujícím otřesem uvědomil, proč jsme ve skutečnosti já a moji přátelé do Argatthy vstoupili. Pochopil, že záře mého meče nepocházela z mé nenávisti, nýbrž z hlubšího souznění, jež bylo jemu už dávno odepřeno. A otevřel ústa a vyrazil strašlivý výkřik, který naplnil celou síň.

VALARIII!

Jeho drsný hlas podobný vytí šíleného psa otřásl kameny sloupů po stranách trůnu. Strašná nenávist z něho šlehala jako oheň z pekelné pece. Nenáviděl mě, a nás všechny, s hořkým černým vztekem za to, že jsme toto před ním utajili. A ještě víc nenáviděl svou vlastní slepotu, která trvala třicet století a trvala stále.

„Stráže!“ zařval. „Zabijte toho Valariho. Zmocněte se Kamene světla!“

Viděl jsem, že vyzařování Kamene světla začíná slábnout a brzy se vrátí k prostému zlatému svitu. Naposledy jsem na něj pohlédl a zasunul si malý zlatý pohár pod drátěnou košili tam, kde bilo mé srdce. A pak jsem zvedl svůj dlouhý zářivý meč, seběhl dolů po stupních trůnu a vrhl se vpřed, do boje, abych ho bránil.

21

Být uvržen do temnoty je nejkrutější z osudů. V Morjinovi náhlá slepota vzbudila hrůzu. Mával rukou před sebou a vykřikoval: „Stráže! Ke mně! Ke mně!“

B

B

Jeho strážní klopýtali kolem jako kroutící se, nevidoucí hmyz, a podařilo se jim nakonec shromáždit se okolo něho a chránit ho divoce mávajícími kopími. Nejednou jimi zasáhli ruku nebo oko svého souseda, a síní se začal rozléhat jejich nářek. Vycítil jsem, že zbývá jen několik málo okamžiků, než se jim zrak vrátí, a rozběhl jsem se proto přímo ke kruhu, kde byli připoutáni Atara, Mistr Juwain a Ymiru.

Tři strážní, slyšící nepochybně dusot mých bot, po mně bodli naslepo svými kopími. Odrazil jsem jejich nemotorné výpady a sťal je, raze si dál cestu mezi zpanikařenými strážnými, dokud jsem nepronikl ke kameni, k němuž byla připoutána Atara. Dvakrát jsem s velikou přesností máchl Alkaladurem; jeho neuvěřitelně ostrá silustria její řetězy hladce přesekla. Objal jsem Ataru paží kolem zad a zavedl ji postupně k Mistru Juwainovi a Ymiruovi, které jsem rovněž osvobodil.

Další čtyři strázní se mi pokusili postavit do cesty – nebo do mě snad ve své slepotě jen narazili. Můj meč vzápětí zrudl jejich krví. Ataru jsem odvedl do té části kruhu, kde ležely naše zbraně a gelstei, a pak jsem tam zavedl i Mistra Juwaina a Ymirua, ještě stále oslepené.

Trvalo mi jen okamžik sebrat Ymiruův veliký válečný kyj a vtisknout mu ho do zbývající ruky. A právě ve chvíli, kdy jej sevřel mohutnými prsty, se mu zrak vrátil.

„Teď tady poteče krev!“ zahřměl ihned poté, zamračeně pohlížeje na nedaleké strážné, zatímco jsem mu vkládal do váčku na opasku jeho fialový krystal. „Teď poznají, co je opravdová hrůza!“

Zatímco Mistr Juwain zvedal svůj zelený gelstei z krví potřísněné podlahy, napřáhl Ymiru svůj kyj a začal s děsivou zuřivostí bušit do Morjinových strážných. Kosti jim pukaly jako vaječné skořápky a do vzduchu odletovaly kusy masa a mozkové tkáně. Další čtyři muži padli jako klackem zabitá kuřata. A příšery vytesané do stěn a sloupů síně – nemluvě o sochách padlých Galadinů – se krutě usmívaly při pohledu na krvavou hrůzu, jež by naplnila strachem i samotný kámen.

A po celou tu dobu Morjin neustále křičel: „Stráže! Ke mně! Ke mně!“

„Mistře Juwaine!“ řekl jsem, zatímco on držel svůj krystal u Atařiny tváře, aby zastavil její krvácení. „Zůstaňte nablízku!“

Přikývl, i když mu ze zničeného ucha stále vytékala krev.

„Ataro,“ řekl jsem, vkládaje jí do ruky její meč. „Zůstaň vedle mě!“

Bál jsem se, že bude příliš slabá, aby se udržela na nohou; nedokázal bych asi uchránit ji a Kámen světla v boji, který se kolem nás rozhoříval. Ale pak jsem užasl, protože vykročila naprosto jistě, aby sebrala svůj luk a šípy, jako by dokázala vycítit, kde na podlaze leží. Přehodila si přes rameno toulec a otočila ke mně hlavu bez očí. „Ne, Vale – zůstaň s ostatními. Já si poradím sama.“

Krutě se usmála a vrhla se do vřavy, bodajíc strážné, kteří se jí pokoušeli postavit do cesty. Když se probojovala ven z kruhu, rozběhla se přímo k Morjinovu trůnu.

Jak je to možné? žasl jsem. Jak je možné, že dokáže vidět bez očí?

Neměl jsem však čas o této záhadě hloubat. Právě když Atara vyběhla po stupních trůnu, vyskočila na jeho sedadlo a vyšplhala na vrcholek hlavy draka, začal se postupně vracet zrak i našim nepřátelům. Několik málo jich bylo tak troufalých a smělých, že zaútočili na mě nebo na Ymirua, a ti rychle zemřeli. Ale brzy nás uvidí všichni a zamíří na nás se svými kopími a halapartnami v koordinovaném útoku, při němž nás nepochybně dostanou.

„Ke mně!“ zaduněl něčí silný hlas jako zařvání lva. „Vale, ke mně!“

Na druhé straně kruhu, směrem ke sloupům a východní bráně síně, se vrátil zrak i Kaneovi. Při pobíjení Morjinových mužů neplýtval časem ani lítostí; pod jeho zkrvaveným mečem jich už leželo nejméně sedm. Nicméně jeho úsilí se nezaměřovalo na kopiníky a halapartníky, ale zdálo se, že se snaží probojovat si cestu k Morjinovi, který stál uprostřed rituálního prostoru obklopen několika kruhy ještě oslepených strážných.

„Vale, pobij nejdříve Šedé, jestli můžeš!“ křikl Kane.

Mezi mnou a Morjinem se shromáždilo třináct Šedých. Tito strašní muži by nás možná byli paralyzovali všechny nebýt rozhněvané Liljany, která spolu s Maramem bojovala vedle Kanea, držíc před sebou svůj modrý gelstei. Téměř jsem cítil jeho souznění s Kamenem světla, čímž získával velikou moc a sílu. Zdálo se, že z něj proudí éterické vyzařování jako z horké modré hvězdy. Liljanin útok na mysli Šedých byl tak prudký a zuřivý, že se chytili za hlavy a bezmocně zavyli. A Kane také zavyl: „Ke mně!“ A pak, s Maramem, který zuřivě bojoval po jeho boku a kryl ho, konečně prorazil kruhem stráží kolem Šedých a pustil se svým mečem do boje s jejich dlouhými noži. Trvalo mu jen pár okamžiků, než je všechny zmasakroval.

Když padl poslední z nich, připojila se Liljana ke Kaneovi, upírajíc oči na Morjina. A Veliká bestie náhle zařvala: „Vypadni mi z mysli, čarodějnice!“

Téměř jsem cítil proud čiré mentální energie, jenž Morjin na Liljanu nasměroval. Na okamžik se zastavila, naprosto paralyzovaná. Bylo to, jako by se svíjela uprostřed všech plamenů pekla. A pak mu odpověděla vlastním strašným ohněm.

Nyní už vidělo mnohem víc Morjinových strážných, a srazili řady, aby svého pána bránili. Kane, Maram a Liljana byli donuceni ustoupit o několik desítek yardů směrem ke trůnu. Ymiru a já s Mistrem Juwainem v závěsu jsme si probojovali cestu po obvodu kruhu a připojili se k nim asi sto stop od trůnu a přibližně stejně daleko od východní řady sloupů. Byla to odkrytá pozice s holou kamennou podlahou všude kolem nás. Za námi se tyčil dračí trůn, na němž nyní stála Atara se svým velikým, dvojitě zakřiveným lukem v ruce, a před námi se pohybovala masa strážných, kryjící Morjina uvnitř kruhu. Pochopil jsem, že dále ustupovat nemůžeme; Morjinovi muži by nás brzy zatlačili do rohu místnosti. A tak jsem zavolal, abychom se zformovali do tvaru pěticípé hvězdy: stanul jsem čelem k Morjinovi s Kaneem po pravici a Ymiruem po levici. Maram a Liljana stáli dále vzadu, a Mistr Juwain tvořil střed hvězdy.

V té chvíli Atara vypustila první ze svých šípů. Prosvištěl vzduchem a zasáhl do tváře vysokého strážného stojícího před Morjinem. „Šedesát jedna!“ vykřikla Atara. Pak zazpívaly v rychlém sledu další tři šípy a nalezly své cíle mezi dalšími strážnými. Byla by zabila i samotného velikého Červeného draka, kdyby se Morjin a jeho kněží nepřikrčili za své živé štíty.

„Ataro!“ zvolal jsem. „Zabij nejdříve kapitány!“

Nechápal jsem, jak Atařiny šípy ty čtyři ocelí obrněné muže nalezly. Potřebovala pouze šest dalších výstřelů, aby je poslala zpátky ke hvězdám. Všude kolem Morjina pršela smrt, a on se ukrýval uprostřed kruhu a vyzařoval z něho do místnosti nahý, živočišný strach.

Byl snad poslední osobou v síni, které se vrátil zrak. Vzápětí poté jeden z jeho kněží ukázal na Ataru, jež stála na vršku jeho trůnu jako anděl smrti, a Morjin vykřikl: „Zabte ji!“

„Kane!“ zvolal jsem. Nezbyl už žádný z Morjinových kapitánů, který by útok proti Ataře vedl. Během několika okamžiků Morjin vypracoval strategii, jež mu mohla přinést vítězství: rozvine asi dvacet ze svých zbývajících sedmdesáti strážných, aby zaútočili na trůn a zabili Ataru. A pak, zbaven vražedného deště jejích šípů, bude moci poslat zbytek svých stráží proti nám. V dobře koordinovaném útoku nás jeho muži brzy obejdou po křídlech a zničí.

„Všichni,“ zvolal jsem, „útočíme!“

Vedl jsem nás přímo proti mužům shromážděným okolo Morjina a jeho kněží. Čtyři strážní proti mně napřáhli svá kopí. Máchl jsem Alkaladurem a přesekl jednou ranou všechna čtyři ratiště; zpětným sekem jsem jednomu z těchto strážných srazil hlavu a dalšímu uťal ruku a otevřel hrudník. Kane po mé pravici zabil rychle zbylé dva a Ymiruův kyj dopadl na hlavu nějakého halapartníka a rozdrtil ji na krvavou kaši.

Několik strážných se nás ze své vlastní iniciativy pokusilo obklíčit. Liljana jednoho z nich bodla do šíje, zatímco Maram se pustil do boje mečem proti meči a kopí dalších dvou. Ucítil jsem velkou sílu, jež v něm proudila. Sekal, bodal a odrážel údery, a po celou tu dobu mručel jako medvěd. Ačkoli jeho gelstei praskl, zdálo se, že přítomnost Kamene světla způsobila, že mu něco z jeho ohně vzplálo v srdci a údech. Náhle se zavrčením zabořil meč do hrudi svého protivníka, a pak se otočil, aby odrazil úder kopím a vrazil meč do oka jeho majitele.

Zabili jsme mnoho nepřátel, ale mnohem víc jich stálo ještě před námi. Kamenné oči Angry Mainyua, shlížející na bitvu, možná zaznamenaly, že proti nám ještě stále stojí strašná přesila. Já jsem však věděl, že ty počty poskytují výhodu nám, protože zde nebojovalo jen šest válečníků proti šedesáti. Kane vedle mě bojoval se silou a zběsilostí deseti mužů, a všechno, co mě naučil, se nyní zúročilo v rychlosti a přesnosti mého meče, který blýskal a sekal, jako bych jich v rukou třímal deset. Po mém boku stál i můj otec a jeho mistr zbraní, Lansar Raašaru, a také Asaru, Karšur, Yarašan a všichni moji bratři. Má matka bojovala spolu se mnou jako lvice, povzbuzovala mě a varovala, chránila mě a vybízela, abych za každou cenu přežil a vrátil se domů k ní. Toho dne se mnou bylo v té síni vlastně celé vojsko Valariů, Iškané s Mešany, Waašané a válečníci z Kaaše, a bylo to, jako bychom sekali deseti tisíci lesknoucími se ocelovými kalamami do duše svého dávného nepřítele.

Panika je v boji strašná věc. Vítězové ji vnášejí do srdcí poražených řinčením oceli o ocel, lvím řevem a žárem svých očí. Šíří se mezi odsouzenými k záhubě jako nákaza: tu křičí válečník děsem a beznadějí, zatímco z těla dalšího tryská na jeho souseda fontána krve; tam někdo mává ve vzduchu halapartnou a kopiník se ukrývá do zdánlivého bezpečí za ostatními kamarády, zatímco mnozí začínají ustupovat a jejich ústup se mění v útěk. Panika se také jako požár v suché trávě šíří od velitele k podřízeným. Pokud na bitevním poli ztratí odvahu král, nemá žádnou naději na vítězství.

Zatímco Ymiruův ocelí okovaný kyj a můj meč pronikaly brněním stráží, jako by byla ušita z plátna, a vzduchem syčely Atařiny šípy a srážely stráže i kněze jako blesky padající z nebes, zachvátil Morjina veliký strach ze smrti. Cítil jsem, jak mu vstupuje do hrudi, a pak se šíří ve vlnách mezi muži nakupenými okolo něho. Po pravdě řečeno, nyní bojovali spíš jako strachem šílená zvířata než jako lidé. Zmateně křičeli a tlačili se kolem Morjina. A v hluku boje náhle zazněl jeho hlas: „Ustoupit! Ustoupit k bráně!“

Veliteli, který nevidí všechny své sily sešikované proti nepříteli, bude bitva připadat jako obrovský, vroucí kotel neznámého. Válečníkovi uvězněnému v krvi a řinčení blýskajících se mečů bitva připadá jako pohyb ohnivým tunelem. Já, který jsem v rukou svíral Zářivý meč, jsem náhle spatřil celý ten zuřivý boj v Morjinově trůnní síni zároveň z perspektivy orla vysoko na obloze i pohledem rytíře bojujícího mečem proti meči – všechno současně. A viděl jsem to s ohromující jasností. Masa mužů přede mnou se posunula o pár yardů k jihozápadu; pochopil jsem, že Morjin má v úmyslu uprchnout spíš dveřmi, jež vedly do jeho soukromých komnat, nežli západní bránou trůnní síně. Jeden z jeho kněží už vyrazil z kruhu, aby tyto dveře běžel otevřít. Ačkoli mi ve výhledu na něj bránili těsně natlačení strážní, uslyšel jsem dupot jeho bot po kamenné podlaze a smrtící zadrnčení Atařiny tětivy. A pak jsem ‚uviděl‘, jak si sevřel hruď, z níž trčel hrot Atařina šípu, a padl na podlahu. Stejně tak jsem si uvědomoval, jak Liljanin meč za mnou proklouzl obranou nějakého strážného, pronikl jeho drátěnou košilí a otevřel mu břicho. Strážný zaječel a jeho vnitřnosti se vyvalily ven. Nedaleko bojoval Maram s nějakým mistrem válečníkem. Řinčení oceli znělo ozvěnou v mé krvi, a Maram bojoval se zběsilostí a uměním, o nichž jsem nevěděl, že je jimi nadán. Ve skutečnosti v této chvíli se svým skvělým mečem a ohněm v srdci bojoval jako valarijský rytíř. Pojednou rychlým bodnutím svého meče muže zabil, a vzápětí se obrátil, aby zkřížil meč s dalším.

V této nejzoufalejší z bitev se nám dostalo pomoci i ze dvou neočekávaných zdrojů. Ve středu hvězdy, jejíž pět cípů jsme tvořili já, Kane, Maram, Liljana a Ymiru, zůstával Mistr Juwain, a jeho zelený gelstei plál a proudil z něho nový život do našich unavených údů a duší. A jak jsme se probojovávali palec po palci ke dveřím vedoucím do Morjinových komnat, vyrazil náhle zpoza jednoho sloupu Daj a hmátl po jednom z odhozených kopí, načež se vydal dál a nemilosrdně dorážel raněné a umírající, porůznu ležící a naříkající na podlaze. Jeden ze strážných se mu rozehnal halapartnou po hlavě. Daj se přikrčil a současně bodl kopím, jež proniklo vojákovi přímo do slabiny. Jeho odvetný úder by byl Dajovi vyrazil mozek z hlavy, kdyby nepřiskočil Ymiru a nevyrazil svým strašným kyjem mozek z hlavy jemu.

„Vale!“ zavolal zprava Kane. „Nenech Morjina utéct!“

Měl jsem to k němu blíž než Kane. Teď už jsem přes masu mužů před sebou tu a tam zachycoval záblesky Morjinovy zlaté tuniky. Stále se krčil, ukrývaje se za svými fanaticky bojujícími vojáky. Když však Atara vystřelila poslední ze svých šípů a její mocný luk oněměl, napřímil se a vytasil svůj meč. Jeho oči se přes deset yardů kamenné dlažby kluzké od krve setkaly s mýma. Prýštila z nich nenávist, a ještě něco dalšího: pokoušel se mě zabít náhlým proudem valardy. Nicméně zářící silustria mého meče mě před jeho smrtícím útokem zaštítila – stejně jako moji přátelé. A když jsem zvedl Alkaladur vysoko nad hlavu, Morjin na něj pohlédl a uviděl svou smrt.

Bojoval jsem se zuřivou snahou ho zabít. Tato snaha ale nevycházela z touhy po pomstě. Jediný způsob, jak střežit Kámen světla, byl zabít mé nepřátele, ne ze strachu, hněvu nebo nenávisti, ale pouze z vědomí nezbytnosti, dokonce i z lásky – nezměrné a strašlivé lásky nad láskou, která zničí takové nakažené bytosti jako Morjin, aby uvolnily cestu novému a většímu životu. Byl jako jedovatý had, který musel být zabit, pokud jsem měl ochránit ostatní. A co víc, byl prasklou nádobou, jež nedokázala udržet světlo, ale pouze temnotu. Žil už příliš dlouho.

Padl na mě ničivý hněv samotného Jediného, a našel svůj výraz v bleskových úderech mého meče. Mávl jsem Alkaladurem a srazil nějakému strážnému hlavu; udělal jsem náhlý výpad a probodl dalšího strážného, i jeho druha, který se tlačil těsně za ním. Jakmile jsem vytrhl meč z jejich těl, zabil jsem ihned další dva. O chviličku později se další strážný pokusil odrazit můj rychlý úder. Můj meč přesekl jeho ocel – a pak mu rozsekl tělo vedví od ramene k pasu. Strážní za ním propadli panice.

Konečně jsem pochopil valarijský ideál neohroženosti, bezchybnosti a jednoty, ne pouze hlavou, ale i neobyčejným tlakem černého jadeitu jílce mého meče v mé dlani, i svým srdcem a celou svou duší.

Neohroženost: Byl jsem zajedno se smrtí, již jsem rozdával, a stejně tak i s divokou radostí života, který do mně proudil. Když jsem viděl, že by kopí strážného mohlo zasáhnout můj krunýř, neuhnul jsem, ale důvěřoval síle jeho ocelových kroužků vykovaných mistry zbrojíři z Meše. Takto jsem získal možnost udeřit na své nepřátele sám – v tom divokém a jemném tanci smrti.

Bezchybnost: Díky milosti do mě vložené nemohlo nic proniknout diamantovou průzračností mého vědomí a vůle naplnit svůj osud. Celá má duše byla v mém meči, a můj meč byl ve mně, a prosekával jsem si tak ocelí a lidskými těly cestu přímo k Morjinovi.

Jednota: Tento zoufalý boj stráží měl svou logiku a systém, které jsem neměl pod kontrolou. Ale stejně jako za bouře na moři, i tady existoval pevný bod, kolem něhož vířily všechny vichry krutosti, a toto klidné místo bylo v mém nitru. Stal jsem se tak součástí systému té bitvy, protékající mezi muži jako voda stékající červenými kanály smrti k velikému červenému drakovi jménem Morjin.

Zatímco Kane a ostatní přátelé bojovali po mém boku a kryli mi záda, probojoval jsem se k Morjinovi ještě blíž. Nyní mezi námi stáli pouze dva robustní strážní, mířící na mě svými kopími. Za nimi jsem spatřil jeho. Čekal, aby do mě mohl vrazit svůj meč. Jeho zuřivé vrčení slibovalo nekonečné utrpení, ale už neměl tu schopnost klamu, aby mě přinutil toto utrpení cítit. A nikdy už ji ani mít nebude. Jeho ohyzdnost mě ohromila. Teď, když jsme byli navzájem tak blízko sebe, jsem poznal, že ve skutečnosti nevoněl po růžích jako v klamných iluzích, které vyvolával. Spíš z něho vycházel chorobný zápach strachu, odpornější než pach rozkládající se krve, zatuchlý a hnilobný jako smrt. Zvedl se mi žaludek, jako by mě někdo udeřil do břicha válečným kladivem. Až do morku kostí jsem pocítil nutkání tuto zvrácenou bytost zničit. Z rituálního kruhu za námi jsem slyšel bublání krve četných umírajících mužů, stékající žlábky do dračí tlamy; znělo to jako vzdálené hřmění z hlubokého nitra samotné hory.

„Morjine!“ vykřikl jsem, když jsem si prosekal cestu přes poslední dva strážné.

A jeho výkřik zazněl síní jako ozvěna mého: „Valari!“

Pak jsme zkřížili meče a já ho zatlačil zpátky mezi strážné nakupené okolo něho. Ostří nějaké halapartny udeřilo z boku do mého krunýře, ale sotva jsem to ucítil. Uhnul jsem hlavou před výpadem kopím, a vzápětí jsem kopiníka zabil.

„Vale!“ rozlehl se síní Atařin hlas, silný a jasný jako zvon. „Nesmíš ho zabít!“

Náhle jsem si vzpomněl na proroctví, kde se pravilo, že Morjinova smrt bude smrtí celé Ey.

„Vale.“

Někteří lidé říkali, že Morjin je nejlepším šermířem v celé Ee. A je možné, že byl. Ale nyní ho zradila jeho nenávist a touha připravit mě o hlavu. Vycítil jsem jeho vražedné úmysly a v poslední chvíli jsem se děsivé ráně jeho meče vyhnul. A pak jsem uviděl svou příležitost. Vrazil jsem přes rameno strážného, který rychle přiskočil, svůj meč do Morjinovy šíje. Byla to strašná rána, smrtelná – ale jeho nezabila.

„Jeho osud je i tvůj,“ zavolala na mě Atara. „Když ho zabiješ, zabiješ sebe!“

„To je mi jedno!“ vykřikl jsem.

Věděl jsem, že to, co říká, je pravda. Stál jsem už teď v temné zemi smrti spolu se všemi muži, které jsem zabil. Kdybych teď zabil Morjina, velikou, nesmrtelnou bytost, s níž jsem byl spojen jedem v mé krvi a temným předivem osudu, nikdy bych už tuto zemi neopustil. Ale místo abych tváří v tvář krvavé ráně v Morjinově šíji zůstal stát, zvedl jsem znovu meč.

„Vale, jestli zabiješ sebe, zabiješ i mě!“

Zdálo se mi, jako by Atařino varování prolomilo skálu hory a zastavilo rotaci země. Náhle jsem pochopil, že ji oslepení přeneslo do zcela nové úrovně vnímání světa. Tak – i když bez očí – byla schopna ‚vidět‘ a střílet své šípy na Morjinovy stráže. Cítil jsem, že vidí věci daleké i blízké v prostoru i času. A teď jako by vystřelila šíp i na mě. Zaváhal jsem, a strážní se postavili tak, aby Morjina přede mnou kryli. Atara na mě neustávala volat, že mě miluje víc než život, a že kdybych zemřel, zemřela by taky.

Její slova mi otevřela srdce. O kolik víc by měla tato krásná, zmučená žena ještě ztratit? Podíval jsem se přes kruh stráží na Morjina, dusícího se svou krví a lapajícího po dechu. Jeho stráže se ho zoufale snažily odtud odnést.

„Ataro,“ zašeptal jsem.

Sklonil jsem meč, vrhnuv výhružný pohled na nedaleké strážné, abych jim vzal chuť se ke mně přibližovat. Věděl jsem, že Morjina zabít nedokážu. Byla to ta nejpodivnější a nejtrpčí hříčka osudu, že ze soucitu k tomu, koho jsem nejvíc miloval, jsem musel Morjinův život ušetřit.

„Zatraceně, Vale!“ zahřměl odněkud zprava Kane. „Necháváš ho uniknout!“

Vyrazil proti skupině vojáků, nyní už značně prořídlé, jež odnášela Morjinovo těžce zraněné tělo do jihozápadního rohu síně. Tam se jednomu z jeho strážných konečně podařilo otevřít dveře do Morjinových komnat. Já jsem však uchopil Kanea za paži a pohlédl do jeho rozběsněných černých oči. Za jeden den jsem už měl toho zabíjení dost.

Vykroutil se mi, aby mohl Morjina pronásledovat. Přeběhl síň, zuřivě stínaje těch několik málo strážných, kteří se ho pokusili zastavit. Rozběhl jsem se za ním. Když jsem ho však dohnal, strážím a zbývajícím kněžím se podařilo vtáhnout Morjina do otevřených dveří. Tucet strážných stál před nimi, čekaje, až na něj přijde řada. Kane se na ně vrhl jako smršť. Bodal, sekal a vyl vztekem, že mu Morjin uniká.

„Nechte ho jít!“ vykřikl jsem. „Pronásledovat ho by byla vaše smrt!“

Ani Kane by si nedokázal probojovat cestu takovou úzkou chodbou bráněnou tolika muži.

„To je mi jedno!“ zahřměl Kane. „Morjin musí zemřít!“

Morjin možná zemře na své strašné zranění, bylo už ale příliš pozdě zasadit mu další ránu. Abych Kaneovi zachránil život, sevřel jsem ho paží, již jsem mu ovinul přes hruď jako železnou šerpu. Rval se se mnou jako rozzuřený tygr. Ale když se mu podařilo se mi vytrhnout, uprchli do chodby poslední vojáci a dveře se nám zabouchly před nosem.

„MORJINEEE!“ zařval Kane jméno svého velikého nepřítele, vrhl se ke dveřím a začal do nich bušit hruškou jílce svého meče. Pak se otočil ke mně. Oči měl podlité krví, a krev mu kapala i z jeho meče.

„Co je to s tebou?“ rozkřikl se na mě, ukazuje na dveře. „Mohli jsme je zabít všechny!“

Z trůnu zazněl Atařin jasný hlas: „Ne – kdybychom je tam pronásledovali, zabili by oni nás.“

„To říkáš ty, věštkyně,“ odsekl Kane.

Obrátil jsem se k trůnu, abych na Ataru pohlédl. Zdálo se ale, že ač předtím viděla natolik dobře, aby v matně osvětlené síni zasahovala svými šípy hrdla nebo oči nepřátel, byla nyní náhle naprosto slepá. Když sestupovala z trůnu, klopýtala a tápala rukama kolem sebe. Rozběhl jsem se k ní, abych jí pomohl. Kane běžel za mnou. A za okamžik se k nám připojili i Maram, Liljana a ostatní.

„Jsme v pasti!“ vykřikl Maram, když se rozhlédl a uviděl zavřené brány trůnní síně. „Zabili jsme sto mužů, a pořád jsme v pasti!“

Stál jsem s rukou kolem Atařiných ramen, abych jí pomohl udržet se na nohou. Spotřebovala téměř beze zbytku své síly, a nyní mi zkrvavenou hlavou těžce spočívala na rameni.

„Tak, necelých sto,“ řekl Kane. Pohlédl na stojící kameny a na pozůstatky masakru, který jsme způsobili, na kaluže krve a rozsekaná těla. „To není dost – nikdy jich nezabijeme dost.“

Ale pro mě těch mrtvých už bylo víc než dost, a pouze sevření diamanty vyloženého jílce Alkaladuru mě uchránilo před tím, abych neklesl k zemi a nepřipojil se k nim.

„Mrzí mě to,“ řekla Atara Kaneovi. Podařilo se jí zvednout hlavu a zorientovat tvář přibližně jeho směrem. „Ale viděla jsem… totiž, poznala jsem, že Val musí zůstat naživu. Vy taky, Kane, i já – my všichni. My všichni musíme žít, abychom střežili Kámen světla pro Maitreyu.“

Po těchto slovech jsem vytáhl Kámen světla zpod krunýře. Připadalo mi, že od té doby, kdy jsem ho tam ukryl, uplynula doba delší než celý můj život. A připadalo mi téměř jako sen, že jsem ho nakonec vůbec našel. Jen teplá tvrdost malého zlatého poháru v mé ruce mě ujišťovala, že je to skutečnost.

„Tak,“ zamumlal Kane. Černé oči mu zazářily jako měsíce, pijíce s téměř neukojitelnou žíznivostí zlaté světlo poháru. „Tak.“

Odtrhl pohled od poháru a otočil se k Ataře. „Morjin a ostatní zabili každého Maitreyu, který se kdy v Ee narodil,“ řekl. „Zabít jeho byla největší naděje, kterou jsme měli, abychom tento pohár mohli vložit do rukou příštího Maitreyi.“

„Naděje,“ řekl Ymiru hořce. Opřel se o svůj zakrvácený kyj, obraceje svou pozornost od zázraku Kamene světla k bronzovým bránám trůnní síně. „Jak dlouho jim potrvá, než přivolají další stráže? Nebo než Červení kněží povolají z první úrovně celou armádu?“

Maram odtrhl oči od Kamene světla a zeptal se mě: „Jsme tedy v pasti?“

„Vede odtud cesta,“ řekla Liljana, upírajíc pohled na Kámen světla. Otřela si meč o tuniku strženou z jednoho ze zabitých vojáků a zastrčila ho do pochvy na opasku. „Tajná chodba, vedoucí z trůnní síně – viděla jsem to v Morjinově mysli.“

„Kde tedy je?“ vykřikl nedočkavě Maram.

„Viděla jsem, že tady je,“ odpověděla mu, „ale ne kde je.“

Shlédl jsem na Daje, který stál těsně za Liljanou, stále svíraje v dětských rukou zakrvácené kopí. „Ty víš, kde je ta chodba?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, lord Morjin o ní nikdy nemluvil,“ řekl. Pak ho opustila jeho dosavadní odvaha, roztřásl se a vzlykl: „Já chci jít domů!“

Liljana ho objala a přitáhla k sobě. Pak řekla Ataře: „A tys viděla dveře do té chodby, má drahá?“

„Ne, já… teď nedokážu vidět nic,“ zamumlala Atara, vrtíc hlavou.

Maram přeběhl ke stěně u dveří do Morjinových komnat a začal hledat spáry, jež by mohly prozradit tajné dveře. Ale stěny rozlehlé trůnní síně byly plné prasklin a vytesaných reliéfu draků a jiných zvířat. Mistr Juwain přistoupil a přiložil Ataře svůj varistei k temeni hlavy. Začalo z něj proudit zářivé zelené světlo jako jarní déšť na mladé listy, jež jí vdechlo nový život. Ale zbavit slepoty ji nedokázalo.

Liljana položila Ataře ruku na rameno a obrátila se na Mistra Juwaina: „Jestli Atara nemůže najít cestu k vidění jiného světa, pak snad dokážete obnovit její zrak v tomto světě.“

„Já?“ řekl Mistr Juwain. „Jak?“

„Tím, že pro ni vypěstujete nové oči.“

Mistr Juwain se podíval na svůj krystal a smutně zavrtěl hlavou. „Jak jsem říkal už předtím, obávám se, že můj gelstei takovou moc nemá.“

„Sám o sobě možná ne. Ale Kámen světla mu tuto moc musí dodat.“

Obrátila se ke Kaneovi a ocitovala mu několik řádků z Písně o Kalkamešovi a Telemešovi:

Vtom kámen zazářil, když zablesklo se,

a tu princ spatřil, oči udivené

ruce držící zlatou mísu v plné kráse

ruce válečníka, opět uzdravené.

„Kalkameš,“ řekla mu, „se Kamene světla dotkl před svým mučením – předtím, než ho Telemeš osvobodil tak, že mu usekl ukřižované ruce. Ale jemu vyrostly nové ruce, že?“

„Tak,“ řekl Kane a oči mu potemněly. „Tvrdí to staré písně.“

„Kalkameš,“ promluvila znovu Liljana, „tuto moc takto získal, nebo ne?“

„Jak bych to já měl vědět?“ zabručel Kane a zavrtěl hlavou.

„Nezískal?“

„Ne,“ odsekl Kane, „mýlíte se – nic nevíte.“

„Vím, co vidím.“

Liljana ukázala na Kaneovu hlavu. Obvaz, který mu přiložil Mistr Juwain na uťaté ucho, se v žáru boje uvolnil a někam spadl. Vytřeštil jsem oči na to, co jsem spatřil. Protože pod Kaneovými bílými vlasy nyní vyrůstalo nové ucho, zatím malé a růžové jako ucho novorozence.

„Kalkameš,“ řekla Liljana, upírajíc na něho pohled, „jste vy.“

„Ne,“ zavrčel Kane a zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Morjin s vámi mluvil, jako byste se znali už dlouho. A vy s ním taky.“

„Ne, ne,“ řekl Kane.

„A jak jste se na něho díval! Vaše nenávist. Kdo jiný by ho mohl tak nenávidět?“

Kane pohlédl na Ataru a na mě, ale neřekl nic.

„A to, jak bojujete!“ pokračovala Liljana. „Kdo kdy dokázal bojovat jako Kalkameš?“

Kane se mírné uklonil směrem ke mně a řekl: „Valašu Elahad.“

Opětoval jsem jeho úklonu a pak se ho zeptal: „Skutečně jste Kalkameš?“

„Ne,“ řekl s pohledem upřeným na Kámen světla. „Tak se nejmenuji.“

„A jak se tedy jmenujete? Myslím doopravdy? Nejste Kane, že ne?“

„Ne.“

Čekal jsem, co řekne. V jeho nitru zuřila bitva tisíckrát horší než ta, již jsme právě vybojovali.

„Jmenuji se,“ zašeptal posléze, „Kalkin.“

Vzpřímil se jako král a ukázal svým mečem na dveře do Morjinových komnat. A z jeho hrdla se vydral strašlivý, dunivý výkřik, který otřásl celou síní:

„KALKIN!“ A pokračoval: „Slyšel jsi to, Morjine! Jmenuji se Kalkin a přišel jsem, abych tě vrátil zpátky ke hvězdám!“

To jméno mě zabolelo v uších i v srdci. Všichni jsme na něho ohromeně pohlédli. A pak Mistr Juwain, maje lepší paměť než kdokoli z nás, tiše řekl: „Damitan Elu se zmiňuje o Kalkinovi. Byl to jeden z hrdinů prvního pátrání po Kameni světla.“

Pojednou jsem si vybavil, že o tom mluvil král Kiritan: o tom, jak Morjin vedl hrdiny na první výpravu za Kamenem světla, ale zešílel, když ho spatřil, a zabil Kalkina a všechny ostatní – s výjimkou nesmrtelného Kalkameše.

Když Mistr Juwain začal vyprávět tento starý příběh, Kane mu zahrozil mečem a přerušil ho. „Varoval jsem vás, že spousta těch starých povídaček není pravdivých. Morjin tu výpravu nikdy nevedl. A nezabil Kalkina, jak všichni vidíte.“

„Já nevím, co vidím,“ prohlásil Mistr Juwain, zkoumaje ho zvláštním pohledem. „Jestli nejste Kalkameš, tak co se mu přihodilo?“

„Já jsem se mu přihodil!“ řekl Kane. „Chápete? Po té první výpravě se Kalkin stal Kalkamešem. A o celý věk později, po bitvě u Sarburnu, když Kalkameš vhodil Alkaladur do moře, se stal Kaneem, chápete?“

S rostoucím úžasem jsem shlédl na svůj meč. A pak jsem se Kanea zeptal: „Ale jestli jste skutečně Kalkin, neposkytl vám dotek tohoto poháru nesmrtelnost?“

Kane, nebo muž, jehož jsem pod tím jménem znal, začal rychle přecházet jako tygr v kleci, vrhaje zuřivé pohledy na dveře síně. Pak se zastavil a nevlídně řekl: „Tak dobře, poslouchejte, a poslouchejte sakra rychle a dobře – nemáme moc času.“

Chvíli hleděl na podlahu, jako by nahlížel do dávné minulosti. Pak zvedl hlavu a řekl: „Kdysi existovala skupina bratrů, posvátná skupina.“

Pokynul Mistru Juwainovi a pokračoval: „Nepatřili jsme k žádnému z vašich Bratrstev; to naše bylo mnohem starší. Tak, mnohem starší, mnohem slavnější, já – no, tomu nemůžete rozumět…“

Od západní brány se ozvaly údery. Ale ty nás v této chvíli nezajímaly. Všichni jsme se shromáždili okolo Kanea, abychom vyslechli, co nám musel říct.

„Dobrá, řeknu vám jejich jména, protože by měla být slyšena po věky věků. Bylo nás dvanáct: Sarojin, Averin, Manjin, Balakin a Durrikin. A Iojin, Baladin, Mayin, Nurijin a Garain.“

„To je jen deset,“ poukázal Maram.

„Jedenáctý jsem byl já,“ řekl Kane. Ukázal na dveře do Morjinových komnat. „A jméno dvanáctého znáte.“

Před východní branou trůnní síně se nyní ozvala vřava hlasů. Bylo zřejmé, že musíme hledat tu tajnou chodbu, o níž mluvila Liljana. Ale záře mého meče byla zcela jednoznačně spojena s Kamenem světla, a pochopil jsem, že v dané chvíli je důležitější poslouchat Kanea.

„Na počátku Věku mečů jsme přišli do Trie,“ řekl nám Kane. „Tak, byla to divoká doba, ještě horší nežli tato. Manjin zemřel při nájezdu Sarnijců. Mayin byl zavražděn na Šedých pláních, když hledal nějaké vodítko, kam Aryu odnesl Kámen světla. Nurijin, Durrikin, Baladin a Sarojin, a také Balakin, a pak dokonce i Iojin, sladký, milovaný Iojin – všichni zavražděni. Všichni s výjimkou Garaina a Averina, kteří se vypravili s Morjinem a Kalkinem hledat Kámen světla, na lodi, kde byl kapitánem Bramu Rologar.“

Kane se na okamžik zahleděl na pohár, který jsem držel, a pak pokračoval: „A nalezli jsme ho. Kámen světla byl vyroben, aby byl nalezen. Ale na zpáteční cestě do Trie získal Morjin pomoc kapitána Rologara a jeho lidí, aby zabil Averina a Garaina. Tak, a také Kalkina. Ale Kalkina nebylo tak snadné zabít, ech? Tak, on zabil kapitána Rologara a čtyři z jeho mužů, a tím na sebe uvrhl prokletí, chápete? Zabíjel v zuřivosti své duše, zabíjel lidi, než ho Morjin bodl do zad a hodil do moře.“

Teď se i od severní brány síně ozval hluk, tentokrát jako by o sebe narážely štíty. Věděl jsem, že bychom měli začít vyřezávat šípy z mrtvých pro případ, že by Atara zázrakem znovu získala svůj vnitřní zrak.

Místo toho jsem ale jen kývl na Kanea a zeptal se ho: „Ale jak Kalkin přežil, aby o tom mohl vyprávět?“

„Zachránili ho delfíni. Kdysi byli s lidmi přáteli.“

„To ale stále nevysvětluje Kalkinovu nesmrtelnost,“ poukázal jsem.

Mistr Juwain, věčný student historie, zachytil Kaneův pohled a řekl: „Řekl jste, že Kalkin a jeho skupina bratrů přišli do Trie na počátku Věku mečů. Ale k prvnímu pátrání došlo až později, ne?“

„Tak,“ řekl Kane a oči mu blýskaly. „Tak.“

„O stovky let později,“ řekl Mistr Juwain. „Jestli ale Kalkin, Morjin a ostatní po celou tu dobu žili, pak nezískali svou nesmrtelnost dotykem –“

„Kámen světla nemá žádnou takovou moc!“ vykřikl náhle Kane, utínaje jeho řeč. „Neřekl jsem to jasně?“

„Jak se tedy Kalkin stal nesmrtelným?“ zeptal se Mistr Juwain.

„Tak, jak to lidé dělají,“ řekl mu Kane. „Tím, že se stanou víc než člověkem.“

Měl jsem pocit, jako by z noční oblohy zavál studený vítr, nalezl mou šíji nechráněnou a zamrazil mě v zádech. Zadíval jsem se na Kanea a čekal, až řekne víc.

„To Galadinové nás sem poslali, abychom znovu objevili Kámen světla,“ řekl nám. „Jim, kteří byli nesmrtelní a nemohli být zabiti, se Ea zdála příliš nebezpečná. Ukázalo se ale, že i pro nás, pouze nesmrtelné, je tento svět nebezpečný, ech?“

Jak to bylo možné, přemítal jsem. Jak mohl tento muž stojící před námi – pochmurný, přísný, rozhněvaný, s mečem, z něhož ještě kapala krev těch, které zabil – být jedním z Elijinů?

„Kalkin zabil mečem pět mužů, ech? Ale my jsme měli zakázáno lidi zabíjet. A tak tím, že porušil tento Zákon Jediného, se Kalkin s Jediným rozešel, možná navždy.“

Kane hleděl na pohár v mé ruce a v jeho nitru byla nezměrná, nekonečná černota, čekající na to, až se naplní světlem. Jak dlouho musel čekat! Protože on, jenž kdysi držel Kámen světla v rukou a spatřil jeho dokonalé vyzařování tak jako teď já, byl vržen do světa beze světla a přetrpěl temnou noc duše trvající skoro sedm tisíc let.

Maram, jemuž to náhle došlo, pohlédl na Kanea s úctou a bázní. „Není divu, že jste tak tvrdě bojoval, abyste nás dostal sem a abychom Kámen světla znovu získali.“

„Ha!“ zaryčel Kane. „Nikdy jsem nevěřil, že tady Kámen světla najdeme. Nikdy jsem nevěřil té historce v deníku Mistra Aluina. Já jsem Sartana Odinana znal, a nikdy bych si nemyslel, že je možné, že by mu jeho chtivost dovolila uložit Kámen světla na vrcholek Morjinova zatraceného trůnu.“

Maram na něho nervózně pohlédl a řekl: „Jestli je to pravda, pak jste musel chtít –“

„Pomstu!“ zaburácel Kane. Zvedl svůj zakrvácený meč a rozmáchl se jím po síni. „Přišel jsem sem, abych ho ponořil do Morjinova zrádného srdce! Zasluhuje si někdo smrt více než on? Co je jedna vražda navíc proti všem těm lidem, které jsem už zabil?“

„Možná,“ řekl jsem, připomínaje si Atařino varování, „je jedna příliš mnoho.“

„To říkáš ty?“ zavrčel na mě, dívaje se na můj meč. „Kolik jsi jich s ním dnes zabil ty?“

„Příliš mnoho,“ řekl jsem a rozhlédl se. Pak jsem napřáhl Alkaladur směrem k němu a řekl mu: „Jestli jste opravdu Kalkameš, pak jste tento meč vykoval. A je tedy váš.“

„Ne, teď je tvůj. Zabíjíš s ním lépe, než jsem to kdy dokázal já.“

„Ale kdybyste si ho vzal, stříbrný gelstei by možná –“

„Nepotřebuji tvůj zatracený meč!“ zahřměl na mě. V jeho očích byl zvláštní, nepřítomný pohled – a taky slabý plamínek šílenství. „Nepotřebuji stříbrný gelstei.“

Zadíval se na Kámen světla a v očích mu zaplál červený plamen; hlas se mu naplnil hněvem a dusivou touhou: „Tak, Morjin mi utekl, ech? Ale zdá se, že mi osud vložil do rukou Kámen světla.“

„Do Valových rukou,“ opravil ho Maram a udělal krok kupředu. „V Trii jsme si stanovili pravidlo, že kdokoli najde Kámen světla, bude mít konečné slovo v tom, co se s ním provede.“

„Tak,“ řekl Kane a přistoupil o krok ke mně. Kotníky prstů svírajících jílec meče mu zbělely. „Tak.“

„Zaslíbil jste svůj meč službě Valovi!“ připomněl mu Maram.

„Ano,“ řekl Kane. „Ale pouze na tak dlouho, dokud bude hledat Kámen světla. Nu, Kámen světla byl nalezen.“

Nevěděl jsem, jestli Kane upadl tak hluboko, že by mě zabil, aby si Kámen světla nárokoval pro sebe; nevěděl jsem ani, jestli bych ho mohl zabít já, třeba i v sebeobraně. A pochyboval jsem, že bych ho dokázal zabít. Navzdory jeho slovům chvály o mé zručnosti se Zářivým mečem byl on ten anděl smrti, svírající v rukou svůj vlastní vražedný meč.

„Kalkine,“ řekl jsem mu.

„Neříkej mi tak!“

„Bez ohledu na to, kolik lidí zabijete, třeba i Morjina nebo samotného Angru Mainyua, vám to nikdy světlo zpátky nepřinese.“

„K čertu s tebou!“

Naše oči se střetly, a trýzeň, již jsem v těch jeho spatřil, se mi zařízla do srdce. Pochopil jsem, že bych nikdy nemohl zabít tohoto statečného, požehnaného muže, jehož jsem miloval.

Rychle jsem zasunul svůj meč do pochvy a zahleděl se hluboce do Kaneových černých očí, tolik podobných mým vlastním. Tak jako byli Valariové syny a dcerami Hvězdného lidu, byli jimi i Elijinové – v dokonalosti a nesmrtelnosti. Pomyslel jsem si, že Kane je ve své duši i čímsi dalším vlastně Valarim.

Pak jsem k němu napřáhl ruku s Kamenem světla. „Vezměte si ho. Když slíbíte, že ho budete střežit a uchováte ho pro Maitreyu, pak si ho ponechejte u sebe.“

Kane přistoupil a uchopil Kámen světla levou rukou. Má ruka, náhle osvobozená od jeho nepatrné váhy, mi rázem připadala tisíckrát těžší.

„Tak,“ zašeptal, „tak.“

Stál a očima přebíhal sem a tam mezi pohárem v levé ruce a mečem v pravici. Víčky mrkal v rytmu tepu mého srdce. Náhle se mu začaly třást ruce, nejprve levá, a pak i pravá.

„Kalkine,“ řekl jsem.

S velikým úsilím odtrhl pohled od Kamene světla a podíval se na mě. Přes přísné rty mu nepřešlo jediné slovo, ale jeho srdce ke mně přesto hovořilo. V tichém, hlubokém hřmění krve, již jsme sdíleli, v dotyku nezměrného utrpení a bolesti jednoho i druhého, jeho duše vykřikla, že mu nabízím něco cennějšího než malý zlatý pohár, totiž přátelství a důvěru.

Kane zaťal zuby, jako by se pokoušel potlačit ty nejhorší z bolestí. Cítil jsem, jak polyká, ale knedlíku v krku se stále nemohl zbavit. V hrudi se mu nashromáždil veliký tlak. Dlouze, hluboce se zahleděl na Kámen světla.

„Valašu,“ zasípal.

Náhle odhodil meč, až zařinčel na holé kamenné podlaze, a z očí mu vytryskly slzy. Pak jako by se rozpoutala bouře. Zvedl vysoko Kámen světla, otevřel ústa a strašlivě vykřikl: „KALKIN!“ Žádné Morjinovo mučení by nedokázalo z člověka vynutit takový výkřik agonie a zoufalství. Padl přede mnou na kolena a rozplakal se nad sebou a nad světem. V jeho vzlycích bylo všechno jeho hoře nad smrtí Alfanderryho – a nad mnoha, mnoha jinými věcmi, které v sobě po nekonečné věky ukrýval. Zdálo se, že jeho dech otřásá skalami síně a otvírá sama nebesa, od nichž nás oddělovaly celé míle skály a ledu. Na okamžik naše slzy, moje i jeho, proudily tak volně, až se zdálo, že smývají i krev prolitou v tento strašný den.

Položil jsem mu ruku na husté bílé vlasy, zatímco on mi rukou objal nohy a přitiskl čelo ke tvrdým ocelovým kroužkům chránícím mi kolena. Trvalo dlouho, než se jeho mohutné tělo přestalo třást. A když se konečně uklidnil, vzhlédl ke mně, odtáhl se ode mě a vtiskl mi Kámen světla zpátky do ruky.

„Ty si ho vezmi,“ řekl mi. „Střež ho pro Maitreyu. Tak, střež ho svým životem – to je tvůj osud.“

Podal jsem pohár Maramovi, a on ho mohutnou rukou sevřel.

„Některé rány,“ řekl Kane, „dokáže vyléčit pouze on.“

Uchopil jsem Kanea za tvrdou ruku a pomohl mu vstát. Pak ode mě odstoupil a napřímil se. Slzy mu z očí zmizely. Nahlédl jsem hluboko do jejich zářivých, černých hlubin. Stejně jako Kámen světla, i ony byly plné hvězd.

„Valašu,“ řekl, usmívaje se na mě.

Po tisíciletí vedl tu nejtrpčí ze všech válek, válku proti sobě samotnému, ale anděly nebylo tak snadné zabít. Přede mnou klečel zlomený muž, ale nyní se zde tyčil někdo jiný. Zdálo se, že rysy jeho tváře ztratily svou tvrdost a ztuhlost. Spadla z něho léta, nespočetná léta, a já jsem ho uviděl tak, jak musel vypadat v mládí, kdy kráčel ve shodě s Jediným. Pleť mu zářila zlatě jako slunce a jeho vlasy získaly stříbrný odstín silustrie; hlavu mu obklopovala aura světla a spadala mu na ramena jako lví hříva. Zdálo se, že celá jeho bytost je otevřena nadějím a snům hlubšího světa. Byl to skutečně člověk, jako první člověk, který chodil po zemi, a snad i poslední.

A přece byl i něčím víc, protože tu stál, ušlechtilý, moudrý, krásný a zářící jako hvězda, jako jeden z velikých Elijinů.

Ale pouze na okamžik. Téměř vzápětí přešel k Ataře a položil jí ruce na tvář, aby ji přiměl se k němu otočit. Pak se s nekonečnou jemností dotkl palci jejích prázdných očních důlků. A mezi nimi začal proudit andělský oheň.

„Vale,“ vykřikla Atara. „Vím, kde je ta chodba!“

Jednou, když jsme mluvili o Morjinovi, se Kane zeptal, co by mohlo být větší nežli moc přimět ostatní, aby viděli to, co není. A zde, když se této krásné ženě na okamžik vrátil její vnitřní zrak, byla jediná odpověď: Moc pomoci jim, aby viděli to, co skutečně je.

Maram podal Kámen světla Ymiruovi, a ten ho několik okamžiků podržel ve své jediné ruce, než ho podal dál Liljaně. Pak řekl Maram, dívaje se s úctou na Kanea: „Lorde Kalkine, vy jste –“

„Neříkej znovu to jméno!“ řekl mu Kane. Mnoho z jeho světla nyní pohaslo, a před námi stál opět Kane, jak jsme ho znali – ale už to nebyl stejný Kane, a nikdy nebude. „Tak, budeš mě nazývat tak, jak jsi mě nazýval, rozumíš?“

„Dobře,“ hlesl Maram.

Kane se studeně usmál, a pak se sklonil, aby zvedl svůj meč.

Když se Liljana seznámila s Kamenem světla, pohlížejíc na něj tak dlouho, jak se odvážila, předala pohár Mistru Juwainovi, který ho podržel jen krátkou chvíli, než ho vložil do rukou Ataře. Zatímco se Daj díval na pohár s uctivou bázní, objevil se náhle Plamínek a svým vířením pohár obalil stříbřitým kokonem světla.

„Tak, druhé pátrání končí,“ řekl Kane, vrhaje na Kámen světla poslední pohled. Když se zvenku ozval dupot bot a řinčení ocele, přelétl bleskově očima po všech třech branách trůnní síně. „A bude to i náš konec, jestli odtud rychle nenajdeme cestu. Zdá se, že sem poslali celou zatracenou armádu.“

„Pojď,“ řekla mi Atara tiše a vzala mě za ruku.

Vrátila mi Kámen světla a já ho znovu ukryl pod svým krunýřem. Pak nás zavedla ke stěně za trůnem, kde vzápětí nalezla skryté dveře zasazené v děsivé tváři vytesaného Angry Mainyua. Otevřít je nám trvalo pouze několik málo okamžiků.

„Pojď,“ řekla znovu, a tentokrát vzala za ruku Daje. „Půjdeme domů.“

Pak se otočila k ústí tunelu za otevřenými dveřmi, a odvážně vykročila do temnoty.

22

Chodba vedla několik set yardů směrem na jihovýchod, než vyústila do mnohem větší chodby táhnoucí se od západu na východ. Těsně za touto křižovatkou jsme však zjistili, že naši nám další cestu přehrazuje mříž z železných prutů táhnoucích se od stropu k podlaze. Do této mříže byly vsazeny železné dveře podobné dveřím do vězeňské cely.

Ch

Ch

„Jsou zamčené!“ vykřikl zklamaně Maram, když se je neúspěšně pokusil otevřít. „Takže jsme na tomhle prokletém místě stále chyceni jako krysy v pasti!“

Nikdo z nás nevěděl, jak dlouho bude Morjinovým mužům trvat, než vtrhnou do trůnní síně a najdou cestu do tajné chodby.

„Ticho!“ řekl Ymiru a přistoupil k mřížím.

Pak vytáhl svůj purpurový gelstei a dal se do práce. Fialová záře krystalu změnila železné mříže v mnohem tvárnější substanci – dost měkkou, abychom je s Ymiruem, Kaneem a Maramem spojenými silami roztáhli od sebe. Daj se tanečním pohybem prosmýkl vzniklým otvorem, a za ním jsme se protáhli i my. Jen Ymiru měl trochu potíže.

„No!“ vydechl, když se mu to konečně podařilo. „Nejsme v pasti! Už nikdy nepřipustím, abych znovu padl do léčky a byl zajat.“

„Ale jak tě Morjin dostal?“ zeptal se ho Maram.

„Byla to smůla,“ řekl. „Když Val zabil toho draka, dostali jsme se celkem bez velkých problémů na sedmou úroveň. Tam jsme ale narazili na partu Šedých.“

Vysvětlil nám, že je Šedí vycítili a zmrazili jim mysli strachem, dokud nepřišli Morjinovi vojáci – a Morjin sám – a nespoutali je řetězy.

„Bylo to strrašné,“ řekl Ymiru, kývaje na Ataru a Mistra Juwaina. „Bojovali jsme s nimi, jak jsme mohli, pomocí meditací světla, ale jak dlouho se člověk dokáže udržet proti takovým stvořením? A pak Morjin nařídil, aby nás odvedli do trůnního sálu; řekl, že mučení našich těl možná pomůže Šedým proniknout do našich myslí.“

„Jste si jisti, že to neudělali?“ zeptal se ho Kane.

„Nemyslím si to,“ řekl Mistr Juwain, přistupuje k Ymiruovi. „Když Morjin zjistil, že jste do trůnní síně pronikli vy, potřeboval, aby se Šedí obrátili proti vám.“

„Tak, pak je tedy možné, že nepřátelé nevědí, jak jsme se do Argatthy dostali.“

„Je to pravděpodobné,“ odvětil Mistr Juwain. „Slyšel jsem, jak Morjin dává rozkazy zdvojnásobit stráže u městských bran. Nadával kapitánovi stráží za to, že nechali bez povšimnutí projít takového obra jako Ymiru.“

„Pak na nás budou pravděpodobně čekat u těch bran,“ řekl Maram. „Jestli dokážeme najít cestu, kudy jsme sem přišli, možná máme ještě čas utéct.“

„Trochu času, možná,“ řekl Kane. „Ale musíme si pospíšit.“

Opět jsme vyrazili, do té větší chodby, jež byla osvětlena četnými světelnými kameny, zasazenými v určitých intervalech do černých čedičových stěn. Směrem k západu, jak nám řekl Kane, vedla tato chodba zpátky k Morjinovu paláci. A východním směrem nás dovede přímo k výhledu vytesanému do svahu hory, známému jako Morjinova veranda.

„Ale jak to víte?“ zeptal se ho Daj. „Jestli je to skutečně cesta k Morjinově verandě, směl ji vždycky užívat jenom lord Morjin.“

„Ne vždycky, mládenče,“ řekl Kane chmurně, dívaje se chodbou. „Kdysi, před dávnými časy, byl tudy odvlečen kdosi jménem Kalkameš, aby byl ukřižován na svahu hory.“

Daj, který tento příběh očividně nikdy neslyšel, pohlédl na Kanea s úctou a bázní.

„Jestli si dobře vzpomínám,“ pokračoval Kane, „vede také k Morjinovým schodům.“

Jak nám předtím řekl Daj, Morjinovy schody by nás zavedly do nižších úrovní Argatthy, snad až do opuštěné první úrovně – ačkoli ani Daj, ani Ymiru nedokázali říct, kde přesně ústí.

„Dokážeš to vidět ty?“ zeptal se Kane Atary.

Atara, jež dokázala ‚vidět‘ natolik dobře, aby v této zšeřelé chodbě neklopýtala, zavrtěla hlavou a řekla: „Je to moc daleko.“

„Tak to zjistíme,“ řekl Kane.

A asi o čtvrt míle dál jsme Morjinovy schody skutečně nalezli. Klesaly v nekonečné spirále do nitra hory, stovky a stovky stop. Po nějaké době jsme sestoupili na odpočívadlo, do něhož ústil tunel, o němž jsme předpokládali, že vede do tajného tunelového systému a svatyní na šesté úrovni. Tím směrem vládlo ticho, což nám poskytlo určitou naději, a tak jsme pokračovali dál v sestupu. Podobně jsme minuli vstupy do páté, čtvrté, třetí a druhé úrovně. A ani tady, jak jsme se modlili, schody nekončily; zavedly nás opravdu ještě dalších pět set stop dolů do první úrovně Argatthy.

„Co je to?“ řekl Maram a ukázal dopředu. Schody nás zavedly do krátké chodbičky, jež náhle končila ve skále. „Další past?“

„Ha, další tajné dveře, nejspíš!“ řekl Kane a plácl ho po rameni. Pak popošel vpřed a zvolal: „Memoriar Damoom!“

Pamatuj na Damoom, pomyslel jsem si, když Kane pečlivě zamaskované dveře lehkým tlakem ruky otevřel. Otočil jsem se zpátky na Ataru a jednorukého Ymirua, a věděl jsem, že nikdo z nás, i kdybychom žili dalších tisíc let, nezapomene na Argatthu.

Štěstí nám přálo, protože jsme zjistili, že tyto dveře ústí do staré Morjinovy trůnní síně. Vešli jsme tedy opět do velikého sálu, kde jsme vybojovali svůj první střet s dračicí. Podlaha zde byla ještě potřísněna krví z Ymiruovy utržené paže.

Bylo zvláštní a zneklidňující přecházet tento rozlehlý otevřený prostor, kde kdysi duněly kroky dračice. Oddechli jsme si, když jsme dosáhli krytu schodiště, a ještě raději jsme pak sestoupili do chodby vedoucí k labyrintu. Daj, který prozkoumal spoustu tunelů na první úrovni Argatthy, se do těchto temných kroutících se chodeb nikdy neodvážil. Držel jsem vysoko Alkaladur, nyní v přítomnosti Kamene světla jasně zářící, a Daj a ostatní mě následovali zákruty labyrintu. Nakonec jsme dorazili k místu, kudy jsme do něho vstoupili, a pak vešli do těsného, páchnoucího a krysami zamořeného systému tunelů vedoucího do jeskyně ukryté za severní stěnou Skartaru.

Jeskyni jsme nalezli ve stejném stavu, jako jsme ji opustili: s hromadou těl zabitých rytířů, i se sedly a výstrojí jejich odehnaných koní. Tady, navzdory strachu z pronásledování, navzdory děsivému pachu tlejících těl, jsme se museli na chvíli zastavit, abychom výstroj pobitých rytířů prohlédli. Vzali jsme si tolik sedlových brašen s jídlem, kolik jsme dokázali unést, a to nejmenší sedlo, jaké jsme našli. Atara byla šťastná, když nalezla toulec plný šípů; ačkoli nebyly tak kvalitní jako ty, jež tak pečlivě vyráběli Sarnijci, poletí pravděpodobně přesto dostatečně rovně, jen když je Atara dokáže pečlivě zamířit na nepřátele.

Když jsme byli konečně připraveni, odvalili jsme stranou veliké balvany, jimiž jsme zatarasili vchod do jeskyně, a vyšli jsme ven do jasné noci. V celém svém životě mi vzduch, který jsem dýchal, nepřipadal nikdy tak čistý a sladký – i když to byl stále vzduch Sakai. Z Nagaršathu vál údolím studený vítr. Všichni, s výjimkou Ymirua, jsme se roztřásli zimou, ale i tak jsme byli vděčni za vůni ledu a borovic, již přinášel.

„Kolik je hodin?“ zeptal se tiše Maram, dívaje se na stíny v údolí.

Vzhlédl jsem k obloze. Na východě, nad tmavými zvlněnými pláněmi Wendruše, stála jako maják Jitřenka. „Brzy bude svítat,“ řekl jsem mu.

„A co je za den?“

Zdálo se, že to nikdo z nás neví. V temném pekle Argatthy jsme mohli klidně putovat a bojovat dva dny – nebo dva roky.

„Já bych odhadoval, že je čtyřiadvacátého,“ řekl Mistr Juwain. „Nebo možná pětadvacátého.“

„Pětadvacátého ioje?“ zeptal se Maram.

Kane k němu přistoupil a rukou mu pocuchal kudrnaté vlasy. „Je pořád ioj, můj příteli. Máme stále čas dostat se domů, než přijde sníh.“

Začali jsme sestupovat do údolí. První světlo nás zastihlo, když jsme překonávali hřeben skrývající malý kaňon severně od Skartaru. S nervy stále rozrušenými tím, co jsme prožili, jsme naslouchali a snažili se rozpoznat jakékoli známky pronásledování. Ale postupně se rozjasňující úpatí kopců zněla spíš vytím vlků a křikem ptáků než dusotem kopyt Morjinovy kavalerie. Uvědomovali jsme si samozřejmě, že jen otázkou času, než on nebo některý z jeho kněží vyšle jezdce hlídkovat na přístupech ke Skartaru. Nicméně, kolik času jsme měli, nedokázala říct ani Atara.

A tak jsme sestoupili do travnatého údolí, kde jsme nechali koně. Tehdy mé srdce vykřiklo radostí nad tím, co jsem považoval za největší dar štěstěny za celou naši cestu. Protože tam, uprostřed údolí, stál Altaru a srst se mu leskla ve světle vycházejícího slunce. Atařina grošovaná klisna, Jiskra, se pásla na šťavnaté trávě poblíž, zatímco dalších dvanáct koní – všechno klisny – se páslo s ní. Byl jsem si jist, že jsou to koně těch rytířů v jeskyni. Altaru si kolem sebe zřejmě shromáždil svůj harém. Zdálo se ale, že zahnal skvělého Iola, protože který hřebec strpí, aby mu kolem jeho nových nevěst čenichal jiný hřebec? Když to Maram zjistil, vypadalo to, že se hořce rozpláče. Kane, Liljana a Mistr Juwain měli větší štěstí: jejich valaši stáli asi čtvrt míle od Altaruova stádečka a očekávali náš návrat.

Hvízdl jsem na Altarua. Zastříhal ušima a v odpověď mocně zařehtal; bylo to jako hudba země, již nese první vítr dne. Počkal jsem, abych zjistil, jestli ke mně přijde. Skoro jsem se mu styděl brát jeho nově nabytou svobodu, nemluvě o jeho harému, ale my dva jsme spolu měli smlouvu. Dokud budeme dýchat a v našich žilách bude proudit krev, bude naším osudem čelit nepřátelům společně.

Nakonec ke mně přiklusal, aby mě pozdravil. Strčil do mě čumákem; já jsem mu dýchal do nozder a říkal mu, že drak byl zabit – ačkoli Veliký červený drak zůstal naživu, řekl jsem mu, že spolu musíme jet ještě velice daleko, pokud bude ochoten nést mou váhu. Místo odpovědi tiše zaržál a olízl mi ucho. Veliké srdce mu bušilo jako válečný buben. A když jsem se vydal pro ukryté sedlo, netrpělivě zahrabal kopytem do země.

Ostatní přátelé také osedlali své koně. Maram si ze stáda vybral velkou klisnu; tu nejmenší jsme dali Dajovi, který nás všechny překvapil, když prohlásil, že umí jezdit.

„Můj otec,“ řekl nám, „byl rytíř.“

„Ve které zemi, mládenče?“ zeptal se ho Kane.

Konečně se Daj uvolil říci nám jméno své domoviny. Pohlédl s nejhlubší důvěrou na Kanea a řekl: „V Hesperu. Můj otec, všichni rytíři ze severu – byla tam vzpoura, chápete. Ale byli jsme poraženi. Pobiti a zotročeni.“

„Hesperu je velice daleko,“ řekl mu Kane. „Obávám se, že neexistuje způsob, jak bychom tě tam mohli dopravit.“

„Já vím,“ řekl. A po chvíli připustil: „Nemám žádný domov.“

Když jsme jeho koně osedlali malým sedlem, jež jsme vzali Morjinovým mužům, zjistili jsme, že je pro něho stále příliš velké. Ale jezdit uměl docela dobře, pomyslel jsem si, když jsem viděl, jak jemně pobízí svou klisnu a jak je šetrný k jejím slabinám zjizveným od ostruh jejího předešlého majitele.

Většinu toho dne jsme postupovali spíš krokem podél Bílých hor. Když jsme dorazili ke kaňonu, jímž jsme sem projeli cestou z Nagaršathu, stálo už slunce vysoko na obloze. Tady jsme se rozloučili s Ymiruem. On bude cestovat na západ, zatímco my jsme museli jet na východ.

„Ale je pro tebe příliš nebezpečné jít přes ty hory sám!“ řekl mu Maram. Podíval se na pahýl jeho ruky a zavrtěl hlavou. „A určitě jsi ještě stále příliš slabý z toho, co ti ta dračice udělala.“

Ymiru se velkou hlavou uklonil Mistru Juwainovi a řekl: „Měl jsem pomoc nejlepšího léčitele Ey – cítím se silný jako medvěd.“

Při této zmínce o Maramovu nejméně oblíbeném zvířeti se Maram ustrašeně rozhlédl po okolních kopcích, jestli neuvidí některého z těch velkých, bílých medvědů, o nichž nám říkali, že jsou postrachem Nagaršathu. Potom si chvíli pozorně prohlížel Ymirua. Mistr Juwain mu vyhojil probodnutý bok, a zdálo se, že zelený gelstei obnovil i obrovu nezdolnou vitalitu.

„Přece jen,“ řekl Maram. „Ty hory, cesta dlouhá sto padesát mil, a ty jsi sám. A vzhledem k tomu, že se blíží zima, je to cesta, kterou –“

„– dokážu zvládnout jenom já,“ přerušil ho Ymiru a plácl ho po paži. „Nedělej si starosti, mužíčku, budu v pořádku. Ale musím jít domů.“

Vysvětlil nám, že musí říct svým lidem velikou novinu, že byl Kámen světla nalezen. Takový zázrak, řekl, nepochybně ohlašuje návrat Hvězdného lidu, a tak musí být Alundil na tuto velikou událost připraven.

„A Ymanirové se také musí připravit na válku,“ pokračoval. „Veliká bestie mi řekla, že můj lid bude další na řadě, aby pocítil její hněv.“

Liljana popošla vpřed a položila mu ruku na bílou srst. „Viděla jsem to v jeho mysli. Jeho nenávist vůči vaší zemi i touhu ji zničit.“

„Myslím, že takovou sílu má,“ připustil Ymiru. Jeho smutný úsměv mi připomněl armády mužů a válečné přípravy viděné v Argatthě. „Ale teď dokážeme bojovat o trochu déle.“

„Nebudete bojovat sami,“ slíbil jsem mu.

Ymiruova tvář se rozzářila, a on se mě zeptal: „Valariové tedy proti němu pozvednou meč?“

„Budeme muset,“ ujistil jsem ho. „Jakou jinou možnost máme po tom, co jsme viděli na této cestě?“

Znovu se usmál, odloživ svůj kyj. Pak jsme si podali ruce jako bratři.

„Budeš mi chybět, Valašu Elahade,“ řekl mi.

„I ty mně,“ řekl jsem.

Liljana přivedla jednu z klisen, již s Mistrem Juwainem naložili většinou sedlových brašen s jídlem. Ymiru bude na své dlouhé cestě potřebovat každý suchar.

„Šťastnou cestu,“ řekla mu. „Nechť vždy kráčíš ve světle Jediného.“

Ostatní se s ním také rozloučili. A pak, naposledy, jsem vytáhl Kámen světla a vložil ho Ymiruovi do ruky. Jeho vyzařování ho naplnilo jako zlato slunce.

„Jednou,“ řekl mi, „se budu muset vypravit do Meše, abych poznal tajemství toho poháru.“

„Budeš vždycky vítán,“ řekl jsem.

„A možná jednoho dne,“ řekl, podávaje mi Kámen světla zpět, „ho přineseš do Alundilu.“

„Možná ano,“ odpověděl jsem.

Z jeho strach nahánějící tváře zmizel jakýkoli náznak obvyklé zasmušilosti; místo toho jsem v ní viděl jen jasně zářící naději. Uklonil se mi a pak se otočil, aby si uvázal otěže klisny kolem pahýlu zmrzačené ruky. A zvolal: „Kůň! Kdo by si byl kdy pomyslel, že bude Ymanira doprovázet kůň!“

A pak, veda jednou rukou koně a ve druhé třímaje svůj veliký válečný kyj, se otočil k západu a započal svou dlouhou osamělou pouť do velikých, bílých hor Nagaršathu.

Když zmizel za zátočinou kaňonu, dokončili jsme poslední přípravy na cestu. Protože jsme měli šestnáct koní pro sedm jezdců, museli jsme náhradní koně uvázat za sebe. Mistr Juwain ještě využil chvíle klidu a přiložil Ataře obvaz na tvář. Protože nemohla snést naše utrpení při pohledu na chybějící oči, poprosila Mistra Juwaina, aby jí prázdné důlky něčím zakryl. Našel tedy ve své dřevěné skříňce pruh čisté bílé látky a ovázal jí ho kolem hlavy. Napadlo mě, že to vypadá spíš jako slepecká páska než jako obvaz.

Konečně jsme byli připraveni opustit Sakai. Nasedli jsme na koně a otočili je k východu. Pod úpatím kopců zářila ve slunečním světle do daleka zlatá pláň Wendruše. Sjížděli jsme přímo k ní; nic jiného se ani dělat nedalo. Uvědomovali jsme si však, že teď, uprostřed moře trávy, budeme zdaleka viditelní: zřetelný cíl pro Morjinovu kavalerii nebo pro kterékoli ze Sarnijců, jež by se mohli rozhodnout nás připravit o koně, životy, nebo o ještě cennější poklad.

Ve skutečnosti nebylo na celé Ee nebezpečnější místo na cestování než Wendruš. Tady, mezi Jitřními a Bílými horami, lovily tlupy lvů antilopy, a když jim do divokých srdcí padla temnota, lovily i lidi. Ze všech sarnijských kmenů, loupících a plenících pro zábavu a kvůli zlatu, snad jenom Kurmakové a Niuriové zmírňovali svou divokost jistou mírou milosrdenství – a dokonce ani oni neměli rádi cizince. Říkalo se, že nejhorší z těchto kmenů jsou Zayakové, jejichž území jsme právě nyní museli přejít. Morjinovi se nějakým zázrakem podařilo z nich učinit své spojence – pokud bylo vůbec možné získat pomoc od válečníků tak pyšně nezávislých, že se o nich říkalo, že požadují poplatky dokonce i od Morjinových lidí, pokud chtěli jet přes jejich území.

Po celý první den našeho útěku z Argatthy jsme však neviděli žádnou známku přítomnosti Sarnijců ani pronásledování ze Sakai. Jeli jsme vlnící se trávou tak rychle, jak jsme se odvážili. Obloha byla jako nezměrná modrá kopule, spočívající na základně vzdáleného horizontu; všude kolem nás byla tráva zezlátlá posledním podzimním horkem. Svůj úprk přes pláně jsme nepřerušili ani s příchodem noci. Se zvedajícím se větrem v zádech jsme jeli v houstnoucí temnotě ještě dlouho po západu slunce. Hvězdy se rozzářily jako miliony svíček osvětlujících černý oceán nebes. Volaly nás stále kupředu; jejich nádhera pozvedala našeho ducha a připomínala nám, jak dobré je být svobodný.

Nicméně příštího dne, když jsme se ohlédli zpátky k Černé hoře stále se tyčící nad plání, jsme zjistili, že nás pronásledují nějací jezdci. Bylo jich asi dvacet a neměli lesknoucí se brnění ani kopí Morjinových rytířů, ale spíš kožené krunýře a veliké luky Sarnijců.

„Tak,“ řekl Kane Ataře, „toto jsou tvoji lidé.“

Obrátil svého koně a připravil se na očekávaný boj. Všichni jsme věděli, že by bylo beznadějné se pokoušet uniknout hbitým stepním koním Zayaků s našimi většími, mohutnějšími koňmi – zvlášť s tak velikým a těžkým válečným koněm jako Altaru.

„Nenazývejte je, prosím, mými lidmi,“ řekla Atara Kaneovi. „Každý, koho poslal Morjin, je můj nepřítel stejně jako váš.“

Jak jsme brzy zjistili, těchto dvacet válečníků s modře pomalovanými tvářemi a divoce vlajícími žlutými vlasy bylo posláno Morjinem – nebo spíš kapitány jeho kavalerie, již za námi poslali jeho kněží. Okamžitě se na nás vrhli, vystřelujíce za jízdy šípy. A my jsme se vrhli na ně. Dva z válečníků podcenili Altaruovu rychlost na krátké vzdálenosti; oba rychle zemřeli pod mým dlouhým kopím, hnaným váhou Altaruova řítícího se těla. Třetí válečník se dostal do cesty Kaneovu meči a odevzdal svou duši hvězdám. Čtvrtý vykřikl: „Vydejte nám poklad, který jste ukradli lordu Morjinovi!“ právě ve chvíli, kdy se Maram sehnul před letícím šípem a pak ihned vyrazil kupředu a zabil ho jedinou ranou meče.

Přesto by pro nás byl boj dopadl špatně, kdyby Atara šípy Zayaků neopětovala. Pět šípů vystřelila s ohromující přesností ještě předtím, než se nepřátelé vůbec dostali na dostřel vlastních luků. Pět válečníků spadlo ihned z koní s opeřenými šípy v hrudích. Byla to nejdokonalejší ukázka lukostřeleckého umění, jakou jsem kdy viděl – a Zayakové si to museli myslet taky. Pohled na oslepenou Ataru, projíždějící kolem na svém grošovaném koni a vystřelující smrt s každým zadrnčením tětivy, tyto statečné, ale pověrčivé válečníky zcela demoralizoval. Jejich vůdce, divoký muž s mohutným povislým knírem, na ni vrhl bázlivý pohled a vykřikl: „Imakla! Ta Manslayerka je imakla!“

A s tím obrátil svého koně k severu a vedl přeživší válečníky v divokém úprku cvalem přes pláně.

Ani my jsme z této krátké, ale smrtící srážky nevyšli bez šrámů. Jeden z šípů pak zabil Liljanina koně, a jí se sotva podařilo vyhnout se tomu, aby ji při svém pádu nerozdrtil. Musela si pak vybrat náhradního koně. Jeden ze zayackých šípů se také zaryl do slabiny Altaruovi. Bylo to těžké zranění, a Mistr Juwain šíp vytáhl jen s obtížemi. Nebýt zeleného gelstei, který nyní zářil jako smaragdový oheň díky blízkosti Kamene světla, uplynulo by možná mnoho dní, než by Altaru dokázal chodit bez kulhání. Právě tak Mistr Juwain pomohl zhojit Kaneovo zranění způsobené šípem, který pronikl jeho drátěnou košilí a probodl mu rameno.

Když jsme se připravili vyrazit na další cestu, obrátil jsem se ještě k Ataře a zeptal se: „Co znamená imakla?“

Zdálo se, že se mi zdráhá odpovědět, ale nakonec ke mně otočila ovázanou hlavu a řekla: „Imakilové jsou nesmrtelní mrtví válečníci z dávných věků, hrdinové, kteří vykonali nějaký veliký čin. Říká se, že někteří válečníci jezdí s nimi a čerpají jejich sílu. V každém případě jsou imakla nedotknutelní.“

A s tím ta statečná žena nasměrovala koně k vycházejícímu slunci a vedla nás dál přes území Zayaků. Když jsme se rozjeli klusem, vyslovil Maram své mínění, že jsme Morjinově kavalerii určitě unikli, protože proč by za námi jinak poslal Zayaky.

„Mluvili o pokladu,“ řekl Ataře. „Myslíš, že vědí, že je to Kámen světla?“

„Pch!“ odfrkla si Atara opovržlivě. „Kdyby to věděli, svolali by na nás celé zayacké vojsko. A pak by Morjin ztratil veškerou naději, že ho znovu získá.“

Příštího dne jsme zjistili, že Zayakové o pokladu skoro určitě nic nevědí. O sedmdesát mil dál jsme narazili na mnohem větší tlupu válečníků. Při pohledu na Ataru, vedoucí nás přímo k nim, otočili rovnou své koně a v panice uprchli. Zdálo se, že zvěst o slepé imakla z Manslayerské společnosti se před námi šířila jako požár v suché stepní trávě.

Přesto nám tento zdánlivý zázrak neposkytoval jistotu, a rozhodli jsme se území Zayaků opustit, jak nejrychleji to půjde. Nejpřímější cesta přes Wendruš by nás vedla přes většinu jejich území, ohraničené Bílými horami na západě, Krvavou řekou na severu a řekou Jade na jihu. K této řece jsme nyní zamířili. Pár mil navíc nám nevadilo. Stejně jsme museli brzy překročit řeku Astu, a bude mnohem snazší překročit nejdříve Jade a pak Astu na jih od místa, kde se do ní vlévá Jade.

A tak jsme následujícího dne, když jsme přebrodili studené vody stékající z Bílých hor, vstoupili na území kmene Danladiů. Zdálo se, že jejich válečníci už byli také před Atarou varováni, protože nás svým územím nechali projet, aniž by nás jakkoli obtěžovali. Nebyli to žádní Morjinovi přátelé; nechovali však velké sympatie ani k válečníkům z kmene Kurmaků – a zvlášť ne k Maramovi nebo Kaneovi, nebo ke komukoli jinému z naší společnosti. Na tom však nezáleželo. Počasí bylo stále pěkné, s teplými, slunečnými dny, a chladnými, jasnými nocemi. Nepotřebovali jsme proto žádné úkryty. Ke spánku jsme si stlali v měkké stepní trávě a přikrývali se svými plášti. Když došly potraviny, zastřelila Atara antilopu, jež nám poskytla to nejchutnější ze všech mas. Maram hostinu spláchl posledním zbytkem kalvaasu, který jsme si vezli až z Alundilu, a pak obrátil oči toužebně k východu v očekávání dobrého, silného mešského piva.

Překonat těch sto dvacet mil mezi řekami Jade a Astu nám trvalo skoro celé tři dny. Tato veliká řeka tady, jižně od soutoku s Jade a Krvavou řekou, nebyla zdaleka tak široká jako daleko na severu, kde se vlévala do řeky Poru, vinoucí se pláněmi a lesy Alonie až do Trie. Přesto byla široká dost, a museli jsme přes ni koně přeplavit. Když jsme se dostali na druhý břeh, Maram se zapřísáhl, že už nikdy nebude znovu plavat přes nějakou řeku.

„Alespoň ne do té doby, dokud se nedostaneme k Poru,“ připomněla mu Atara.

„Ach, Poru!“ vykřikl Maram. „Byl bych zapomněl na Poru!“

Ale tato královna řek byla od nás vzdálena ještě sto padesát mil na východ. Území na západ od ní, v této zeměpisné šířce, patřilo kmeni Niuriů, který s Kurmaky vycházel přátelsky. Když se s námi setkal jezdec z jednoho z jejich klanů a zjistil, že Atara je vnučka velikého Sajagaxe, nabídl nám přístřeší, maso a oheň. Tu noc jsme strávili ve velikém plstěném stanu jejich náčelníka. Stejně jako u ostatních Sarnijců, s nimiž jsme se setkali, zůstávala Atara nedotknutelná: každý válečník, který se k ní přiblížil, aby jí nabídl jídlo nebo nápoj, si dával pozor, aby od ní odvrátil oči, a veliký pozor, aby se nedotkl jí ani jejího oděvu. Tato zdrženlivost nicméně nijak nesnižovala pohostinnost Niuriů. Jak jsme zjistili, nenávist Sarnijců k cizincům převyšovala pouze jejich velkorysost vůči přátelům. Náčelníkovi válečníci a ženy přinesli čtyři podnosy plné pečeného antilopího masa, šťavnatých steaků a králíků grilovaných na ohni ze sladké trávy. Kromě toho jsme dostali horký, žlutý chléb s máslem a medem a misky kobylího mléka. K Maramovu potěšení vytáhl náčelník jménem Višakan láhev pálenky a vlastnoručně ji nalil do pohárů. A než jsme upadli do spokojeného spánku, věnoval každému z nás jezdecký bič ze splétané kůže s rukojetí zdobenou tepaným stříbrem.

Příštího dne – ukázalo se, že to bylo prvního valte – jsme urazili padesát mil plochou travnatou stepí. V následujících dvou dnech jsme ujeli podobnou vzdálenost. Ačkoli se tady, uprostřed Wendruše, poněkud ochladilo, obloha nabyla ještě nádhernější hluboce modré barvy, a červeno-oranžové keře a zlaté listí topolů podél vodních toků vytvářely nádhernou hru barev. Byla by to ta nejkrásnější část naší cesty domů, kdyby Atara třikrát neztratila cestu, vždy na pár hodin, dokud se v terénu znovu nezorientovala.

Ráno čtvrtého valte jsme přišli k mohutné řece Poru. Marama Atara ujistila, že voda není zdaleka tak hluboká jako na jaře a v létě, kdy v horách tají ledy. I tak se Maram její hloubky děsil, a jeho neklid se musel přenést i na jeho koně, protože se dostali příliš daleko dolů po proudu, a na východní břeh Poru vystoupili sto yardů od nás ostatních. To způsobilo jedinou skutečnou krizi v této časti naší cesty. Veliký černohřívý lev, číhající v trávě u řeky, se rozhodl Marama a jeho koně stíhat. Byl by skoro jistě zabořil drápy Maramově klisně do slabin a strhl ji k zemi, kdyby ho Atara nezabila jediným šípem vystřeleným přímo do srdce.

„Ach,“ řekl Maram Ataře, když jsme se všichni shromáždili okolo mrtvého lva, „myslím, že bych ti měl poděkovat, že jsi mi zachránila život.“

„Myslím, že bys měl,“ řekla Atara s širokým úsměvem. „Ale řekla bych, že to, abychom děkovali jeden druhému za záchranu života, máme už dávno za sebou.“

Atařinu mistrovskou ránu jsme neviděli jen my. Shodou okolností lovily toho rána u Poru dvě válečnice z Manslayerské společnosti, obě v kožených krunýřích zdobených stejně jako Atařin, a s dlouhými vlasy ještě žlutějšími než její. Okamžitě se k nám přihnaly, aby jednu ze svých krevních sester pozdravily. Vůbec nevadilo, že byla Atara z kmene Kurmaků, zatímco ony příslušely k Urtukům – a k východním Urtukům k tomu. Vzdaly čest Ataře jako imakle za to, že poctila jejich zemi svou přítomností. Když prostudovaly mrtvého lva, zabitého tak čistě, trvaly na tom, aby je Atara doprovodila do jejich tábora a napila se s nimi vína. Pak vytáhly nože a zručně lva stáhly, majíce v úmyslu vyrobit pro Ataru plášť ze lví kůže, aby mohl každý ocenit její srdnatost.

Zdráhaly se nicméně, abychom je doprovodili i my ostatní. Liljaně by možná byly důvěřovaly, ale na Kanea, Marama, Mistra Juwaina, Daje a mě se dívaly s vyzývavou nevraživostí, již měly rezervovánu pro všechny muže. Svou nedůvěru projevovaly zvlášť vůči mně, protože jsem byl rytíř z Meše, a tudíž dávný nepřítel Urtuků. Jejich bojovnost jsem vůbec nezchladil tím, že jsem je ujistil, že naše národy nejsou ve válce a že se pouze vracím domů. Jen Atařino prohlášení, že jsme velcí bojovníci, kteří zabili mnoho Morjinových mužů, tyto dvě válečnice obměkčilo. Atara také trvala na tom, že zůstaneme spolu, a co víc, aby nám Manslayerky z kmene Urtuků poskytly až k Jitřním horám doprovod. Atara nyní dosáhla takové pověsti – nemluvě o vůli – že ty dvě válečnice jen vrhly dlouhý pohled na její pásku přes oči a souhlasily s jejím požadavkem.

Později toho dne, když jsme s nimi dorazili do jejich tábora, se jejich ostatní sestry poradily a rozhodly se jejich rozhodnutí ctít. Měly jediný požadavek: aby Atara naučila tři z mladších sester svému lukostřeleckému umění, zatímco budou starší sestry preparovat její lví kůži.

A tak jsme tam u potoka stíněného velkými topoly čekali pět dlouhých dní. Cítil jsem ubíhající čas nanejvýš ostře; nade vším převládající pocit, že se musím vrátit domů co nejdříve, mi bušil v krvi jako buben. Přesto jsem byl rád, že jsme se s těmito divokými ženami spřátelili. Večer jsme seděli kolem ohně a dělili se spolu o jídlo a příběhy. Okouzlilo je – i nás – když se jedné noci objevil Plamínek a obveseloval je tancem stříbrných jisker. Nenabídli jsme jim žádné vysvětlení tohoto malého zázraku. My sami jsme si mohli pouze domýšlet, že snad moc Kamene světla posílila Plamínkovu bytost a jeho barvy, takže ho nyní viděl každý.

Když sestry konečně dokončily vyčiňování lví kůže a všily do ní podšívku z nejčistšího galdanského saténu, přinesly ji Ataře, aby si ji oblékla. S černou kožešinou lví hřívy, rámující jí plavé vlasy, a se svou bílou páskou přes oči skutečně vypadala, jako by znovu ožila jako jeden z těch dávných hrdinů imakilů.

Příštího rána jsme se vydali na další cestu zemí Urtuků. Před námi jelo dvanáct manslayerských válečnic jako doprovod. Když jsme překonali malý, asi třicetimílový trojúhelník stepi, došli jsme k Diamantové řece a zamířili podél ní k východu. Tato stuha průzračné vody, stékající z Jitřních hor, mi připomněla, jak blízko domova už jsem. Modlil jsem se, abych jej dosáhl bez dalších incidentů. Nemusel jsem ale mít obavy. Ačkoli tlupa asi padesáti Urtuků přijela ze svého zimního tábořiště dále na jihu zhlédnout podivný obrázek, jak dvanáct manslayerských válečnic vede sedm cizinců do Meše, nechovali se vůči nám vyzývavě, ani nám nenabídli boj. Naopak, pozdravili nás svým děsivým válečným pokřikem, protože už slyšeli o tom, že jsme vstoupili do Sakai a zabili mnoho mužů Červeného draka.

Od soutoku Poru a Diamantové řeky to bylo do Meše vzdušnou čarou sto mil, a my jsme postupovali téměř stejně přímou trasou. Za pouhý den jsme překonali polovinu této vzdálenosti. Když jsme se vzbudili ráno jedenáctého, viděli jsme už hory Meše jako purpurový opar na horizontu. Jak jsme k nim během toho předlouhého dne hnali své koně, hory byly stále vyšší a zřetelnější. Kolem poledního jsem rozeznal zářivě bílý vrchol Tarkelu. Ačkoli jsem ho nikdy neviděl z této strany, existovala pouze jediná hora, jež se tyčila přímo na jih od Diamantové řeky a shlížela do nazlátlých travnatých plání Wendruše.

Toho večera jsme se utábořili sotva tři míle od úpatí pod jeho západní stěnou. Srdce mě pobízelo, abychom jeli do Meše i navzdory padající tmě, ale hlava argumentovala, že by bylo pošetilé a nebezpečné pokoušet se projít divokými, skalnatými přístupy k Tarkelu v noci. A navíc by bylo takové počínání nad pomyšlení nevděčná, protože bychom já, Maram a Mistr Juwain měli málo času na rozloučení se se zbytkem svých přátel.

Až během pěti set mil našeho útěku z Argatthy jsem postupně začínal správnost rozdělení naší společnosti akceptovat, ačkoli jsem se ještě stále nemohl s tímto obtížným rozhodnutím smířit. Když jsme poděkovali manslayerským válečnicím za jejich laskavost a ony vyrazily na zpáteční cestu do svého tábora, shromáždilo se nás sedm kolem ohně, který Maram rozdělal, k poslední poradě.

Byla jasná, chladná, hvězdná noc a měsíc těsně po úplňku. Plamínek vířil kolem na pozadí oblohy a zdálo se, že soutěží s mihotajícími světélky souhvězdí. Vítr přinášel vůni mého domova a zrychloval mi tep srdce.

Hovořili jsme o mnoha věcech; chvíli jsme si vyprávěli o Alfanderrym, jehož hlas jsme nyní slyšeli v šumění větru a v hudbě hvězd. Shodli jsme se, že by měl Kane zdědit jeho mandolínu, která byla vším, co nám po Alfanderrym zůstalo – kromě vzpomínek a písní v našich srdcích. Kane začal brnkat na mandolínu a zpívat. Když chtěl, i on měl krásný, jasný hlas, silný a vznešený jako orel letící vysoko na obloze. Pomyslel jsem si, že se pokouší znovu zachytit slova Alfanderryho poslední písně, a věděl jsem, že to jednoho dne dokáže.

„Takovou hudbu by měli slyšet v Meši,“ řekl jsem mu. „Jste si jistý, že znovu nezvážíte své plány?“

Kane odložil mandolínu a zadíval se na mě; byl jsem zvědav, jestli si své rozhodnutí rozmyslí.

„Můj otec by byl poctěn, kdybyste se s ním setkal,“ řekl jsem mu. Pak jsem položil ruku na diamanty vykládanou hrušku meče, který už tak dávno vykoval v Godhře. „A moji bratři, a určitě i má matka a babička. Všichni moji krajané. Vaše jméno je v Meši stále v paměti.“

„Slíbil jsi, že o tom jméně nebudeš mluvit, ech?“ Mírně se mi uklonil hlavou v důvěře, že tento slib dodržím. A pak řekl: „Ne, je mi líto, ale musím se vrátit do Trie – mám tam něco na práci.“

Mistr Juwain, hřející si sukovité ruce nad ohněm, zvedl hlavu a řekl: „Týká se to Černého Bratrstva?“

Za celou naši společnou cestu nám toho Kane o tomto tajném bratrstvu, k němuž jsme předpokládali, že patří, řekl velice málo. A teď nám sdělil jen o málo víc: „Veliké bestii je třeba čelit všemi zbraněmi, které dokážeme najít.“

„I vraždami?“ zeptal se Mistr Juwain. „I jedem, terorem, klamem a podvodem?“

Kane se na okamžik zadíval na hvězdnou oblohu. Tam někde proudily neviděné zlaté pásy světla ze svého ohniska, dotýkajíce se mnohých světů vesmíru.

„Ne, tohle snad ne,“ řekl konečně. Podíval se na mě a na Alkaladur. „Možná nastal čas, kdy jsme nalezli jiné prostředky boje.“

„Říkal jsem už předtím,“ řekl mu Mistr Juwain, „že zlo nemůže být poraženo mečem.“

„Ne, možná že ne,“ připustil Kane. „Ale zlí lidé ano.“

Vrhl na mě dlouhý, smutný pohled, a já sevřel ruku kolem jílce Alkaladuru. Bál jsem se, že mě osud znovu povolá do zbraně mnohem dřív, než bude svět zbaven takových jako Morjin. A přece jsem věděl, že Mistr Juwain má pravdu, že ani ten největší z mečů nedokáže ukončit války.

„Je třeba vybojovat další bitvy,“ řekl jsem. Vytáhl jsem Kámen světla a zahleděl se na něj. „Jiné druhy bitev.“

Když jsem se upamatoval, proč jsem o tento pohár tak tvrdě bojoval, a proč ho Galadinové na Eu poslali, začal náhle nesmírně zlatě zářit. Na okamžik jsem držel v ruce malé slunce, jehož světlo by možná viděli i z hor na východ od nás, pokud by se někdo díval.

„K bitvám dojde, a brzy,“ ujistil nás Kane. Kývl na Kámen světla a dodal: „Teď, když jsme Bestii vzali toto, soustředí veškerou svou vůli na to, aby ho dostal zpátky.“

„Vy tedy věříte, že se ze svého zranění zotaví?“ zeptal se Maram.

„Ano, takové jako on nejde zabít tak snadno,“ řekl Kane. „Meč do srdce nebo srazit hlavu – to je skoro jediný způsob, jak zabít jednoho z Elijinů.“

Řekl nám, že Morjin bude nyní nucen urychlit své plány dobyvatelského tažení.

„Tak, vždycky pokukoval po Alonii a Devíti královstvích, a také po Delu, protože ví, že když padnou ony, padne i celá Ea.“ Podíval se na Ataru, Liljanu a na mě. „Ale když jsou Sarnijci rozděleni a většina Wendruše stojí proti němu, nemluvě o Dlouhé zdi, nemůže na vaše země zaútočit přímo, ech? Tak, nejdřív vás obklíčí – to byla vždycky jeho strategie.“

„Myslíte, že vpadne do Delu z Galdy?“ zeptal se Maram zneklidněně.

„Ještě ne, na to zatím nemá dost sil,“ odpověděl Kane. „Nejdříve vystoupí proti Eanně.“

„Ale jestli se Surrapam udrží,“ namítl Maram, „pak bude muset –“

„Surrapam se neudrží,“ řekl Kane. „Všichni jsme to viděli.“

„Asi ne,“ připustil jsem. „Ale Hesperové nedokážou ovládnout dobytý Surrapam a zároveň zaútočit na Eannu.“

Kane přikývl a řekl: „Sami ne. Proto Morjin potřebuje do Eanny zadní vrátka. A teď je má, v Yarkoně.“

Vyzařování Kamene světla nyní zesláblo, a já jsem podal pohár Maramovi. Seděl jsem a díval se mlčky do ohně. V jeho plamenech jsem viděl požár velké Knihovny, a také nenávistné oči hraběte Ulanua.

„Hrabě Ulanu,“ řekl jsem posléze, „není ještě dost silný, aby na Eannu zaútočil.“

„Brzy bude,“ odpověděl Kane. „Morjin mu pošle posilu.“

„Přes Eligavar?“

„Přesně tak – to je klíč k jeho dobyvatelskému tažení, ech? Jakmile bude dobyta země Ymanirů, bude mít volnou cestu přes hory, kudy budou moci jeho armády pochodovat do Yarkony, a tím i do Eanny. A až padne Eanna, padne i Thalu a celý severozápad.“ Kane se nadechl a pokračoval: „A pak už Morjinovi nic nezabrání v tom, aby shromáždil flotilu a přepravil své armády kolem Nedu a Delfíním kanálem a zaútočil na Alonii.“

„V tom případě musíme Morjina zastavit dřív,“ řekl Maram, dívaje se do zlatého poháru.

Znovu jsem sevřel meč a pocítil velikou hořkost. „Možná jsem ho měl zabít,“ řekl jsem.

Kane se natáhl a položil mi ruku na rameno. A pak řekl zvláštní věc: „Udělal jsi to ze soucitu, a není proč toho litovat. Kéž bychom my všichni měli takový soucit.“

Atara, která převzala Kámen světla od Marama, se ke mně obrátila a řekla: „Víš, ani věštkyně nedokáže vidět všechny konce. Kdybys byl v Argatthě zemřel, my bychom možná nikdy neunikli. A tak by Kámen světla možná právě teď držel v rukou jeden z Morjinových Červených kněží.“

Byl to jeden z těch okamžiků, kdy se zdálo, že ve zlatých hlubinách Kamene světla září jasné světlo – stejně jako v Ataře. Kývla na mě a zeptala se: „Přijdou Valariové Ymanirům na pomoc a budou bojovat s Morjinem?“

„Ano,“ řekl jsem jí. „Pokud nebudeme bojovat mezi sebou.“

Maram se podíval na Kanea a řekl: „Nedokázal bych unést, kdyby Bestie někdy vnikla do Alundilu. Myslím, že by ho zničila. Neexistuje možnost, že by se Hvězdní lidé mohli vrátit a poslat pomoc?“

Všichni jsme chápali, že Kane má zakázáno mluvit o jiných světech kolem jiných hvězd, stejně jako zakázal sám sobě mluvit o své minulosti. Proto nás překvapil, když řekl: „Poslali pomoc, kdysi. Ale nikdy znovu nepřijdou, dokud bude mít Morjin volnost páchat své zlo. Mluvíte o nádheře Alundilu. To ale není nic proti městům Hvězdného lidu a Elijinů. A Galadinové, tak, Galadinové. Co kdyby Morjin nebo někdo jiný předal Kámen světla do rukou Temného? Tak, nebudou riskovat zničení světů a krásy, jakou si nedokážete představit.“

Liljana, která převzala Kámen světla teď, přikývla a řekla: „A proto se musíme v první řadě a vždycky dívat na tento svět. Proto se musím vrátit do Trie. Sesterstvo se musí připravit na budoucnost.“

Řekla nám o Maitriche Telu stejně málo jako Kane o svém Černém Bratrstvu. Ale mé srdce potěšilo, když se podívala na Mistra Juwaina a řekla: „Možná nadešel čas, kdy si naše dva řády mohou vzájemně odhalit své cíle.“

Podala mu Kámen světla, a Mistrova ošklivá tvář se rozjasnila tím nekrásnějším z úsměvů. „Ten čas přišel, chápu. Nic bych si nepřál víc, než abychom se navzájem nazývali bratry a sestrami.“

Když převzal Kámen světla Daj a v úžasu se na něj zahleděl, podala Liljana Mistru Juwainovi ruku.

Pak Mistr Juwain vytáhl svůj varistei a chvíli se na něj zamyšleně díval. Jat náhlou inspirací, přidržel ho Dajovi u čela. Zdálo se, že Kámen světla vlévá své vyzařování do zeleného kamene. Pak z krystalu vytrysklo zelené světlo a jeho paprsky se vpily do vytetovaného červeného draka. Po chvíli vyzařování krystalu ustalo, a my všichni jsme v záři plamenů spatřili, že Dajovo tetování je pryč.

„Opravdu?“ řekl Daj, podávaje Kámen světla Kaneovi. Přejížděl si prsty po čele. „Chci to vidět! Vale, ukážeš mi to, ve svém meči?“

Vytáhl jsem Alkaladur, aby se mohl prohlédnout v jeho lesklém stříbře, ale v přítomnosti Kamene světla meč zazářil tak intenzivně, že na okamžik nikdo z nás neviděl vůbec nic. Když se vrátil k pouhému zrcadlovému lesku, Daj se na sebe užasle zadíval.

„Je to pryč,“ řekl. „Teď po mně nebudou lidé v Trii koukat.“

Rozhodli jsme se, že půjde s Kaneem a Liljanou do Trie, kde se o něho Liljana postará. Atara je doprovodí. Musí vzdát úctu Sajagaxovi a Kurmakům, řekla, a pak pokračovat s Kaneem a ostatními do Trie, aby uzavřela svou záležitost s otcem.

„Král Kiritan,“ řekla, „se musí dovědět, že byl Kámen světla nalezen a Pátrání úspěšně dokončeno. A musím mu to říct já.“

„Tak tohle bych rád viděl,“ řekl Kane, shlížeje na pohár, který teď držel v ruce. Zdálo se, že jeho černé oči se nyní dotýkají světla samotného stvoření. „Skoro tak rád, jak rád bych viděl jeho výraz, až mu Val ukáže toto.“

Podal mi Kámen světla a zeptal se: „Jsi si jistý, že znovu nezvážíš své plány?“

Sevřel jsem pohár v obou rukou a řekl: „Kámen světla musí být přinesen nejdříve Valariům. Jsme jeho strážci, a nemůžeme ho střežit, jestli ho já jediný ze svého lidu odnesu do Trie.“

„Ale, Vale,“ připomněl mi Maram, „král Kiritan očekává, že ho jeho nálezce přinese jemu. Naše sliby –“

„Slíbili jsme, že budeme Kámen světla hledat pro celou Eu a ne sami pro sebe,“ řekl jsem. „Pro Eu, Marame – ne pro krále Kiritana.“

„Ale co potom tvůj slib?“

Nyní mi zlato Kamene světla v rukou náhle připadalo studené jako led. Pamatoval jsem si příliš dobře, jak jsem stál v síni krále Kiritana a před tisíci rytířů a šlechticů králi sliboval, že mu přinesu Kámen světla a získám tak Ataru za ženu.

Pohlédl jsem na Ataru sedící nehybně jako socha a řekl: „Není na mně splnit tento slib. Ne na mně samotném.“

Poté se náš hovor stočil ke vzpomínkám na všechno, co jsme spolu prožili, úspěchy i strasti a bolesti. Kane připomněl historku o Plamínkovi tančícím Alfanderrymu na nose; to přimělo Daje k výbuchu bezstarostného chlapeckého smíchu, jenž bylo potěšením poslouchat. Mysleli jsme, že se už nikdy znovu nerozesměje. Jeho náhlá radost nás přiměla až k slzám, obzvlášť Liljanu, která jako by sama ztratila schopnost se smát. Nahlédla příliš hluboko do Morjinovy mysli a viděla v ní zlo tak veliké, že se zdálo, jako by její radost ze života navždy potemněla. Ani vyzařování Kamene světla nestačilo obnovit její klidný, mírumilovný temperament a krásné úsměvy.

Nakonec nadešla chvíle bolestného loučení. Mistr Juwain řekl Dajovi o Velkém Bílém Bratrstvu a věnoval mu svůj výtisk Saganom Elu; Daj slíbil, že ho bude číst a jednoho dne se vypraví do Meše. Já jsem dal Kaneovi brousek z lisovaného diamantového prachu, který mi kdysi daroval můj bratr Mandru. Ostří Alkaladuru nepotřebovalo nikdy brousit, ale kalama, již nosil Kane, ano. Na oplátku mi dal jeden z krvavých kamenů, které vzal v Morjinově komnatě, a vysvětlil mi, jak se používá. Pozdě po půlnoci, když už měsíc na obloze klesal, jsem si promluvil s Liljanou o věcech, které viděla v Morjinově mysli.

Ještě později jsem se procházel s Atarou na obvodu našeho tábora. Dvakrát skoro upadla, když se jí nohy zapletly do vysoké trávy. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy byla skutečně slepá. Nabídl jsem jí paži, ale ona ji nepřijala.

„Musím se naučit být odkázaná sama na sebe,“ řekla mi.

„Nikdo nemá být odkázán jen sám na sebe,“ odpověděl jsem. „Jestli mě tahle výprava něčemu naučila, tak je to toto.“

„Přesto za mě nemůžeš chodit. Nemůžeš za mě vidět.“

„Ne,“ řekl jsem, dotýkaje se své drátěné košile v místech, kam jsem vrátil Kámen světla. „Ale teď, když byl nalezen, se s tebou mohu oženit.“

„Stále platí můj slib,“ připomněla mi.

Zastavil jsem se, abych pohlédl přes step k západu, směrem k Argatthě. „Kolik mužů jsi tedy zabila? Šedesát? Sedmdesát?“ zeptal jsem se jí.

„Chtěl bys, abych jich zabila víc?“

Chvíli jsem naslouchal bušení svého srdce. „Ve skutečnosti ti ale nebrání tvůj slib.“

„Ne,“ řekla tiše, dotýkajíc se své pásky přes oči. „Nemůžu se za tebe provdat taková.“

„Ale zrak se ti vrátí,“ řekl jsem, maje na mysli její věštecké schopnosti, jež se mi zdály stále silnější. „V Argatthě, když se Kane dotkl –“

„Kane půjde svou cestou, a já také,“ řekla mi. „A Kane je pořád Kane, nechápeš?“

Ohlédl jsem se k ohni, kde stál Kane jako osamělá hlídka, zkoumající step ve všech směrech. Navzdory blízkosti Meše nezanechal své věčné ostražitosti vůči nepřátelům.

„Nyní kráčí Kane s Jediným,“ řekla mi. „Ale příliš často stále sám se sebou. Nemá tu moc způsobit, abych viděla. V Argatthě, na okamžik, mi pomohl najít mou cestu zpátky k Jedinému. Ale já… nedokážu na ní vždycky zůstat. A tehdy jsem naprosto slepá.“

„To je mi jedno,“ řekl jsem jí.

„Ale mně to není jedno,“ odpověděla. „Jednoho dne, kdybych nosila tvého syna, jak jsem si tisíckrát přála, můj syn… kdybych ho držela v náručí a dávala mu mléko, kdybych se na něho podívala a neviděla ho, kdybych neviděla, jak se on dívá na mě, zlomilo by mi to srdce.“

Stál jsem pod zářícími hvězdami, které Atara nedokázala vnímat. V jejich jasu byly stříbrnou jehlou osudu vyšity vzorce života a smrti. A osud, pomyslel jsem si, byl zakován v naších srdcích. Rozhodnout, zdali ohněm nenávisti nebo lásky, záleželo na naší vůli.

„Chápu,“ řekl jsem jí. Jak bych tuto ženu mohl milovat, kdybych nestřežil její srdce jako své vlastní, jako samotný Kámen světla?

„Vím, že je to ode mě pošetilé,“ řekla, „vím, že jsem sobecká, ale já –“

„Chápu,“ řekl jsem znovu.

Natáhl jsem ruku, abych ji pohladil po vlasech, zlatě a stříbrně zářících ve světle hvězd. Ale zavrtěla hlavou a odtáhla se ode mě. „Ne, ne,“ zamumlala. „Jsem teď imakla, neslyšel jsi? Jsem imakla, a nelze se mě dotýkat.“

„To je mi jedno, Ataro.“

Věděl jsem, že by neunesla, kdybych se jí dotkl – ale ještě víc, kdybych se jí nedotkl. A tak jsem ji naposledy políbil. Rty mě pálily bolestí horší, než byla ta, již mi svým ohněm způsobila dračice.

Poté jsme si sedli do studené trávy a držíce se za ruce jsme čekali, až slunce rozzáří oblohu nad horami na východě. Když přišel čas se rozloučit, sevřela mi ruku a řekla: „Přeji ti mnoho štěstí, Valašu Elahade.“

Oči se mi na chvíli zamlžily, a oslepl jsem skoro stejně jako ona. Pak jsem jí řekl: „Nechť vždycky kráčíš ve světle Jediného.“

Vyšvihla se spolu s ostatními do sedla, zatímco já jsem seděl a díval se na poslední noční hvězdy. Po chvíli za mnou přišel Maram. Nějak poznal, co se mezi námi přihodilo, a já ho za to miloval.

„Odvahu, starouši, možná je ještě naděje,“ řekl mi. „Jestli jsi mě něco naučil, tak tohle.“

Vytáhl jsem zpod krunýře Kámen světla a držel ho před sebou. Jeho dutina se náhle naplnila prvními paprsky slunce vycházejícího nad svahy Tarkelu, a já jsem věděl, že to, co řekl, je pravda.

„Děkuji ti, Marame,“ řekl jsem, když mě chytil za ruku a vytáhl mě na nohy. Ukázal jsem na Tarkel. „No, teď se konečně napijeme toho piva, které jsem ti přinejmenším posledních tisíc mil sliboval.“

Úsměv, jímž se mu rozzářila tvář, mi připomněl, že bez ohledu na to, jak bolestně mi bude chybět Atara a zbytek naší společnosti, na mě jiní, které jsem miloval, čekají pod zářícími horami mého domova.

23

Asi míli od našeho tábora našla Atara brod přes Diamantovou řeku a převedla přes něj Liljanu, Daje a Kanea. Tím vstoupili na území kmene Adiriů, jež byli v současné době spojenci Kurmaků. Pozoruje ji jet k severu na jejím grošovaném koni, zahalenou do lví kůže s černou hřívou, nebál jsem se o ni – jen jsem pochyboval, jestli ji ještě někdy znovu uvidím.

A

A

V tichu rána jsme vyjeli s Maramem a Mistrem Juwainem podél řeky na východ. Nebyly zde žádné hraniční kameny vyznačující přesně místo, kde se Altaruova kopyta poprvé dotkla půdy Meše, ale když step ustoupila nízkým úpatím Šošanského hřbetu Jitřních hor, věděl jsem, že zde už nenarazíme na žádné Sarnijce obdělávající skalnatou půdu nebo pasoucí na pastvinách stáda ovcí, ale pouze na valarijské válečníky pod praporem krále Šameše.

Pevnost vybudovaná na svazích Tarkelu shlížela na Diamantovou řeku a údolí, jímž si vodní tok razil cestu. Tvořila ji veliká hranolovitá stavba s tlustými žulovými hradbami – jedna z dvaceti dvou tvrzí lemujících hranice otcova království. Zdvořilost vyžadovala, abychom ji navštívili a vzdali úctu jejímu veliteli. A rytíři a válečníci, kteří tvořili její posádku, by to také vyžadovali, kdybychom se kolem pokoušeli projet. Ve skutečnosti nebylo možné, aby tři neznámí muži prostě přijeli podél řeky z Wendruše do Meše, aniž by byli zpozorováni a zastaveni.

A tak jsme se v severní bráně setkali s padesáti válečníky v drátěných košilích a s velitelem pevnosti, mužem s podlouhlou tváří, hranatou čelistí a dlouhými prošedivělými vlasy. Představil se jako lord Manthanu z Pušku. Svolal celou posádku, chtěje se s ní podělit o zvláštní a nezvyklý pohled na tři muže, kteří očividně nejsou Sarnijci, a přesto přicházejí bez úhony ze sarnijského území.

„A kdo jste vy?“ zvolal lord Manthanu, když jsme se zastavili v bráně.

Jeho muži stáli seřazeni po obou stranách cesty vedoucí od brány a rukama svírali jílce svých kalam, kdyby je bylo třeba vytasit. Žádného z nich jsem nepoznával. Zdálo se, že tato pevnost je obsazena válečníky z území podél řeky Sawaš, části Meše, již jsem navštívil jen jednou před deseti lety.

„Jmenuji se,“ řekl jsem a rozhalil svůj plášť, abych odkryl labuť a hvězdy na své značně ošumělé kazajce, „Valašu Elahad.“

Lord Manthanu vytrhl bleskově svou kalamu a namířil ji na mě. Skoro stejně rychle tasili meče i jeho válečníci.

„Nemožné!“ zvolal lord Manthanu. „Sar Valašu zemřel na jaře v Išce, v Černém močálu. Dostali jsme o tom hlášení.“

„To je pro mě novinka,“ řekl jsem s úsměvem. „Zdá se, že vás Iškané mylně informovali. Jmenuji se tak, jak jsem říkal. A moji přátelé jsou princ Maram Maršayk z Delu a Mistr Juwain z Bratrstva.“

Po delší debatě se nám je podařilo přesvědčit. Vyšlo najevo, že jeden z kameníků, kteří zde právě opravovali hradby, kdysi pracoval pro Bratry na jejich svatyni poblíž Silvassu. Nadšeně Mistra Juwaina pozdravil, protože mu Mistr kdysi vyléčil oční katar, jenž ho málem oslepil.

„Omlouvám se, Sare Valašu,“ řekl lord Manthanu. Zastrčil svůj meč a podal mi ruku. „Ale Iškané nám poslali zprávu, že jste zahynul v tom močále. Jak se vám podařilo uniknout?“

Maram využil příležitosti, aby řekl: „Ten příběh by se nejlépe vyprávěl nad sklenicí piva.“

„Možná,“ připustil lord Manthanu, „ale teď není doba na pitky.“

„Jak to?“ zeptal se Maram.

„Neslyšeli jste? Ale ovšemže ne – byli jste na té bláznivé výpravě. Dostali jste se vůbec až do Trie?“

„Ano,“ řekl jsem a znovu se usmál, „dostali. Ale řekněte nám, prosím, co přimělo všechny vaše muže vytasit meče na své krajany.“

Lord Manthanu se odmlčel jen na okamžik, než řekl: „Teprve včera jsme dostali zprávu, že Iškané pochodují na Meš. Máme se střetnout v bitvě na polích mezi Horním a Dolním Raaswašem.“

Tak, pomyslel jsem si, nakonec k tomu došlo. Když podzim dosáhl své plnosti a úroda byla sklizena, Iškanům se podařilo vyvolat bitvu, již tak dlouho vyhledávali.

„Bylo stanoveno datum?“ zeptal jsem se.

„Ano, šestnáctého.“

„A dnes je dvanáctého, správně?“

Oči lorda Manthanua se rozšířily, když se zeptal: „Kde jste byli, že nevíte, kolikátého je?“

„Na temném místě,“ řekl jsem mu, „na nejtemnějším ze všech míst.“

Zdálo se, že zatímco sarnijské kmeny od Galdy až po Dlouhou zeď o našem dobrodružství v Argatthě věděly, přes hradbu Jitřních hor se zprávy o něm ještě nedostaly. Rozhodl jsem se, že teď není čas o naší cestě vyprávět – a určitě ne ukazovat zlatý pohár, který jsme vynesli z hlubin Skartaru.

Uklonil jsem se tedy a řekl: „Lorde Manthanu, jak jistě chápete, nemáme moc času. Zásobíte nás, prosím, potravinami a pitím, abychom mohli co nejrychleji pokračovat v jízdě?“

Marama mé prohlášení vyděsilo. Podíval se na mě a řekl: „Ale, Vale, přece nemyslíš vážně, že pojedeme do té bitvy?“

Přesně to jsem myslel, a on to věděl. Řekl jsem mu: „Král povolal všechny svobodné rytíře a válečníky k Raaswaši. A také mi sám daroval tento prsten.“

Sevřel jsem ruku v pěst, abych Maramovi ukázal svůj rytířský prsten se dvěma jiskřícími diamanty. Padesát válečníků seřazených u brány se na nás dívalo se souhlasem. A právě tak i lord Manthanu.

„Naše povinnost nám velí zůstat tady a největší bitvu za celá léta zmeškat, čehož všichni litujeme,“ řekl. „Ale, Sare Valašu, zdá se, že vám štěstí přeje. Vrátil jste se domů právě včas, abyste hledal čest a projevil odvahu.“

To ano, pomyslel jsem si. Ale obával jsem se, že mě osud přivedl zpátky do Meše jen proto, abych se stal svědkem smrti nebo zranění svých bratrů iškanskými meči.

Maram, který se s další bitvou ještě nesmířil, se na mě podíval a řekl: „Odsud k Raaswaši je to dobrých sto mil – a v horách k tomu. Jak můžeme doufat, že tu vzdálenost urazíme za pouhé čtyři dny?“

„Tím, že pojedeme rychle,“ odpověděl jsem. „Velice rychle.“

„Ach, ach,“ řekl a pohladil si půlky. Navzdory ošetření Mistra Juwaina si stále stěžoval na rány, které utržil od dvou šípů v bitvě o Khaišam. „Mé ubohé tělo!“

Když pět z mužů lorda Manthanua odešlo, aby nám naplnili sedlové brašny ovsem, soleným vepřovým a dalšími zásobami, otočil jsem se k Maramovi a řekl: „Ty s tou bitvou nemáš nic společného. Nikdo si o tobě nepomyslí nic špatného, když zůstaneš tady a odpočineš si, nebo půjdeš přímo do svatyně Bratrstva s Mistrem Juwainem.“

„Ne, myslím že ne,“ řekl. „Ale já bych si o sobě myslel něco moc špatného. Myslíš, že jsem po tvém boku projel přes polovinu Ey, abych tě v poslední chvíli opustil kvůli Iškanům?“

Podali jsme si ruce.

„Obávám se, že ani já tě neopustím,“ řekl Mistr Juwain. Vzdychl a pohladil si zátylek holé hlavy. „Jestli je třeba vybojovat bitvu, jestli je to skutečně nutné, pak tam bude spousta práce i pro léčitele.“

Když se lord Manthanu postaral o doplnění našich zásob, poděkovali jsme mu a rozloučili se s ním. Pak jsme vyrazili z brány a pustili se po Kelské silnici vedoucí podél hranice s Iškou. Jako vždycky ji lidé mého otce udržovali v dobrém stavu. Pobízeli jsme koně k maximálnímu úsilí a směřovali rychle do severozápadního cípu království.

Po celý den se udrželo pěkné počasí a my jsme stále postupovali slušným tempem. Bylo jedno z nejkrásnějších ročních období, kdy listí na stromech zářilo těmi nejjasnějšími barvami. Javory podél silnice se skvěly rudým listím, zatímco výše na svazích se na pozadí hluboké modré oblohy odráželo žluté listí osik. Míjeli jsme pastviny bělající se stády ovcí, a pole zlatá strništěm čerstvě pokoseného ječmene. Té noci jsme nalezli přístřeší v domě ženy jménem Fayora. Nakrmila nás skopovým a černým ječným chlebem, a požádala, abychom vyhledali jejího manžela, Sara Laisua, pokud ho na poli u Raaswaše uvidíme.

Příštího dne – třináctého valte – jsme se plahočili přes nejvyšší část Šošanského hřbetu. Přejeli jsme most klenoucí se přes jeden z přítoků Diamantové řeky, a navštívili další dvě tvrze, než jsme jeho ledově modré vody konečně překročili. Doufali jsme, že do večera dorazíme až k hoře Raaskel, ale kvůli koním – nemluvě o Maramově ubohé zadnici – jsme byli nuceni strávit noc v pevnosti pouhých několik málo mil od mostu.

„Zítra máte před sebou těžkou cestu,“ řekl nám velitel pevnosti, Mistr Tadru. „Odsud k Severní silnici je to pořádně do kopce.“

Měl pravdu. V ranním mrazu před východem slunce, když jsme se plahočili vzhůru po Kelské silnici, vyrážela koním z nozder pára. Minuli jsme horu Raaskel, tyčící se jako bílý roh severně od nás. Silnice zde vedla několik mil k jihu, než opět zahnula zpátky k severu. V pevnosti umístěné tam, kde Kelská silnice protínala Severní silnici, jsme dostali teplé jídlo. Cestou do Išky jsme se zde tehdy také zastavili, abychom pozdravili velitele pevnosti, lorda Avijana. Ale nový velitel pevnosti, Mistr Sivar, nás informoval, že budeme mít co dělat, abychom se k lordu Avijanovi připojili včas na setkání s Iškany ode dneška za dva dny.

„Bitva má začít ráno,“ varoval nás, „a nebude čekat na jednoho opozdilého rytíře, i když je to syn krále Šameše.“

Zdrželi jsme se v pevnosti, abychom nakrmili a napojili koně – a pohlédli na Severní silnici tam, kde vedla Telemešovou bránou do Išky. Tam na sněhovém poli mezi Raaskelem a Korukelem na nás zaútočil bílý medvěd poslaný Morjinem a málem naši výpravu ukončil na samém jejím začátku. Chmurné zadostiučinění nám poskytlo vědomí, že Pán klamu teď aspoň nějaký čas nebude dělat ghuly ze zvířat ani z lidí.

Odpoledne jsme prošli městem Ki; stejně jako při cestě do Išky, ani teď jsme neměli čas na horkou lázeň v jednom z místních hostinců, ani na pivo, které jsem sliboval Maramovi. Nechali jsme město brzy za sebou. Na dlouhém úseku cesty mezi Ki a Raaswašem byla už jen jedna pevnost, a já jsem se k ní chtěl do večera dostat.

Zjistili jsme, že tato studená pevnost je skoro bez zásob, protože byly odeslány na bojiště. Té noci jsme spali krátce a nepříjemně. Poprvé od Argatthy jsem měl zlé sny, i když žádný z nich na mě neposlal Morjin. Byl jsem jen rád, když jsem ještě za tmy vstal a osedlal Altarua.

Z pevnosti to bylo k Dolnímu Raaswaši třicet mil, a pak možná dalších sedm k dohodnutému bojišti. Nevěděl jsem, jak tuto vzdálenost urazím za jeden den. Bylo studené ráno s proměnlivým větrem, který věstil bouři. Ačkoli okolní lesy sladce voněly kouřem ze dřeva a suchým listím, v ostrém podzimním vzduchu jsem cítil i jistou hořkost: našich vzpomínek na to, co jsme na své dlouhé cestě ztratili, a obav z toho, co nám zítřejší bitva možná ještě vezme.

Nepotřeboval jsem ostruhy ani bič se stříbrem vykládanou rukojetí, který mi daroval náčelník Niuriů Višakan, abych přiměl Altarua ke spěchu. Jako vždy vycítil moji touhu překonat vzdálenost co nejrychleji, a vedl ostatní koně po dlážděné silnici maximální rychlostí, jaké byli schopni. Můj divoký válečný kůň před sebou cítil bitvu – a ne takovou, při níž by se musel skrývat za hradbami, zatímco by Modří a ostatní válečníci s vytím útočili na opevnění, nýbrž velké střetnutí válečníků v dlouhých lesknoucích se řadách, a eskadron jízdy řítících se s duněním kopyt jedna proti druhé. Bylo to nebojácné zvíře, a já jsem mu záviděl jeho důvěru, že všechno dobře dopadne.

Toho dne se stále ochlazovalo, a krátce po poledni se obloha začala zatahovat. O pár hodin později začaly padat první letošní sněhové vločky. Maram si přitáhl těsněji svůj plášť a prohlásil, že se proti nám postavila ruka osudu, a že nemáme žádnou naději se do zítřka na bojiště dostat.

„Možná bitvu odvolají,“ řekl. „Není žádná legrace bojovat ve sněhu.“

Podíval jsem se na něho vírem bílých krystalků padajících z oblohy a řekl mu: „Tu bitvu neodvolají, Marame. Musíme jet ještě rychleji, jestli to dokážeme.“

„Tou vánicí?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „A pojedeme i v noci, jestli budeme muset.“

Ačkoli v Nagaršathu jsme trpěli mnohem větší zimou, těšili jsme se až do dnešního dne na teplo domácích ohňů a konec naší cesty. Kdyby bouře ještě zesílila, mohlo by to pro nás dopadnout špatně. Naštěstí sněžilo jen pár hodin. A dalších pár hodin nato se mraky začaly trhat. Za soumraku se ochladilo a nebe se naplnilo hvězdami.

„Zdá se,“ řekl jsem Maramovi, „že nám osud možná nabízí ještě jednu šanci.“

„Ano – vrhnout se na kopí Iškanů,“ zamumlal. Setřel si led z kníru. Pak mi řekl: „Vzpomínáš si na ten den na polích lorda Harši? Řekl, že až se příště Mešané a Iškané sešikují k bitvě, ty budeš stát v čele své armády.“

Mistr Juwain se na Marama podíval a vzácně zažertoval: „Nevěděl jsem, že v Meši žijí takoví věštci. Možná jsme ho měli vzít s sebou na naši výpravu.“

To vyvolalo jen Maramův povzdech. Otočil se ke mně a řekl: „Lord Harša je příliš starý, než aby šel do války, že? S takovým člověkem bych se nechtěl v bitvě setkat.“

„Pravděpodobně se setkáš jen s mrtvými na bojišti,“ řekl jsem mu, „když si nepospíšíme.“

Toho dne jsme se navečeřeli v sedlech: sýr, sušené třešně a suchary, na nichž jsme si málem polámali zuby. Pak jsme jeli dál do studené noci. Spousta hvězd na obloze a zářící půlměsíc nám poskytovaly dost světla, abychom viděli na bělavou silnici, jež se vinula jako světlý pás horami k východu. Nejbezpečnější by bylo jet zkratkou na Kelskou silnici a držet se jí až k pevnosti v soutěsce Dolního Raaswaše. Tam z jihu ústila silnice z Miru, po níž pochodovala armáda mého otce, a sedm mil sledovala tok řeky. Ale pro nás, přicházející ze západu, to nejrychlejší cesta nebyla. Věděl jsem o další silnici, která vedla přímo z Kelské silnice dolů k Hornímu Raaswaši.

„Ty po nás žádáš, abychom šli přes hory ve vánici a v noci?“ zeptal se Maram nevěřícně, když jsem mu sdělil svůj plán. „Ztratil jsi rozum?“

„Je to moudré?“ zeptal se Mistr Juwain, když jsme zastavili koně ke krátkému odpočinku. „Ta tvá zkratka nám ušetří jen pár mil.“

Vzhlédl jsem ke hvězdám, k souhvězdí Labutě téměř v nadhlavníku. Pak jsem řekl: „Možná nám to ušetří hodinu cesty – a rozdíl mezi životem a smrtí.“

„Tak dobře,“ řekl Mistr Juwain a připravil se na poslední část ostré jízdy.

„Ach, myslím si, že jsem pozbyl svůj rozum,“ řekl Maram, „když s tebou jdu tak daleko.“

„Tak pojeďme,“ řekl jsem s úsměvem. „Odvážili jsme se mnohem horších věcí, než je tohle.“

Stezka, ústící na Kelskou silnici, nebyla zdaleka tak špatná, jak se Maram obával. Nebyla sice dlážděná a klesala dost strmě, ale byla přesto poměrně dobře schůdná. Vedla nás pásmem věčné zeleně, pokryté bílým popraškem třpytícím se ve světle měsíce. Brzy začala stezka sestupovat mezi jilmy a duby, nyní už většinou bez listí; když obloha nad námi začala světlat, tiché lesy, jimiž jsme jeli, pokrývaly pouze dva palce sněhu.

Odhadoval jsem, že soutok obou ramen Raaswaše leží jen čtyři nebo pět mil odtud. Jeli jsme rychle terénem, který se postupně svažoval k severozápadu. V nižších polohách zbývalo v lesích okolo nás stále více listí na stromech. Vycházející slunce na něm právě začínalo rozpouštět sníh. Všude se ozývalo kapání vody připomínající déšť. A zepředu zněl hlubší a znepokojivější zvuk: dunění válečných bubnů rozechvívající vzduch a svolávající muže do bitvy.

Když jsme vyjeli na vršek malého kopce, uviděli jsme pod sebou rozvinuté šiky armád Išky a Meše. Jasné ranní slunce ozařovalo řady štítů, kopí a vyleštěných ocelových přileb. Po levé straně byl Horní Raaswaš; iškanské linie – možná dvanáct tisíc mužů – byly asi pět set yardů na jih od něho. Stály souběžně s řekou, od úpatí našeho kopce k soutoku Horního a Dolního Raaswaše asi míli odtud na východ. O něj opřel král Hadaru své levé křídlo, skládající se z pěších válečníků. On sám shromáždil své jízdní rytíře kolem sebe na pravém křídle na úpatí našeho kopce. Vycítil jsem, že tam jsou i Salmelu, lord Issur a lord Nadhru, sedící na frkajících a podupávajících koních, očekávajíce rozkaz k útoku. Odhadl jsem to na skoro sedm set rytířů pod vlajkou s bílým medvědem nedaleko krále Hadarua.

Naproti nim stály řady deseti tisíc válečníků a rytířů z Meše. U Dolního Raaswaše stálo napravo od pěších válečníků dvě stě mešských rytířů na koních. Věděl jsem, že je povede Asaru, a možná tam bude i Karšur a jeden nebo dva z mých dalších bratrů. Ačkoli můj otec vždycky v maximální míře využíval výhod terénu, nespoléhal na řeky, kopce a podobné věci jako na ochranu křídel. Vždycky říkal, že to lidem dodává falešný pocit bezpečí a oslabuje jejich vůli k boji. A věděl jsem, že vůle mého otce k boji je velmi silná. Když se této bitvě pokusil všemi rozumnými prostředky vyhnout, nyní, když konečně vytáhl proti Iškanům do pole, jsem litoval každého rytíře nebo válečníka, který by se s ním odvážil zkřížit meč.

Seděl na velikém kaštanovém hřebci spolu s pěti sty jízdními rytíři napravo od nás, na úpatí našeho kopce. Nemohl jsem z té dálky rozeznat jeho tvář, ale jeho třepetající se vlajka s labutí a hvězdami byla dost zřetelná, stejně jako bílý labutí chochol na jeho přilbě. Nedaleko něho jsem rozeznal erby lordů Tomavara, Tanua a Avijana, a samozřejmě zlaté pole a modrou růži jeho majordoma, lorda Lansara Raašarua. K velikému Maramovu zklamání zaujal místo po jejich pravici lord Harša. Zdálo se, že není vůbec příliš starý na válku.

Maram, Mistr Juwain i já jsme měli jen několik málo okamžiků na to, abychom vychutnali tento skvělý a zároveň strašlivý pohled, než byl vydán signál a v mešských řadách zazněly trubky volající k útoku. Bubeníci v čele začali bubnovat v rychlejší kadenci a deset tisíc mužů začalo pochodovat kupředu. Jejich dlouhé černé vlasy, svázané bitevními stuhami zářivých barev získanými v jiných bojích, jim spadaly zpod přileb a vlály za nimi. U kotníků měli připevněné stříbrné zvonky, které zněly do rytmu jejich přesného kroku. Bylo známo, že toto vysoko laděné zvonění dokázalo znervóznit celé armády a obrátit je na útěk dřív, než byl vystřelen jediný šíp nebo třesklo jediné kopí o štít. Ale našimi nepřáteli toho dne byli Iškané, a ti měli své vlastní stříbrné zvonky, stejně jako všichni Valariové v bitvě. A každý muž v poli, Iškan nebo Mešan, válečník nebo král, byl oděn v zázračném valarijském brnění: černé kůži vyložené na hrudi a zádech diamanty, chránícími i šíji, paže a nohy až k botám pošitým rovněž diamanty.

Záře tolika tisíc mužů pokrytých tisíci diamantů přímo oslepovala. Kdo kdy viděl tolik diamantů na jednom místě? Bohatství Jitřních hor bylo rozprostřeno zde na zasněženém poli pod námi – a nejen samotné drahokamy. Protože právě muži, uvažoval jsem, a ženy, které po nich budou truchlit, představovali skutečný poklad této země. Takoví válečníci jako Asaru, čistého srdce a ušlechtilé duše, zrozeni z nejúrodnější a nejlepší půdy, byli jedinými diamanty, které měly skutečnou cenu. A věděl jsem, že nesmějí být promarněny.

„Pojďme,“ řekl jsem Maramovi a Mistru Juwainovi. Pobídl jsem Altarua z kopce. „Už je málem příliš pozdě.“

Na bitevním poli před námi už nepřátelští lučištníci vypustili své první šípy. Vzduch se rozechvěl jejich svistem a hroty zařinčely o brnění. Dost brzy některé z těch šípů proniknou skulinami mezi diamanty a najdou si cestu do těla.

Pobízel jsem koně k okraji lesa a ke stále se zužující mezeře mezi oběma pochodujícími armádami. Maram se mě kupodivu dokázal držet. Ukázal skrze řídnoucí stromy doprava, na vlajku a jízdu mého otce. „Naše armáda je tam!“ vydechl. „O co se pokoušíš?“

„Zastavit bitvu,“ řekl jsem.

A s těmi slovy jsem vytáhl Kámen světla a vrhl se na bitevní pole. Kámen světla jsem držel vysoko nad hlavou. Slunce naplnilo pohár a on tuto krásu tisícinásobně vracel. Náhle z něj vyšlehla záře, která rozzářila válečníky obou armád jasným zlatým svitem. Více než dvacet tisíc párů očí se otočilo ke mně. S Maramem po pravici a Mistrem Juwainem po levici jsme jeli přímo mezi oběma liniemi jako po silnici. Tak se vyplnila předpověď lorda Harši, protože jsme se ocitli uprostřed bojiště, a tedy vlastně v čele obou postupujících armád.

„Zadržte!“ křičel jsem na válečníky okolo, zatímco Altaru cválal sněhem. „Okamžitě zadržte!“

Nějaký šíp, vystřelený z iškanských řad, mi zasvištěl kolem ucha. Pak jsem uslyšel, jak jeden z Iškanů vykřikl: „To je Elahad – vstal z mrtvých!“

Nyní začalo mnoho mužů dávat hlasitě najevo svůj úžas. Poznal jsem drsný starý hlas lorda Harši, překřikující všechny ostatní rytíře seskupené okolo mého otce: „Vrátili se! Hledači se vrátili! Kámen světla byl nalezen!“

Pojednou přestaly trubky troubit a bubny ztichly. Podél řad se nesl křik kapitánů rozkazujících zastavit. Stříbrné zvonky na nohou válečníků umlkly. Dvacet tisíc mužů z Meše a z Išky čekalo, co jejich králové nařídí dál.

Zastavil jsem Altarua uprostřed pole. Mistr Juwain a Maram se tam ke mně připojili. Kámen světla mi nyní zářil v ruce jako samo slunce. Byla to výzva k přiměří, takovému, jaké mezi Valarii nebylo po tři tisíce let.

Můj otec spolu s Lansarem Raašaruem, lordem Tomavarem, lordem Haršou a několika dalšími lordy a rytíři byli první, kdo se k nám rozjeli pod vlající bílou vlajkou. O několik okamžiků později shromáždil i král Hadaru své nejdůvěryhodnější lordy a zavolal na jednoho ze svých šlechticů, aby si také vzal bílou vlajku. Pak se svými muži rovněž vyjel pomalu k nám.

„Zastavte bitvu, říkal jsi,“ zamumlal ke mně Maram, drže si ruku na hrudi. „Zastav mé srdce, říkám já.“

Můj otec dal signál také Asaruovi, aby se připojil k vyjednávání. Můj bratr vyjel z řad na východě u řeky a pobídl svého tmavohnědého hřebce přes pole. Trvalo mu jen pár minut, než překonal vzdálenost půl míle, jež nás dělila. Když se přiblížil a záře Kamene světla mu zalila dlouhý jestřábí nos a ušlechtilou tvář, již jsem se bál, že už možná nikdy neuvidím, sevřelo mě u srdce a oči se mi naplnily slzami.

Pak můj otec, jenž se svými lordy a rytíři utvořil půlkruh okolo Mistra Juwaina, Marama a mě, zavolal mé jméno – a jeho hlas se dotkl mé duše: „Sare Valašu, můj synu – ty ses k nám vrátil. A ne s prázdnýma rukama.“

Okouzleně se díval na Kámen světla a ještě více na mě. Připadali jsme si vzájemně jako noví lidé. Jeho černé oči, ve své záři tak podobné Kaneovým, nalezly mé a objaly celou mou bytost radostí a láskou. V jeho pohledu planula jistota, že nežil svůj život marně.

Zatímco se král Hadaru a jeho lordi formovali do půlkruhu naproti nám, studoval otec můj ošumělý plášť a rozedranou kazajku. Pak se mě zeptal: „Kde je ten štít, který jsem ti dal, když ses vydával na svou cestu?“

„Pryč, sire,“ řekl jsem. „Zničen v dračím ohni.“

Při těchto slovech i největší lordi z Meše i z Išky vydechli úžasem jako nedospělí chlapci. Všichni se začali tlačit blíž. Zdálo se, že nikdo z nich neví, jestli má to, co jsem řekl, brát doslova.

„V dračím ohni, ano?“ řekl král Hadaru. Seděl na svém mohutném koni jako popuzený medvěd a skepticky se na mě díval. „A kde jsi bojoval s tím drakem?“

„V Argatthě,“ řekl jsem.

Toto jméno, pradávné a strašlivé, vyvolalo u lordů nový šum a výkřiky. Všichni zvedli oči a zadívali se na zlatý pohár, který stále rozléval své světlo.

„Právě v Argatthě,“ prohlásil Maram, „jsme objevili Kámen světla.“

Princ Salmelu pobídl svého koně blíž k otci, stíně si rukou oči, a zavrtěl hlavou. Jizva, táhnoucí se mu po tváři až ke slabé bradě, zlatorudě planula. Pak odtrhl pohled od Kamene světla a pohlédl studenýma tmavýma očima vyzývavě na mě. Díval se na mě s velikou nenávistí, která jen vzrostla za ty měsíce uplynuvší od doby, kdy jsem ho v našem souboji zranil.

„Ty tedy tvrdíš,“ řekl uštěpačným hlasem, „že toto je Kámen světla?“

„Není na mně, abych něco tvrdil,“ řekl jsem mu. „Je to, jak můžeš vidět, pohár, který naši předkové přinesli na zemi.“

Pobídl svého koně o několik kroků kupředu, jako by se chtěl na pohár, který jsem držel, lépe podívat. Jeho ošklivé, uhýbavé oči odrážely jen málo z jeho světla.

„A tvrdíš, že jsi vstoupil do zakázaného města a tento pohár vynesl?“ zeptal se mě Salmelu.

„Při plnění našeho poslání, ano,“ odpověděl jsem.

„A jaké důkazy nám můžeš poskytnout?“ zvolal. „Proč bychom měli věřit slovu muže, který sám sebe zneuctil, když vybojoval souboj, který neměl odvahu dokončit?“

Navzdory svému rozhodnutí zachovat chladnou hlavu jsem se náhle přistihl, že svírám jílec Alkaladuru. A Salmelu, který se kvůli ranám, jež jsem mu kdysi zasadil, pohyboval o poznání pomaleji, sevřel rovněž jílec své kalamy.

„Vale,“ připomněl mi Mistr Juwain naléhavým šeptem, „jestli chceš skutečně zastavit tuto bitvu, není zde místo pro pýchu.“

„Pro pýchu možná ne,“ řekl jsem mu, „ale pro čest určitě.“

Zatímco jsem se snažil odvrátit od černé tůně nenávisti, jež by mě pohltila, kdybych to dovolil, zazněl jasný hlas mého otce: „Sare Valašu, dnešního dne není žádný rytíř v celé Ee hoden větší cti než ty.“

Jeho slova mě omyla jako proud studené vody. Sundal jsem ruku z meče.

Ale chvála mého otce Salmelua jenom popudila a prohloubila jeho zášť. A tak, přede dvěma králi a shromážděnými lordy z Išky a Meše, spolu s tisíci válečníků obou armád čekajících ve svých řadách a dívajících se, se na mě výsměšně ušklíbl a řekl: „A pořád ti chybí odvaha vyzkoušet, zdali ta rána mečem, již jsi mi tak nečestně zasadil, byla uměním nebo pouhou náhodou!“

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Necestovali jsme na konec Ey a nevrátili se sem dnes proto, abychom prodělávali další zkoušky – vrátili jsme se, abychom vám řekli, co jsme viděli.“

Pak jsem shromážděné lordy informoval o bitvě o Surrapam a dobytí Yarkony hrabětem Ulanuem a jeho strašlivými Modrými. Mluvil jsem o ozbrojené moci, již Morjin shromažďuje pod skalnatým štítem Skartaru. A pak jsem volal po míru mezi Iškou a Mešem. Řekl jsem, že se všichni Valariové musí nyní spojit a zříci se svých drobných svárů, soubojů a formálních bitev, protože jednoho dne se Morjin zotaví ze zranění, které jsem mu způsobil, a my budeme muset vybojovat válku bez pravidel nebo milosrdenství, strašlivou válku, jež určí osud světa – a možná i mnohem víc.

„Veliká věštkyně jménem Atara Ars Narmada řekla, že můžeme zemřít statečně jako Iškané a Mešané,“ zvolal jsem. „Nebo žít jako Valariové.“

Salmelu pobídl svého koně ještě o krok blíž a ukázal na Kámen světla. Řekl: „A pořád bude Sar Valašu říkat cokoli, jen aby se vyhnul boji. Jak máme čemukoli z toho věřit? Jak víme, že je to skutečně pohár předků a ne jeden z falešných Kamenů světla, o kterých se píše ve starých kronikách? Nebo dokonce nějaký světelný kámen, upravený tak, aby nás oklamal?“

Skutečně, Salmelu byl jedovatý had. A nyní odhalil své zuby.

„Ti, kdo slouží Pánu lží,“ řekl jsem mu, „slyší lži v pravdě ostatních.“

Když Salmelu ztuhl, všichni iškanští lordi s výjimkou krále Hadarua sáhli po jílcích svých mečů. Král seděl pod bílou vlajkou, již držel jeho panoš, a hleděl výhružně na Salmelua a ostatní, jako by jim připomínal, že jsme se zde shromáždili v posvátném příměří. Pak se otočil ke mně a smrtelně klidným hlasem se zeptal: „Obviňuješ mého syna ze zrady?“

„Ze zrady, ano, a ještě víc,“ řekl jsem. Pohlédl jsem do Salmeluových černých palčivých očí. „Byl to on, kdo na mě vystřelil otrávený šíp v lesích. Je to asasin, vyslaný Červeným drakem, aby –“

Očekával jsem, že Salmelu možná nedokáže unést hanbu své špatnosti, a byl jsem připraven na to, že vytrhne svůj meč a napadne mě. Ale v poslední chvíli, když už vykřikl a pobídl svého koně přímo na mě, mě zachvátila náhlá předtucha, že kdybych vytasil Alkaladur, abych se bránil, rozpoutal bych bitvu, jíž jsem sem přijel zabránit.

„Buď proklet, Elahade!“ vykřikl Salmelu.

Rozmáchl se svým mečem po ruce, v níž jsem držel Kámen světla; jeho čepel, ostrá jako břitva, by mi byla paži snadno uťala. Ale já jsem náhle sevřel pohár pevněji a nastavil ho jeho ráně do cesty. Zlato gelstei se střetlo s ocelí se zaskřípěním mučeného kovu. Salmeluův meč se rozletěl na kusy a on nevěřícně zíral na roztřepený pahýl čnící z jílce, který svíral v pěsti.

„Zadrž!“ vykřikl král Hadaru, pobízeje ostruhami svého koně vpřed. Mávl na lorda Issura, lorda Nadhrua a lorda Mestivana. „Hned ho zadržte. Ať se neříká, že jsme my Iškané rušitelé příměří!“

Když se iškanští lordi nahrnuli kolem Salmelua a chopili se ho i otěží jeho koně, sám král Hadaru vykroutil svému synovi meč z ruky. Pak zvedl ruku v železné rukavici a udeřil Salmelua přes tvář. „Rušiteli příměří!“ běsnil. „Zneuctil ses před přáteli i nepřáteli!“

Můj otec, sedící na koni mezi Asaruem a lordem Haršou, hleděl na zsinalý šrám na Salmeluově tváři. Neměl tohoto muže v lásce, ale ještě méně si přál vidět královu zuřivost dopadající na syna.

„A ty!“ řekl král Hadaru, ukazuje na mě. „Nepřinese ti žádnou čest, jestliže vrháš neopatrná a neuvážená slova do tváře muži, kterého jsi už zranil! Ten, kdo vyprovokuje porušení příměří, může být sám nazván jeho rušitelem!“

„Žádné z mých slov nebylo neopatrné a neuvážené, králi Hadaru,“ řekl jsem. „Váš syn volal po válce s Mešem na příkaz Červeného draka. Měl oslabit vaše království i království mého otce. Až by Červený drak poslal své armády, aby nás dobyly, jeho odměnou mělo být panství nad Iškou i Mešem – a případně nad všemi Devíti královstvími.“

„Ne, ne,“ řekl král Hadaru a červená tvář mu zbělela studeným, smrtícím hněvem, „to není možné!“

Ačkoli mi ho bylo líto a cítil jsem jeho bolest jako veliký, tvrdý uzel v hrudi, pohlédl jsem na něho a řekl: „Váš syn je jedním z Kallimunových kněží.“

Nyní nastalo pod třepetajícími se bílými vlajkami strašlivé ticho, a rozšířilo se jako smrt po celém bojišti. Na okamžik se nikdo neodvážil ani pohnout.

„Kdo kdy slyšel nějakého valarijského rytíře říct o druhém něco tak strašného?“ řekl král Hadaru, provrtávaje mě upřeným pohledem. „Jak bys to vůbec mohl vědět?“

„Protože to jeden z mých druhů viděl v Morjinově mysli,“ odpověděl jsem.

„Důkaz!“ zaječel náhle Salmelu. „Nemá žádné důkazy!“

Král Hadaru na něho ukázal a řekl: „Chopte se ho!“

Lord Issur a lord Nadhru sevřeli Salmeluovy ruce, a lord Mestivan sesedl a stáhl ho z koně. Pak sesedli další tři iškanští lordi a pomohli lordu Mestivanovi zvládnout zuřivě bojujícího Salmelua.

„Existují důkazy,“ řekl jsem. Podal jsem Kámen světla Maramovi, sesedl z Altarua a přistoupil k Salmeluovi. „Dobře se dívejte.“

Vytáhl jsem krvavý kámen, který mi dal Kane. Jeho červené světlo dopadlo Salmeluovi na tvář. A tam, uprostřed čela, se objevil svinutý červený drak.

„To je znamení Kallimunova řádu,“ řekl jsem. „Červení kněží si je malují neviditelným inkoustem. Krvavé kameny způsobují, že se stává viditelným. Tak Červení kněží poznávají jeden druhého.“

„To je nějaký trik!“ vykřikl Salmelu, škubaje hlavou sem a tam. „Hnusný trik toho gelstei!“

„Moje vražda, kterou chtěl Salmelu spáchat,“ řekl jsem, ignoruje ho, „měla být jeho konečným zasvěcením do Morjinova kněžstva.“

Iškanští lordi si šeptali mezi sebou a vrhali na Salmelua zhnusené pohledy. Lord Raašaru pobídl svého koně kupředu a pozorně si ho prohlédl. Pak se otočil ke mně a řekl: „Ale, Sare Valašu, to není možné! Už jsem říkal, že to odpoledne, kdy říkáš, že na tebe vystřelil, jsem viděl prince Salmelua v lesích u Waskawského jezera.“

Lord Raašaru to řekl Asaruovi a mně, pokud nikomu jinému, a bylo od něho statečné připomenout přede dvěma králi to, co považoval za pravdu – i kdyby to mělo pomoci Salmeluovi.

„Vy jste tam neviděl prince Salmelua, jak jste si myslel,“ řekl jsem mu. „Když se mu nepodařilo mě zavraždit, poslal Pán lží iluzi na nejdůvěryhodnějšího muže v Meši, aby na jeho kněze nepadlo žádné podezření.“

„To, co říkáš, mě velmi znepokojuje,“ řekl lord Raašaru. „Pomyšlení, že Pán lží může způsobit, abych viděl to, co není.“

„Mě to také zneklidňuje,“ řekl jsem mu.

„Iluze!“ vykřikl znovu Salmelu. Jak pošilhával po krvavém kameni, červený drak vytetovaný na jeho čele se klikatil. „To, co vidíte, je určitě iluze, způsobená tímto kamenem zla.“

Odložil jsem tedy krvavý kámen a sledoval, jak červené znamení mizí.

„Vidíte?“ řekl Salmelu. „Je pryč, že?“

Povytáhl jsem asi o palec z pochvy svůj meč a lehce se řízl do palce o jeho ostří. Pak jsem palec přitiskl doprostřed Salmeluova čela. Inkoust vpálený do masa dychtivě nasál mou krev. Když jsem ustoupil, dračí tetování bylo nyní červené jako krev a mohl je každý vidět.

„Trik!“ vykřikl. „Další trik!“

Podařilo se mu osvobodit si jednu ruku a začal si zuřivě drásat čelo v marném pokusu seškrábat znamení, které mu tam už zůstane až do smrti.

„Je toto trik?“ zeptal jsem se ho.

Když se ho iškanští lordi znovu chopili, vytáhl jsem dýku z jeho opasku a ukázal ji králi Hadaruovi. Její čepel pokrývala tmavomodrá substance, což mohl být jedině kirax.

„Během bitvy,“ řekl jsem mu, „pokud byste nebyl zabit, se vás měl dotknout tímto.“

Král Hadaru upřel nevěřícně oči na Salmelua. „Proč?“ zeptal se ho tiše.

Salmelu, který pochopil, že jeho lžím už nikdo neuvěří, nechal vyplout na povrch svou nenávist.

„Protože jsi starý slepý blázen, který nechápe, co je nutné provést!“ Pokusil se vykroutit mužům, kteří ho drželi, ale nepodařilo se mu to. „Všichni Valariové jsou blázni! Nedokážete pochopit, že Morjin bude vládnout Ee? Jestli se mu postavíme na odpor, zničí nás. Ale když mu budeme sloužit, nechá nás vládnout jako krále a pány nad ostatními lidmi!“

Král Hadaru slezl z koně, vytasil meč a postavil se přede mě. Pak zvedl meč nad Salmeluovu šíji. V jeho hněvivých očích se zračila hrůza a nenávist ke svému synovi – a zároveň strašlivá láska.

„Zadržte!“ zvolal můj otec. „Králi Hadaru, zadržte! Nikdo z nás se nechce dívat, jak muž zabíjí vlastního syna.“

„Když ne já, tak kdo jiný?“ řekl král Hadaru. „Můj syn si tuto smrt zasloužil – nikdo si ji nezasluhuje víc.“

„To ano,“ přisvědčil můj otec. „Ale nechť zde dnes není prolita žádná krev.“

Jeho oči se v záblesku světla setkaly s mýma. Pak shlédl na mou ruku. „Chci říct, žádná další krev.“

Meč krále Hadarua nad Salmeluovou šíjí zakolísal. Poznal jsem, že ho nechce zabít. A můj otec to poznal také.

„Může král požádat jiného krále o milost?“

„Dobrá,“ řekl král Hadaru.

Zastrčil svůj meč stejně rychle, jak ho předtím vytasil. Ačkoli by měl mému otci poděkovat, jeho chování naznačovalo, že mu udělal velikou laskavost.

„Nech mě tedy jít!“ vykřikl Salmelu.

„Ano, nechte ho jít,“ přikázal král Hadaru svým mužům. Když lord Mestivan a ostatní Salmelua pustili, vzal si král Hadaru ode mě otrávenou dýku, sehnul se a zabodl ji do země pokryté sněhem. Pak přešel k Salmeluovu koni. Strhl štít, který tam byl zavěšený, a mrštil jím o zem. V rychlém sledu následovaly válečné kopí a tři oštěpy. Pak, když se Salmeluovy studené oči setkaly s ještě studenějším pohledem jeho otce, král Hadaru nařídil, aby Salmeluovi sňali jeho přilbu, brnění a prsten. Bylo to vykonáno. Stál skoro nahý, jen ve spodním oblečení, před lordy z Meše a Išky, a čekal, až jeho otec vyhlásí svůj verdikt.

„Toto ještě není iškanská půda,“ řekl král Hadaru, „a tak tě z ní ani král Išky nemůže vypovědět. Ale jsi navěky vypovězen z Išky. Nikdo z mého království ti nesmí poskytnout oheň, chléb ani sůl.“

„A v mém království rovněž, princi Salmelu,“ řekl můj otec, „je ti zapovězen oheň, chléb a sůl.“

Za přihlížení dvaceti tisíc mužů nasedl chvějící se Salmelu na svého koně. Znovu si poškrábal dračí znamení na čele, a pak pobídl svého koně a vykřikl: „Proklínám vás, Valariové!“

S kletbami projel napříč bitevním polem. Když dorazil k Dolnímu Raaswaši, pobídl koně do divokého trysku přes jeho rychlé vody. Od Raaswaše ke Culhadoši to bylo deset mil. A na druhé straně této řeky se nacházel Waas.

Když Salmelu zmizel v lesích za Raaswašem, otočil jsem se, abych oslovil svého i jeho otce.

„Králi Hadaru,“ řekl jsem. Pak jsem pohlédl na svého otce: „Sire, v celých Jitřních horách nemá žádný jiný král takový věhlas jako vy. Ale válka mezi Iškou a Mešem obě království jen oslabí, což jen potěší Pána lží – který to naplánoval a poslal své asasiny, aby k této válce došlo. Uděláte to, co chce falešný vládce?“

„Král Išky,“ řekl král Hadaru, dotýkaje se bílého medvěda na své purpurové kazajce, „dělá to, co chce on, a ne někdo jiný.“

Viděl jsem, že je Salmeluem stále rozhněvaný. Zamračil se na mého otce a řekl: „Bez ohledu na plány Pána lží zůstávají mezi našimi královstvími dosud křivdy. Stále je zde ta záležitost Korukelu a jeho diamantů.“

Vzal jsem si od Marama zpátky Kámen světla, pak jsem se podíval na svého otce a řekl: „Sire, ať si Iškané ty diamanty vezmou. Budou potřebovat mnoho diamantů na brnění, aby mohli čelit Drakovi ve válkách, které přijdou. Všichni Valariové je budou potřebovat.“

Můj otec, Šavašar Elahad, známý po celých Jitřních horách jako král Šameš, nebyl mstivý ani chamtivý člověk. Zdálo se, že dlouho hledal dobrý důvod k tomu, aby Iškanům jejich polovinu hory Korukel odstoupil, a bránila mu v tom jenom tvrdohlavost a divokost jeho lordů, takových jako lord Tanu a lord Harša. Ale nyní, pod dojmem všeho, co se tady dnes přihodilo, jim srdce změkla a největší lordi Meše přikývli na souhlas s tím, co jsem navrhl.

„Dobře,“ řekl otec králi Hadaruovi. Sestoupil z koně a přešel k němu. „Budete mít své diamanty.“

Při tomto projevu ušlechtilé velkorysosti Asaru a ostatní udeřili kopím do svých štítů v radosti nad tím, že moudrost mého otce nakonec nabyla vrchu.

Král Hadaru se mírně uklonil hlavou, přijímaje tuto nabídku. A pak, nanejvýš nevlídně, řekl: „Možná je snadné se vzdát jednoho pokladu, když jste tak neočekávaně získal větší.“

Otočil se ke mně a zadíval se na Kámen světla.

Zvedl jsem zlatý pohár výš, aby ho všichni viděli. Už jednou, na stejném místě, spolu Iška a Meš bojovaly o jeho vlastnictví, a byl přitom zabit iškanský král Elsu Maruth. Rozhlédl jsem se po těch tisících válečníků, kteří se vypravili do pole dnešního dne, a modlil se, abychom o něj nebojovali znovu.

„Králi Hadaru,“ řekl jsem, „Kámen světla má být v držení všech Valariů. Jsme jeho strážci.“

S těmito slovy jsem k němu k jeho úžasu přistoupil a vložil mu ho do rukou.

Zatímco iškanští i mešští lordi slézali z koní a tlačili se blíž, díval se král Hadaru v úžasu a obdivu na pohár. Přísné, staré oči se mu rozšířily jako dítěti. Zdálo se, jako by se něco zasutého hluboko v něm náhle uvolnilo. Pak zvedl hlavu a napřímil se. Nyní vypadal jako jeden z dávných valarijských králů. A jasným hlasem zvolal: „Iška nepovede válku s Mešem.“

Myslím, že překvapil i sám sebe, když předal Kámen světla mému otci. Když ho ten sevřel v rukou, dopadla na něj zlatá záře. A v jeho ušlechtilé tváři se objevily rysy Telemeše, Arameše a dokonce i samotného Elahada.

„A Meš,“ řekl otec shromážděným lordům a rytířům, „nepovede válku s Iškou.“

S pohárem v jedné ruce přistoupil ke králi Hadaruovi a podal mu druhou ruku.

Zatímco byli rozesíláni panoši, aby tuto zprávu oznámili kapitánům obou armád, pohlédl můj otec na Kámen světla a zeptal se mě: „Jak jsi ho našel?“

„Toto mě vedlo,“ řekl jsem. Vytáhl jsem Alkaladur a podržel ho zářící před Kamenem světla.

„Myslím, že je zde třeba vypovědět celou historii,“ řekl můj otec. Jeho úcta k prastarému stříbrnému meči nebyla o nic menší než úcta ostatních lordů, jež se na něj dívali. „Velikou historii, zdá se.“

Když předal pohár lordu Issurovi, začal jsem popisovat naše pátrání. Řekl jsem jim o děsivém putování Černým močálem a ještě větší hrůze, když nás pronásledovali Šedí. Vyprávěl jsem jim o setkání s Kaneem a Atarou, s Liljanou a Alfanderrym. Alfanderryho smrt v průsmyku Kul Moroth ve mně byla stále jako živá rána, což v mém otci i v králi Hadaruovi vyvolalo trýzeň nad touto obětí. Přestože za své dlouhé životy byly svědky mnoha hrdinských skutků, žádný z nich se jich tak nedotkl jako tento. Oba byli překvapeni – stejně jako Asaru a lord Harša – když slyšeli, jak Maram skoro sám zachránil celý jeden den při obležení Khaišamu. Přikyvovali, když jsem prohlásil, že někde na Ee se narodil veliký Maitreya, a Kámen světla musí být střežen pro něho. Usmívali se, když slyšeli, jak Mistr Juwain brilantně objevil poslední vodítko, které nás zavedlo do Argatthy. A mému vyprávění o tom, jak jsme získali sedm gelstei, a o Atařinu oslepení, které jí občas pomáhalo skutečně vidět, naslouchali s úžasem.

Nyní byl na řadě Asaru, aby vzal Kámen světla do rukou; díval se na něj, jako by nemohl zcela uvěřit, že je skutečný. Pak se s širokým úsměvem otočil ke mně a řekl: „Dobrá práce, bratříčku.“

„Všichni odvedli dobrou práci,“ řekl můj otec. „Veliká škoda, že tu nejsou jejich ostatní druhové, aby toto viděli.“

Náhle otočil hlavu a zvolal: „Nosič prstenů! Pošlete panoše pro nosiče prstenů! A také pro bratry Sara Valašua.“

V té chvíli se objevil Plamínek a jeho zářivá silueta se usadila v poháru Kamene světla jako pták ve svém hnízdě. Asaru zamrkal, neodvažuje se zcela věřit tomu, co vidí. Tucet lordů a rytířů zavrtělo uctivě hlavou.

„Zdá se,“ řekl Asaru, „že je ještě mnoho co vyprávět.“

Když podal Kámen světla lordu Nadhruovi, dusot kopyt ohlásil příjezd otcova nosiče prstenů a mých ostatních bratrů. Když zarazili koně a sesedli, rozběhl jsem se k nim, abych je pozdravil.

„Karšure!“ vykřikl jsem, objímaje jeho statné tělo. „Ravare! Yarašane!“

Bystrý Ravar vrhl na Kámen světla rychlý pohled, jako by uznával, že jsem se při jeho hledání nakonec ukázal docela šikovný. Yarašan mi můj čin samozřejmě záviděl; jeho hrdost nad tím, že je mým bratrem, byla však ještě větší. Objal mě a políbil na čelo, stejně jako divoký a statečný Mandru. Jonathay, když uviděl lorda Tomavara držícího Kámen světla, se triumfálně rozesmál. Jeho smích byl sladký a čistý jako horský potok.

Když král Hadaru zvedl ruku, aby zjednal ticho, přistoupil můj otec k Mistru Juwainovi a řekl: „Bez vás by možná Sar Valašu nikdy nenašel cestu, která ho k nalezení Kamene světla vedla. A bez vaší odvahy a prozíravosti by nikdo z vás nebyl našel cestu do Argatthy. Proto je mým přáním, aby poklad, který by býval byl vyplýtván na tuto bitvu, byl využit k postavení nové budovy pro vaši svatyni. Tam budete shromažďovat gelstei, aby mohla být odhalena jejich tajemství. A tam, čas od času, bude přinesen i Kámen světla. A bude to, jako tomu bývalo v jiném a lepším věku.“

Mistr Juwain se uklonil a řekl: „Děkuji vám, králi Šameši.“

Pak se otec otočil k Maramovi a řekl: „Princi Marame Maršayku! Tvoje odvaha v Khaišamu a v Argatthě byla mimořádná; tvé mistrovství s mečem je rovno mistrovství velikých válečníků; tvá věrnost na této výpravě byla nezlomná jako diamant a hodná Valariho.“

Pak se usmál a řekl: „Nosiči prstenů!“

Mladý rytíř jménem Jušur přistoupil k mému otci se širokou plochou dřevěnou skříňkou. Otevřel ji a odhalil tak čtyři řady stříbrných prstenů na černé sametové podložce. Prsteny v první řadě byly osazeny jedním diamantem, ve druhé řadě dvěma a tak dál. Byla to pýcha a radost mého otce jako krále odměňovat hrdinství povyšováním na rytíře přímo na bitevním poli.

Chvíli studoval Maramovy tlusté prsty, a pak vybral největší prsten ze druhé řady. Jeho dva diamanty jiskřily v sílícím slunci. Otec uchopil Marama za ruku a prsten mu navlékl. Byl to prsten valarijského rytíře, jaký jsem nosil i já.

„Za tvou službu mému synovi,“ řekl, podávaje Maramovi ruku. „Za tvou službu Meši a celé Ee.“

Když se lordi z Meše a Išky nakupili kolem Marama, aby se na jeho rytířský prsten podívali, Maram zrudl hrdostí a pýchou a poděkoval otci. Za sto let se takové cti nedostalo nikomu kromě valarijských válečníků.

Nyní se otec obrátil ke mně, stáhl mi můj rytířský prsten a vybral jiný ze čtvrté řady. Pak mi tento stříbrný kroužek se čtyřmi diamanty navlékl na prst, políbil mě na čelo a řekl: „Lord Valašu, Rytíř Labutě, Strážce Kamene světla.“

Viděl jsem, že pohár teď drží v rukou jeden z Iškanů, jehož jsem neznal. Ostatní si šeptali, že nikdy neslyšeli o valarijském rytíři povýšeném přímo na lorda.

Mistr Juwain přistoupil k Maramovi, aby se na jeho nový prsten lépe podíval. „Obávám se, že jsi nyní duchem Valari,“ řekl mu.

„Ach, obávám se, že jsem, pane.“ Diamanty jeho prstenu mu oslňovaly oči. „Ach, obávám se, že se budu muset zříci svých slibů Bratrstvu.“

Na to se Mistr Juwain usmál a souhlasně přikývl. „Myslím, že ses jich zřekl už dávno.“

Zatímco oba králové posílali své panoše se vzkazem armádám, aby přišly blíž a podívaly se na Kámen světla, přikulhal k nám lord Harša. Na jeho drsné staré tváři byl ten nejzářivější z úsměvů. Pohlédl na mě svým jediným okem a řekl: „Lorde Valašu – nemůžete vědět, jak rád to říkám.“

Všiml jsem si, že se Maram nenápadně stáhl za Karšurova mohutná záda, tváře se jako školák, který se bojí, aby ho jeho Mistr nevyvolal.

„A Sar Maram!“ řekl lord Harša, jenž ho poměrně snadno objevil. „Všichni jsme rádi, že tě vidíme.“

„Vy?“ zeptal se Maram. „Myslel jsem, že možná budete rozzlobený, ech, kvůli věcem, které vás rozzlobily.“

Lord Harša pohlédl na dva diamanty na Maramově prstenu a řekl: „Mohlo by to tak být. Ale od doby, co jsi odešel, nemluvila má ubohá dcera o ničem jiném než o tobě. A to mě souží.“

„Behira,“ řekl Maram, jako by se snažil si vzpomenout na její jméno, „je krásná žena.“

„Ano, ta nejkrásnější. A bude potěšena, až se dozví, žes byl pasován na rytíře. Jakou čest bychom ti mohli prokázat, aby se vyrovnala tomu, že jsme tě vzali mezi sebe?“

„Ach, snad trochu vašeho skvělého piva, pane.“

„Budeš je mít, Sare Marame. A spoustu dalšího k tomu. Měsíc ašte je na svatbu skvělý, nemyslíš?“

„Pane?“

„Ano, skvělý čas.“ Lord Harša postoupil o krok kupředu, aby ulevil zmrzačené noze. Objal Marama a řekl: „Můj synu!“

„Ach, lorde Haršo, já –“

„Existuje pouze jediná věc na světě, která by mě dokázala rozzlobit v takový krásný den, jako je tento,“ řekl lord Harša. Usmál se na Marama, zatímco mu ruka spočívala na jílci kalamy. „A to kdybych viděl svou dceru dál usouženou. Rozumíš?“

Maram rozuměl, a podíval se na mě, jako by doufal, že ho snad přijdu nějak zachránit. Ale tentokrát jsem mu nemohl pomoci.

„Ašte,“ řekl jsem mu, když lord Harša odešel, „bude až za půl roku. Do té doby se může stát všelicos.“

„Ano,“ řekl Maram optimisticky. „Možná se do Behiry zamiluji, že?“

„Možná,“ řekl jsem mu. „Copak to není láska, co ve skutečnosti hledáš?“

Teď, když Kámen světla putoval z ruky do ruky mezi rytíři, kteří přišli do našeho provizorního ležení uprostřed bitevního pole, a Maram ukazoval Yarašanovi kámen, do něhož vypálil ve Vardaloonu svým červeným gelstei díru, mě vzal Asaru za ruku. Naše prsteny o sebe cinkly, a Asaru řekl: „Omlouvám se, že jsem pochyboval, že může být Kámen světla nalezen. Náš dědeček by na tebe byl hrdý.“

„Děkuji ti, Asaru,“ řekl jsem mu.

„Ale měl jsem o tebe obavy,“ řekl. „Když přišly z Išky zprávy o tom močálu, všichni jsme se vzdali naděje.“

Pohlédl jsem do hlubin čiré nevinnosti shromažďující se mu v očích a řekl jsem: „Všichni až na tebe.“

Stiskli jsme si ruce tak silně, až mě zabolely prsty. A on řekl: „Změnil ses, Valašu.“

Náhle, jako by se pode mnou prolomil led, jsem cítil, že se nořím do nesnesitelně studených vod. Byla v nich veškerá bolest Atařina oslepení, Kaneovy ztemnělé duše, Alfanderryho smrti.

„Valašu,“ řekl můj bratr.

Zamrkal jsem a uviděl, že se náhle rozplakal, jak do něho proudila všechna ta trýzeň, jež se skrývala v mém nitru. Poznal jsem, že dar valardy, který do mě můj dědeček vložil, nenechal nedotčeného ani Asarua. Byl uložen a čekal na své probuzení ve všech Valariích, možná ve všech lidech.

Nyní se dvanáct tisíc válečníků z Išky a deset tisíc z Meše konečně setkalo uprostřed pole. Na rozkaz svých kapitánů odložili kopí a štíty do sněhu. Ranní slunce brzy rozpustí tuto studenou pokrývku tak, jako Kámen světla rozpouštěl šest tisíc let nenávisti, závisti a podezírání. Otočil jsem se a viděl, jak si válečníci krále Hadarua a krále Šameše podávají pohár z ruky do ruky podél řad. Valariové pili jeho záři očima a rukama. Pronikala jimi jako slunce. V každém z nich, stejně jako v Asaruovi, jsem viděl zlatý pohár, rozlévající své světlo z jejich srdcí. Otvíral je a tavil diamantové brnění, jež je uzavíralo. A v tomto zázraku, který se zdál téměř iluzí, ale byl stejně skutečný jako slzy v mých očích, stejně skutečný jako má láska k Asaruovi a k mým ostatním bratrům, k mému otci a králi Hadaruovi a ke všem Iškanům, roztavil i mě.

„Podívej,“ řekl Asaru, ukazuje na oblohu, „to je dobré znamení.“

Podíval jsem se, kam ukazuje, a uviděl velké hejno labutí letící na jih přes Horní Raaswaš do Meše. Když se mé srdce otevřelo tomuto nádhernému pohledu a srdcím dvaceti tisíc Valariů okolo mě, poznal jsem, že valarda je skutečně tím největším z darů. Protože do mě proudila radost mých bratří ve zbrani a kolegů strážců, a já měl pocit, že se sám vznáším na obloze.

„Dnes večer,“ řekl Asaru, dívaje se stále na labutě, „budou spát doma. A my brzy taky, protože válka skončila. Co budeš dělat, Valašu, teď, když jsi nalezl Kámen světla?“

Co budu dělat, pomyslel jsem si.

Otočil jsem se a díval se, jak labutě mizí nad horami na jihu. Tím směrem leželo údolí Labutí a tři veliké štíty nad hradem mého otce. Má matka i babička tam na mě budou čekat – i když můj dědeček čekal jinde. Atara čekala v temnotě, až se narodí náš syn a uzří krásu světa. Tam, kde planuly studené, čisté a zářivé hvězdy, čekali Elijinové a Galadinové, až přijde Zářící.

Všichni lidé a všechno ostatní vždycky čeká.

A já musím taky počkat o trochu déle. Pátrání skončilo, ale jeden úkol zůstával: musím ukázat svému dědečkovi zlatý pohár, o němž věděl, že bude jednoho dne nalezen. A tak, někdy brzy, za jasné zimní noci, vystoupím na Telšar nebo Arakel a postavím se na vrcholku s Kamenem světla v ruce, dýchaje studený dech všech těch, kteří přišli přede mnou; budu snít své divoké sny a složím svůj slib hvězdám: že temnota bude poražena, že muži a ženy se budou vznášet v nebesích na křídlech světla, a že jednoho dne bude Kámen světla vrácen na to jasné, zářící místo, odkud přišel.

Poznámky

[←1]

Líga (angl. league) – stará délková míra, asi 3 míle. (Pozn. překl.)

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23