Kobra (4) - Válka kober

IV of Kobra

Zahn Timothy

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Čtvrtá kniha série Kobra.

Průzkumná aventinská expedice zažívá na Qasamě dramatický obrat událostí a Kobry, které ji doprovázejí, musí bojovat, aby osvobodily uvězněné přátele z qasamského zajetí. Jejich úkol je o to těžší, že Qasamany chrání draví ptáci, mójové, jejichž reflexy a rychlost stěžují boj dokonce i Kobrám. Koexistence ptáků a obyvatel planety není objasněna, a tak je nutno zorganizovat další expedici. Hrozí, že vypukne válka, ve které lidé mohou podlehnout. První Kobra, Johnny Moreau, a jeho synové proto hledají způsob, jak válce zabránit…

Název originálu: COBRA STRIKE

Obálka: David Mattingly

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Miloslav Vaváček

Redakce: Helena Šebestová, Edita Thenotová-Keplová

Copyright © by Timothy Zahn 1992 All Rights Reserved

Copyright © 2004 for the Czech translation by Miloslav Vaváček

Copyright © 2004 for Cover by David Mattingly

Copyright © 2004 for the Czech edition by laser-books s. r. o.

ISBN 80-7193-174-8

Kapitola 1

Po dlouhou chvíli ležel Pyre tiše ve vaku zavěšeném na stromě a přemýšlel, co ho vzbudilo. Intenzita slunečního světla pronikajícího mezi stromy ukazovala, že se blíží západ slunce. Uvědomil si, že prospal celý den, a trochu ho proto hryzalo svědomí. Pravděpodobně se vzbudil jen z toho důvodu, že jeho tělo načerpalo tolik sil, kolik potřebovalo. Musel být mnohem unavenější, než si myslel.

Už už chtěl vytáhnout z pytle ruce, když uslyšel tlumený kašel.

Strnul a přepnul své audiozesilovače na plný výkon. Do uší mu řvalo obvyklé šumění pralesa… ale navíc slyšel tlumený zvuk lidských hlasů. Přinejmenším deseti nebo ještě více lidí.

Lovecká výprava? zadoufal první myšlenkou. Ale neslyšel žádné kroky, které by hlasy doprovázely, pouze občasné šelesty, jak se někdo přesunoval z jednoho místa na jiné. I lovci, kteří se plíží ke kořisti, jsou hlučnější… to naznačovalo, že nečekaní hosté jsou více rybáři než lovci.

A nakolik mu bylo známo, nacházely se tady jen dvě ryby, které stály za tak mimořádné úsilí: Kapka rosy a on sám.

Zatraceně.

Pomalu, co nejopatrněji a nejtišeji, se vymotával z vaku a z ochranné klece. Jestliže skutečně hledají jeho, pak by taková aktivita mohla být vážnou chybou, ale ať už je tím přivolá nebo ne, rozhodně neměl v úmyslu být chycen zabalený jako zbytky od včerejší večeře. Když se dostával z klece, zavrzala; v uších mu to zaznělo jako výbuch atomového granátu. Přesto to vypadalo, že si nikdo ničeho nevšiml, a tak už o minutu později stál na větvi nad svým vakem a zády se tiskl ke kmeni stromu.

A kořist teď byla připravena sama se stát lovcem. Hlasy přicházely z pásu lesa mezi ním a Kapkou rosy. Přesunul se na odvrácenou stranu kmene a začal se spouštět k zemi; na každé větvi se na chvilku zastavil, aby se rozhlédl a naslouchal.

Dostal se na lesní půdu, aniž by zahlédl kohokoliv z ukrytých Qasamanů, ale stále výraznější zvuky mu poskytly lepší představu o jejich rozmístění. A tak ani nebyl překvapen, že se mu podařilo vyhnout se palbě. Vypadalo to, že jsou všichni rozestavení podél okraje lesa co nejblíže ke Kapce rosy, a jejich pozornost i zbraně byly téměř výhradně zaměřeny na loď. Skutečnost, že se to vše dělo až nyní, celý týden po přistání, znamenala, že se stalo něco špatného. V tuto chvíli už bylo jedno, jestli kontaktní tým udělal nějakou chybu nebo jestli přehnaná paranoia Qasamanů konečně získala navrch. Důležitější bylo…

Důležitější bylo, že Joshua Moreau byl někde venku, v centru celého dění. A jestliže jej zabili, zatímco Pyre zaspal…

Pyre se kousal do rtu a nutil se ke klidu. Nech toho, zavrčel sám na sebe. Posaď se a místo panikaření přemýšlej. Skutečnost, že Qasamané dosud na Kapku rosy otevřeně nezaútočili, naznačuje, že jsou stále ještě v etapě plánování a příprav… a pokud se nemýlí, existuje naděje, že i Joshua a ostatní jsou dosud v pořádku. Akce proti kontaktnímu týmu by uvedla do pohotovosti také Kapku rosy a Qasamané byli určitě dost chytří na to, aby se něčemu takovému vyhnuli.

A jestliže ani loď ani Cerenkov netušili, že něco není v pořádku, všechno teď záviselo na něm, na Pyrovi.

Neměl mnoho možností. Jeho nouzové sluchátko bylo jednosměrné zařízení, které mu neumožňovalo hovořit s lodí. Komunikační laser byl dobře ukryt a pravděpodobně ještě neobjeven, ale pokud qasamanská linie není přímo u něj, rozhodně není příliš daleko. Zlikvidovat je všechny? To by bylo riskantní, možná sebevražedné a téměř jistě by to přinutilo Qasamany k okamžitému provedení akce.

Ale pokud se jednotliví členové kordonu nevidí, mohl by možná tiše zneškodnit jednoho nebo dva z těch, co jsou k ukrytému zařízení nejblíže, aniž by to ostatní zpozorovali a vyhlásili poplach. Pak popadnout laser, najít bezpečné místo – vrcholek stromu, bude-li to nutné – a navázat spojení s lodí. Společně by pak už mohli najít nějaký způsob, jak vytáhnout kontaktní tým zpod Moffova nosu.

Pyre dával pozor, aby mu pod nohama nezapraskala ani větvička, kterými byla lesní půda poseta, a vydal se k místu, kde měl ukrytý komunikační laser. Rozhlížel se přitom na všechny strany. Podle svého odhadu byl už jen pět metrů od cíle, když tu se vedle něj náhle ozval řev. Byl v půlce skoku stranou, než se jeho mozek srovnal s reflexy a zvuk identifikoval: jeho nouzový přijímač přijal náraz statické elektřiny. Otočil ho a stiskem palce ho vypnul. Ale jak mu echo toho zvuku ještě asi vteřinu doznívalo v mozku, se skličujícím pocitem si uvědomoval, že se opozdil. Rušení takové intenzity mohlo znamenat jenom jedno: že Qasamané chtějí zabránit veškerému rádiovému spojení v této oblasti. A to jasně ukazovalo, že se rozhodli spustit akci…

„Gif!“ zasyčel nějaký hlas.

Pyre ztuhl a očima těkal mezi dvěma Qasamany, kteří se před ním krčili v napůl krytém postavení. Pistole, které na něj mířily, se zdály větší než ty, které předtím viděl u ostatních ve městě, a také mójové připravení vzlétnout svědčili o pohotovosti. Jeden z mužů něco nezřetelně řekl svému společníkovi a vykročil k Pyrovi; zbraní mu stále mířil na hruď.

Nebyl čas zvažovat všechny důsledky svého činu. Nemyslel na nic než jak se z této situace dostat, aniž by upozornil zbytek týmu. Bylo jasné, že útočníkům stále ještě jde o utajení své přítomnosti před posádkou Kapky rosy, a stejně tak bylo jasné, že svůj názor změní při Pyrově sebenepatrnějším pohybu. Útok tedy musí být rychlý a dokonale provedený.

Pyre dosud ještě nikdy nezabil člověka. Byl k tomu nejblíž v onen hrozný den před mnoha lety, kdy Jonny Moreau a jeho společník jakoby vstali z mrtvých a postříleli vzbouřené Kobry diktátora Challinora během dvou až tří vteřin nejstrašlivější laserové palby, jakou kdy Pyre kdykoliv předtím nebo potom viděl. Pro dospívajícího chlapce z nově kolonizovaného světa představovala taková jatka neustálý zdroj nočních můr – obzvláště když si uvědomil, že sám tehdy Challinora podporoval. Stále ještě jej provázel malý, ale přece jen deprimující pocit odpovědnosti za všechny ty mrtvé. Poslední věc, kterou si přál, bylo přidat další mrtvé k těm, kteří mu jako závaží stále ještě leželi na bedrech.

Teď ale neměl na vybranou. Ani trochu. Měl jedinou možnost. Jeho sonická zbraň by sice mohla na tuto vzdálenost oba muže omráčit, ne však nadlouho… a navíc bylo nepravděpodobné, že frekvence, na které byli citliví lidé, by působily i na oba moje. A přece museli být umlčeni všichni najednou, dřív, než některý z nich – ať už člověk či mójo – bude mít čas varovat ostatní.

Muž byl už od něj vzdálen sotva dva metry a dával pozor, aby nezasahoval do palebné linie svého společníka. Čtyři rychlá mrknutí okem určila cíle Pyrova nanokomputeru. Jemný tlak jazyka na horní patro úst spustil automatické ovládání palby… a jak Qasaman otevřel ústa, aby promluvil, Pyre vystřelil.

Malíčky vyslal laserové paprsky a pohyb rukou a trupu plně ovládala počítačem řízená servozařízení. Stejně jako všechny jeho kobří reflexy byla i tato akce neuvěřitelně rychlá, takže proběhla snad ještě dříve, než stačil mrknout.

Nebylo to tak těžké, pomyslel si, když se krčil v podrostu a dával pozor, jestli praskání způsobené padajícími těly neupoutalo něčí pozornost. Vlastně to bylo docela snadné. A oči mu sklouzly k mrtvému tělu, které leželo téměř vedle něj, a k hlavě, kterou laser zasáhl a kterou teď zakrýval podrost. A když se zadíval na moje, kteří zemřeli tak rychle, že měli pařáty stále zaťaté do nárameníků svých pánů, prudce se roztřásl a musel sám se sebou bojovat, aby nezvracel.

Počkal asi půl minuty, až pominuly nejhorší svalové křeče a z úst mu zmizela pachuť žluči, než se znovu začal opatrně krást porostem. Bez bzučících sluchátek, která by odváděla jeho pozornost, urazil zbytek cesty k laserovému komunikátoru, aniž by upoutal něčí pozornost. V momentě, kdy už vytahoval přístroj z úkrytu, uviděl jednoho Qasamana, ale ten se díval jinam a tak mohl Pyre dokončit svou práci nepozorovaně.

Vydal se hlouběji do lesa, mířil na jih. Doufal, že Qasamané neobsadili okraj celého zatraceného pralesa. Pokud to ale udělali, mohl by snad konec konců vylézt na strom a zkusit navázat spojení s lodí z koruny.

Avšak ani zvýšená opatrnost Qasamanů nesahala tak daleko. Asi sto metrů od místa, kde měl ukrytý laser, linie tichého kordonu končila. Pyre ušel ještě dalších padesát metrů a potom opatrně zamířil k okraji lesa. Našel tam křoví, které mu umožnilo přímé zaměření na špičku Kapky rosy, aniž by se tím vystavil odhalení z kontrolní věže letiště. Vleže na břiše připravil komunikační zařízení co nejrychleji a zamířil je tam, kde si myslel, že je umístěna lodní soustava senzorů. V duchu se pomodlil a stiskl tlačítko. „Tady Pyre,“ zašeptal do mikrofonu, „ohlaste se, jestli mě někdo slyší.“

Nikdo neodpovídal. Pár vteřin počkal, potom trochu změnil zaměření a znovu se pokusil o spojení. Stále nic. Proboha – že by je už všechny nějak dostali ven? Pečlivě zkoumal trup vesmírné lodi a pátral po známkách poškození. Snad plyn nebo sonická zbraň, která pronikla dovnitř lodi, aniž by ji poškodila? Cítil, jak mu hrdlo svírá strach a opět trochu změnil zaměření cíle.

„…Almo, jste tam? Almo?“

Pyrovo tělo se úlevou uvolnilo. „Jsem tady, guvernére. K čertu, už jsem si myslel, že se vám všem něco stalo.“

„No, moc nechybělo. Něco se chystá,“ pronesla Telek vážně. „Nějakým způsobem přišli na to, že jsme v podstatě výzvědná výprava, a teď pravděpodobně zvažují, zda nás napadnout a pokusit se obsadit nebo s ohledem na vlastní bezpečí nás jen vyhodit do povětří.“

„Nějaká zpráva od kontaktního týmu?“ zeptal se Pyre a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně.

„Moff je ještě stále drží v autobuse; jinak to vypadá, že jsou v pořádku. Vezou je někam mimo Sollas, asi do sousedního města. Doufali jsme, že je budete moci zastavit ještě předtím, než se dostanou příliš daleko od lodi, ovšem za předpokladu, že vás budeme moci včas kontaktovat.“

„A?“

Telek zaváhala. „Dobrá… odhadujeme, že autobus bude míjet hlavní silnici ze Sollas na jih asi za deset nebo patnáct minut. Je to ale víc než dvacet kilometrů.“

„Kolik Qasamanů je ve voze?“ přerušil ji ostře.

„Obvyklá šestičlenná eskorta,“ odpověděla mu. „Plus mójové. Ale i kdyby se vám podařilo dorazit tam včas, nevím, jak byste je mohl bezpečně dostat ven.“

„Něco vymyslím cestou. Jenom neodstartujte, dokud se s nimi nevrátím… nebo dokud nebude jasné, že už se zpátky nedostaneme.“

Přerušil spojení, aniž by vyčkal její odpovědi, a začal se zpod keře plazit nazpátek pod ochranu pralesa. Komunikační laser ponechal v pohotovostním stavu pro možné budoucí použití. Dvacet kilometrů za deset minut. To zní beznadějně, i kdyby nemusel běžet pralesem… ale možná Qasamané tentokrát přelstili sami sebe. Šest hlídačů v normálním autobusu není dostatečná ochrana, i když vezme v úvahu moje a fakt, že stojí proti čtyřem neozbrojeným zajatcům… Na jejich místě by Pyre při první příležitosti přesunul Aventince do nějakého bezpečnějšího vozidla. A jestli má pravdu, je právě křižovatka na jih ideálním místem pro takovou výměnu.

Pokud se jeho odhad potvrdí, stráví tam celá společnost ještě pár dalších minut. Je dost možné, že přestup zabere tolik času, že se tam stačí dostat dřív, než odjedou.

Ovšem pak bude muset čelit nejen posádce autobusu, ale i všem dalším případným jednotkám, které se přesunu účastní. Ale s tím nemohl nic dělat. Teď je správná chvíle pro Almu Pyra, Kobru, aby se stal tím, kým díky implantovaným zařízením vždycky byl. Ani lovec, ani vyzvědač, a už vůbec ne zabíječ ostnatých leopardů na Aventine.

Válečník.

Rozběhl se nejrychleji, jak mu prales dovoloval, a mířil na jih. Teď už všechno záleželo jenom na něm. Všechno záleželo jen na něm.

York se zhluboka nadechl a začal využívat každému mariňákovi známé techniky uvolnění svalů i nervů, aby se lépe připravil na akci. Na pozadí tmavnoucí oblohy postřehl vpředu po pravé straně obrysy prvních budov Sollas, a pokud si dobře vzpomínal na mapu získanou z leteckého snímkování, byli teď lodi nejblíž. Nastal čas o něco se pokusit… a zjistit, jaké opravdové nebezpečí vlastně představují tihle mójové.

Pero i prsten mu již volně spočívaly v levé ruce. Z levého zápěstí sundal hodiny s kalkulátorem, zastrčil pero do speciálního otvoru v pásku a ujistil se, že kontakty jsou spolu dobře spojeny. Prsten sklouzl po sponě pera na správné místo a dlaňový pomocník mariňáka byl připraven. Odjištění se provádělo stisknutím tří kláves na kalkulátoru.

Ovinul si pásek hodinek kolem prstů pravé ruky, a nedbalým pohybem ji opřel o zadní část sedadla před sebou. Pár kilometrů předtím Moff pověřil hlídáním vězňů jednoho ze svých lidí, ale Qasamanova pozornost se teď soustředila na Rynstadta a Joshuu. Mám pouze jeden výstřel, připomenul si York v duchu, namířil pero na strážce a stiskl spoušť.

Qasaman sebou škubl, když se mu maličká šipka zabořila hluboko do tváře, a divoce zbraní zakroužil v reflexivním hledání cíle. Pohyb byl ale marný, jeho oči už získaly skelný výraz, jak začala působit silná směs neurotoxinů. York namířil zbraň na moje, usazeného na rameni umírajícího muže, a vzápětí druhá šipka také našla svůj cíl… ale když chtěl zamířit na Moffova moje, rozpoutalo se skutečné peklo.

Tihle ptáci byli pěkně pohotoví. Mrtvý Qasaman ještě ani nedopadl na zem a zbývajících pět mójů už bylo ve vzduchu a vrhlo se na Yorka jako stříbromodré fúrie. Dokázal ještě dvakrát vystřelit, ale ani jednou se netrefil – a už byli na něm, zatínali mu pařáty do tváře a do ozbrojené ruky. Tvrdě ho přirazili do sedadla. V mlze přicházející agónie mlhavě slyšel Rynstadtovy výkřiky a nesrozumitelný křik Qasamanů. Křídla mójů ho tloukla do tváře a oslepovala ho, ale ani nepotřeboval zrak, aby věděl, že má pravé předloktí doslova rozsápané a pravou ruku potrhanou zobáky a pařáty, jak se na něho jednotliví mójové vrhali s úmyslem vyrvat mu zbraň. Ta však byla dál pevně obtočena okolo Yorkovy otevřené ruky, třebaže vůle chránit ji už dávno vyprchala. Celou pravou ruku měl jako v ohni – vlny neskutečné bolesti mu jedna za druhou vystřelovaly do mozku – a pak najednou byli ptáci pryč. Pouze na něj skřehotali z ramen Qasamanů a okolních sedadel a on konečně spatřil, co mu provedli s rukou.

Duševní otřes se spojil s fyzickým šokem… a Decker York, který během služby na pěti jiných světech viděl muže zraněné a zabité, padl jako kámen do dočasného azylu bezvědomí.

Poslední myšlenkou, než ho pohltila temnota, bylo, že se už nikdy neprobudí.

„Ach, proboha,“ zašeptal Christopher. „Proboha.“

Telek se tvrdě kousala do hřbetu pravé ruky, kterou držela bezmocně sevřenou v pěst u úst. Yorkova paže… silou vůle se snažila odvrátit zrak, ale dál bezmocně zírala jako přimražená na scénu před sebou, stejně jako Joshua. Připomínalo jí to šílenou, naslepo prováděnou pitvu Yorkovy paže – až na to, že York byl stále naživu. Prozatím.

Nnamdi vedle ní si zakryl ústa a utekl z místnosti. Málem si toho nevšimla.

Zdálo se, že to trvá věčnost, ale muselo uplynout jen pár vteřin, než se Rynstadt dostal k Yorkovi – v třesoucí se ruce svíral malou nádobku obvazového spreje. Sice mu paži postříkal díky své nezkušenosti nerovnoměrně a dost přitom kolem sebe nacákal, ale ve chvíli, kdy se sprej se zasyčením vyprázdnil, překonal Cerenkov vlastní ochromení a dal se do práce se svým sprejem. Společně se jim pak podařilo zastavit alespoň to nejhorší krvácení.

Po celou dobu se Joshua ani nepohnul. Je hrůzou bez sebe, pomyslela si Telek. Je příliš mladý, než aby viděl takovou hrůzu!

„Guvernére?“ ozval se z interkomu F’ahlův hlas tak hlasitě, až nadskočila. „Bude žít?“

Zaváhala. Se zastaveným krvácením a s použitím pěny s obsahem antišokových prostředků, které podpoří Yorkův systém… ale dobře věděla, že nesmí ani sobě dávat falešnou naději. „Je to dost beznadějné,“ odpověděla tichým hlasem F’ahlovi. „Nejpozději do hodiny potřebuje lékařské zařízení Kapky rosy.“

„Almo –“

„Mohl by to dokázat a dopravit ho sem včas. Ale nemůže to udělat. Když se o to pokusí, docela určitě taky zemře.“ Ta slova ji v ústech pálila, ale věděla, že jsou velice pravdivá. Qasamané a jejich ptáci už nebudou tak důvěřiví a Pyre se nedostane ani na deset metrů k autobusu. Obávala se, že i přesto to zkusí, a pak…

A najednou nebyla žádná jiná možnost. „Kapitáne, připravte Kapku rosy ke startu,“ nařídila, konečně odtrhla oči od obrazovky a zastavila se pohledem u Justina, ležícího na pohovce. I on měl pěsti zaťaté, ale pokud poznal, že právě odsoudila jeho bratra k smrti, nedal to na sobě znát. „Ale ještě předtím, než odstartujeme, pokusíme se vyřadit z činnosti tolik zbraní na věži i v lese, kolik budeme moci, a budeme doufat, že loď vydrží útok toho, co zničit nedokážeme.“

„Rozuměl jsem, guvernére.“

Telek se otočila ke dveřím společenské místnosti, kde stáli Winward a Link, obličeje bledé a zachmuřené. „Nebudeme schopni zvládnout to všechno odsud,“ řekla jim tiše.

„To jsme si jasně uvědomili,“ zavrčel Winward. „Kdy chcete, abychom vyšli z lodi?“

Předstartovní příprava bude trvat nejméně deset minut. „Asi za patnáct minut.“

Winward přikývl. „Budeme připraveni.“ Obě Kobry se otočily a odešly.

„Kompletní balíček pro přežití s sebou,“ volala za nimi Telek.

„Jistě,“ nesla se chodbou odpověď.

Myslela to naprosto vážně a všichni to věděli. I když obě Kobry přežijí nastávající bitvu, není ve skutečnosti žádná naděje, že se pro ně Kapka rosy bude moci vrátit. Za předpokladu, že loď sama tvrdou zkoušku přežije.

Dobrá, to všechno se zjistí nejpozději do půl hodiny. Do té doby…

Do té doby bude dost času sledovat, jak Pyre při své záchranné akci umírá.

Protože to byla její povinnost, obrátila Telek pozornost zpět k displeji. V hrdle však pocítila hořkou pachuť porážky a cítila se velmi, velmi stará.

Kapitola 2

Joshuovo srdce bolestivě tlouklo až někde v krku a oči měl zastřené slzami strachu a soucitné bolesti. Ukryta před pohledy pod bílou krustou hojivého spreje se Yorkova nešťastná ruka vtiskla do Joshuovy paměti jako přelud, který tam bude uložen navždy. Dobrý Bože, Deckere, naříkal bezhlasně. Deckere!

A přitom sám neudělal nic, aby mu pomohl! Ani během Yorkova pokusu o osvobození, ani potom. Rynstadt a Cerenkov vyskočili a vrhli se mu na pomoc se svými zdravotnickými balíčky, ale Joshua, naplněný hrůzou z Qasamanů a mójů, nepohnul ani brvou, aby jim pomohl. Kdyby to záleželo jen na něm, York by tiše vykrvácel.

Lidé od nás očekávají velké věci. Cítil se jako dítě. Zbabělé dítě.

„Musíme ho dostat do lodi,“ zamumlal Cerenkov a zvedl zakrvácenou ruku, aby si utřel obličej. „Bude potřebovat transfúzi a bůhvíco ještě.“

Rynstadt mu něco mumlavě odpověděl, příliš potichu, než aby to Joshua zaslechl. Konečně zdvihl oči od toho masakru a podíval se do přední části autobusu, kde uviděl Moffa. Stál s namířenou zbraní na nejbližším sedadle a hlídal je. Joshua podvědomě zaznamenal, že autobus zrychlil, a v přítmí před sebou spatřil shluk tlumených světel. Neohrazená vesnice nebo kontrolní stanoviště na křižovatce? Joshua hádal, že to bude to druhé. A už bylo matně vidět asi půl tuctu vozidel a malou, skladišti podobnou budovu.

A mezi nimi se motala spousta Qasamanů.

Autobus zastavil uprostřed skupiny vozidel. Sotva zastavil, otevřely se dveře a statný Qasaman vtrhl dovnitř.

Vyměnil si pár rychlých chraptivě znějících vět s Moffem a pak se podíval na Aventince. „Bachuts!“ vyštěkl a úsečným pohybem ukázal na dveře.

„Juri?“ zamumlal Rynstadt.

„Ovšem,“ odvětil Cerenkov kysele. „Máme snad jinou možnost?“

Nechali Yorka opřeného o sedadlo a vystoupili za nově příchozím ven z autobusu. Joshua je následoval, i když cítil stále rostoucí zlost.

Čtyři další po zuby ozbrojení muži stáli v půlkruhu kolem dveří autobusu. S nimi tu byl i starý vrásčitý muž se shrbenými rameny a s posledními zbytky bílých vlasů na spáncích jinak holé hlavy. Ale oči měl pronikavé – až znepokojivě pronikavé – a byl to právě on, kdo se obrátil ke třem zajatcům. „Jste obviněni ze špionáže proti světu Qasama,“ pronesl se silným cizím přízvukem, ale naprosto srozumitelně. „Váš druh York je navíc obviněn ze zabití Qasamana a mója. Jakékoliv další násilné pokusy budou potrestány okamžitou smrtí. Teď půjdete s eskortou na místo, kde budete vyslechnuti.“

„Co bude s naším přítelem?“ kývl Cerenkov k autobusu. „Potřebuje okamžité lékařské ošetření, pokud má přežít.“

Stařec něco řekl muži, který vypadal jako vůdce eskorty, a ten mu něco kousavým tónem odpověděl. „Bude ošetřen zde,“ oznámil stařec Cerenkovi. „Pokud zemře, bude to jen trest za jeho zločin. Vy teď půjdete s námi.“

Joshua se zhluboka nadechl. „Ne,“ řekl pevně. „Náš přítel bude dopraven do naší lodi. Hned teď. Jinak všichni zemřeme, aniž bychom zodpověděli jedinou otázku.“

Starý muž překládal a obočí velitele eskorty potemnělo, když vyplivl odpověď. „Nejste v situaci, kdy byste mohli klást jakékoliv požadavky,“ přetlumočil Cerenkovi stařec.

„Mýlíte se,“ odpověděl Joshua tak klidně, jak to jen jeho jazyk dovoloval, ale obraz zmasakrované Yorkovy ruky se mu prolínal s obrazem Qasamanů, kteří stáli kolem. Jestli prokouknou, že blufuje… A když pomalu zdvihal levou ruku stisknutou v pěst, věděl, že je opravdu zbabělec. Při pomyšlení, že by se mu mohlo stát totéž, co Yorkovi cítil, jak mu žaludek míří do krku… ale musel to zkusit. „Toto zařízení na mém zápěstí je samodestruktivní – tak zvaná osobní bomba,“ řekl starému muži. „Jestliže otevřu pěst, aniž bych bombu vypnul, vybuchne a budu rozmetán na prach. A vy všichni se mnou. Předám vám to zařízení jedině tehdy, když budu moci Deckera osobně dopravit do naší lodi.“

Po překladu následovalo dlouhé, pronikavé ticho. „Stále ještě nás máte za hlupáky,“ řekl prostřednictvím starého muže velitel. „Vejdete do lodi a už se nevrátíte.“

Joshua dlouze zavrtěl hlavou. „Ne. Já se vrátím.“

Velitel si odplivl, ale ještě než mohl něco říci, přistoupil k němu Moff a něco mu šeptal do ucha. Velitel se chvíli mračil, potom se ušklíbl, rychle přikývl na souhlas a řekl něco jednomu ze svých mužů. Ten pak zmizel ve tmě, Moff se otočil ke starému muži a opět mluvil tak tiše, aby ho Joshua neslyšel. Muž přikývl. „Moff souhlasí s vaším požadavkem. Je to gesto dobré vůle, ovšem pod podmínkou, že dokud nevyjdete z lodi, budete mít okolo krku výbušné zařízení. Setrváte-li v lodi víc než tři minuty, necháme je explodovat.“

Joshuovi se bezděčně sevřelo hrdlo a na okamžik, během kterého mu silně bušilo srdce, mu hlavou vířily myšlenky na proradnost a věrolomnost Qasamanů jako temná tekutina, kterou se snažil proniknout paprsek naděje. Určitě existovaly jednodušší způsoby, jak ho zabít. A jestliže se chtěli jen ujistit, že Kapka rosy už neodstartuje, byl by to ten nejjednodušší způsob, jak proniknout dovnitř. Ale to by je mohlo připravit o možnost poznat tajemství hvězdného pohonu – třeba se o něj ani nezajímají – ale pokud to riziko nepodstoupí, York zemře – ale jaký může být skutečný důvod tohoto gesta dobré vůle, když mají v ruce všechny karty.

Nakonec se otočil na Cerenkova a Rynstadta, kteří ho upřeně sledovali. „Co mám dělat?“ zašeptal a hlavou se mu neustále honily všechny tyto myšlenky.

Cerenkov lehce pokrčil rameny. „Je to tvůj život, co tu je v sázce. Musíš jednat podle svého nejlepšího přesvědčení.“

Jeho život… až na to, že tak tomu není, uvědomil si náhle Joshua. Dohromady nemají všichni tři žádnou naději, že se zachrání… ale Cerenkov a Rynstadt plus Justin by mohli mít jistou šanci.

V sázce byly životy všech tří. Corwinův plán – důvod, proč tady Moreauové vůbec byli – a úspěch celé akce teď spočíval v Joshuových třesoucích se rukou. „Dobře,“ řekl starci. „Souhlasím.“

Sotva dozněl překlad, velitel začal vydávat rozkazy.

Následujících pár minut uběhlo rychle. Cerenkov a Rynstadt byli odvedeni do jiného, zjevně silně opancéřovaného vozu, který po chvíli zmizel ve tmě po původní jihozápadní silnici. Yorka, který byl stále v bezvědomí, naložili na nosítkách do druhého obrněného vozidla. Joshua, Moff a tlumočník se k němu připojili. Jak se řítili na sever k Sollas a ke Kapce rosy, jeden muž z eskorty připevnil Joshuovi na krk výbušný límec.

Bylo to jednoduché zařízení. Sestávalo ze dvou tlustých válců, které mu spočívaly na ramenou, spojené měkkým, ale velice pevným páskem z umělé hmoty asi tři centimetry širokým a pár milimetrů silným. Zdálo se, že se mu hůř dýchá… ale snad to byl jen jeho pocit. Často si olizoval rty a snažil se zbytečně nepolykat a raději se soustředit na Yorkův stav a jeho šance na přežití.

Až příliš brzy dorazili k lodi.

Autobus se zastavil nějakých padesát šedesát metrů od hlavní přechodové komory Kapky rosy. Oba Qasamané uvolnili pojízdnou desku, položili na ni nosítka s Yorkem a vrátili se dovnitř. Moff vyzval Joshuu, aby vstal. Pak vyndal nevelkou krabičku a přiložil ji k oběma válcům na Joshuově krku. Joshua uslyšel dvojí slabé klapnutí a pak spíše cítil, než slyšel vibrace uvnitř přístroje. „Jenom tři minuty – nezapomeňte,“ pronesl Moff srozumitelně a díval se při tom mladému muži do očí.

Joshua si olízl rty a přikývl. „Vrátím se.“

Cesta k lodi mu připadala jako věčnost. Zmítal se mezi potřebou pospíchat a naopak snahou poskytnout Yorkovi co nejklidnější převoz. Nakonec zvolil volný klus a vroucně se modlil, aby někdo hlídal u vchodu a byl připraven mu v přechodové komoře pomoci… a aby dokázal všechno dostatečně rychle vysvětlit… a aby byli schopni límec sejmout v časovém limitu…

Byl dva kroky od přechodové komory, když se otevřela a jeden z F’ahlových členů posádky se natáhl pro rukojeti nosítek. O vteřinu později už byli uvnitř, kde ho v pohotovostní místnosti čekali Christopher, Winward a Link.

„Sedni si,“ vyštěkl Christopher, když někdo převzal Joshuova držadla nosítek.

Joshuova kolena nepotřebovala pobídku, podlomila se a složila ho jako hromádku hlíny do nabízeného křesla. „Ta věc na mém krku…“

„Je bomba,“ dokončil za něj Christopher; objížděl pásek malým senzorem a čelo se lesklo potem. „Víme to – nepodařilo se jim zablokovat tvůj signál. Ale teď se nehýbej a uvidíme, můžeme-li tu zatracenou věc sundat, aniž bychom ji spustili.“

Joshua zaťal zuby a zmlkl. Mezitím Justin vstoupil do místnosti oblečen pouze ve spodním prádle. Na okamžik se dvojčata podívala jedno na druhé… a výraz Justinova obličeje rázem sňal z Joshuových ramen polovinu tíhy a nechal ji rozplynout se v zapomnění. Zatím ještě nebylo nic jasné – to naprosto ne – ale v Justinových očích se zračila spokojenost, že Joshua dobře odvedl svoji práci, že učinil rozhodnutí, které jim všem dávalo určitou šanci.

Justin byl na něj pyšný… a to bylo přesně to, na čem záleželo.

Uběhl okamžik a Justin už klečel před bratrem a zouval mu boty. Joshua si rozepnul pásek, sundal si kalhoty a právě se pouštěl do tuniky, když si Christopher odfrkl. „V pořádku, tady je to. Podívejme se… bajpas dáme sem a sem. Dorjayi?“

Joshua cítil, jak mu mezi krk a límec vklouzlo něco studeného. „Teď se nehýbej,“ zamumlal Link za ním. Teplem stlačená plastická hmota měkce zapraskala… a náhle tlak na krku povolil a Winward zdvihl přerušený obojek nad Joshuovu hlavu. „Vstaň,“ vybídl ho Link stručně. „Justine?“

Joshuovo místo zaujal jeho bratr a obojek se mu opatrně spustil okolo krku. „Jaký je čas?“ zeptal se Christopher, když Kobry opatrně přiblížily oba konce rozděleného obojku zase k sobě a pustily se do nimravé práce s opětovným spojením.

„Devadesát vteřin,“ ozval se F’ahlův hlas z interkomu zabudovanému v místnosti. „Je spousta času.“

„Jistě,“ zachrčel Link šeptem. „Přijď sem dolů a zopakuj to. Jen klid, Michaeli.“

Joshua si svlékl tuniku, sundal si hodinky a vyčkával; srdce se mu opět rozbušilo, když sledoval Christophera a Kobry při práci. Jestli to nestihnou –

„V pořádku,“ oznámil náhle Christopher. „Vypadá to dobře. Dávejte pozor, teď přijdou bajpasy…“

Veškeré dráty byly odstraněny a válce zůstaly opět pevně spojené. Justin opatrně vstal a natáhl se pro Joshuovu tuniku. Než mu Christopher uvolnil ochranný kroužek zpod obojku, byl už téměř oblečený. „Nevím, kam odvezli Juriho a Marcka,“ řekl mu Joshua, když si bratr připínal jeho hodinky.

„To vím,“ přikývl Justin. „Nezapomeň, že jsem byl tebou.“

„Jo. Chtěl jsem jen říci – buď opatrný, ano?“

Justin se přinutil k úsměvu. „Budu v pořádku, Joshuo – nedělej si o mne starost. Přece mě doprovází štěstí rodiny Moreauových.“

Vyklouzl z přechodové komory a Joshua se zhroutil do křesla, jak ho nakonec zmohl šok a nohy se mu začaly třást. Štěstí rodiny Moreauovy. Skvělé, jen co je pravda. A nejhorší na tom bylo, že Justin opravdu věřil ve svou imaginární bezpečnost. Věřil, že se mu nemůže nic stát, a také podle toho jednal… a zatímco Joshua jen tak nečinně seděl v relativním bezpečí Kapky rosy, bratra mohla tahle pověrčivost klidně zabít.

„Čert aby je vzal,“ ulevil si zasyčením na celý svět – a bylo to určeno Moffovi a Qasamanům, Radě Světů Kobry, která je sem vyslala, dokonce i milovanému Corwinovi, protože to byl nakonec jeho nápad. „K čertu s vámi všemi.“

Někdo mu položil ruku na rameno. Oči se mu náhle zalily slzami, a když vzhlédl, spatřil Linka, jak nad ním stojí. „Pojď,“ vyzvala ho Kobra. „Kapitán F’ahl a guvernérka Telek by rádi slyšeli tvé hodnocení situace.“

To určitě, pomyslil si Joshua hořce. Jediným smyslem takového hlášení je zaměstnat ho natolik, aby se v myšlenkách přestal zaobírat Justinem. Přesto pouze přikývl a vstal. Byl příliš unavený, než aby odporoval… a vlastně takové rozptýlení možná nebude zase až tak špatný nápad.

Cestou pustil Linka napřed a na moment se zastavil ve své kajutě, kde se převlékl. Když konečně dorazil do společenské místnosti, Yorka nebylo nikde vidět, ale Telek zmírnila jeho nejhorší obavy, ještě než je stačil vyslovit. „Decker je ve stabilizovaném stavu, alespoň prozatím,“ řekla a podívala se na něj, než jí zrak znovu sklouzl na obrazovku zachycující dění vně lodi. „Je připojen k lékařským monitorům a vše potřebné dostává intravenózně. Budeme ho tak udržovat až do chvíle, kdy rozhodneme, co uděláme s jeho rukou.“

V překladu to znamenalo: kde přesně ji bude třeba amputovat. Joshua myšlenku spolkl, postavil se za Telek a nahlížel jí přes rameno. Moff a Justin se právě vrátili k obrněnému autobusu. Jak si s mírnou úlevou povšiml, výbušný límec už Justinovi sňali a totéž se stalo se ‚samodestruktivními‘ hodinkami, kterými se mu povedlo Qasamany přelstít. „Co teď udělá?“ obrátil se na Telek. „Myslím tím – vymysleli jste plán, podle kterého by měl postupovat, nebo snad ne?“

„Jen rámcový, podle neúplných informací,“ ozval se Winward od jiného displeje. „Předpokládáme, že ho povezou tam, kde drží Juriho a Marcka. Jakmile bude uvnitř – no, doufáme, že Almo do té doby dorazí k těm dvěma, co předtím mířili na jih. S Kobrami uvnitř i venku by se jim mělo podařit dostat se odkudkoliv, kam je Qasamané strčili.“

„Almo nás sledoval?“

„Chtěl se o to pokusit. Pokud se nedostal ke křižovatce včas –“ Winward pokrčil nepatrně rameny. „Budeme doufat, že se vydá po silnici a pokusí se je dostihnout. Je to jediná logická věc, kterou může udělat.“

Sledovat silnici… až na to, že neví, že se za ním objeví Moff ve druhém vozidle. Joshua se zachvěl při představě, jak je Pyre chycen, sám, mezi dvěma vozy plnými ozbrojených Qasamanů a jejich mójů. A se stále rušeným rádiovým spojením, takže neexistoval žádný způsob, jak ho varovat před potenciálním obklíčením, které se kolem něho stahovalo.

Telek se opřela v křesle a povzdechla si. „Dobrá, tak je to, pánové. Pro Yorka a Marcka jsme udělali všechno, co jsme v této chvíli udělat mohli. Naše další práce je teď vymyslet, jak zrušíme obklíčení Kapky rosy tak, aby tu ještě nějaká loď byla, až se vrátí. Tak se do toho pusťme, ano?“

Obrněný autobus rychle projel okolo Pyrova úkrytu. Ačkoliv v malých oknech nebylo žádné světlo, zesilovače zraku mu dovolily identifikovat dva z cestujících. Moff a stejný řidič, který předtím jel směrem k Sollas s Joshuou a pravděpodobně zraněným Deckerem Yorkem. Teď se vracel stejnou cestou, jakou projeli Cerenkov a Rynstadt asi před půl hodinou. A hlavní otázkou v této chvíli bylo, kdo přesně je uvnitř vozidla.

Jak se snažil přemýšlet, utíral si Pyre rukou čelo a rozmazával si tak na něm pot a špínu. York, Joshua a Moff směřují do Sollas, a minimálně Moff se krátce poté vrací. Rozhodli se snad rozdělit kontaktní tým tak, že Cerenkov a Rynstadt budou schovaní někde na jihu, zatímco York a Joshua budou ukrytí v Sollas? Je to možné, ale podle toho, jak se Qasamané snaží držet své zajatce co nejdál od Kapky rosy, nebylo to příliš pravděpodobné. Odvezli snad Yorka do nejbližší nemocnice, aby mu ošetřili nejspíš hrozně zraněnou ruku? Ale proč potom s sebou vzali i Joshuu?

Zvuk motoru autobusu postupně utichal. Jestliže by ho chtěl sledovat, musel by se rozhodnout rychle.

Když se poprvé řítil pralesem při tom bláznivém pokusu o vysvobození přátel, neměl nejmenší pochyby, že postupuje správně. Ale od té doby měl čas všechno si promyslet… věděl, a přiznat to sám sobě hodně bolelo, že priority jsou teď jiné.

Když se bude dívat na problém z čistě vojenského hlediska, není kontaktní tým důležitý. Kapka rosy se všemi údaji, které o Qasamě shromáždila, je opravdu důležitější.

Kapka rosy musí být volná… a tři čtvrtiny její bojové síly, kterou tvořily Kobry, jsou stále ještě uvězněny uvnitř.

Hluk autobusu utichl kdesi v lese na jihozápadě od místa, kde teď byl. Pyre kvůli tmě nastavil optické zesilovače na maximum a začal opatrně obcházet vozidla a muže, kteří i nadále postávali na křižovatce. Ještě pár kilometrů mohl sice zůstat v relativním bezpečí lesa, ale pokud chce zaskočit obsluhu děl na kontrolní věži, dřív než se dostane na letiště, bude se muset vydat do samotného města. V noci trávil kontaktní tým jen velmi málo času v ulicích – a už vůbec ne v okrajových částech. Pyre neměl ani ponětí, jak velikému davu lidí bude muset čelit, jakmile opustí les. Kdyby se mu podařilo ukrást nějaké qasamské oblečení… ale nedokáže pronést ani slovo jejich řečí a i kdyby to uměl, okamžitě by byl nápadný tím, že nemá móje.

Usoudil, že křižovatka je teď už daleko za ním, takže si mohl dovolit způsobit i menší hluk. Senzory by ho varovaly před lesními predátory stejně jako před procházejícími Qasamany, a tak přešel do rychlého klusu. Ať už se rozhodne pro cokoliv, musí jednat. V pěti, nejvýše deseti minutách se Sollas stane hostitelem první Kobry.

Kapitola 3

Joshuovy implantované senzory byly pokládány za nejlepší, jaké ve Světech Kobry existovaly, ale sedět v poskakujícím vozidle proti muži, kterého viděl téměř nepřetržitě už celý týden, to bylo něco jiného. Justin si uvědomil, a dost nepříjemně ho to překvapilo, jak málo toho o Qasamanech ve skutečnosti ví. Tkanina čalouněného sedadla, na němž spočívaly jeho ruce – neobvyklé dláždění cesty, které se přenášelo na autobus formou vibrací – a především štiplavé a exotické pachy, které ho obklopovaly – to vše mu připadalo, jako by vstoupil do jakéhosi obrazu a zjistil, že svět, o němž si myslel, že je namalovaný, je skutečný.

A to všechno ho znervózňovalo. Očekávalo se, že nepozorovaně zastoupí svého bratra, a teď se namísto toho cítil jako prvňáček. Stačilo, aby Moff poznal, že něco není v pořádku, a odvezou ho stovky kilometrů od Cerenkova a Rynstadta a budou pátrat tak dlouho, dokud se nedozvědí pravdu.

Když si nejsi jist obranou, přejdi do útoku. „Musím říci, Moffe,“ poznamenal, „že vaši lidé mne opravdu udivili, jak se dokáží naučit novým jazykům. Jak dlouho už mluvíte anglicky?“

Moffovy oči zalétly k starému muži, který seděl dvě sedadla před nimi, a ten vychrlil příval rychlé qasamštiny. Moff mu podobně odpověděl a překladatel se otočil k Justinovi. „Dnes se budeme ptát my,“ řekl. „Vy budete pouze odpovídat.“

Justin si odfrkl. „Ale no tak, Moffe – to už snad není žádné tajemství. Nejenom váš přítel mluví stejně dobře jako já. Vy sám jste mi něco řekl ve chvíli, kdy jste aktivoval tu malou bezpečnostní pojistku, kterou jste mi dali kolem krku. Tak mi to povězte – Jak jste se to vy všichni tak rychle naučili?“

Když mluvil, podíval se pokradmu na starce a snažil se zjistit, zda nebude mít nějaké problémy s výrazy a gramatikou, kterou použil. I kdyby tomu tak bylo, nedal to na sobě znát. Jakmile tlumočník skončil, Moff se zahleděl okamžik upřeně na Justina a pak pronesl zamyšleně cosi takovým tónem a s tak divným výrazem tváře, že Justinovi ještě dřív, než slyšel překlad, přeběhl po zádech mráz. „Vypadá to, že jste opět získal zpět něco z vaší odvahy. Co vám na palubě řekli, že vás to tak povzbudilo?“

„Připomenuli mi, co asi řeknou vaši nadřízení, až budou informováni o tom, jak zacházíte s mírovou diplomatickou misí,“ odpálil Justin.

„Ano?“ podivil se Moff prostřednictvím překladatele. „Možná. Brzy uvidíme, je-li i tohle jedna z vašich lží. Až dojedeme do Purmy, nebo možná ještě dřív.“

„Uráží mě, že mě podezíráte ze lži.“

„To je klidně možné. Ale ty válce, které jste měl na lodi na sobě, nám ukáží, jaká je skutečná pravda.“

Justin cítil, že mu vyschlo v ústech. „Co tím myslíte?“ zeptal se a v duchu se modlil, aby se strašlivé podezření, které mu přišlo na mysl, nepotvrdilo.

Bohužel potvrdilo. „Uvnitř válců byly zabudované kamery a zařízení pro záznam zvuku,“ odpověděl překladatel. „Chtěli jsme tak získat představu o situaci na lodi a o počtu členů posádky.“

A přímo uprostřed pásky se jim dostane bezplatné a neočekávané prémie, výměna Moreauových dvojčat. Jestli to uvidí – „To si ale pomůžete,“ zasmál se ironicky a vložil přitom do svého hlasu tolik opovržení, kolik ho v té chvíli vůbec dokázal posbírat. „O naší lodi nebo lidech v ní jsme vám nelhali. Co vlastně očekáváte – stovky ozbrojených vojáků namačkaných do tak malé věcičky?“

Moff si počkal na překlad a potom pokrčil rameny.

Asi opravdu neumí anglicky, přemýšlel Justin, když spolu oba Qasamané krátce diskutovali. Asi se naučil jen tu jednu frázi, pravděpodobně aby tím zdůraznil ten tříminutový limit. A my jsme na to skočili jako malé děti. Hlupáci, hlupáci, třikrát hlupáci.

„Uvidíme, co tam bude,“ pokrčil rameny stařec. „Snad až tohle nám pomůže rozhodnout, jak s vámi naložíme.“

To se vsadím, že vám to pomůže, pomyslel si Justin, ale zůstal už zticha. Moff se posadil na své sedadlo a tím naznačil, že konverzace pro tu chvíli skončila… a Justin se snažil rozhýbat své šedé buňky mozkové.

Dobrá. Tak od začátku: špionážní kamery pravděpodobně nepřenášely z Kapky rosy živý obraz – Qasamané by museli nejdřív stáhnout rušení alespoň jednoho pásma a na to by na Kapce pravděpodobně přišli. Moff a jeho společníci tedy zatím o výměně Moreauových dvojčat nevědí a nic se nedozvědí, dokud na to sami v Sollas nepřijdou a nevyhlásí poplach. Rádiové rušení znamenalo, že je Justin po dobu, co bude autobus na cestě, zatím v bezpečí. Kdyby se rozhodl k akci ještě předtím, než autobus dosáhne nejbližšího města – Purmy, nazval ho tak Moff? – úplně by je zaskočil…

A potom by musel prohledat celé město, aby našel Cerenkova a Rynstadta.

Justin se zašklebil. Mohl by si dovolit nevědět, kam jeho druhy odvezli, ale jen tehdy, jestliže Pyre sledoval jejich autobus – namísto toho, že by čekal na ten Justinův. Bohužel, nemohl přijít na žádný způsob, jak se dozvědět, pro co se druhá Kobra rozhodla, a Justin se neodvažoval riskovat. Nemůže dělat nic, než je nechat, aby ho odvezli k ostatním zajatcům a pak doufat, že se mu podaří odstranit všechny strážce a moje, kteří budou nepochybně přítomni – a modlit se, aby autobus nezastavil mimo město na nějakém kontrolním stanovišti s možností dálkové komunikace.

Zatraceně. Pokud udělají tohle, pak mu ani modlitby nepomůžou. Moff si svého vězně příliš nevšímal, ale určitě stavěl na celotýdenním pozorování Joshuova charakteru a chování. Kdyby zjistil, že tu má někoho jiného, určitě by ho držel více pod kontrolou… a existovaly způsoby, jak učinit i Kobru bezmocnou.

Předními okny autobusu viděl ve světle reflektorů jen silnici a les, který ji lemoval. Dosud žádné město… Velmi opatrně, ale metodicky aktivoval Joshua svůj systém navádění na více cílů a postupně zaměřil jako cíl především všechny moje ve vozidle. Jen pro každý případ.

Pohodlně se natáhl na sedadle, sledoval cestu před sebou a držel ruce tak, aby mu nic nemohlo překážet v rychlém zahájení akce. A snažil se zachovat klid.

„Co si myslíš, že je zdržuje?“ zeptal se Rynstadt tiše od lehkého stolku uprostřed jejich cely.

Cerenkov, který stál u zamřížovaného okna, se automaticky podíval na své holé zápěstí a pak ruku zase spustil k boku s rozpačitým odfrknutím. Veškeré „šperky“, hodinky a podobně jim byly odebrány okamžitě po odjezdu z křižovatky u Sollas – zjevně následek Yorkovy pistole a Joshuova „samodestruktivního“ blufování. Pro Cerenkova bylo vždy hodně nepříjemné, když nemohl sledovat plynutí času, a teď, v současné situaci, to bral jako druh rafinovaného, i když subtilního mučení. „Ještě to nemusí nic znamenat,“ odpověděl Rynstadtovi. „My sami tu ještě nejsme tak dlouho, a jestliže trval převoz Deckera do lodi déle, než se očekávalo, jsou Moff a Joshua ještě na cestě.“

„A jestliže –“ Rynstadt větu nedokončil. „Jo, možná, že máš pravdu,“ řekl namísto toho. „Moff by se nepochybně chtěl vrátit ještě předtím, než započne ten nesmyslný výslech.“

Cerenkov souhlasně přikývl a cítil, jak se v něm zvedá vlna pocitu marnosti nad skutečností, že musí v sobě neustále dusit myšlenky, které očividně převládají v myslích jich obou. Jako například to, jestli bylo Deckerovi skutečně dovoleno dostat se do Kapky rosy… a jestli to bude Joshua nebo Justin, kdo se k nim v takovém případě záhy v jejich cele připojí. Ale po tom, co jim předvedl starý muž na křižovatce, odmítal Cerenkov věřit, že nikdo ze strážců, rozmístěných kolem jejich cely, nerozumí anglicky.

A tak si své myšlenky a úvahy nechával pro sebe. Ale čas se nekonečně vlekl… a pomalu přibývající minuty přispívaly k tomu, že se začínal cítit, jako by spolu s Rynstadtem stáli na kře rychle tajícího ledu. Jestliže byl Justin nucen provést nějakou ukvapeně předčasnou akci, mohlo by to také vysvětlit zdržení… a současně by to způsobilo, že by oba zůstali odkázáni na vlastní síly.

Náhle, odněkud z pravé strany, postřehl záblesk světla. Cerenkov přitiskl část obličeje na sklo a spatřil další obrněný autobus, takový, jakým sem on a Rynstadt přijeli. Zastavil a skupina osob vykročila k jeho dveřím. „Vypadá to, že jsou tady,“ ohlásil přes rameno a snažil se zachovat chladnou mysl. Teď začne skutečná legrace… zvláště proto, že ani oni si nebudou jistí, které z dvojčat bude s nimi v cele, dokud se nepustí do nějaké akce. Mohlo to být dost ožehavé, on by se sice zrovna nechtěl dostat nepřipravený do křížové palby, ale také se nechtěl odplížit po špičkách někam do koutku, kde by očekával rozkaz lehnout si na zem. Moff nebo některý ze strážných by si něčeho takového mohli snadno všimnout.

Myšlenka mu doslova zamrzla. Autobus se dal do pohybu a odjížděl od budovy a uvítací výbor zamířil zpátky dovnitř… ale nikdo další s nimi nebyl.

Prázdný autobus? To bylo první, co ho napadlo… ale ani na chvilku tomu neuvěřil. Vozidlo začalo zrychlovat a mířilo dál do města… a hluboko, až někam do centra. Cerenkov věděl, že Moff a Justin jsou uvnitř. Něco se stalo. Něco tak zatraceně zlého, že byli zajatci rozděleni na základě náhlého rozhodnutí.

A Cerenkov i Rynstadt dál vězeli ve své vlastní díře. A ta byla pěkně hluboká.

Pomalu se odvrátil od okna. „Nuže?“ zeptal se ho Rynstadt.

„Falešný poplach,“ zamumlal Cerenkov. „To nebyli oni.“

Jak autobus zvyšoval rychlost, Justin oknem sledoval, jak vysoké budovy mizí ze zorného pole, a svaly mu tuhly pod náporem adrenalinu i prohlubující se jistoty, že jeho hra je v tom či onom smyslu dohrána. Moff mohl sebevíc předstírat, že se zastavili jen kvůli informaci ze Sollas, ale Justin pozoroval řidiče, když Moff jednal s lidmi z budovy, a bylo zcela jasné, s jakým překvapením přijal rozkaz, aby pokračoval v jízdě. Bylo jasné, že Cerenkov a Rynstadt určitě jsou někde v té budově za nimi. Moffova očividná lhostejnost jen zdůrazňovala skutečnost, že nechtěli, aby Justin zjistil, jaký význam toto místo má.

Takže to už věděli. Zhlédli filmy, byl vydán rozkaz odvézt ho někam na jih od Sollas a Moff ho vezl na místo se zvýšenou ostrahou, kde bude zřejmě dlouze vyslýchán a také pečlivě zkoumán. Justin teď musel jednat rychle, zabít nebo zneškodnit všechny osoby v autobuse ještě předtím, než si Qasamané přesně rozmyslí, co s ním udělat.

Podařilo se mu nastavit svoji všesměrovou sonickou zbraň na optimální frekvenci umožňující omráčení lidských bytostí a už už ji chtěl spustit, když tu ho náhle napadla střízlivější myšlenka.

Bez ohledu na to, čeho dosáhne, by při pozdější prohlídce a zkoumání autobusu bylo všem jasné, že útok přišel zevnitř vozidla. Zevnitř… tedy od muže, který byl již prohledán a zbaven všeho, co by mohlo jen zdálky připomínat zbraň.

Na Justinově čele vyrazil studený pot. Jaké závěry by z toho mohli Qasamané vyvodit? Snad by si dokonce mohli vyvodit celou pravdu? Nebo jenom část, na jejímž základě by si domysleli zbytek?

Podobné otázky samozřejmě nebyly v danou chvíli podstatné – Kapka rosy už bude pravděpodobně dávno pryč, až se místní experti začnou probírat troskami. Ale pokud by se Rada rozhodla přijmout nabídku a udělat pro Trofty tu ‚žoldnéřskou‘ práci, tak upozornit místní na schopnosti Kober by mohlo mít fatální následky.

Ale jaké teď přijmout řešení? Důkladně rozstřílet autobus zvenčí, jakmile se rozhodne uprchnout, a věřit, že se mu podaří je dostatečně přesvědčit? Nebo počkat, až bude dopraven někam, kde by byla existence ukrytého ozbrojeného vetřelce přinejmenším možná? Nebo dokonce pravděpodobná? – Pyre byl venku a zcela jistě ještě nezaútočil na tu druhou budovu věznice. Možná dorazil na křižovatku pozdě a teď sleduje Justinův autobus.

Najednou si uvědomil, že Moff něco říká. Otočil se k němu a čekal, až to starý muž přeloží. „Teď alespoň rozumím, proč se váš postoj změnil, když jste se vrátil z lodi.“

Na několik vteřin Justin rozvažoval, zda hrát nechápavého, ale pak se rozhodl, že to za to nestojí. „Klíčovou věcí byl onen tříminutový limit,“ řekl klidně. „Kdybychom měli víc času, mohli jsme zjistit, k čemu ty válce skutečně slouží.“

Po překladu Moff souhlasně přikývl. „Naši experti pokládali za bezpečnější dvě a půl minuty, ale já jsem nechtěl, aby ta lhůta byla kratší, musela vypadat smysluplně. A potom jsem nevěděl, že nás vaši lidé stále ještě monitorují a nebyl jsem si jistý, jak si vyloží naše příliš rychlé přiblížení k vaší lodi.“ Moffovy oči se zavrtaly do Justinova obličeje. „Docela by mě zajímalo, co jste si povídal se svým dvojníkem.“

„To bych řekl,“ kývl Justin.

„Měl bych vám také sdělit, že jeden z vůdců má pocit, že pro nás představujete dosud neznámé nebezpečí, které by mělo být co nejrychleji zlikvidováno.“

Justin si náhle uvědomil, že polovina z osmi qasamanských strážců má vytažené zbraně a dva z nich šli až tak daleko, že mířili přímo na něj.

„A jak to cítíte vy?“ zeptal se Moffa opatrně.

Po dlouhou chvíli ho druhý muž mlčky zkoumal pohledem. Mójo na jeho rameni, který snad vycítil vyšší hladinu napětí, nervózně zatřepal křídly. „Souhlasím s tím, že jste nebezpečný,“ pronesl konečně Moff prostřednictvím starého muže. „Je to asi hloupé nechat vás naživu jen v naději, že z vás dostaneme vaše tajemství. Ale pokud neobjasníme záměry, které s námi máte, nemůžeme vědět, jak se nejvhodněji bránit. Budete proto odvezen na místo, kde vás můžeme velmi důkladně vyslechnout.“

„A potom zlikvidovat?“

Moff neodpověděl… ale i tak konverzace dovolila Justinovi přijmout řešení. Qasama již mlčky předpokládala, že válka je na spadnutí, a dát jim do ruky triumf navíc by bylo zradou na těch, kteří přijdou po něm. Kromě toho by mohlo být zajímavé poznat místo, které pokládají za dost bezpečné, aby dokázalo udržet neznámé nebezpečí pod kontrolou. A kromě toho…

Ještě jednou se podíval Moffovi přímo do očí. „Jen tak ze zvědavosti. Jak jste došli k závěru, že u vás slídíme?“

Moff přemýšlivě našpulil rty. Potom lehce pokrčil rameny a rozhovořil se. „Váš dvojník dnes ráno správně interpretoval vyhlášku ve vesnici Huriseem,“ překládal tlumočník. „To nám ukázalo, že navzdory našim snahám máte stále ještě vizuální spojení s vaší lodí. Tedy zařízení, o kterém jste nám neřekli a které bylo očividně vyrobeno tak, aby se nedalo zjistit.“

Justin se zamračil. „A tohle bylo všechno, co jste proti nám měli?“

„Je to dost, aby to ospravedlnilo váš výslech. K tomu Yorkova podobně nezjistitelná zbraň – a fakt, že ji použil – to vše dokázalo, že náš odhad byl správný.“

„Vy jste byl ten, kdo si všiml, že máme skrytou kameru, že ano?“

Moff pouze přikývl, bylo to jednoduché gesto, kterým tu skutečnost připustil, aniž by dal najevo pýchu nebo naopak falešnou skromnost. Justin pokýval hlavou a usadil se na svém sedadle – poslední díl jeho myšlenkové skládačky zapadl na správné místo. Neměl v úmyslu zabít více lidí, než bude při útěku absolutně nutné, ale ponechat někoho s Moffovými pozorovacími schopnostmi naživu by bylo kardinální chybou. Ne, počká, až dosáhnou cíle své cesty a až se objeví Pyre. Společně pak obě Kobry připraví Qasamanům ještě na dlouhou dobu záhadu, jak se jim vlastně podařilo utéct.

A tak se uvelebil na sedadle a pokoušel se sledovat trasu autobusu širokými ulicemi Purmy. A vzpomínal na příběhy z války, které mu kdysi vyprávěl otec.

Pás volné země na jihozápadním okraji Sollas, který o něco dále k severu přecházel v letiště, byl široký stěží šedesát metrů, ale Pyrovi to na klidu příliš nepřidalo, když ho přebíhal k nejbližší neosvětlené budově. Žádná ze staveb na okraji města nevyzařovala moc světla – možná další ústupek putujícím bololinům? – přesto měl stále pocit, že ho celou cestu sleduje aspoň tisíc Qasamanů. Dva tisíce očí a tisíc hlavní…

Ale dosáhl budovy bez jakéhokoliv incidentu a asi minutu postával v relativním stínu a přemýšlel o dalším kroku. Čtyřpatrová budova, u které stál, byla postavena z cihel. Už týdny před odletem ho instruktoři – první Kobry – učili, jak zlézat takové stavby. Jakmile bude jednou nahoře, mohl by teoreticky přeskakovat ze střechy na střechu, až se dostane do blízkosti kontrolní věže na okraji letiště.

Pyre pohlédl na hladkou stěnu budovy a zašklebil se. Teoreticky. Většina ulic, kterou by takto musel překonat, byly širší třídy typu „proti bololinům“, a i když funkční rozsah jeho servomotorů by mu zřejmě dovolil je přeskočit, nebyl si vůbec jist, že by se chtěl o něco takového pokoušet vícekrát.

Náhle uslyšel jakýsi šramot zpoza rohu budovy. Zvýšil citlivost svých sluchových zesilovačů na maximum a vzápětí zaznamenal zvuky kroků několika lidí.

Připlížil se k rohu a opatrně vyhlédl na ulici. Stěží dvě stě metrů od něho na následující křižovatce stál hlouček šesti Qasamanů, kteří se o něčem tiše dohadovali. Po chvíli se tři z nich od skupiny oddělili a cílevědomě kráčeli po ulici směrem k němu.

Pyre ustoupil za roh. Nemyslel si, že Qasamané budou tak prozíraví, aby postavili síť hlídek po okraji města, přestože mají všechny vetřelce chycené a dobře střežené.

Pokud však…

Ovšem. Už našli muže, které zabil v lese.

Potichu zaklel. Události šly tak rychle, že úplně zapomněl na tak do očí bijící důkaz své přítomnosti. Nic divného, že stráže byly tak ostražité, a protože se vzájemně viděly, neměl na vybranou. Vsunul prsty do škvír mezi cihly a začal šplhat po zdi.

Cesta se mu zdála hezky dlouhá, tím spíš, že měl v tomto ohledu jen velmi malou zkušenost. Naštěstí ale qasamanská patrola nijak zvlášť nespěchala na své stanoviště, a tak se dostal téměř až na vrchol budovy, než se vynořili za rohem z vedlejší ulice. Strnul a ani nedýchal… ale žádný z mužů ani mójů nepohlédl nahoru, a tak po několika vteřinách pokračoval ve šplhání, ale teď se snažil vyvarovat se sebemenšího hluku.

To mu pravděpodobně zachránilo život. Když dorazil k úzké zídce lemující vlastní střechu, opatrně se přes ni podíval – a zjistil, že si hledí z očí do očí s klečícím Qasamanem, vzdáleným necelé tři metry od něj, který má právě ruce v malém látkovém vaku před sebou.

Vytřeštěné oči a otvírající se ústa svědčily o Qasamanově překvapení. Ale dál šátral po zbrani, když vtom Pyrova ruka vylétla a záblesk laseru zasáhl hruď mója, který už stačil roztáhnout křídla a chystal se zaútočit. Muž se ještě pokoušel vytáhnout zbraň z pouzdra, když ho druhý laserový paprsek zasáhl na stejné místo jako móje a on se tiše svalil na bok, na tváři výraz překvapení.

O sekundu později byl Pyre nahoře za zídkou a chvěl se při pomyšlení na tak bezprostřední ohrožení. Chladnou úvahou dospěl k závěru, že ještě není v žádném případě v bezpečí. Pokud hlídky něco slyšely – nebo byl svědkem zásahu pozorovatel na jiné střeše.

Aktivoval optické zesilovače, opatrně zvedl hlavu a kontroloval okolní střechy. Střecha od něj na jih byla opuštěná. Na severní střeše objevil další postavu s něčím jako dalekohledem pro noční vidění, která pozorovala okraj lesa. Rychlý pohled přes zídku mu ukázal, že hlídky dole nic nepostřehly ani nedostaly žádné hlášení. Pyre se připlazil k mrtvému Qasamanovi a sáhl do jeho vaku. Našel v něm stejnou soupravu pro noční vidění a něco, co vypadalo jako nádoba s vodou, a nějaký druh zeleninového koláče.

To znamenalo, že hlídky na střechách, stejně jako ty pozemní, právě zaujaly svá postavení, a vysvětlovalo to, jak se mohl dostat z lesa. Teď tedy byl uvnitř města a za první linií, zatím nezpozorován. Tak… co teď?

Když o tom přemýšlel, najednou zjistil, že se dívá na mrtvého mója. Ať už udělá cokoli, bude potřebovat maskování – třeba neúplné… Opatrně, snaže se nedělat žádné rychlé pohyby, přetočil mrtvého a svlékl mu kabát. Pod ním měl muž pletené oblečení podobné svetru. Pyre ho rozřízl a kus rozpletl. Vláknem, které tak získal, připevnil ptákovy pařáty k nárameníku kabátu. Křídla uhladil a urovnal tak, aby ležela přirozeně, a také je ovinul přízí. Nepochyboval, že zblízka by se mu nepovedlo obalamutit žádného Qasamana, ale s trochou štěstí k tomu nebude muset dojít. Aniž vstal, oblékl si kabát, který byl, díkybohu, spíš větší než menší. Teď přišel na řadu pás se zbraní a nakonec si Pyre vzal i noční dalekohled. Potom si v duchu popřál štěstí, vstal a šel k tomu kraji střechy, který směřoval dovnitř města.

Podařilo se mu to, aniž by vyvolal poplach.

Pod ním byla jedna z těch užších ulic; vedla ze severovýchodu na jihozápad. Střecha budovy proti němu se zdála být opuštěná, ale na obou nejbližších křižovatkách spatřil trojice stráží. Naštěstí byla jejich pozornost zaměřena na úroveň ulice a hlavně ven z města. Ještě jednou zkontroloval okolní střechy, přitáhl nohy k sobě, pevně sevřel přivázaného moje a skočil.

Servomotory v jeho nohou na takový úkol víc než stačily. O vteřinu později už byl na střeše protilehlého domu a přetočil se přes pravé rameno, aby ztlumil zvuk dopadu. Když pak poklekl na jedno koleno, zvedl dalekohled k očím a snažil se ze všech sil vypadat jako qasamanská hlídka; očekával, jestli někdo zareaguje.

Nic se však nedělo a tak po minutě vstal, přešel na druhou stranu střechy a celý postup zopakoval. Ještě jedna budova a nechá jak střešní, tak pozemní hlídky daleko za sebou. Ještě další dvě budovy a zas bude moci volně dýchat.

A nakonec přišel čas, kdy se musel rozhodnout co dál. Každý skok tímto směrem ho odvádí trochu dál od Kapky rosy a cítí, že teď by měl zamířit na sever. Vydá-li se však rovnou na sever, dostane se blízko centra města, a třebaže teď byly ulice periferie přímo pod ním opuštěné, není žádná reálná naděje, že dál to půjde stejně snadno. V centru města byl jak starostův úřad, tak pravděpodobně i ostatní úřady, takže by byl velmi překvapen, kdyby tato městská část nebyla brzy plná lidí. Bude se muset nějak vyhnout tomuto rušnému centru a snažit se najít cestu mezi ním a strážným stanovištěm na hranicích města…

Nebo na to má jít úplně jinak a proběhnout přímo středem města?

Pyre se na chvíli zastavil na okraji další střechy a převaloval v mysli tu náhlou myšlenku, jako by ji ochutnával. Zaútočit na qasamské politické centrum – to by bylo velkolepé gesto, poselství o síle a odvaze Kober. Něco takového by vůdci Sollas nemohli neocenit. Po taktické stránce by to mohlo odvrátit pozornost Qasamanů od Kapky rosy a snad i od Cerenkova a ostatních zajatců.

A když už je o tom řeč, mohl by třeba i zajmout starostu nebo ovládnout klíčové centrum města a pak by se mu mohlo podařit vynutit si svobodu všech kolegů, bez nebezpečí, které by s sebou nesl případný vojenský zásah.

Celkem vzato, rozhodl se, stojí zato to zkusit.

Ještě jednou pozorně přehlédl ulici, rychle se přehoupl přes zídku a vrhl se dolů. Asi v polovině výšky budovy se odrazil od okenní římsy, aby zmírnil konečný dopad. Zkontroloval ulici, kterou křižoval, a vyrazil na severovýchod k centru města. Běžel zdánlivě lehkým klusem, s optickými a akustickými posilovači aktivovanými, a dával pozor na Qasamany, které cestou nevyhnutelně potká.

Praskot statické elektřiny z qasamanské rušičky rádiového spojení ovládl společenskou místnost Kapky rosy a jeho monotónnost perfektně dokreslovala neměnící se obraz předávaný vnějšími kamerami. Podle všeho, co bylo vidět, mohlo veškeré obyvatelstvo Qasamy opustit planetu okamžitě poté, co asi před hodinou odvezli Justina.

Telek se podívala na hodinky a při tom rozlila kahvu, kterou ani neochutnala. Tři minuty uplynuly a neobjevil se ani náznak, že by chtěl někdo z Qasamanů odpovědět. „Zkus to ještě jednou,“ vybídla Nnamdiho.

Přikývl a zvedl mikrofon ke rtům. „Tady je doktor Hersh Nnamdi na palubě aventinské lodi Kapka rosy. Naléhavě žádáme o komunikaci se starostou Kimmeronem nebo jinými qasamskými vůdci. Prosím odpovězte.“

Spustil mikrofon zpět do klína a Telek napjatě naslouchala, když nejsilnější směrový vysílač Kapky rosy přenášel Nnamdiho přeložená slova přímo k protější věži. Navzdory rušení, něco z toho signálu přece muselo projít. Jestli ovšem Qasamané poslouchají.

Jestli ne, pak se snaží naprosto zbytečně. Pokud však ano, i když zatím nechtějí odpovídat, mohl by Winward mít nějakou šanci.

Mohl by.

„Druhá fáze,“ řekla Telek Nnamdimu. „Dej do toho trochu emocí.“

Tomu zaškubalo ve tváři, ale poslušně znovu zvedl mikrofon. „Zde je dr. Hersh Nnamdi na palubě Kapky rosy. Rád bych vyslal neozbrojeného zástupce, aby s vámi projednal propuštění našich vámi zadržených druhů. Můžete mu zaručit bezpečný doprovod k někomu pověřenému?“

Stále jen šum. Vedle Nnamdiho se zavrtěl Christopher a podíval se na Telek. „Jistě si uvědomujete, že jestliže se Justin a Almo odebrali na jih a začali s akcí, bude Kimmeron vědět, že máme na palubě superbojovníky, a bude na Michaela čekat se všemi zbraněmi, které mají.“

Telek beze slova přikývla.

Myslel na to i Winward. Kradmo pohlédla na Kobru – Michael seděl v klidné rozmluvě s Linkem u jednoho z dalších displejů. Věděla, že se asi dohadují o taktice a strategii – a neuměla si představit, k čemu jim to bude dobré. Proti projektilům vystřeleným z velké dálky neviděným střelcem se nedalo bojovat. Ani Kobry s tím moc nezmohly.

„Někdo – kdokoliv – mi prosím odpovězte.“ Nnamdiho hlas trochu přeskakoval a Telek k němu opět přesunula pozornost. Znepokojeně si uvědomila, že na něj zřejmě začíná působit napětí. To samozřejmě může dodat jeho slovům na věrohodnosti, bude-li ho však příliš, může to způsobit nepříjemnosti. „Podívejte se, vysílám ven svého zástupce, pana Michaela Winwarda,“ pokračoval Nnamdi. „Prosím, mluvte s ním, ano? Není třeba další krveprolití. Jsem si jist, že se můžeme dohodnout, pokud budete souhlasit s tím, abychom jednali.“

Nnamdi se odmlčel a pohlédl na Telek. Přemohla se a souhlasně přikývla. Olízl si rty a obrátil se zpátky k mikrofonu.

„Posílám ho teď ven. Dobře?“

Opět žádná reakce. Nnamdi položil mikrofon, zhroutil se na sedadlo a zavřel oči. Na druhé straně místnosti se Winward zvedl. „Myslím, že teď je to na mně,“ poznamenal, vzal si svou dosud přes opěradlo přehozenou tuniku a oblékl si ji přes černý oblek pro boj v noci.

„Ještě komunikační zařízení,“ zamumlal Link.

„Mám ho,“ přikývl Winward a zvedl se stolu před Nnamdim soupravu, která obsahovala mikrofon zavěšený na krku a vysílač, umožňující spojení s palubním translátorem. „Guvernérko, nejdřív se pokusím vyhledat a zasáhnout tu rušičku, ale pokud ji nebudu moci najít, bude na řadě obrana té věže. Pokud odtamtud zaznamenáte výstřel a výbuchy, spusťte laserovou palbu na okraj lesa a pošlete ven Dorjaye.“

„Dobře.“ Telek se snažila zachovat klid. „Hodně štěstí a zbytečně neriskujte.“

Letmo se na ni usmál a odešel. Telek se ponořila do křesla vedle Nnamdiho a sledovala obrazovku… a už o minutu později ukazovaly vnější kamery, jak Kobra pomalu kráčí k věži a před sebou nápadně nese bílou vlajku, nejméně půl čtverečního metru velkou.

Jak pomalu přecházel letištní plochu, nepadl žádný výstřel, ani na něj viditelně nic neletělo. Telek se rozbušilo srdce, jak její pocity kolísaly mezi nadějí a strachem, že příliš mnoho očekávání automaticky přinese neštěstí.

Link, který jí teď stál za zády a pozoroval obrazovku přes její rameno, dvakrát sáhl na ovládání a zvětšil obraz. Když to udělal podruhé, spatřili skupinu osmi Qasamanů, kteří se objevili u paty věže a očekávali Winwardův příchod. Osm Qasamanů – a ovšem osm mójů.

Dva z nich vystoupili dopředu, sotva se Winward přiblížil k jejich skupině, a vytáhli zbraně, které se zaleskly v mdlém odrazu světel Sollas. Odebrali mu bílou vlajku a bleskurychle ho prohledali, jestli nemá zbraně. Celá skupina ho pak obklopila a vedla ho pryč, ne do věže, ale někam stranou, bokem. Vedou ho k někomu, kdo má skutečnou pravomoc? uvažovala Telek. Možná dokonce k hlavnímu důstojníkovi, který zodpovídá za zbraně namířené na loď?

Všichni zmizeli za rohem… a o minutu později větřík přinesl zvuk jediného výstřelu.

Kapitola 4

Autobus konečně zastavil vedle potemnělé budovy a Moff ukázal svou pistolí na dveře. „Ven,“ dodal k tomu zbytečně starý muž. Justin se snažil nedělat žádné neočekávané pohyby, vstal a nechal Qasamany, aby ho vyvedli z vozidla.

Budova Justina šokovala a trvalo mu jen vteřinu, než si uvědomil, co mu ta stavba připomíná. „Vypadá to jako zakrslá verze letištní věže v Sollas,“ poznamenal, když ho Moff vedl ke stráží střeženým dveřím. „Působí tady divně, ve středu města.“

Moff neodpověděl. Přinejmenším dvoje samostatné dveře za sebou, poznamenal si pro sebe Justin a nenápadně zkoumal stavbu, o tři patra s okny. Spousta možností, jak se dostat dovnitř. Jen přijď, Almo – dej se do těch chlapů a pak se podíváme, co je uvnitř.

Ale během cesty ke dveřím je nezastavily žádné záblesky laseru. Tam se Moff otočil, přitom zdvihl svou zbraň do výše Justinovy hrudi. „Teď dáte ruce za záda,“ vyzval ho starý muž zpoza kordonu Qasamanů.

Justin poslechl a studené kovové náramky mu zaklaply okolo zápěstí. Almo, kde jsi? pomyslil si divoce, vrhaje pohledy na okolní budovy.

Moff je vedl mezi strážemi a dál do nitra budovy. Byla to vysoce zabezpečená stavba; Qasamané pokládali za bezpečné zavést sem i dosud neznámé nebezpečí.

Na Justinově čele začal vyrážet pot. Je to v pořádku, uklidňoval se. Nic se neděje. Ano, jsi na to sám, ale pro podobné akce jsi přece vycvičený. Dvoje dveře a tři patra s okny, pamatuješ si to? Dostat se ven bude pro tebe hračka. Opatrně nechal prsty prozkoumat náramky, které ho poutaly. Pouta byla děsivě silná… ale to, co je spojovalo, byl jen krátký řetízek, ne pevná tyč. Bleskově si vyzkoušel, že může stočit prsty s lasery tak, aby spočívaly každý na jednom z článků. Třebaže se při tom může popálit, mělo by mu trvat jen pár vteřin, než se osvobodí. Ovšem jen tehdy, pokud systém navádění na cíl nebude brát moje jako první… Zachvěl se při pomyšlení na hroznou chybu, kterou mohl zaplatit životem, a zrušil automatické navádění na cíle. Jen klid, Justine – propadáš panice.

Moff je vedl chodbou k výtahu. Kabina už na ně čekala. „Kam jedeme?“ zeptal se Justin, jen aby přerušil mlčení.

Ale nikdo mu neodpověděl. Tři strážci ho strčili do kabiny a Moff a starý muž se k nim připojili. Vydržet, chlapče, vydržet, uklidňoval Justin sám sebe a čelil rostoucímu strachu. Jen se podíváme, kam tě vedou, potom s nimi praštíš o zeď a vyskočíš z okna.

Moff stiskl nejspodnější tlačítko z dlouhé řady… a výtah se rozjel dolů.

Dolů.

Někam do podzemí – hluboko do podzemí, jestli každý knoflík odpovídal jednomu podlaží – někam, kde nebyly žádné dveře a žádná okna, kterými by mohl utéct. A snad poprvé v životě Justin zjistil, že je vyděšený. Vesmír, který ho jinak vždycky chránil, byl někde daleko nahoře, daleko od téhle malé kabiny zdviže. Byl obklopen ozbrojenými strážci a bleskově reagujícími zabijáckými ptáky… a stejně ostře jako pach ozónu kolem mu pomalu docházelo, že muži, kterým bude zakrátko stát tváří v tvář, ho mají v úmyslu nechat v této hluboké díře zemřít. Nevěděli, že je Moreau, a bylo jim úplně jedno, že je Kobrou, a až s ním budou hotovi, zabijí ho.

Justina ovládla panika.

Veškeré myšlenky na to zjistit, co je tohle za místo, všechny úvahy o nutnosti utajit své vybavení Kobry, dokonce i myšlenky na slitování – to všechno se mu z mysli vytratilo před vzdutou vlnou panického strachu, která mu dusivě zaplavovala hrdlo. Muži, zbraně a mójové, kteří ho obklopovali, v něm vyvolávali klaustrofobii, jako by mu tiskli k obličeji polštář… a aniž by si uvědomil, co dělá, zaútočil.

Spustil současně prstové lasery a sonickou zbraň; ty první aby přeťal řetěz na zápěstí a druhá na omráčení všech okolo. O sekundu později ucítil v hlavě paralyzující bolest a s novou vlnou paniky zjistil, jaká to byla hloupost použít sonickou zbraň v tak malém uzavřeném prostoru. Když lasery znovu vypálily, Justinovy ruce sebou křečovitě škubly – a náhle kov želízek praskl a uvolnil mu ruce.

Avšak krátký impulz sonické zbraně a záblesky světla Qasamany zburcovaly. Sotva se Justinovy ruce uvolnily, ihned ucítil pevný stisk. Drželi ho pevně – ale Justin jim s pomocí servomotorů zkroutil ruce a plnou silou jim srazil hlavy k sobě. Okamžitě pocítil, jak stisk povolil a on se jim vytrhl – a v tu chvíli byl napaden pěti rozzuřenými moji.

Justinova mysl se vzápětí úplně zatemnila a jediná vzpomínka na to, co následovalo, byly skřeky ptáků a hrůzostrašná záře stovek laserových záblesků…

O pár vteřin později ho odporný zápach spáleného masa a jeho vlastních zvratků vrátil zpět do reality. Nejistě se postavil a rozhlédl se po krvavých jatkách, která měl na svědomí. Mójové – všichni mójové – byli mrtví. Pokud jde o pět Qasamanů… to teď Justin nemohl říci. Dva zasažení lasery do prsou a hlavy určitě nežili, ale ostatní – včetně Moffa – byli nejspíš jen v bezvědomí. Ale teď nebylo důležité, jestli to způsobil zásah laserem, ultrazvuk nebo rána pěstí. Ublížit mu nemohli a ostatní teď řešit nechtěl.

Zdviž stále klesala. Zřejmě to vše trvalo daleko kratší dobu, než se zdálo, a do Justinova otřeseného vědomí nejasně pronikala myšlenka, že pokud kabina není monitorována, Qasamané, kteří na něj čekají dole, nemají ani tušení, co se právě stalo. Možná tedy bude mít stále ještě šanci utéct.

Stiskl jedno z horních tlačítek, o kterém si myslel, že znamená přízemí… a potom ještě druhé a třetí, než si uvědomil, že na rozdíl od výtahů na Aventine neumí tahle zdviž změnit směr během jízdy. Kabina tedy bude pokračovat v cestě dolů, dokud nedosáhne podlaží, které předtím zvolil Moff. To, kde na něj budou čekat další ozbrojení Qasamané.

Převrátil se na záda na bezvládná těla a jeho protipancéřový laser již vyřezával čtverec v rohu na stropě kabiny, protože si uvědomil, že nemůže čelit tomu, co ho dole, na dně výtahové šachty, čeká. Stropní obložení a tenký kov za ním nebyly pro laser žádná opravdová překážka, a jakmile mu vypálený čtverec spadl prakticky do klína, Justin vyskočil. Pár vteřin počkal, než opět získá rovnováhu, a pak skočil.

Nikdy předtím, dokonce ani při tréninku, nevyužil plnou sílu servomotorů v nohou, a teď překvapením zalapal po dechu, když proletěl otvorem jako neřízená střela.

Kolem postřehl různé kabely a vodící lana, sotva viditelné i přes zesilovače zraku. Osvětlil ho záblesk ze škvíry v míjených dveřích – a pak další a ještě další – pak začal zpomalovat – až se nakonec ve vzduchu zastavil…

Instinktivně se chytil nejbližšího předmětu a o vteřinu později se už zase pohyboval dolů, protože popadl hlavní nosné lano zdviže.

Byl z kabiny venku a nehrozilo mu, že ho trefí některý z Qasamanů dole, až se otevře výtah… ale byl stále hluboko uvnitř jejich pevnosti a zanechal za sebou stopy tak zřetelné, že by ho našlo i dítě. Musí si promyslet co dál, a to co nejrychleji.

Třebaže to bylo dost zvláštní – nebo mu to tak jen připadalo – panika, která ho dusila, zmizela tak rychle, že zase mohl jasně analyzovat situaci. Jeho neuvěřitelný skok mu jako rána perlíkem připomenul jak sílu, kterou mu dávalo vybavení Kobry, tak skutečnost, že i jeho otec byl jednou uvězněn stejně, jako je teď on, a přesto přežil.

Okolo se mihl další paprsek světla: byly to jedny z výtahových dveří, kolem kterých před pár vteřinami letěl nahoru. Skrčil se a odrazil se od kabelu k nim. Podařilo se mu prsty rukou zachytit se kovového rámu a nohy opřít o otevírací mechanizmus. Pak nahmatal úzký výstupek, který mu umožnil získat rovnováhu, zatímco kabel, na kterém předtím visel, pokračoval asi metr od něho dolů.

Opatrně, aby nespadl, si hluboce, i když rozechvěle oddechl. Jsem Justin Moreau, připomenul si pevně. Jsem Kobra a jdu ve stopách svého otce. Chci to přežít – a přežiju to. Dobře, čím tedy začnu?

Jedna věc byla jistá: od přízemí ho dělí ještě několik pater. Povolil stisk a natáhl se tak daleko, jak to jen bylo možné. Hranu dveří přímo nad sebou viděl v pruhu světla docela dobře, ale další mu clonilo příliš mnoho všelijakých tyčí a jiných kovových věcí. Skoky z patra na patro tedy nepřipadaly v úvahu, stejně tak šplh po tak pochybných příčkách. Servisní žebřík? Ale zběžný pohled na šachtu ukázal, že tu není nic, co by mohlo plnit takovou funkci.

O metr dál se kabel prudce zpomalil a zastavil… a zdola se ozval tichý šum, jak se výtahové dveře otevřely.

Justin se opět posunul tak, aby mohl levou nohu zamířit přímo do otvoru, který předtím vyřízl ve stropě kabiny, a současně zapojil na maximum své sluchové zesilovače. Pohled na těla na podlaze v něm vyvolal novou vlnu odporu a hnusu, ale stačil se sotva otřást, když zdola zazněla exploze qasamanských hlasů a někdo vstoupil do výtahu.

Sakra. To slovo drtil Justin v ústech, když se znovu rozhodoval, co dál. Má se pokusit dostat se ven ze šachty ještě předtím, než Qasamané dole dojdou k závěru, kde asi je, nebo má raději zůstat na místě a pokusit se jim zabránit v pronásledování?

Rozhodli za něj. Náhle mu jedna postava dole ukázala tvář a pistoli a šachta zaduněla ozvěnou výstřelu.

Byl to ovšem jen výstřel naslepo, střelec nemohl tušit, kde Justin skutečně je. Odpověď Kobry byla podstatně přesnější a dokonce i na takovou vzdálenost byl jeho protipancéřový laser přesně to pravé. Střelec se svalil jako kláda na hromadu těl na podlaze. Objevil se druhý obličej a Justin zastřelil i tohoto muže –

Zdola bylo slyšet, jak se dveře kabiny zavírají. Za vteřinu se kabel vedle něj začal pohybovat nahoru.

Justin po dobu několika úderů srdce údivem otevřel ústa, ale pak se mu v hlavě rozsvítilo a skočil přes šachtu a opět se chytil kabelu. Bylo zřejmé, co se děje: když výtah dosáhl patra, kam jej poslal Moff, zareagoval na příkazy, které předtím během cesty dolů namačkal Justin.

Pomyslel si, že alespoň teď se mu podařilo být o krok před pronásledovateli.

Po horečnaté činnosti předchozích chvil mu jízda do přízemí budovy připadala nesmírně dlouhá, a tak měl možnost prohlédnout si zranění. Obě ruce a hlavně malíky měl poseté maličkými skvrnami spálenin od roztaveného kovu, jak se už před celou věčností zbavoval řetízku pout. Samotné náramky se mu tvrdě zařezávaly do zápěstí, jak vší silou svíral naolejovaný kabel. Něco, pravděpodobně krev, mu pomalu kapalo na tvář z rány nad levým okem, která pálila jako čert. Předtím si ani nevšiml, že se jeden z mójů dostal tak blízko – a myšlenka na to, co se mu všechno mohlo stát – nebo co se ještě může stát –

Nepříjemné úvahy přerušila skutečnost – výtah začal zpomalovat.

Odhadoval, že kabina zdviže je teď asi tři patra pod ním. Byl rozhodnut počkat, až se dveře kabiny otevřou, pak na ni sjet po kabelu s připraveným a zamířeným protipancéřovým laserem. Pokud Qasamané stále ještě nepřišli na to, co se děje, mohl by proskočit otvorem ve stropě kabiny, vyběhnout ze dveří a uhánět jako šílený až k východu: spoléhat na svou rychlost a naprogramované reflexy, že ho dostanou ven.

Dole pod ním se dveře výtahu otevřely – otvorem ve stropě viděl, jak je kabina zaplavena světlem – a v ten moment celá výtahová šachta explodovala rachotem palby.

Justin sebou ostře škubl a téměř se pustil kabelu. Nahoru začaly stoupat chuchvalce dýmu a blesky střel, které se jimi probíjely, osvětlovaly celou šachtu nezvyklým jasem.

Jak proud kulek demoloval vše, co jim stálo v cestě, začaly vzduchem hvízdat úlomky oceli…

A Justinův krátký záchvat paniky rázem pominul.

V šachtě naproti byly v mihotavém světle vidět jiné výtahové dveře. Jak palebná přehrada dole pod ním dosáhla vrcholu, Justinova noha se křečovitě stočila a protipancéřovým laserem nakreslila na dveřích pokřivenou elipsu. V první chvíli Justinovi vůbec nevadilo, že Qasamané mohou mít u každých dveří výtahové šachty tucet střelců, a už vůbec si neuvědomil, že kdyby přemýšlel jen o chvilku déle, možná by nalezl mechanismus umožňující otevřít dveře v případě havárie, a tak by se mohl dostat ze šachty rychleji a hlavně tiše. Podstatnější bylo, že zbraně na dolním podlaží mohou být v každém okamžiku obráceny vzhůru a on se chtěl dostat co nejrychleji ze smrtelné pasti. Natáhl nohy vodorovně před sebe, silně se rukama odrazil od kabelu a udeřil do dveří. Vypálená elipsa praskla jako slabá fólie a Justin vletěl do chodby za dveřmi. Narazil do protější zdi, odrazil se od ní a nehybně se přikrčil ve snaze získat rovnováhu.

Chodba byla prázdná.

Dlouhou chvíli se ani nehnul, celý se chvěl a nechal mozek, aby se pokusil porozumět celé neskutečné situaci a uvědomit si, co se vlastně stalo. Přece věděli, že je ve výtahové šachtě – hřmění palby, která stále přicházela zdola, to jen dokazovalo. Proč tedy nestřežili všechny výtahové dveře?

Protože si mysleli, že je stále ještě v šachtě na stropě výtahové kabiny?

Možná. Jeho skryté zbraně nejspíš nepokládali za dost silné, aby zabily dva muže z větší vzdálenosti než pár metrů. A nemohli mít ani potuchy, jak vysoko mu jeho servomotory umožní vyskočit.

Postavil se, sípavě se nadechl a zhodnotil situaci. Chodba se táhla v obou směrech asi třicet metrů, v určitých vzdálenostech ji přerušovaly nesrozumitelně označené dveře. Na nejvzdálenějších koncích chodby odrážela jeho obraz malá okna.

Malá, ale určitě dostatečně velká, aby se jimi dostal ven. Justin si vybral to bližší a tryskem k němu vyrazil.

A skoro to i dokázal. Ale třebaže nebylo hlídání všech výtahových dveří pro Qasamany prioritou, přesto na ně nezapomněli. Přes zvuk vlastních kroků je neslyšel přicházet. Proto ho varoval až skřek moje těsně za ním, při kterém tuhla krev v žilách. Otočil se… a na zlomek vteřiny uviděl těsně před očima ostré spáry, které se mu chystaly roztrhnout tvář – a pak vládu nad jeho tělem převzal nanokomputer.

Servomotory nohou ho vrhly ke stěně, mimo dosah spárů útočícího moje, takže pták se dotkl jeho tváře pouze konečky křídel. Rozzuřený mójo kolem něj přelétl a vykřikl – znělo to jako běsnění bouře. Na vzdálenějším konci chodby se odkudsi objevilo pět Qasamanů s namířenými pistolemi a vzápětí zaútočili další čtyři mójové.

A tuto noc už podruhé při pohledu na útočící ptáky ztratil Justin hlavu. Couvl, až narazil na zeď, a napřáhl před sebe popálené ruce… a ačkoliv se mu mozek zamlžil hrůzou, nanokomputer přeměnil jeho dlaně ve dvě fontány laserového ohně.

Přišel k sobě o pár vteřin později a zjistil, že všech pět mójů je mrtvých. Na konci chodby spatřil i tři mrtvá těla Qasamanů. Ti, co přežili – pokud vůbec – zmizeli.

Byli to však svědkové palebné síly Kobry – ale to si Justin uvědomil až o hodně později. Opět se rozběhl k oknu, ke kterému směřoval už předtím, a zamířil na ně sonický disruptor. Ultrazvuková zbraň se nastavila nejdříve na vlnovou délku primární rezonance okna, pak zvyšovala amplitudu ultrazvukové vlny… a když byl Justin dva kroky od okna, sklo se roztříštilo a vzalo s sebou velkou část celého okenního křídla. Justin zrychlil krok a proskočil vzniklým otvorem hlavou napřed.

Tři patra pod ním, před jasně osvětleným vchodem do věže, se motala spousta Qasamanů a jejich stíny se na zemi proplétaly v podivuhodných vzorech. Justin to vše postřehl v mžiku oka, ale než si uvědomil, že se mu pravděpodobně podaří přistát mimo osvětlenou plochu, nanokomputer mu přitáhl údy až těsně k tělu. Napjal se, avšak o vteřinu později, ještě než údy zaujaly normální polohu, se zase uvolnil, když s úlevou zjistil, že výpočet komputeru byl znovu správný. Zaujal vertikální polohu, takže dopadl na nohy. Servomechanismy ztlumily náraz stejně jako vykompenzovaly jeho pohybovou energii, takže ihned získal rovnováhu. Pak se plnou rychlostí rozběhl k budově stojící hned proti jeho původnímu vězení. Když se k ní úspěšně dostal, změnil směr, aby dál pokračoval podél zdi a nakonec zasprintoval k nejbližšímu rohu, za který zahnul.

Neměl dosud možnost zjistit, kde se nachází, ale jak nabíral rychlost, uvědomil si, že ho vesmír znovu pěkně zradil. Uviděl, že ulice ústí do jakéhosi zatravněného prostranství, které obklopovalo i Sollas. Autobus ho provezl několika kilometry města, než se dostal k věži, takže teď musel být na jihozápadním okraji Purmy.

Běžel tedy naprosto opačným směrem od Rynstadta a Cerenkova… od Kapky rosy se také vzdaloval.

Měl bych se vrátit, pomyslil si. Zaútočit, přeběhnout dva nebo tři bloky a vydat se nazpátek jinou ulicí. Ale nohy ho nesly dál, a když překonal ostré rozhraní mezi městem a travnatou plochou, uvědomil si, že nic na světě ho nepřinutí k návratu.

Za sebou nechal moje a ochromující strach, který v něm jejich pařáty vyvolaly, byl ještě hroznější než pařáty samotné.

Jeho otec čelil celé troftské armádě a bez zaváhání vyšel z bojů jako vítěz… a teď se ukázalo, že jeho jediný syn, který se stal Kobrou, je zbabělec.

Město už bylo daleko za ním, ale když zvětšil citlivost optických zesilovačů, uviděl, že prales táhnoucí se podél silnice do Purmy se v tomto místě stáčí ostře k jihu. Nejbližší okraj lesa byl podle dálkoměru vzdálen více než kilometr – tedy příliš daleko, aby k němu stačil doběhnout včas, než ho začnou Qasamané pronásledovat. Justin se ohlédl, zastavil se, padl na břicho do trávy vysoké po kolena a začal pozorovat okraj města, všechny smysly v pohotovosti.

Ale zatím nepostřehl žádné známky pronásledování. Mysleli si snad, že zamířil na sever, jak to vlastně měl udělat? Nebo si snad ještě nebyli vědomi faktu, že uprchl z budovy?

Na to Justin nenašel odpověď… a pod vlivem psychické únavy, jež ho zaplavovala, se o to téměř ani nestaral. Ať už udělá cokoli, Cerenkov a Rynstadt už jako by byli mrtví, pokud se je ovšem Pyrovi nepodařilo vysvobodit. Teď už nezáleží na tom, jak rychle se Justin dostane k jejich vězení, vždycky je najde dokonale střežené.

Spáleniny a pohmožděniny pulzovaly bolestí, ostrou a tupou zároveň, ale nic se nevyrovnalo únavě. Pomalu ale neúprosně se mu začala zavírat víčka, hlava mu klesla na ruku jako na polštář, a jeho stud našel jediné možné zapomenutí.

Usnul.

Kapitola 5

Už potřetí během pěti minut se přiblížilo zepředu vozidlo a potřetí se Pyre celý napjal, ale přinutil se udržovat pravidelný krok. Vozidlo ho minulo, aniž by zpomalilo, a Kobra si s úlevou vydechla.

Alespoň prozatím. Jestliže ho paměť ohledně rozložení ulic Sollas neklame, byl jen jeden nebo dva bloky od místa, kam Joshuu a ostatní před týdnem zavezli, aby se setkali se starostou Kimmeronem. Cesta až dosud naznačovala, že nikdo z Qasamanů nepočítal s tím, že by se některý z Aventiňanů mohl dostat až tak hluboko do města, ale bylo jasné, že se o tom mohou kdykoliv dozvědět. Kolem starostova úřadu určitě stojí stráže, kromě toho tam množství lidí vyřizuje své zprávy, zvláště teď, když jiní představitelé tohoto údajně mírumilovného národa pokračují ve válce proti Kapce rosy. Přímé vniknutí do starostova sídla, ať už s využitím palebné síly Kobry nebo ne, by pravděpodobně byla pěkně krvavá záležitost.

Na obou stranách.

Ale zatím ho nic lepšího nenapadlo. Minul hrstku zaparkovaných vozidel, ale už zběžná prohlídka mu ukázala, že jejich pohonný mechanizmus je zajištěný, a on neměl ani potuchy, jak ten systém obejít. Mohl také skákat za střechy na střechu, ale jak by se přibližoval k cíli, bylo by to stále riskantnější, neboť by rostl počet uší, které by mohly slyšet zvuk jeho dopadu, a počet očí, které by mohly samotný skok vidět. Kdyby měl s sebou pár časovaných bomb, mohl by odvést jejich pozornost pár bloků od radnice, avšak nic z jeho skrovného vybavení nemohlo být k takovému účelu přizpůsobeno. Snad výbušná látka v nábojích? Určitě musí být hodně silná a musí jí tam být dost – nemůžete složit živočicha velikosti bololina bez skutečně razantní střely.

Bololinové…

Jeho mysli se lehce dotkla předtucha nápadu. Rychle se rozhlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, našel si tmavý úsek zdi a začal šplhat.

Střecha, na kterou se dostal, sice neměla to, co hledal, ale pečlivá prohlídka okolí mu jako vhodné kandidáty ukázala dvě jiné budovy. O dva skoky dál se posadil na bobek vedle žluté krychlové schránky s velkým amplionem.

Protibololinský alarm.

S přístupovým panelem skříňky měly prstové lasery lehkou práci a brzy už se Pyre opatrně šťoural uvnitř mezi dráty a elektronickými součástkami.

Věděl, že nejlepší způsob, jak spustit takové zařízení, by bylo napojit ho na vedení v budově, ale byl si jistý, že vypínač je určitě dole a nepřístupný… ale jestliže i zde byli Qasamané tak opatrní jako v jiných případech…

A taky že byli. Havarijní akumulátor zabíral skoro čtvrtinu objemu skříňky.

Pyre začal zkoumat propojení a po několika minutách měl řešení. Odpojením hlavního vedení bude moci zapojit baterii – a, což bylo ještě důležitější, nouzový spouštěcí spínač obvodu. Jediný problém byl, že spínač baterie vypadal, jako by se dal aktivovat pouze pomocí rádiového signálu. Bude muset přijít na jiný způsob, jak poplachové zařízení spustit.

Během chvíle, kdy přetínal kabely a dokončoval nezbytné změny, ho něco napadlo. Možná by to šlo.

Trvalo skoro patnáct dalších minut, než dokončil náhradní spínač. Pak si otřel pot z čela a věnoval se chvilku pozorování okolí. Starostův úřad… to je pravděpodobně tamta budova. Pečlivě se rozhlédl, aby našel vhodnou střechu, kde by mohl počkat… to je ona.

Pyre se podíval na hodinky a zamračil se. Čas utíkal a s každou ztracenou minutou rostla možnost, že Qasamané zabijí někoho z rukojmí nebo že podniknou útočnou akci proti Kapce rosy. Sklouzl po boku budovy a tiše se rozběhl opuštěnými ulicemi.

Štěstí mu bylo nakloněno. Za patnáct minut byl už na předem vybrané střeše připraven vyrazit. O dvě budovy dál byla radnice. A ze zvuků, které doléhaly k jeho uším, vyplývalo, že tam muselo procházet opravdu značné množství osob. O čtyři budovy dál Pyre díky zesilovači zraku lokalizoval protibololinské poplašné zařízení a ukradený dalekohled pro noční vidění zanechaný na vrchní části skříňky. Pyre se zhluboka nadechl, zaměřil se na dalekohled, zvedl levou nohu a vyslal k němu slabý paprsek z protipancéřového laseru.

Světlo vytvořilo impuls, který se díky Pyrovu propojení dostal k nouzovému vypínači poplašného zařízení.

A noční ticho bylo náhle rozerváno houkáním sirény.

Pyre byl připraven. Pohled náhodného chodce pro něj stále znamenal nebezpečí, ale v tomto momentě nebyl na ulici dole nikdo, kdo by mohl slyšet hluk způsobený jeho dopadem. Přešel k okraji střechy a vrhl letmý pohled na lidi, kteří utíkali ulicí pod ním. Pak skočil.

Dopadl na vedlejší střechu, co nejrychleji ji přeběhl a s modlitbičkou k patronovi všech bláznů opět skočil.

Ale ne na střechu radnice, ale na místo ležící více méně v polovině výšky boční stěny – aby tím ztlumil náraz, než dopadne na ulici. Budova měla sedm pater, svítící okna vypovídala o aktivitě uvnitř a Pyre věděl, že dost riskuje, když seskočí na ulici. Avšak sama starostova kancelář byla v prvním patře a Pyre předpokládal, že díky qasamanské paranoie budou všechna nejdůležitější zařízení v podzemí.

Jakmile dopadl na ulici, neměl už čas na žádné plánování a přemýšlení. Většina z asi třiceti lidí v dohledu se řídila houkající sirénou a utíkala jiným směrem, než byl on, ale dva strážní, kteří hlídali ozdobné dveře, stáli pevně na svých místech… a jejich ztuhlý údiv se nijak nepřenesl na ostražité móje.

Ale ptáci neviděli žádnou vytasenou zbraň, a přestože vzlétli, šlo spíše o podrobnější prohlídku než o náhlý útok. Pyre je zaměřil automatickým ovládáním palby, oba ve vzduchu zastřelil, a poté, co stráže opožděně zareagovaly, zastřelil i je.

Třemi mohutnými skoky překonal vzdálenost ke dveřím a vstoupil dovnitř.

Nevěnoval příliš mnoho pozornosti cestě Cerenkovova týmu na toto místo, avšak naštěstí se zdálo, že má jít stále rovně.

Proto pokračoval hlavní chodbou k první odbočce a pak se dal doprava. Na další křižovatce zahnul doleva, aby se dostal až do srdce budovy – a tady, sotva deset metrů od něho, stáli dva strážní v livreji, kteří, jak si vzpomínal, střežili dveře starostovy kanceláře.

Podívali se na něj se zamračeným překvapením a ruce se jim svezly k pažbám zbraní. Pyre oba zastřelil a vzápětí skolil i oba ptáky, ještě než se stačili pustit nárameníků a vznést se do vzduchu. Psychicky ho to posílilo, strčil do dveří a vstoupil dovnitř s rukama v palebné pohotovosti.

Pohled, který se mu naskytl, byl téměř dokonalou kopií scény, kterou viděl prostřednictvím Joshuových senzorů – se dvěma důležitými rozdíly. Kouř, o který tehdy kontaktní tým včetně jeho samotného přišel, působil na jeho nos doslova jako železná palice a přinutil ho zastavit se, protože se dusil. A starostův polštářový trůn byl tentokrát prázdný.

Pyrovi trvalo pár okamžiků, než se opět dokázal nadechnout a vrátil se mu hlas. Pro lidi sedící u nízkých stolků okolo trůnu znamenalo těch pár vteřin záchranu. Jestli dým urychloval jejich duševní pochody nebo jestli úředníci byli výjimečně bdělí, to Pyre nevěděl, ale než zase mohl fungovat, všem už došlo, kdo je, a jako šílení vybíhali z místnosti. Během pár vteřin byla prostora opuštěná.

„Zatraceně,“ zamumlal Pyre šeptem. A zjistil, že ten kouř také podivně chutná. Aktivoval na maximum své zesilovače sluchu a zadržel dech… a z míst mimo své zorné pole, odkudsi mezi volně visícími závěsy, zaslechl slabý zvuk přerývaného dýchání.

Zřejmě všichni z té díry neutekli. Byl ten opozdilec ozbrojen?

Možná… ačkoliv nikdo z ostatních úředníků se nepokusil vytáhnout zbraň a to vedlo k zajímavým závěrům. Ale i pokud se ten schovaný Qasaman bál vystřelit, Pyre neměl zájem honit se za ním v tomhle bludišti, veden jen sotva slyšitelným zvukem jeho dechu. Ale mohl by zkusit něco jiného. Jestliže jsou mójové pravdu tak citliví na tasené zbraně, jak se zdálo, když kontaktní tým poprvé vystoupil z Kapky rosy…

S levou rukou napřaženou před sebe sáhl pravou rukou k opasku a vytáhl pistoli, kterou sebral prvnímu zabitému Qasamanovi.

Zvuk ocele klouzající po kůži mu zahřměl v uších silou hromu – a rachot jediného mávnutí ptačích křídel, které okamžitě následovalo, mu ukázal směr. Dopředu a doleva… proběhl mezi polštáři a záhy stál tváří v tvář zděšeně schoulenému muži.

Vteřinu na sebe jen němě hleděli. Pyrova hlavní pozornost patřila Qasamanovu mójovi, ale zdálo se, že pták si byl vědom, že útok se rovná sebevraždě, a tak zůstal sedět na mužově rameni. Pyre plně přesunul pozornost na muže a řekl jediné qasamské slovo, které znal: „Kimmeron.“

Ten druhý ho zřejmě špatně pochopil a divoce zavrtěl hlavou. „Sibbio,“ vymáčkl ze sebe, plácl se otevřenou dlaní do hrudi a nespouštěl oči ze zbraně, kterou Pyre stále ještě držel v ruce. „Sibbio.“

Pyre se zašklebil a zkusil to znova. „Kimmeron. Kimmeron?“ mávl volnou rukou neurčitě po místnosti.

Qasaman to pochopil až teď. I přes závoje dýmu Pyre uviděl, že jeho obličej viditelně zbledl. Neví, kde starosta je? Nebo to ví a to místo podléhá nejvyššímu utajení, je top secret? Asi to bude druhá možnost, předpokládal,

Sibbiovy šaty byly příliš honosné pro pouhého podřízeného úředníka. Dlouhým krokem vykročil a upřel na muže co nejtvrdší pohled. „Kimmeron,“ vyštěkl drsně.

Vystrašený Qasaman mlčky hleděl Pyrovi do očí a pak vstal.

Maskovaný východ byl napravo. Když se nad tím Pyre později zamyslel, byl tam, kde by ho hledal, přímo před trůnem z polštářů. Sibbio mu ukázal skrytou páku, která uvolňovala padací dveře.

Když se podíval otvorem dolů, spatřil Pyre asi metr širokou a jen pár metrů hlubokou šachtu. Vedla ke spirálovité rampě-skluzu, po které se pravděpodobně dostával starosta do bezpečí silně střežené místnosti někde v podzemí.

Naneštěstí poloha padacích dveří ukazovala, že mohly sloužit také k odstranění nežádoucích návštěvníků ze starostova dosahu, což znamenalo, že stráže tam dole budou vycvičeny vypořádat se se všemi možnými překvapeními. Ale v časové tísni neuměl Pyre vymyslet něco jiného… a teď, když byly padací dveře otevřené, nebyl důvod k dalšímu váhání. Vrhl ještě jeden pohled na Sibbiova móje a vstoupil do díry.

Byla to dost hladká jízda, spirálovitá část tunelu začínala dost brzy a její spád se postupně zvětšoval, takže mu umožnil projet vleže na zádech i konečný třicetistupňový sklon. Byla to také mnohem kratší cesta, než předpokládal, takže taktak zaregistroval přibližující se obdélník jasného světla, když proletěl závěsem chránícím vchod a přistál na zádech na obrovské pěnové podložce. Jak dopadl, zbraň mu vylétla z ruky. Přimhouřil oči, aby se přizpůsobily osvětlení –

A uviděl kruh zbraní, který ho obklopoval.

Bylo jich pět – zorientoval se, zatímco nehybně ležel. Strážný, který stál nejblíže ke zbrani, která mu vypadla, ji sebral a zasunul do vlastního prázdného pouzdra. „Nehýbejte se!“ poručil muž stojící u Pyrových nohou ve středu půlkruhu anglicky s ostrým přízvukem.

Pyre se na něj podíval, potom přejel pohledem kruh strážných. „Chci mluvit se starostou Kimmeronem,“ oslovil mluvčího.

„Ani se nepohnete, dokud se nepřesvědčíme, že jste neozbrojen,“ přikázal mu Qasaman.

„Je Kimmeron tady?“

Muž otázku ignoroval. Namísto toho něco řekl svým mužům a dva z nich pak předali své zbraně ostatním. Poklekli u Pyra, každý z jedné strany… a Kobra tvrdě vykopla oběma patami proti matraci.

Matrace byla houbovitá, ale kopnutí bylo posíleno vší silou servomotorů nohou, a tak v příštím okamžiku Kobra letěla vzhůru a otáčela se kolem své osy. Jedna z pistolí spustila, příliš pozdě – a potom už bylo příliš pozdě na jakoukoliv další odvetnou akci, když Pyre vystřelil z prstových laserů na cíle, které označil, když ležel na matraci a prohlížel si strážné. Na okamžik se místnost rozzářila světlem… a když Pyrovo tělo dokončilo otáčku, všech pět Qasamanů klečelo nebo leželo na podlaze v různých stupních šoku a jejich laserovým paprskem roztavené zbraně byly rozmetány po podlaze mezi mrtvými těly mójů.

Pyre doskočil na nohy a očima vyhledal mluvčího. „Mohl jsem vás všechny klidně zabít,“ řekl chladně, „ale nejsem tady proto, abych Kimmerona zabil.“

Bez jakéhokoli varování zbylí čtyři Qasamané vyskočili a vrhli se na něj.

Pyre je nechal přijít blíž, a když se mu první z nich dostal na dosah ruky, napřáhl ji a vší silou ho otevřenou dlaní uhodil do prsou. Ozval se zvuk vyraženého dechu, ostré prasknutí zlomených žeber a Qasaman odletěl dva metry dozadu a bez hnutí se svalil na zem.

Ostatní tři zabrzdili a zůstali stát. V jejich obličejích viděl Pyre narůstající strach a jistou dávku respektu. Uvědomil si, že jedna věc byla být odzbrojen kouzelným ohnivým světlem, a úplně jiná věc je spatřit na vlastní oči výsledky činnosti brutální fyzické síly. Nebo ji přímo pocítit, jako v tomto případě. Dočasné znecitlivění dlaně ustoupilo a kůže ho v tom místě bolela jako čert. Ale Qasaman se určitě bude cítit daleko hůře, až se probere. Jestli se vůbec probere.

Pyrovy oči ještě jednou vyhledaly mluvčího. „Nejsem tu proto, abych zabil starostu Kimmerona, ale jen proto, abych si s ním promluvil,“ pronesl tak klidně, jak jen mu to řezavá bolest v ruce dovolovala. „Zaveďte mne k němu. Hned.“

Mluvčí si olízl rty a pohlédl na muže, který ošetřoval svého zraněného kolegu. Pak se znovu zadíval na Pyra a přikývl. „Následujte mě.“ Řekl ještě pár slov svým mužům, pak se otočil a zamířil ke dveřím na vzdálenějším konci místnosti. Pyre ho následoval, dva zbývající Qasamané vykročili za ním.

Prošli dveřmi a Pyre měl na zlomek sekundy pocit déjá vu. Stejný trůn z polštářů a stejné nízké stolky známé z horní kanceláře. Avšak tato místnost byla menší a závěsy nahrazovaly spousty obrazovek.

A na jednu z nich se zamračeně díval starosta Kimmeron.

Vzhlédl, když se celý průvod přiblížil, a Pyre očekával nevyhnutelnou reakci. Kimmeronovy oči mu klouzaly po zcuchaných vlasech a rašících vousech, přejížděly po vypůjčeném kabátě přes maskovací oblek na mrtvého moje, který mu teď visel z ramene doslova na poslední niti. Ale výraz jeho tváře se neměnil, a když se znovu podíval Pyrovi do tváře, Kobra byla udivena bystrým jasem starostových očí. „Vy jste z lodi,“ řekl Kimmeron chladně. „Opustil jste ji ještě předtím, než jsme ji obklopili kordonem. Jak?“

„Kouzlo,“ odpověděl Pyre krátce. Rozhlížel se po místnosti. Bylo tu dalších asi patnáct Qasamanů a všichni na něj upřeně hleděli. Všichni měli svého moje a u boku obvyklou zbraň, ale žádný z nich nevypadal na to, že by po ní chtěl sáhnout. „To je vaše podzemní velitelské stanoviště?“ zeptal se Kimmerona.

„Jedno z nich,“ přikývl souhlasně starosta. „Existuje jich mnohem víc. Získal byste jen málo, kdybyste je zničil.“

„Já skutečně nemám zájem cokoliv ničit,“ připomněl mu Pyre. „Jsem tu hlavně proto, abych dojednal osvobození svých společníků.“

Kimmeron se pohrdavě ušklíbl. „Učíte se pozoruhodně pomalu,“ zabručel. „Cožpak vás smrt vašeho dalšího vyslance nic nenaučila?“

Pyre cítil, že mu vyschlo v ústech. „Jakého vyslance? Máte na mysli někoho z kontaktního týmu?“

Starosta se na chvíli zamračil. Potom se mu obličej vyjasnil pochopením. „Aha. Rušení rádiových signálů bylo alespoň ve vašem případě účinné. Chápu. Vy nevíte, že muž jménem Winward opustil bez povolení vaši loď a byl zastřelen.“

Winward? Začala snad již Telek s pokusy prolomit obklíčení? „Proč jste ho zastřelili?“ vyštěkl. „Sám jste právě řekl, že to byl vyslanec.“

„Za tu nevyprovokovanou smrt osmi našich mužů v Purmě a šesti zde jste odpovědní všichni. Slídíte a vraždíte a vaším trestem bude smrt.“

Pyre na něj zíral a jeho mozek nedokázal pochopit, co slyšel. Winward… zastřelen jako ostnatý leopard, pravděpodobně bez sebemenšího varování. Proč tedy nestřílejí na mě? Že by se prostě báli? Vědí, že přese všechno se jim ho nepodaří zaskočit. Nebo v tom bylo něco praktičtějšího? Když zabili Winwarda a po tom, co se k čertu odehrálo v Purmě – ať už to bylo cokoliv – chtějí snad živou Kobru ke zkoumání?

Pohledem klouzal po řadě obrazovek, které Kimmeron předtím studoval. Místnosti, chodby, venkovní pohledy… tři z nich ukazovaly Kapku rosy. Musí to být kamery z letištní věže, uvědomil si. Živý přenos? Je-li tomu tak, pak je tu stále ještě šance, že někteří by mohli uprchnout. Zdá se, že loď je nepoškozená.

„Momentálně jsme se rozhodli, že vás nezabijeme,“ vpadl mu Kimmeron do myšlenek. „Vy a ti dva jménem Cerenkov a Rynstadt nemáte žádnou šanci uprchnout. Říkám vám to proto, abyste se o nic nepokoušel a my vás nemuseli zabít předčasně.“

„Naše loď může uprchnout,“ ukázal Pyre na monitor. „A řekne našim lidem, že nás vězníte.“

„Ani vaše loď nemůže uprchnout,“ pronesl Kimmeron s tichou jistotou. „Zbraně na ni namířené ji zničí, ještě než dosáhne konce startovací dráhy.“

Ale Kapka rosy může odstartovat kolmo vzhůru. Znamená to nějaký zásadní rozdíl? Těžko říct… ale s ohledem na zdejší národní paranoiu o tom Pyre spíše pochyboval. „Přesto bych s vámi rád hovořil o propuštění našich druhů,“ oznámil starostovi, jen aby něco řekl.

Kimmeron zdvihl obočí. „Mluvíte hlouposti. Máme vás a Winwardovo tělo a až vás prozkoumáme, jistě se dozvíme, kde se bere vaše takzvaná kouzelná síla.“

„Naše kouzla nemůžete zjistit na mrtvých tělech,“ zalhal Pyre.

„Vy jste ovšem naživu,“ oponoval mu důrazně protivník. „Od Cerenkova a Rynstadta získáme informace o vaší kultuře a technologii a to nám umožní připravit se na každý útok, který proti nám v budoucnu podniknou vaši lidé. A z vaší lodi – ať bude celá nebo v kusech – se poučíme ještě víc, snad i dost na to, abychom znovu získali možnost létat mezi hvězdami. To všechno máme na dosah; co cennějšího můžete nabídnout, abychom vám dovolili odletět?“

Na to neměl Pyre odpověď… a tím spíš, že ho napadlo, že pokud mají způsob, jak se naučit anglicky za týden, pak by mohli rekonstruovat Kapku rosy a její systémy i z případných trosek zbylých po útoku.

Což znamenalo, že jeho odvážné pokusy o osvobození přátel jsou, a vždycky byly, odsouzené k nezdaru. Cerenkov i Rynstadt byli mimo dosah jeho pomoci a co víc, on sám stráví poslední minuty života tady ve starostově podzemním řídícím centru. Kdyby tak našel komunikační panel – a potom způsob, jak vypnout nebo rušit vysílání z letiště či přes rušení vysílat – a potom přišel na to, jak poslat signál do Kapky rosy, aby odtud zatraceně odletěla – a to všechno dřív, než se na něj vrhnou všichni najednou a zvítězí pouhým počtem…

A jak zvažoval prakticky nulové šance každého z těch kroků, vesmír ho zničehonic obdaroval. Byl to jen malý dáreček, stěží něco víc než jen příznivé znamení… ale on si ho všiml a Kimmeron ne, a tak cítil satisfakci, že se může na starostu nefalšovaně usmát. „Co bych vám mohl nabídnout, pane starosto?“ zeptal se klidně. „Po pravdě řečeno velice mnoho, skutečně… protože všechno, co jste ještě před okamžikem držel v rukou, vám začíná od této chvíle proklouzávat mezi prsty.“

Kimmeron se zakabonil… a když se nadechoval, aby začal mluvit, Pyre slyšel, jak strážný, který stál za ním, udělal totéž, ale mnohem hlasitěji. Kimmeron mrkl za sebe… a když se znovu zahleděl do Pyrových očí, obličej měl bledý. „Jak –?“

„Jak –?“ opakoval po něm Pyre a přes Kimmeronovo rameno se zahleděl na monitory ukazující letištní kontrolní věž a její nejbližší okolí.

Nebo spíš ukazovaly ještě před chvílí. Teď už ale všechny obrazovky nabízely jen jednotvárnou šeď.

Jak? „Velmi jednoduše, pane starosto,“ řekl Pyre… a potlačil mrazení, vyvolané strašnou vzpomínkou z dětství. Tak jako MacDonald kdysi onoho strašného dne pomsty na Challinorovi… „Winward, jak se zdá, se vrátil ze světa mrtvých.“

Kapitola 6

Bylo to tak nečekané – tak naprosto nečekané – že Winward neměl vůbec možnost zareagovat. Právě se svou qasamskou eskortou zabočil za roh kontrolní věže a pokradmu zkoumal budovu a její okolí kvůli možným zbraním a dalším strážím a přitom se snažil promýšlet, co řekne, až dojdou ke člověku, ke kterému ho vedou, ať už to bude kdokoliv.

Šel klidně… a potom velitel něco zamumlal a otočil se… a než měl Winward vůbec čas, aby si všiml, co chce udělat, noc se rozsvítila hromovým zábleskem, doprostřed hrudi ho udeřil perlík, povalil ho na znak, a jak mu třesk vražedné střely dozníval v uších, odvál ho do ztracena…

Tma v mozku pomalu ustupovala, a po době, která mu připadala dlouhá několik hodin, se pomalu vracel do reality, kterou mohl matně vnímat. Nejprve se dostavila bolest – tupá pulzující bolest v hrudi, ostrá bodavá bolest v očích a v obličeji – a po tomto průlomu začaly opět fungovat i ostatní smysly. Přicházely k němu různé zvuky: kroky, otevírání a zavírání dveří, občas i nesrozumitelné hlasy. Zjistil, že leží na zádech, cítil rytmické nárazy, jako by ho někam vezli, a právě tak často cítil kapky, jak mu stékají po žebrech pod tunikou.

A pomalu si uvědomoval, co se stalo.

Byl střelen. Záměrně a zákeřně střelen. A pravděpodobně umíral.

Jediné zásadní pravidlo, které si dovedl vybavit ze svého výcviku v první pomoci, bylo, že s obětí zranění by se nemělo hýbat, pokud to není absolutně nezbytné. A tak zůstával tiše ležet, oči zavřené, aby nezvětšoval tu nesnesitelnou bolest, a čekal, až mu ztráta krve utlumí vědomí a odvede ho zpět do temnoty.

Ale to se nestalo. Naopak, s každým úderem srdce cítil, jak se mu vědomí zostřuje a do údů se rychle vrací síla a cit. Byl už dalek umírání, ve skutečnosti se vracel do života.

Co se to k čertu stalo?

A teprve poté, co se jeho mozek a zbytek těla konečně opět spojily a lokalizovaly a analyzovaly jeho zranění, si uvědomil, co se skutečně stalo.

Qasaman ho střelil doprostřed prsou. Přímo nad prsní kost. A právě tuto kost měl pokrytu keramickým laminátem a tím byla prakticky nerozbitná.

Méně jasné bylo to, co se stalo později, ale nebylo těžké si hlavní události představit. Náraz kulky mu vyrazil dech, možná mu i dočasně zastavil srdce, takže byl několik dalších vteřin nebo minut v bezvědomí, zatímco jeho tělo zápasilo o opětovné okysličení celého organismu. Obličej i oči určitě utrpěly zásahem spalin a zbytků po výstřelu, když to tak bolelo, a během příštího bolestivého úderu srdce si uvědomil, že by mohl zůstat navždy slepý.

Ale ani to se mu nezdálo v tomto okamžiku důležité. Byl naživu a cítil se docela dobře.

A Qasamané si mysleli, že je mrtvý.

Za ten omyl zaplatí. Zaplatí vlastní krví.

Nejlepší by bylo, aby nečekali příliš dlouho. Oči budou možná nepoužitelné, ale optické zesilovače, umístěné v kůži okolo nich, bylo mnohem těžší poškodit, a ty dodávaly do očních nervů hlouběji v lebce dost podnětů. Sice nebyly určeny k tomu, aby nahradily normální vidění, avšak minutová zkouška ukázala, že při nastavení nulového zvětšení v kombinaci s nejnižší citlivostí dostává přijatelný obraz.

Mezi čtyřmi hlavami a horními polovinami těl, která mu poskakovala v zorném poli, viděl, jak mu nad hlavou ubíhá strop. Opatrně, velmi zvolna se pohnul a naklonil hlavu jen o pár stupňů na stranu. Objevila se dvojice dveří, skupina okolo nich přešla a zahnula za roh. Náhle prošli dalšími, dvoukřídlými dveřmi do místnosti s bílými stěnami s širokými kovovými konstrukcemi – na různých místech sahaly až ke stropu.

Čtyři jeho nosiči ho z nosítek přeložili na tvrdý stůl; a Winward toho využil a bezvládně překulil hlavu doprava, k východu. Muži odešli, zavřeli za sebou dveře a on zůstal sám.

Ale byl si zcela jistý, že ne nadlouho. Místnost, do které ho donesli, byla velice pravděpodobně ošetřovna nebo operační sál, a Winward sám by na místě Qasamanů jistě začal s předběžnou pitvou mrtvé Kobry tak rychle, jak to jen bylo možné. Doktoři se určitě připravují v jiné místnosti a mohou kdykoli přijít.

Přinutil se opět k pomalému, celou věčnost trvajícímu pohybu a obracel hlavu tak dlouho, až objevil skleněné oko širokoúhlé monitorovací kamery. Byla umístěna pod stropem v zadním horním rohu místnosti, mimo přímý zásah kteréhokoliv z jeho laserů nebo sonického disruptoru. Mohl samozřejmě zdvihnout ruce a vypálit na ni, ale pokud by ho na monitoru někdo sledoval, vypukl by poplach ještě dříve, než by se přes dvojkřídlé dveře dostal do chodby. Použití všesměrové sonické zbraně také nebylo vhodné, protože před zničením objektivu by se obraz rozostřil. Musel tedy vymyslet něco, čím by odvrátil pozornost.

Za ním se ozval zvuk otevírajících se dveří a o vteřinu později prošli čtyři bíle oblečení lidé okolo labyrintu stojanů a ostatního potřebného vybavení a dostali se do jeho zorného pole.

Nutnost odvést pozornost byla náhle velice naléhavá. Vojáci a saniťáci si nemuseli všimnout jeho pomalého dýchání nebo toho, že rána na prsou mu stále krvácí, ale neměl zatraceně žádnou naději, že by to uniklo lékařům. Musel je udržet v dostatečné vzdálenosti, než poznají, že je stále ještě naživu.

Vedoucí lékař byl teď od něj asi metr. Winward aktivoval svoji všesměrovou sonickou zbraň, nastavil ji na nejnižší frekvenci a zadržel dech.

Jejich reakce byla přesně taková, v jakou doufal. Když jej zasáhly infrazvuky, lékař sebou škubl a zastavil se, druhá vlna do něj narazila, div neupadl. Asi minutu stáli všichni v malém hloučku těsně za nejnepříjemnější zónou a o něčem spolu mluvili hlasy, které zněly jak znepokojeně, tak pohněvaně.

Winward vyčkával a sám silně zatínal zuby, aby nepodlehl zvuku, který mu otřásal vnitřnostmi. Očekával, co lékaři udělají.

Rozhodli se dost rychle a to byl další důkaz, že nejvyšší velení chtělo okamžité výsledky pitvy mrtvé Kobry. Šéflékař poslal ostatní mávnutím ruky dozadu, z vedlejšího tácu vzal nějaký ostře vyhlížející nástroj a přistoupil ke stolu. Naklonil se, aby stáhl Winwardovi tuniku.

A s přidušeným výkřikem odskočil, když mu sonický disruptor ožehl kůži na ruce. Následován jedním ze svých kolegů proběhl jako střela kolem stolu k zadním dveřím a něco křičel.

Dveře se otevřely a zavřely a dva zbývající Qasamané se shlukli k sobě a ať už ve strachu nebo hrůze nebo v obojím dohromady si začali něco šeptat. Winward se pokusil uhodnout, o co se pokusí teď, ale účinky sonické zbraně spolu s neustálou bolestí v prsou a obličeji mu natolik zamlžily myšlení, že nebyl schopen souvislé logické úvahy.

Opět nemusel čekat dlouho. Jeden z mužů zmizel někde v zadní části místnosti a za okamžik se vrátil s cívkou izolovaného elektrického kabelu. Chopil se nože z nástrojového tácu a začal odstraňovat izolaci z jednoho konce kabelu… a druhý Qasaman zastrčil druhý konec kabelu do něčeho, co mohlo být zemnící zásuvkou ve stěně. Winward si s rostoucím vzrušením uvědomoval, že příležitost, ve kterou doufal, je tady.

Jasně, Qasamané skočili na domněnku, že kolegu zasáhl elektrický výboj z Winwardova těla, a chystali se elektrický náboj odvést.

Ještě minuta, a byli hotovi. První Qasaman položil nůž zpátky na tác a lehce rozkýval obnažený konec měděného kabelu, aby ho obloukem hodil na hruď Kobry. Winward nepatrně posunul pravou rukou a zamířil prstový laser na zásuvku, kde byl kabel uzemněn. Musel kvůli tomu trochu prohnout tělo, ale neměl jinou možnost a tak se rozhodl to risknout. Měděný had letěl vzduchem, dopadl mu na prsa… a Winward spustil svůj vrhač elektrického oblouku.

Zdálo se, že se mu to nepovedlo, když přes hrozivě dlouhý zlomek sekundy nitka světla vyslaná z prstového laseru vypalovala ve vzduchu dráhu bez jakékoli odezvy kondenzátoru uloženého hluboko v dutinách jeho těla. Teprve pak ionizovaná dráha dosáhla potřebné vodivosti a světelný oblouk proťal vzduch. A i když se zdálo, že ten rachotící výboj rozčísne Winwardovi hlavu, náhlý náraz proudu přetížil pojistky.

A místnost se ponořila do tmy.

Winward byl ze stolu dole, ještě než dozněla ozvěna rachotu, a o vteřinu později už stál na chodbě.

Jestliže monitorovací kamery nevypadly spolu se světly v místnosti, bylo skoro jisté, že v temnotě, která nastala, by si ani nejbystřejší pozorovatel nevšiml nepatrného záblesku, když otevíral dvoukřídlé vstupní dveře.

Kupodivu byla chodba opuštěná. Pravděpodobně nemělo lékařské pracoviště ve svých prostorách žádná řídící stanoviště, a proto tu byl za normálních podmínek jen malý provoz. Pustil se chodbou a hledal nějaké schodiště, a když se mu to podařilo, opatrně zkusil rozlepit oční víčka.

Nic. Qasamanský výstřel ho oslepil. Možná mu nebudou schopni pomoct ani aventinští lékaři…

Cítil, jak se v něm probouzí šílený vztek. Spolu s Yorkovou rukou to byl účet, který by se měl vyrovnat co nejrychleji.

Dvakrát změnil chodbu za jinou, aniž by koho spatřil, a když k tomu konečně došlo, měl pocit, že najednou vyhrál jackpot v místní loterii.

Právě zahýbal za roh, když před sebou uviděl ve vzdálenosti asi deseti metrů otevřenou zdviž, ve které byl půltucet Qasamanů.

Jedním z nich byl ten, který ho střelil.

Jak ho uviděli, celá skupina v šoku strnula a Winward i přes omezenou schopnost optických zesilovačů s ponurou satisfakcí postřehl na tváři svého nepovedeného vraha hrůzu smíšenou s nedůvěrou. Stáli tam bez hnutí tři vteřiny, čtyři vteřiny, pět – a pak všichni současně sáhli po zbraních.

Winward udělal piruetu na pravé noze a přejel je ohněm protipancéřového laseru.

Mójové se prvnímu výstřelu vyhnuli, ale když potom proti němu v bezmocném vzteku nalétávali, prstovými lasery sestřelil jednoho po druhém. Neztrácel ani vteřinu prohlížením zuhelnatělých těl a skočil přes ně do zavírajících se dveří zdviže. Ovládací panel ho na okamžik zdržel – byl tam přibližně trojnásobek tlačítek, než kolik by jich taková věž měla mít. Ale věděl, kam potřebuje jet. Stlačil horní knoflík, poslouchal slabý zvuk motoru výtahu a připravil se na boj.

Dveře se otevřely; vystoupil do matně osvětlené místnosti, kde na něho čekalo tucet namířených pistolí.

Vystřelily všechny najednou… ale Winward už dávno nebyl v palebné linii. Servomechanizmy nohou ho vymrštily vzhůru, za letu ke stropu se přetočil tak, že na něj narazil nohama, a zabořil se do půli lýtek do obkladů a výplně, než se odrazil od tvrdého povrchu. Vymrštilo ho to zpátky k podlaze, během letu provedl ještě jeden půlobrat, dopadl za linií střelců a pálil z prstových laserů… a pochyboval, že by se kterýkoli Qasaman před smrtí zorientoval, co se vlastně stalo.

Mójové znovu přežili své pány a Winward se opět postaral o to, že jen o okamžik. Ale tentokrát se jeden z nich přece jen před smrtí dostal dost blízko, aby drápem Winwardovi způsobil deseticentimetrovou hlubokou ránu na levé paži.

„Zatraceně,“ vrčel polohlasně Winward, když si trhal zkrvavený rukáv tuniky a nemotorně ránu obvazoval. Připravená past, na kterou narazil, znamenala, že musel být vyhlášen poplach, třebaže neslyšel žádnou poplachovou sirénu…

Ale když se pozorně rozhlédl po místnosti, pochopil, proč Qasamané nepotřebovali varování.

V úrovni očí se podél stěn táhla řada velikých oken – pravděpodobně s jednosměrným průchodem světelných paprsků, protože zvenčí si předtím oken takové velikosti vůbec nevšiml – kterými mohl vidět Kapku rosy, ležící tak strašně zranitelně venku na zšeřelé přistávací ploše. Pod okny se pak táhl řetěz monitorů.

Bylo zřejmé, že našel řídící středisko, nebo alespoň záložní operační středisko. Na některých obrazovkách rozčileně pobíhali ozbrojení muži, a Winward ustoupil zpět ke dveřím výtahu a poslouchal.

Kabina právě jela nahoru – a byla bezpochyby plná vojáků, připravených v boji s ním položit život. Rozhlédl se po místnosti, a když našel tři kamery, které ho zabíraly, postupně je zneškodnil. Budou teď slepější než on sám a nezbude jim nic než hádat, co chce udělat… a zatímco si tím budou lámat hlavu, připraví jim několik překvapení.

Přešel ke straně odvrácené od Kapky rosy, přiložil tvář k oknu a podíval se dolů. Než ho střelili, neměl moc času důkladně se rozhlížet kolem, ale přece jen něco viděl… a teď mohl z výšky s dost velikou jistotou určit pozice těžkých střelných zbraní, které čekaly ve stínu věže. Připravené k akci, jen z nich sejmout kryty a vypálit na loď… ale jen tehdy, když tam bude někdo, kdo to provede.

Nejbližší skříň s monitory, které ukazovaly stejný obraz jako další monitory na různých místech sálu, svědčila o jednom faktu. Z této místnosti byl signál přenášen k dalším stanovištím někde v budově.

Winward na skříň vypálil výboj energie, aby vyřadil všechny energetické i přenosové linky. Potom ji pevně popadl, vytrhl z konzole na zdi a zdvihl ji nad hlavu – pečlivě při tom udržoval rovnováhu. Sklo – nebo co to bylo – v oknech bylo mimořádně pevné: potřebovalo skoro patnáctivteřinovou dávku ze sonického disruptoru. Winwarda by docela zajímalo, co si ti dole myslí o náhlém dešti skleněných střepin, když přistoupil k proraženému otvoru a svrhl skříň na jedno z děl se naprostou přesností a silou, které mu vybavení Kobry mohlo poskytnout.

Ještě než se skříň roztříštila mezi vojáky, ozvaly se zdola poplašené výkřiky a současně se dveře zdviže na druhé straně místnosti otevřely. Ale Winward nečekal, aby se přesvědčil, kolik vojáků přijelo. Rozběhl se, jedním plynulým pohybem se odrazil od parapetu rozbitého okna a vyskočil. Současně se prsty zachytil horního rámu, takže změnil směr a úhlovou rychlost letu, a za moment přistál na střeše budovy.

A přímo ve středu malého hloučku, který se tam shromáždil, aby prozkoumal rozruch u paty věže.

Winward na ně nepoužil lasery nebo sonické zbraně, přesto neměli žádnou šanci. Jeho paže se rozkývaly jako servomotorem poháněná mlátička; rozházel je do všech směrů, krvácející nebo omráčené. S móji to bylo docela něco jiného, ale už si začal zvykat na jejich nálety s roztaženými křídly a se zvráceným potěšením je pálil přímo ve vzduchu.

Ovšem tenhle záblesk přehnané sebedůvěry ho málem zabil… protože čtyři muži z qasamského kontingentu zůstali stát u svých zbraní, rozmístěných po celé délce střechy, a jak se Winward probíral z posledního masakru, najednou zjistil, že na něj nalétávají čtyři mójové a má je jen pár metrů od hlavy.

V tomto okamžiku ho komputerizované reflexy zachránily, když identifikovaly hrozbu těchto živých projektilů a vymrštily ho plochým střemhlavým skokem s otočkou dolů a do strany. Byl to manévr, který si nesčíslněkrát vyzkoušel při lovu ostnatých leopardů… ale ani ostnatí leopardi, ani žádné protipěchotní rakety, proti kterým byl určen, neměli schopnosti mójů obrátit se téměř na místě, takže jen tak tak stačil vstát, když ho první dva mójové dostihli… a tentokrát pronikli jeho obranou.

Úlekem a bolestí zalapal po dechu, když se mu drápy prvního ptáka hluboko zabořily do levého předloktí a zobák se zasekl do provizorního obvazu, kterým si předtím ošetřil dřívější ránu. Uhnul o zlomek vteřiny dřív, než se mu druhý mójo ocitl u obličeje, ale i tak ho křídla udeřila ohromující silou přes oči a málem mu usekla špičku nosu. Pak se k němu dostali poslední dva mójové. Jeden slétl střemhlav a zaťal mu drápy do pravého předloktí, druhý si mu sedl na pravé rameno a zobákem ho klovl do krku.

Winward se rozběsnil.

Padl na záda a tvrdě uhodil oběma předloktími do střechy. Cítil, jak kosti mójů tím ničivým náporem praskají. Tloukl rukama znovu a znovu, dokud zkrvavená beztvará ptačí hmota neuvolnila sevření a neodpadla. Pravou rukou chytil dalšího moje a silou mu zakroutil krkem. Slyšel, jak to zapraskalo, ale to už přilétal poslední pták a zaútočil mu na obličej. Chtěl ho chytit za nohy, minul, namísto pařátu popadl křídla a prudce je roztáhl. Jedno křídlo se utrhlo a Winward mrštil oběma částmi opeřence co nejdál od sebe. Ze střechy zableskl výstřel a kulka mu zasvištěla okolo hlavy. Winward přejel protipancéřovým laserem skupinu ozbrojených Qasamanů, potom vstal a utíkal k nim.

Všichni čtyři byli mrtví. Winward na ně chvíli zíral a lapal po dechu… a jak v něm záchvat zuřivosti ustupoval novým přívalům bolesti, které se rozlévaly z paží, krku a ramen, začal mu mozek zase fungovat normálně a oči pátravě klouzaly po zbraních, které nepřátelé obsluhovali.

Minomety nebo něco velice podobného. Jednoduché trubice s rozbuškovým mechanizmem v dolní části a náboje složené vedle. Z konstrukce bylo možné uhodnout, že mají jednoduchý nárazový detonátor. Nabral si jich plnou náruč a odběhl zpátky k místu, kde přistál.

Z rozbitého okna vykukovalo několik tváří, a proto tam hodil první granát. Následná exploze vyrazila pár dalších oken a Winward jimi vhodil další granáty do monitorovací místnosti. Pak obrátil pozornost na děla a vojáky na zemi, kteří na něj zdola naslepo stříleli. Ve chvíli, kdy už měl obě ruce prázdné, bylo víc než jisté, že děla si hodně dlouho nezastřílejí.

Za ním se s prásknutím otevřely dveře střešního schodiště. Winwardovi ani nestálo zato se tam podívat, místo toho se chytil okraje římsy a přehoupl se do místnosti pod sebou. Jeho nanokomputer upravil porušenou rovnováhu a tak přistál na nohy mezi skleněnými střepy.

Byl tam neskutečný nepořádek. Tam, kde dopadly dva minometné granáty, byly podlaha i strop rozervané a zčernalé. Létající trosky rozbily většinu obrazovek a zbytek byl také slepý. Spatřil nejméně šest mrtvých těl.

To všechno jsem udělal já. Ta myšlenka jej udeřila nečekanou silou, až se zachvěl. Poprvé v životě skutečně pochopil, proč Dominium lidí zvítězilo ve válce proti Troftům… a proč jeho občané nepřijali své vracející se ochránce.

Opatrně se vydal hromadou trosek ke zdviži a stiskl přivolávací tlačítko. Bylo to asi riskantní, pokud se už Qasamané nepoučili natolik, aby proti němu nevysílali spousty lidí. Ale emociální reakce v kombinaci se ztrátou krve způsobila, že měl lehkou hlavu a zdviž se mu momentálně zdála bezpečnější, než kdyby se pustil po schodišti.

O vteřinu později zachytil koutkem oka záblesk světla. Otočil se a uviděl, že okraj lesa poblíž Kapky rosy je v plamenech.

Bezděčně zasykl strachem, že přišel příliš pozdě a loď už byla napadena. Ale pak si vybavil Telekiny instrukce, které dostal, než opustil loď. F’ahl uslyšel výstřely a poslušně sežehl okolní les laserovým ohněm. Co to udělalo s vojáky, kteří tam čekali, nebylo jasné, ale bylo zatraceně jisté, že stromy a keře hořely tak jasně, že pokud tam ještě nějací Qasamané přežili, pomýšlejí pravděpodobně spíš na útěk než na útok.

Když je o tom řeč…

Výtah přijel – prázdný – a Winward stiskl druhý knoflík odshora. Kupodivu výtah provedl to, co se mu přikázalo – zařízení kontrolující jeho pohyb asi byla na střeše – a on vyskočil do malé opuštěné místnosti.

Opuštěné, ale ne tiché. Stejně jako v horním patře byla i tato místnost naplněna elektronickým zařízením a z panelu uprostřed místnosti hovořily dva hlasy.

Winward nechal dveře zdviže otevřené a přistoupil k hovořícímu panelu. Spojení pravděpodobně pokračovalo i nadále, poté, co lidé ve službě uslyšeli bengál nahoře a moudře zmizeli. Winward byl zvědav, jestli je mikrofon na tomto konci panelu stále ještě v činnosti a rozhodl se to snadno zjistit. „Slyšíte mě?“ zavolal.

Hlasy okamžitě utichly. „Kdo jste?“ zeptal se jeden z nich v běžné angličtině.

„Michael Winward a v této chvíli řídím tuto věž,“ řekl. Bude-li mít štěstí, řeknou mu, proč tomu tak ještě není, a on pak bude vědět, kde je třeba zaútočit. Link už by měl být na cestě z Kapky rosy, spolu by pak mohli být schopni uspořádat pořádnou podívanou…

„Michaeli, tady je Almo,“ uslyšel nečekaně Pyrův hlas. „Jaká je u tebe situace?“

Nemohl ze sebe vypravit slovo a podařilo se mu to až napodruhé. „Almo! Kde jsi?“

„Ve starostově podzemním řídícím středisku,“ odpověděl Pyre. „Zdá se, že tvůj návrat z mrtvých na něj docela udělal dojem.“

Přes bolest a slabost se Winwardovi v obličeji rozhostil zlověstný úsměv. Udělal dojem? Jestliže ten člověk má aspoň kousek mozku v hlavě, mělo by ho to pořádně vyděsit!

Pyre opět promluvil. „Teď, pane starosto, se zdá, že situace se trošičku změnila. „Já mám vás, Winward kontroluje věž.“

„On nekontroluje věž,“ vmísil se do hovoru Kimmeron. „Mluvil jsem s velitelem věže.“

„Kontrolu mohu kdykoli převzít,“ přerušil ho Winward drsně. Pochopil, že se Pyre pokouší vyjednávat s Qasamany, takže čím víc es mu dá, tím větší bude šance, že se dostanou k lodi, než ztratí vědomí následkem ztráty krve. „A děla připravená na útok na Kapku rosy byla neutralizována. F’ahl může vzlétnout, kdykoliv bude chtít.“

Kimmeronův hlas byl tichý, ale slova volil přesně. „Vy požadujete vyměnit své životy za daleko větší počet životů našich. Už jsem řekl, že to je nepřijatelná dohoda. Víte o nás příliš mnoho. A ať už to bude stát cokoliv, nesmíme vám dovolit odletět.“

Winward nečekal na Pyrovu odpověď, ale přeběhl rychle do výtahu. Na Kimmeronově místě by asi dospěl ke stejnému rozhodnutí a chtěl už být, ještě předtím, než Pyre jednání oficiálně přeruší, na cestě ke Kapce rosy. Dlouhý panel pro selekci pater se před ním zaleskl, když se k němu natáhl.

A zarazil se.

Všechny tyhle knoflíky… je jich daleko víc, než by budova této velikosti potřebovala!

Znovu zablokoval otevřené dveře zdviže a vrátil se zpátky do komunikační místnosti. Pyre právě říkal něco o masové destrukci, ale Winward ho nenechal domluvit.

„Almo,“ zavolal. „Poslouchej – vzpomínáš si na tu teorii, že spousta qasamanského průmyslu a zařízení je v podzemí? Myslím, že tahle věž je vchodem. Chceš, abych spolu s Dorjayem sjel dolů a podíval se na to?“

Čekal s bušícím srdcem a doufal, že Pyre bude vědět, jak využít toho, co mu právě řekl. Netušil, zda to, co řekl, je pravda, mysl se mu začínala zamlžovat a instinktivně věděl, že už nemůže důvěřovat přesnosti svých úvah. Jenom doufal, že Pyre je v lepším stavu.

„Vypadáte rozčileně, pane starosto,“ doléhal k němu jakoby mlhou Pyrův hlas. „Mohu předpokládat, že vaše podzemní zařízení jsou něčím, co byste nám nerad ukazoval?“ Na to se mu nedostalo odpovědi a tak Pyre po chvilce pokračoval. „Můžeme se tam dostat, to sám víte. Už jste viděl, co dokážeme a jak malý dojem na nás dělají vaše pušky a pistole. Naše loď je volná a celá, a můžeme sejít do podzemí, všechno si dobře prohlédnout a stejně se dostaneme z Qasamy živí.“

„Všechny vás zabijeme,“ vyhrožoval Kimmeron.

„Dobře víte, že to není možné. Teď vám nabízím dohodu: propusťte všechny naše lidi nezraněné a my odletíme, aniž bychom se podívali, co skrýváte pod zemí.“

Kimmeronův smích připomínal drsný štěkot. „Vy se snažíte vyměnit něco reálného za něco, co není. I kdybych s tím chtěl souhlasit, jak mám přesvědčit ostatní?“

„Vysvětlíte jim, že buď s sebou domů odvezeme podrobnosti o životě ve městě a na vesnici nebo si odvezeme všechna vaše tajemství, ke kterým se dostaneme,“ odpověděl mu Pyre klidně. „A váš čas ubíhá. Winward vyrazí dolů za tři minuty a já vám nemohu zaručit, že Link nenajde cestu do podzemí ještě dřív.“

Trvalo to celé tři minuty a ještě trochu víc, ale nakonec Kimmeron souhlasil.

Kapitola 7

Dalších patnáct minut trvalo Kimmeronovi přesvědčit představitele Purmy, kteří drželi v zajetí Rynstadta a Cerenkova. Blokování rádiového spojení trvalo ještě asi o pět minut déle, ale Pyrovi bylo dovoleno dát Linkovi prostřednictvím reproduktorů zařízení věže příkaz, jímž varoval druhou Kobru, aby tiše zalehl a zdržel se jakýchkoliv útoků. Telek, když bylo Pyrovi konečně umožněno se s ní spojit, s dohodou souhlasila a přikázala Linkovi, aby s Winwardem počkal ve věži, než se Pyre vrátí. Potom v Kimmeronově velmi neochotné společnosti nasedl Pyre do jakéhosi vozidla a zamířil širokou třídou k letišti… a stále čekal s lasery v pohotovosti na nevyhnutelnou léčku.

Ta ale nastražena nebyla. Vozidlo projelo kolem několika skupin stráží a nikdo z hlídačů ani nezvedl zbraň, míjelo vysoké budovy a nespadla na ně ani cihla a projelo přímo mezi zamračeným davem Qasamanů u základny letištní věže. Stále nic. Zastavili před vstupem do hlavní přechodové komory Kapky rosy a Pyre čekal, Kimmerona stále těsně vedle sebe, dokud se Winward a Link nevrátí.

Když obě Kobry přišly a vstoupily do lodi, obrátil se Pyre na Kimmerona. „My jsme svoji část dohody dodrželi,“ řekl a vložil do svých slov tolik tiché tvrdosti, kolik jen dokázal. „Vy jste zatím uskutečnili jen polovinu toho, co jste slíbili. Věřím vám, že z toho nebudete chtít vycouvat.“

„Vaši dva druhové na vás budou čekat, až přistanete u Purmy,“ odpověděl chladně Kimmeron.

„Dobrá. Teď si vezměte vozidlo a odjeďte, než odstartujeme.“

Pyre vstoupil do přechodové komory a dveře se zavřely. Pohostinně se před ním otevřely vnitřní dveře, v tentýž okamžik se Kapka rosy lehce naklonila a vzápětí byli ve vzduchu.

Link už čekal, když Pyre vstupoval do pohotovostní místnosti.

„Vypadá to, že bychom to skutečně mohli dokázat,“ pronesla tiše mladší Kobra.

„Musím zdůraznit, že bychom mohli,“ pokývl hlavou Pyre. „Jak je na tom Michael? Zdálo se mi, že je v pěkně mizerném stavu, když jsem vás venku potkal.“

„Nevím – teď ho prohlíží guvernérka. Ale pravděpodobně je na tom líp než Decker.“

„Ano, co se Yorkovi stalo? Viděl jsem, jak ho z autobusu převážejí na nosítkách, ale nic víc nevím.“

Linkovy rty se zkroutily do úšklebku. „Pokusil se dostat kontaktní tým z autobusu, když to všechno začalo. Mójové mu rozervali paži prakticky až na kost.“

Pyre pocítil, jak mu tuhnou krční svaly. „Proboha. Je –?“

„Je ještě příliš brzo dělat závěry, snad až na to, že pravděpodobně přežije.“ Link si olízl rty. „Poslouchej… neříkal Kimmeron něco o Justinovi? Vyměnili se s Joshuou, když sem přivezli Deckera, a pak byl odvezen do Purmy.“

Pro ničím nevyprovokovaná úmrtí v Purmě, řekl přece Kimmeron, když odsuzoval Kapku rosy k smrti. Byla to Justinova práce? Nepochybně. Ale Kimmeron se o něm při vyjednávání o propuštění ostatních zajatců vůbec nezmínil. Je snad potom Justin někde venku v qasamské noci?

Nebo je snad mrtev?

„Kimmeron nic neříkal,“ odpověděl Linkovi pomalu. Stalo se to, tvrdil mu neurčitě jeho mozek. Nebezpečí, které Justinovi hrozilo a jehož se obával na samém počátku mise, se nakonec stalo skutečností. „Nuže, musíme to vzít jedno po druhém. Přistaneme v Purmě, bezpečně dostaneme Juriho a Marcka na palubu… a potom se pokusíme zjistit o Justinovi, co budeme moci.“

„Jo.“ Link ještě chvilinku zkoumal kolegovu tvář, ale pak souhlasně přikývl. „Jo. Tak se pojďme podívat do společenské místnosti, co se děje.“

„Jistě.“ Do společenské místnosti, kde určitě čeká Joshua… Ale Pyre mu přece nemusí říci, že je bratr asi mrtvý. V každém případě ne hned.

Rynstadt seděl, pevně přivázán do vysoce nepohodlného křesla, a zíral na dveře, kudy odešli ti, kdo ho vyslýchali. Pokoušel se udržet neutrální výraz, protože viděl, že jsou na něho zaměřeny kamery.

Nebyl to snadný úkol. Výslech byl důrazný a brutální a byla to úleva, když všichni čtyři Qasamané náhle zhasli stroboskopická světla, tak nepříjemně bolestivá, a odešli z místnosti. Avšak jak minuty ubíhaly a on měl čas trochu se vzpamatovat, začala mu jejich dlouhá nepřítomnost připadat stále hrozivější. Co si asi na něj připravují, že jim to trvá už půl hodiny? Šoky? Ultrazvuk? Možná něco tak krutého – a děsivého – jako pomalé odřezávání končetin?

Nad tou myšlenkou se mu zdvihl žaludek. Smrt – rychlá smrt – to bylo něco, co byl ochoten riskovat kvůli možnosti letět na Qasamu. Pomalé mučení, to bylo něco úplně jiného… a on věděl o aventinské technologii daleko víc, než by jim chtěl říct.

Bez varování se dveře opět rozletěly, až sebou Rynstadt v poutech trhl. Dva ze čtyř vyšetřovatelů vešli dovnitř a postavili se před něj. Chvilku se na něj dívali a Rynstadt se přinutil pohled jim vrátit. Potom, stále beze slova, se nad něj naklonili a začali ho rozvazovat.

Teď to přijde, pomyslil si Rynstadt a dodával si odvahy. Mučící komora byla zřejmě připravena a on teď zjistí, co si na něj připravili.

Qasamané skončili, avšak zatímco si Rynstadt protahoval nohy a pomalu vstal, muži se otočili a odešli. Dveře se s bouchnutím zavřely a on tam zůstal stát sám.

Jeho otupělé mysli to nedávalo žádný smysl, věznitelé ho ale nenechali dlouho lámat si hlavu. „Rynstadte,“ zahřímal skrytý mluvčí, „vaši druhové vyjednávali o vašem propuštění. Teď vám bude dovoleno najíst se a napít a potom budete dopraven na okraj města.“

Mikrofon s hlasitým klapnutím ztichl a současně se otevřela na spodku dveří štěrbina; někdo vsunul dovnitř podnos s horkým jídlem.

Ani teď mu to nedávalo žádný smysl. Co mohli kolegové z Kapky rosy nabídnout těm Qasamanům, aby tím zachránili Rynstadtovi život? Ale při pohledu na jídlo se mu přece do mysli vloudila jedna jasná myšlenka.

Jed. Maso a horká ovocná šťáva jsou otrávené… a on jim brzy za protijed řekne všechno, co budou chtít slyšet. Nebo ho skutečně propouštějí, ale v takovém případě bude mrtev dřív, než posádka Kapky rosy dokáže určit druh jedu a zrušit jeho účinek.

Kručelo mu v žaludku a to mu připomnělo, že od snídaně v Huriseemu nic nejedl, byla to celá věčnost… a když se nad tím zamyslel hlouběji, připadala by mu otrava poněkud melodramatická.

V žaludku mu znova zakručelo. Co se stane, když jídlo jednoduše odmítne? Jestliže je skutečně bezpečné, pak nic, až na to, že bude mít hlad. Jestliže je otrávené… pak pravděpodobně přijdou a vpraví do něj jed injekční stříkačkou.

Přešel k podnosu, zdvihl ho a opatrně přičichl k míse i ke džbánku. Takový guláš i šťávu už několikrát během předcházející cesty kontaktního týmu okusil, a obojí vonělo úplně stejně, jak si pamatoval. Dlouho se nemohl rozhodnout… ale jestli opravdu má šanci dostat se na svobodu, byl by blázen, kdyby sebeméně riskoval.

„Děkuji,“ řekl na skrytý mikrofon a položil podnos zpět na podlahu u otvoru ve dveřích, „ale právě teď nemám hlad.“

Zadržel dech. Pokud bude Qasamanův hlas znít rozzlobeně nebo rozmrzele…

„Dobře,“ řekl ten druhý prostě. Otvor ve dveřích se opět otevřel a Rynstadt se do něj podíval; uviděl ruku, která vzala podnos a odtáhla mu jej ze zorného pole.

Lesklou ruku.

Ruku navlečenou do gumové chirurgické rukavice.

Víko okénka sklouzlo zpátky na místo, Rynstadt se vrátil ke křeslu a pocítil, jak ho po celém těle zamrazilo. Byl to jed, tím si byl jist – ale nebyl v jídle. Byl na podnosu. Smíšený s kontaktním absorpčním aktivátorem a nastříkaný na podnos.

A teď ho měl na rukou… a v krvi.

Posadil se a nohy se mu při tom poznání roztřásly. Bude tedy propuštěn – ale pak nebylo třeba provádět takový složitý trik, pokud by byl jed jen součástí výslechu. Propuštěn – a současně zavražděn. Ať už je to melodramatické nebo ne – barbarské nebo ne – rozhodli se pro pomstu.

Existovala vůbec nějaká šance, jak z toho vyváznout živý? Snad, ale jenom jestli Qasamané načasovali dávkování tak, aby umožnili Kapce rosy uniknout dostatečně daleko, než se jejich věrolomnost projeví. Jak dlouho to bude trvat? Hodinu? Dvě? Dvanáct?

Neexistoval jediný způsob, jak se to dozvědět. Ale už samotná skutečnost, že ví, že byl otráven, dávala Telek a zdravotnickým analyzátorům na palubě větší šanci identifikovat specifický toxin, který použili, a zasáhnout.

Pospěšte si, prosil v duchu Kapku rosy. Sakra, dostaňte mne odtud. V mezičase nechal své tělo bezvládně se zhroutit v křesle a vědomě pomalu dýchal. Čím pomalejší bude jeho metabolismus, tím pomaleji se bude jed vstřebávat do tkání – alespoň teoreticky.

Nezbývalo mu nic než čekat.

Typické kvílení gravitačního pohonu, stěží patrné i pomocí zesilovačů, nakonec Justina probralo ze spánku. Okamžik ležel nehybně ve vysoké trávě, snažil se zorientovat, kde je a dovolil hořkým vzpomínkám, aby se vrátily. Potom opatrně pozvedl hlavu.

Ten pohyb způsobil, že zasykl bolestí, když si uvědomil, na kolika místech má pohmožděné tělo. Ale pohled na severní oblohu zahnal všechny podobné úvahy do minulosti. Proti zářícím hvězdám na qasamském nočním nebi se pohybovala neurčitá červenavá elipsa.

Kapka rosy se chystala k odletu.

Dlouhou minutu tu nejasnou skvrnu sledoval a zatínal zuby, aby nekřičel. Odlétali. Bez něho. A také bez Cerenkova a Rynstadta? Pravděpodobně. Nebyl si tím úplně jistý, ale Telek počítala s tím, že je osvobodí, a jeho selhání pravděpodobně znamenalo, že tu byli ponecháni napospas.

Napospas osudu.

Automaticky, jako by se snažil obrnit se proti citovému šoku, začala jeho mysl procházet všechny možnosti. Mohl uprchnout do lesa, živit se divokou zvěří a doufat, že vydrží až do doby, kdy sem dorazí vojenská expedice, která jistě bude následovat. Nebo by se mohl pokusit najít nějakou vesnici, nabídnout jí služby Kobry výměnou za ochranu před místní vládou. Nebo –

Nebo by mohl prostě zůstat tady v trávě a čekat, až zemře. Nakonec tak stejně skončí.

Teprve teď mu ale došlo, že se Kapka rosy pohybuje příliš pomalu.

Opravdu velice pomalu. První hroznou myšlenkou bylo, že loď je poškozená… avšak kdyby byly gravitační motory poškozeny, kapitán F’ahl by ihned po vzletu aktivoval hlavní pohon. Ne, v tom musí být něco jiného… a najednou porozuměl.

Letěli nízko a pomalu za určitým účelem. Hledali ho.

Okamžitě se převalil na záda, podíval se na město a přitom zdvihl levou nohu, ale ve skutečnosti se moc nestaral o to, jestli ho někdo uvidí. Za pár minut tu Kapka rosy bude… a po pár okamžicích váhání ho ovládla myšlenka na záchranu a v těle mu stoupla hladina adrenalinu. Ta ještě umocnila jeho rozhodnutí – ať teď pro něj třeba Qasamané přijdou – ať se mu postaví do cesty třeba celé město.

Zamířil na Kapku rosy a třikrát vypálil z protipancéřového laseru.

Byl si jistý, že trup ve vzdálenosti třiceti kilometrů stěží zaregistroval teplo, které výstřely vyvolaly, a spoléhal na to, že někdo pozoruje povrch planety a signál nepřehlédne. Tedy za předpokladu, že se někdo dívá.

A zdálo se, že má pravdu! Z přední strany červené elipsy dvakrát zablikala v odpověď přistávací světla. Justin se přikrčil a byl připraven vyrazit, ostražitě očekávaje potíže.

Kapce rosy trvalo několik minut, než se snesla k zemi – i když nechápal, proč to udělala dobrý kilometr severně od něj.

Chvíli uvažoval o dalších signálech, ale rozhodl se, že bezpečnější bude běžet k lodi. Vyrazil a přikrčený běžel k lodi.

Nepadl ani jeden výstřel a Justinovi se bez problémů podařilo dostat k cíli. Když přiběhl, Link ho už očekával u otevřeného průlezu přechodové komory a pozdravil mladšího muže slabým úsměvem. „Vítej zpátky,“ řekl a pevně stiskl Justinovi ruku. Krátce na něho pohlédl a pak stočil oči k městu. „Myslím, žes nikdy neviděl nikoho šťastnějšího, než jsme byli my, když jsme zpozorovali tvůj signál!“

„Já jsem snad byl šťastný jako vy všichni dohromady,“ odvětil Justin a sledoval Linkův pohled. Spatřil, jak se k nim z kraje města blíží půl tuctu vozů a jeden autobus. „Zdá se, že je nejvyšší čas odtud vypadnout.“

Link zavrtěl hlavou. „Přivážejí Juriho a Marcka – Almo uzavřel dohodu o jejich propuštění.“

„Jakou dohodu?“ odfrkl si Justin.

„Něco jako slib, že se nevrhneme na jejich průmyslovou základnu, než odtud odletíme.“ Link se na něj znovu podíval. „Proč nejdeš dovnitř, aby se ti podívali na zranění? Já to tady zvládnu.“

„No… dobře.“ Něco se mu v tom všem nezdálo, ale momentálně nemohl přijít na to, co. Otočil se, vstoupil do přechodové komory a zaklapl vnitřní dveře – a padl přímo do bratrovy náruče.

Asi minutu se objímali – muž, který udělal svou práci a muž, který ji neudělal, pomyslil si Justin hořce.

Ale pro tuto chvíli spolkl svoji hanbu a cítil úlevu, že je zase v bezpečí.

Pak Joshua uvolnil objetí a o krok ustoupil, avšak stále svíral bratrova ramena. „Jsi zraněný?“

„Jsem v pořádku,“ zavrtěl Justin hlavou. „Co se tu dělo od té doby, co jsem odešel?“

Joshua se podíval k přechodové komoře. „Pojďme do společenské místnosti, odkud můžeme sledovat situaci venku,“ navrhl. „Cestou ti poskytnu rychlý přehled událostí.“

Za minutu byli ve společenské místnosti, kde našli Nnamdiho a Christophera, jak sledují vnější monitory. Vědci je pozdravili jen zběžně, protože upínali pozornost k něčemu jinému. To Justinovi vyhovovalo, už se mu dostalo hrdinského přivítání víc, než si opravdu zasloužil. „Kde je guvernérka?“ zeptal se Joshuy, když zaujali místa před druhou obrazovkou.

„Vzadu v lodní ošetřovně s Michaelem. Vrátí se sem, až konvoj dorazí. A Almo je venku, mimo dosah přistávacích světel, na místě, odkud může krýt Dorjaye, budou-li dělat Qasamané nějaké potíže.“

„Ale oni je dělat nebudou,“ promluvil Nnamdi. „Uzavřeli dohodu a ta je poctivá. A jak jsme už viděli, svoje sliby plní.“

Justin se ironicky usmál. „Jako s tím falešným výbušným límcem?“

Všechny oči se k němu obrátily. „Co tím myslíš, falešným?“ zeptal se Christopher.

„Myslím tím to, že nás parádně napálili. Ty válce obsahovaly kamery a záznamníky, žádné výbušniny. Nechali Joshuu jít dovnitř, aby mohli získat rychlý přehled o vnitřku Kapky rosy.“

Christopher šeptem zaklel. „Ale pak museli vidět, jak si vy dva vyměňujete místa. Proboha – měl jsi štěstí, že ses z toho po tom všem dostal živý!“

Justin cítil, jak mu z duše padá velká část břemene. Když to vidí v takovém světle, pak snad nakonec neodvedl až tak špatnou práci.

Venku se konvoj zastavil asi sto metrů od Kapky rosy a okolo vozidel se shlukl dav Qasamanů, když se ve společenské místnosti znovu objevila Telek. „Justine, jsem tak ráda, že jsi to zvládl,“ řekla neklidně naklánějíc se přes Christopherovo rameno. „Žádná známka, že už jsou tady?“

„Nevidím je,“ odpověděl. „Jsou pravděpodobně v tom autobusu, který stojí mimo, po straně kolony.“ Ukázal na monitor a jako by to byl signál, z vozidla se vynořily dvě postavy. Trochu kulhaly, jak se prodíraly po kolena vysokou trávou.

Cerenkov a Rynstadt.

Okraj hloučku se trochu stáhl, když je oba muži minuli cestou ke Kapce rosy. „Dávejte pozor, jestli někdo nevytáhne zbraň,“ zavelela Telek všem přítomným. „Nechceme, aby je někdo v poslední chvíli vyřadil ze hry, třeba sebevražedným útokem nebo podobným trikem.“

„Pokud by uvažovali o něčem takovém, proč to už neudělali, když měli na mušce Almu, Michaela i Dorjaye?“ připomněl Nnamdi.

„Snad,“ odsekla Telek. „Ale tehdy jsme byli v pohotovosti. Možná nás teď chtějí trochu ukolébat. V každém případě jim nevěřím – přijali tu dohodu na můj vkus až příliš lehce.“

„Tak jako přijali mé ultimátum, aby odvezli Deckera,“ zabručel Joshua. Justin se podíval na bratra a viděl, jak upřeně hledí na blížící se muže a v obličeji se mu zračí intenzivní soustředění.

Telek pohlédla k dvojčatům.

„Máte něco?“

„Řekni jí to, Justine,“ vybídl ho Joshua s očima a zamračeným pohledem upřeným na obrazovku.

Justin znovu vysvětloval, jak to bylo s tím špionážním límcem.

„Hm,“ zavrčela Telek, když skončil. „Myslíš, že mohli na jednoho z nich umístit bombu nebo něco takového, Joshuo?“

„To nevím,“ řekl Joshua pomalu, „ale rozhodně se mi to vůbec nelíbí.“

„Ani mně ne,“ zaváhala Telek, pak zdvihla mikrofon a zapnula vnější reproduktory. „Juri, Marcku? Zastavte se ještě na vteřinu, ano?“

Muži se váhavě zastavili asi dvacet metrů od vstupu do přechodové komory. „Guvernérko?“ zvolal Cerenkov. „Děje se něco?“

„Chci, abyste se oba svlékli do spodního prádla,“ řekla jim. „Bezpečnostní opatření.“

Rynstadt se ohlédl na mlčící Qasamany.

„Nemůžeme to vynechat?“ zavolal a hlas mu téměř selhával napětím. „Nic nám do šatů nedali – jsem si tím jist. Prosím – nechte nás jít na palubu.“

„Něco není v pořádku,“ zabručel Christopher. Vzal si od Telek mikrofon a stiskl další knoflík. „Dorjayi – dejte jim znamení, aby vám potichu sdělili, co se děje.“ Aniž by vyčkal na potvrzení, přepnul zpět na vnější amplion. „Pokračujte, chlapci. Slyšeli jste guvernérku. Svléknout.“

Vypnul reproduktor a beze slova podal mikrofon Telek, která jej mlčky přijala. Na obrazovce bylo vidět, jak si oba muži svlékají tuniky a protože věděl, že to má sledovat, mohl Justin spatřit, jak se Rynstadtovy rty pohybují. Právě se zouvali, když do okruhu tiše vstoupil Linkův hlas. „Marek říká, že byli oba otráveni – nějakým toxinem naneseným na jídelní podnos, protože obsluha musela mít rukavice, aby se ho sama nedotkla.“

„Není divu, že byli tak ochotní je propustit,“ zahřímal Nadmi. „Musíme je okamžitě dostat na palubu a ihned umístit do analyzátoru, guvernérko.“ Ale Telek zírala někam za obrazovku a tvář jí ztuhla do masky plné děsu. „Oni nejsou otrávení,“ zašeptala. „Jsou infikovaní. Něčím je nakazili, aby nás všechny zabili.“

Na dlouhou chvíli zavládlo v místnosti zděšení. Telek se vzpamatovala jako první. „Almo, vrať se sem dovnitř a použij nákladovou přechodovou komoru, kterou jsi vyšel ven. Dorjayi… pojď dovnitř a zavři vnější dveře. Teď hned.“

„Cože?“ vykřikli Joshua a Christopher unisono. „Neexistuje jiná možnost,“ vyštěkla ostře Telek. Ruka jí v místech, kde svírala mikrofon, zbělela a guvernérčin obličej najednou vypadal velice staře. „Nemáme na palubě karanténní zařízení – všichni to víte.“

„Zdravotní analyzátor…“

„Nemusí ani umět rozeznat, čím je infikovali,“ přerušila Christophera ostře, „natož aby vůbec věděl, jak to léčit.“

Justin pocítil, jak mu podlaha pod nohama lehce vibruje, když Pyre otevíral nákladní vchod a o chvilinku později bylo cítit i Linkovy pohyby, jak zavírá hlavní vstup.

A na vnější obrazovce Rynstadt a Cerenkov ztuhli ve strašlivé neochotě tomu všemu uvěřit. „Hej!“ zařval Cerenkov.

„Je mi líto,“ řekla Telek tak tiše, že její slova zazněla téměř jako povzdech. Pak si uvědomila, že drží mikrofon a pozvedla jej ke rtům. „Je mi to moc líto,“ opakovala. „Jste nakažení. Nemůžeme riskovat a vzít vás na palubu.“

„Vytahují pistole!“ zvolal náhle Nnamdi. „Vědí, že jsme na to přišli!“

„Kapitáne – zaměřte na Qasamany komunikační laser,“ vyštěkla Telek do interkomu. „Oslňte je. Potom… potom se připravte k odletu.“

„Nemůžete je tu nechat.“

Justin si ani nevšiml, že Pyre vstoupil do společenské místnosti, avšak jeho hlas jasně ukazoval, že tu byl už dost dlouho a ví, co se děje.

A odmítal přijmout Telečino rozhodnutí.

Telek se k němu otočila tváří, ale v očích měla pouze rezignaci. „Nabídněte mi jinou možnost,“ požádala tiše. „Dejte je na dva týdny do skafandrů – a pozorujte, jak umírají, protože my ani nebudeme vědět, jak jim pomoci.“

„My ostatní zůstaneme ve skafandrech,“ navrhl Pyre.

„Kyslík nám tak dlouho nevydrží,“ namítl F’ahl z velitelského můstku. „A recyklovat kontaminovanou atmosféru by bylo zatraceně riskantní.“

Obrazovky displejů se krátce rozjasnily, jak světlo komunikačního laseru přejelo přes Qasamany. Rynstadt a Cerenkov překonali svou strnulost, když uslyšeli střelbu z pistolí a skřeky mójů. Oba muži vyrazili k ocasu Kapky rosy. Justin hádal, že hledají u lodi sebemenší ochranu… dokud se nezvedne a neodletí do vesmíru.

A najednou to měl.

„Almo!“ vykřikl a přerušil Telek, ale to mu teď bylo jedno. „Dva vesmírné skafandry – ven nákladovou rampou. Rychle!“

„Justine, už jsem říkala –“ začala Telek.

„Můžeme je vzít na palubu a držet ve skafandru v nákladovém prostoru,“ pokračoval Justin a zakoktával se, jak to chtěl ze sebe co nejrychleji vypravit. „Nákladový prostor je vzduchotěsný – můžeme ho vakuovat a nastavit UV paprsky, aby ho sterilizovaly stejně jako povrch skafandrů.“

„A sledovat, jak tam umírají?“ vztekle zavrčela Telek. „Vždyť tam ani není přechodová komora a my nemáme příslušná zařízení –“

„Ale lodi Troftů jistě ano!“ zařval na ni Justin.

A společenská místnost náhle ztichla, nepočítaje hluboké temné dunění gravitačních motorů a slábnoucí ozvěnu Pyrových kroků, jak utíkal chodbou k přechodové komoře.

O tři minuty později ve vysoce nepřesném dešti qasamanských kulek Kapka rosy odstartovala a zamířila k hvězdné obloze.

Za hodinu už byli Cerenkov a Rynstadt v izolačním zařízení jedné troftské válečné lodi, třebaže vyhlídky na přežití měli velmi nejisté.

A hodinu nato provedla Kapka rosy skok do hyperprostoru a vydala se domů.

Kapitola 8

Menssana se z průzkumné mise vrátila na Aventine a dostalo se jí stejně vřelého přivítání jako všem průzkumníkům cizích planet v průběhu věků. Její posádka byla přijata s oficiálně odhlasovaným blahopřáním Rady, záznamy dat byly zkopírovány a rozšířeny mezi všechny nedočkavé vědce po celé planetě.

Přijetí Kapky rosy o dva dny později bylo pochopitelně o hodně střízlivější.

Poslední strana guvernérkou Telek napsané předběžné zprávy zmizela z obrazovky a Corwin s povzdechem přístroj odstrčil.

„Co si o tom myslíš?“

Corwin vzhlédl a podíval se otci do očí. „Měli štěstí,“ řekl bez obalu. „Touto dobou už měli být všichni dávno mrtví.“

Jonny souhlasně přikývl. „Ano. Jedinou chybou Qasamanů bylo, že chtěli získat co nejvíce informací ještě před zničením lodi. Kdyby se byli tak hloupě nesnažili, mohli vyhodit Kapku rosy do povětří nejméně při tuctu různých příležitostí.“

Corwin se zašklebil. York přišel o ruku, Winwardovi se pomalu vracel zrak, Cerenkov a Rynstadt byli v kritickém stavu na troftské lodi na oběžné dráze – a přesto všechno mohl stále ještě pokládat misi za šťastnou. „Do čeho jsme se to proboha nechali zatáhnout?“ zabručel.

„Do opravdové bryndy,“ povzdychl si Jonny. „Jak dlouho bude ještě trvat, než se Sun a jeho lidé obeznámí s tímto hlášením? Máš o tom nějakou představu?“

„Hm…“ Corwin si přitáhl svůj panel a vyťukal dotaz na klávesnici. „Rozhodně ne dřív než dnes večer. A až do rána to nikdo z nich nepustí na veřejnost.“

„To je v pořádku, my ale nejsme veřejnost.“ Starší Moreau se na chvíli zahleděl do prázdna. „Chci, abys zavolal své matce a společně s ní zorganizoval dnes večer návštěvu v Akademii Kober – použij mé jméno, kdyby nastaly potíže, zacituj nějaké předpisy o právech nejbližších příbuzných… Jsem si jist, že už přijdeš na něco, co na ně bude platit. Se svými bratry nemluv o politice a nezdržuj je dlouho do noci. Zítra je čeká těžký den, až přijdou v Radě na řadu.“

Corwin přikývl. „Budeš tam taky?“

„Ano, ale nečekejte na mne. Mám ještě pár záležitostí, které musím vyřídit dřív.“

„Sám?“

Jonny se na svého nejstaršího kysele usmál. „Mé klouby si teď užily hezkou dovolenou v teple, takže teď mohu pár hodin sám čelit aventinské zimě, děkuji.“

Corwin pokrčil rameny. „Jen jsem se zeptal.“

Zdržel se však ve vedlejší kanceláři dostatečně dlouho, aby slyšel Yutu, jak zařizuje dopravu raketoplánem z povrchu na oběžnou dráhu. Vypadalo to, že se otec nemusí dnes večer moc bát aventinské zimy.

Vždyť zima jako taková na válečných troftských lodích neexistuje.

Už počtvrté v době kratší než pět minut se Telek před očima obrazovka panelu rozostřila. Už počtvrté zavrtěla vzdorovitě hlavou a vypila hlt silné kahve. Bylo už pozdě, byla unavená a přitom věděla, že zítra ráno při zasedání Rady bude potřebovat mít v hlavě všechny myšlenky dokonale utříděné. Ale tohle byla první šance, kdy se mohla seznámit s hlášením Menssany, a rozhodla se alespoň zběžně přehlédnout, co objevili, než se odebere k nočnímu odpočinku.

Uslyšela slabé zaklepání na dveře. „Vstupte,“ zavolala.

Nebyl to nikdo z lékařského personálu Akademie, jak očekávala. „Sestřičky u monitorů se zlobí, že jsi ještě nešla spát,“ poznamenal Jonny, když vstoupil do místnosti.

Zamrkala překvapením a pak si odfrkla. „A přivezli tě až z Capitalie, abys mi za to vyhuboval?“

„To těžko. Šel jsem kolem a napadlo mě, že zaskočím.“ Přitáhl si židli a posadil se.

Telek přikývla. „Byli skvělí. Můžete na ně být zatraceně pyšný.“

„To vím. Ačkoli Justin si to nemyslí.“

„Nemá ale pravdu,“ zamručela Telek. „Kdyby se zkusil dostat do podzemního komplexu Purmy, nikdy by odtamtud nevyšel živý. Tečka. A kdyby ho zabili, mohli jsme vzít Juriho a Marcka na palubu bez jakéhokoli podezření a ani bychom nevěděli, jak umějí Qasamané dodržovat dohody.“

„Tomu rozumím. A doufám, že to nakonec pochopí i on.“ Jonny se podíval na komunikační panel. „Zpráva Menssany?“

„Hmm. Lidičky, odvedli jste zatraceně dobrou práci.“

Jonny přikývl. „Všechny vypadají slibně. A přinejmenším dvě z nich víc než to.“

Telek mu pohlédla do očí. „Já ty světy chci, Jonny.“

Bez mrknutí vydržel její pohled. „Tak moc, že kvůli nim rozpoutáš válku?“

„Tolik, že pro to udělám všechno, co budu muset,“ řekla dost rozhodně.

Povzdychl si. „Dost jsem doufal, že to, co se stalo na Qasamě, tvou dychtivost trochu zchladí.“

„Jen mi to ukázalo, co nás to bude stát. V opačném případě ztratíme posledních devatenáct tisíc lidí na Caelianu.“

„To jsou vaše argumenty. Víš přece, že se mohou vždycky vrátit sem.“

„Ale nevrátí se. Každý, kdo byl ochoten ztratit tvář přiznáním porážky, už tak učinil. Nemůžeme ten zbytek přesunout zpět do civilizace – jejich hrdost to nedovolí.“

„A tvoje hrdost ti nedovolí prohrát s Qasamou?“

„Hrdost s tím nemá co dělat.“

„Jistě.“ Jonny sáhl do své tuniky, vytáhl magnetický disk a podal jí ho. „Dobrá, ať už jsou tvoje motivace jakékoliv, pokud jsi tak zatraceně pevně odhodlaná zničit Qasamu, měla bys o ní vědět všechno, co je možné.“

Telek pohlédla zamračeně na disk. „Co to je?“

„Oficiální zpráva Baliu’ckha’spmi o Qasamě.“

Hleděla na něj a cítila, jak úžasem otevírá ústa. „Cože to je? Kde jsi to sehnal?“

„Z troftské lodě,“ odpověděl. „Byl jsem si jistý, že každá vojenská loď, vyslaná na podporu naší mise, má o tom světě svou vlastní zprávu – jako referenci pro případ nouze. Tak jsem letěl dnes odpoledne nahoru a vytřískal z nich kopii.“

„Jen tak?“

„Víceméně. Trocha blufování, vychloubání a právnických fíglů.“ Mírně se usmál. „A navíc – začínají nás nově respektovat.“

„Bůhví, že nás to dost stálo,“ řekla tiše. „A stejně, ne-li víc, to stálo i Yorka a Winwarda…“

Setřásla náhle oživený pocit viny za svá selhání. „Proč to tedy dáváš mně?“

„No, celá Rada dostane kopie zítra ráno,“ pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, šel jsem náhodou kolem.“

„No. Dobrá… děkuji.“

„Není za co.“ Jonny vstal – Telek si všimla, jakou při tom udělal grimasu –, a šel ke dveřím. Tam se zastavil a obrátil se na ni. „Lizabeto… nehodlám pustit Světy do války jen proto, abys získala nové planety,“ řekl jí tiše. „Ne ve světle nových informací o Qasamě. Snad bleskový útok na jejich technologickou základnu, jestli to bude proveditelné – možná vzdušné bombardování, pokud to ale opravdu k něčemu bude. Ale žádnou pozemní válku. Ani kvůli Caelianu ne.“

Lehce přikývla. „Rozumím. A jsem stejně jako ty ochotná hledat kompromis.“

„Doufejme, že jej najdeme. Dobrou noc.“

Odešel a Telek si uvědomila, že zírá na magnetický disk, který drží v ruce. Náhle byla velmi, velmi unavená…

Vypnula zprávu Menssany, vsunula troftský disk do panelu a nechala jej proběhnout centrálním tlumočnickým zařízením Akademie. Potom si nalila do svého šálku další kahve, vyčerpaně si povzdechla a začala číst.

Kapitola 9

Zasedání Rady bylo odloženo o dva dny, aby všichni členové měli možnost seznámit se jak s hlášením mise na Qasamu, tak i se souborem dat, který od Troftů získal Jonny. Když však debata konečně začala, bylo od samého počátku jasné, že opatrný souhlas, který byl dán původní misi, se změnil v rozhodný odpor.

A nebylo těžké pochopit proč.

„Kdyby ta zatracená planeta nebyla ztracenou lidskou kolonií, pak by nikdo nebral celou tu věc tak emocionálně,“ hřímal Dylan Fairleigh, když se guvernéři sešli na svém vlastním užším zasedání.

„Nikdo z caeliánských syndiků si nestěžoval,“ zdůraznil tichým hlasem Vartanson. „Víme, o co se hraje.“

„My nebo oni?“ zeptal se Jonny. „Je to tak? Ale no tak, vždyť ani nevíme, proč se Troftové Qasamy tolik obávají.“

„Že ne?“ vypálil Roi. „Prosperující, vysoce rozvinutá a velmi paranoidní lidská kultura? Není to snad něco, čeho by se měli bát?“

„Kultura bez hvězdných letů, možná bez jakýchkoli vesmírných letů?“ promluvil rozechvělým hlasem Hemner.

„My nevíme, zda mají schopnosti létat ve svém systému,“ připomněl mu ostře Fairleigh. Očima zalétl k Jonnymu. „Je toho hodně, co nevíme o jejich průmyslové a technologické základně. A to bychom měli zjistit.“

Jonny se naježil, ale Telek si vzala slovo jako první. „Jestli chcete osočovat můj tým a jmenovitě Justina Moreaua, pak vás vyzývám, abyste si to odpustili,“ řekla chladně.

„Já jsem jen myslel –“

„Budete-li chtít, můžete sám vést příští výpravu na Qasamu,“ přerušila ho. „Uvidíme, jak dobře si povedete vy.“

V tomto okamžiku vstoupil Stiggur a jeho přítomnost zažehnala vznikající hádku v samotném zárodku.

„Dobré odpoledne, omlouvám se za zpoždění,“ pronesl s náznakem únavy a vzrušení, když si sedal na své místo a doprostřed stolu posunul hromadu disků. „Právě přišla předběžná biologická analýza. Shrnutí je hned na začátku. Rychle se na to podívejte a pak budeme diskutovat.“

Byla to, jak Jonny očekával, analýza dat z Kapky rosy a od Troftů, a soustředila se hlavně na moje. Zběžně shrnutí prolétl a pustil se do hlubšího studia zprávy. Když byl asi v polovině, Vartanson si odkašlal. „Odporné. Připomíná mi to některé z těch opeřených mašin na zabíjení, které máme na Caelianu.“

„Až na podivný způsob jejich rozmnožování, předpokládám,“ podotkl Roi. „Celé to uspořádání mi připadá pěkně křehké. Zabijte dostatečné množství hostitelů jejich embryí – těch, co je nazýváte tarbiny – a můžete celý druh prakticky přes noc vymazat.“

„Většina ekosystémů vypadá na první pohled stejně křehce,“ vložila se do toho suše Telek. „V praxi byste ovšem zjistil, že byste musel zabít zatraceně hodně tarbinů, aby počet mójů znatelně klesl. Mám ale dojem, že moje pokládáte za největší hrozbu pro naše Kobry, které bychom tam poslali. Je to tak?“

„Jednoznačně,“ kývl Roi. „Podívejte se na získaná data. Nikdo kromě Winwarda neutrpěl žádné zranění, které by stálo za zmínku, qasamanskými střelnými zbraněmi, a v tomto jediném případě šlo o nečekaný útok. Ale mójové dostali jeho i Yorka a měli s nimi co dělat i Pyre a Moreau.“

„Skutečně jsou první linií jejich obrany,“ souhlasil Fairleigh. „A Qasamané to vědí. K čertu, oni už svá města projektují tak, aby jim zpříjemnili život.“

„To samozřejmě dává smysl,“ pokrčil rameny Stiggur. „Proč riskovat smrt lidských bytostí, když máte živočichy, kteří převezmou první nápor útoku?“

„Ale ne vždy to bylo takhle,“ namítla Telek. „Původně měli chránit před predátory, a až později se to vyvinulo do podoby osobních strážců.“

„A nyní vše ukazuje, jak snadno se dá tento systém adaptovat na válečný stav,“ pokračoval Stiggur. „Historie nás nezajímá tolik jako současná aktuální situace.“ Obrátil se k Jonnymu. „Víte o nějakém způsobu, jak vylepšit vybavení Kober tak, aby byly schopny mójům čelit? Například změna v zaměřovacím mechanizmu?“

Jonny pokrčil rameny. „Zaměřování je projektováno tak, aby umožňovalo rychlé vyhledání mnoha cílů najednou a zároveň minimalizovalo náhodné zásahy. Zjednodušte a zrychlete tento systém a automaticky zaznamenáte víc chybných zásahů.“

„Tak co tedy naprogramovat nanokomputer, aby identifikoval moje jako nepřátelské objekty?“ navrhl Fairleigh. „Tímto způsobem by následující generace Kober věděla, jak se s nimi vypořádat.“

Vartanson se ironicky usmál. „Nemyslíte, že kdyby to bylo proveditelné, už dávno bychom udělali něco podobného pro caelianské Kobry? Rozpoznávání tvaru prostě zabírá příliš mnoho z paměti počítače.“

„Vlastně je to ještě mnohem komplikovanější,“ potřásl Jonny hlavou. „V momentě, kdy Kobrám zavedete nějaký druh automatického vyhledávání cíle, okradete je tím o všestrannost a přizpůsobivost, a tím v závěrečné fázi o efektivnost. Jakmile to Qasamané zjistí, mohou na nás vysílat ptáky po stovkách a během tří minut, než se k nám dostanou, by nás mohli qasamští střelci podle libosti postřílet. Automatické jednoúčelové zbraně jsou super tam, kde jsou potřeba – a vy je velmi efektivně používáte na Caelianu – ale nepokoušejte se udělat něco takového z Kober.“

Následovala chvilka ticha. „Promiňte,“ zamručel Jonny. „Nechtěl jsem vás poučovat.“

Stiggur mávl nad jeho omluvou rukou. „Problém je velmi vážný a je dobře, že byl objasněn. Myslím si, že si nikdo nepřeje tak specializované Kobry. Přesto však – napadá vás jiný způsob, jak efektivnost mójů omezit?“

„Promiňte mi, že měním téma hovoru,“ promluvil váhavě Hemner, „ale jsou tu další body, které se týkají Qasamy obecně a které mi dělají starosti. Předeslal jste, Brome, že historie není důležitá, ale rád bych věděl alespoň něco málo o původu této kolonie. Zvláště jak a kdy vznikla.“

„Nemyslel jsem, že historie není důležitá.“ Stiggur šťouchl prstem do panelu. „Jenom, že – ale to je jedno. Historické záznamy ukazují, že původní Qasamané opustili Dominium zhruba v roce 2160, pravděpodobně jako kolonisté přinucení odletět z Regininy na Rajput. Směr souhlasí a různé historické zmínky i jazyk – a to pomíjím samotný název Qasama – svědčí o tom, že patřili k jedné z nejdůležitějších etnických skupin Regininy.“

„Jméno Qasama?“ zamračil se Vartanson.

„Vy jste tu zprávu přece už dostali,“ řekl Stiggur trochu ostřeji. „Qasama je staroarabské jméno a znamená ‚rozdělit‘. Přes několik různých jazyků a proměn se dostalo i do angličtiny a změnilo se na ‚kismet‘ s významem ‚osud‘ nebo ‚úděl‘.

„Osudově rozděleni,“ zašeptal Roi. „Někteří lingvisté na palubě původní lodi měli zvláštní smysl pro humor.“

„Nebo jistotu, že jejich osud je předurčen,“ namítla napůl pro sebe Telek. „Nikdy jsem nepostřehla ani náznak, že by Qasamané vůbec měli smysl pro humor. Berou se neskutečně vážně.“

„Dobře,“ kývl Hemner. „Qasama tedy existuje už nějakých tři sta let a za tu dobu se mójové a lidé symbioticky spojili. Správně?“

„Správně,“ potvrdil Stiggur. „Ačkoliv ‚symbioticky‘ je asi poněkud nepřesné slovo.“

„Hmm?“ zdvihl Hemner obočí. „Lidé zabíjejí bololiny, ochránce tarbinů, takže pro moje je snazší se rozmnožovat. A na oplátku mójové ochraňují své pány a majitele před útoky. Co je to tedy, když ne symbióza? Ale moje skutečná otázka je následující: s kým byli spojeni mójové, než přišli na planetu lidé?“

Všechny oči se upřely na Telek. „Lizabet?“ vyzval ji naléhavě Stiggur. „Nějaké představy?“

„Žádné nemám,“ odpověděla pomalu a zamračila se. „Tedy, nikdy mě ani nenapadlo o tom přemýšlet… Musí to být predátoři, určitě – velcí predátoři, když se dokáží vypořádat s bololiny. Musím si projít troftské záznamy a podívat se, kolik tam najdu pravděpodobných kandidátů.“

„Jestli dovolíte,“ vmísil se do debaty Roi, „nemyslím si, že na tom při zjišťování, jak zastavit móje, když je mají všichni Qasamané na ramenou, tolik záleží.“

„Jestli vy dovolíte,“ odsekla Telek, „v těchto otázkách se nikdy neví, zda se nějaký fakt nestane klíčovým.“

Pustila se do minipřednášky o vzájemné závislosti biologické struktury a funkce ke stavu ekologie, avšak Jonny většině z toho nerozuměl. Zběžně přelétl data na téma qasamská biologie a najednou objevil větičku, která ho praštila do očí a zastavila tok jeho myšlenek, jako by mu v hlavě zaječela siréna. Vrátil se k ní a znovu si celý úsek pečlivě pročetl… a v zádech ho zamrazilo.

Stiggur zrovna pronášel pár slov na uklidněnou, když se Jonnyho pozornost obrátila k přítomným. Počkal, až generální guvernér skončí, a promluvil dřív, než to stačil někdo jiný.

„Lizabet, měla jste čas prostudovat si záznamy o fauně, které přivezla Menssana? Zvláště záznamy z planety Chata?“

„Jen jsem se na ně zběžně podívala.“ Její výraz říkal, však víš, že ano, i když to zůstalo nevysloveno. „Máte na mysli něco konkrétního?“

„Ano.“ Jonny sáhl na klávesnici a příslušné dvě stránky se objevily na obrazovkách všech ostatních. „Na levé straně je náš popis ploskonohých čtvernožců na Chatě, na pravé váš popis qasamských bololinů. Pokud mi všichni věnujete chvilku a ty dvě stránky si prohlédnete, určitě pochopíte, co mám na mysli.“

„Zajímavé,“ přikyvoval Vartanson o minutu později. „Dá se najít spousta podobností.“

„Hlavně používání magnetických siločar pro navigaci,“ souhlasila Telek. „To je u velkých pozemních živočichů velmi neobvyklé. Je to pravděpodobně klasický příklad takzvané teorie společného základu, kterou formulovali Troftové – jak víte, jde o stejnou otázku, jako když se ptáme, proč je na Aventine, Palatine a Caelianu podobná flora a fauna.“

„Hmm,“ zabručel Jonny. Našel další dvě stránky a promítl je ostatním na obrazovky. „Dobře, a co povíte na téma mójové na pravé stránce a tento pták na levé?“

Fairleigh zasupěl.

„Chceš, abychom srovnávali fotografii z dalekohledu a z počítače? I já vím, že pro studium podobnosti potřebujete mnohem víc.“

Jonny stále upíral zrak na Telek. „Lizabet?“

„Oba druhy jsou predátoři,“ pronášela pomalu. „Zobáky a pokryv křídel jsou velmi podobné. Nohy… není toho moc vidět, ale… to je zajímavé! Tahle krátká vlákna vycházející z temene a z místa mezi okem a kořenem zobáku – tady a tady. I mójové mají v těchto místech cosi jako chloupky – domníváme se, že jsou nějakým způsobem propojeny se sluchovým systémem. Pokud to ovšem není chyba obrazu vytvořeného počítačem. Kde jste je viděl – aha, tady to je. Na Takte. Poslední planeta vaší průzkumné cesty, nemám pravdu?“

„Ano,“ Jonny vypadal duchem nepřítomen. Mójové jsou zřejmě blízcí příbuzní těch podivných ptáků, jejichž chování je na jejich planetě tolik vyděsilo. Což by znamenalo… co vlastně?

„Alespoň prozatím,“ shrnul Stiggur, „má Lizabet pravdu; data o mójích opravdu potřebují detailněji prostudovat ještě předtím, než se začneme dohadovat o tom, jak se těm ptákům postavit. Rád bych tedy přešel ke strategické diskusi o qasamanské společnosti samotné, zejména o jejích strukturálních aspektech, které už známe. Hmm… podívejme se… správně: začíná to na straně 162.“

Diskuse trvala skoro hodinu a bez ohledu na relativně nedokonalé údaje se před nimi složil obraz, který Jonny shledával z vojenského hlediska za nejhorší, jaký si mohl představit. „Podívejme se, jestli to všechno správně chápu,“ ozval se na konci a snažil se ukrýt sarkasmus, jak to jen šlo. „Máme tu společnost, v níž všichni členové regulérně nosí střelné zbraně, obyvatelstvo je povětšině rozptýleno do malých vesnic, lehký průmysl je také solidně decentralizován a těžký průmysl je ukrytý hluboko pod povrchem; navíc přesnou technologickou úroveň dosud neznáme. Vypadá situace víceméně takto?“

„Nezapomínejme ještě na jejich ochotu používat drogy podporující činnost mozku a nevšímat si následků,“ zamručel Roi. „A jako vrchol všeho jsou úplně do jednoho přesvědčivě paranoidní. Víte, Brome, čím víc do toho pronikáme, tím méně se mi líbí myšlenka, jak si tam sedí a připravují se na expanzi do vesmíru, jakmile znovu vynaleznou hvězdný pohon.“

„Od vás to zní, jako by už zítra ráno měli létat po naší oběžné dráze,“ řekl Hemner. Dvakrát zakašlal a hubená ramena se mu otřásla křečí, ale když pokračoval, měl hlas už dostatečně pevný. „Nezapomeňte, že jsou odtud vzdáleni čtyřicet pět světelných let a že jim bude trvat léta, než nás najdou, i kdyby nás hledali. Mnohem dříve narazí na Trofty, a ať už začnou obchodovat nebo bojovat, zaměstná je to po celé generace. Pak ale na tohle malé fiasko určitě zapomenou a my budeme moci začít s našimi lidskými bratry jednat nanovo, jako by se nikdy nic nestalo.“

„To byla hezká řeč, Jore,“ vpadla Telek kousavě, „avšak vynechal jste pár dost podstatných bodů. Alespoň jeden: Co když narazí na Chatu a ostatní světy ještě předtím, než se setkají s Trofty?“

„Co pak?“ odpověděl Hemner. „Jestliže teď tu práci odmítneme, tak tam naši lidé tak jako tak nebudou.“

Telek zacukalo rty, ale když pokračovala, znělo to vyrovnaně.

„Za druhé předpokládáte, že Qasamané na nás zapomenou. To je velmi nesprávná domněnka. Budou si to pamatovat, určitě, a ať to bude za rok nebo třeba za celé století, zaútočí, jakmile na nás opět natrefí. Možná tomu nevěříte,“ dodala, rozhlížejíc se kolem stolu, „ale je to pravda. Byla jsem tam a viděla jsem a slyšela, co říkají a jak uvažují. Počkejte si na závěrečnou zprávu Hershe Nnamdiho a zjistěte, zda se mnou v této otázce souhlasí. A za třetí: dovolíme-li jim dostat se z Qasamy, čeká nás dlouhá a krvavá válka. Naše současná technologická převaha je ve srovnání s posilovači mozku bezvýznamná – pár měsíců nebo let války a dostanou se na naši současnou úroveň. A jestli myslíte, že nyní jsou decentralizovaní, počkejte jen, až se zabydlí na Kubze, Tactě a bůhvíkde ještě.“

„Vaše argumenty jsou jistě závažné,“ ozval se Stiggur, když se Telek odmlčela. „Ale všechny vaše taktické vývody přehlížejí jednu důležitou emocionální překážku, které se musíme podívat tváří v tvář. Jmenovitě jde o to, zda Světy Kober skutečně chtějí bojovat jako žoldnéři Troftů proti jiným lidským bytostem.“

„To je dost paličské vyjádření,“ obvinil ho Vartanson.

„Samozřejmě že ano. Ale tak na to odpůrci přijetí troftské nabídky dříve či později budou hledět. A ve vší upřímnosti musím připustit, že jde o pádný argument. Pokud si dobře vzpomínám, namočili jsme se do toho, protože jsme se obávali, že bychom mohli v očích Troftů vypadat slabí, a předpokládali jsme, že etika světa je neodlučitelnou součástí jeho síly. Mimochodem, neposílilo by naši pozici, kdybychom měli v pohraničním pásmu Troftů ještě další lidské spojence?“

„Zapomínáte na minulost, Brome,“ vložil se tiše do diskuse Jonny. „Dvě lidská společenství v sousedství – to je přesně to, co domény Troftů natolik znepokojovalo, že se spojili a nám všem před čtrnácti roky vyhlásili válku.“

Fairleigh se ironicky usmál. „Existuje ale dost podstatný rozdíl mezi Dominiem člověka a Qasamou, myslím, co se týká ohrožení hranic.“

„Jenom ve velikosti. A připomeňte si, že Troftové nevedou války tak, že by bombardovali povrch planet z hvězdných křižníků. Válčí tak, že vstoupí na vyhlédnuté území a fyzicky je obsadí… a Qasama by nebyla příjemné místo k okupaci.“

„Souhlasím,“ zamumlala Telek a lehce se otřásla.

„Nebo jinými slovy,“ dodal Hemner, „Troftům samotným se nepodaří Qasamany zmasakrovat, takže si najímají nás, abychom to udělali za ně.“

Odpovědět se pokoušelo několik hlasů, ale Vartanson se ozval nejrychleji. „Zapomeňte na chvilku na Trofty – jen na ně zapomeňte. Mluvme o tom, jakou hrozbu představuje Qasama pro nás. Lizabet má pravdu – musíme se s nimi vypořádat a musíme to udělat teď.“

Na dlouhou chvíli malá místnost ztichla. Jonny se podíval na Hemnera, ale starý muž hleděl na své ruce, pevně spojené na stole. Nakonec prolomil ticho Stiggur. „Myslím, že s daty, která máme momentálně k dispozici, jsme udělali, co se dalo,“ řekl a přejížděl pohledem postupně z jednoho na druhého. „Konečné závěry geologických, biologických a sociologických analýz budou vypracovány do deseti dnů. A pak se znovu setkáme, ještě před valným zasedáním Rady – a pokusíme se dosáhnout nějakého rozhodnutí.“ Natáhl se k ovládání zaplombovaného rekordéru a řekl:

„Schůze se odročuje.“

Kapitola 10

Trvalo jen několik dní, než se Stiggurova předpověď taktiky postupu opozice potvrdila, a tak Corwin, stejně jako před několika týdny, kdy se poprvé objevila zpráva o Qasamě, náhle zjistil, že je v centru rozsáhlé celospolečenské debaty.

Ale s jedním rozdílem. Na Qasamu se původně hledělo jen jako na něco víc než matematickou rovnici – na jedné straně blíže neupřesněná hrozba, a velmi konkrétní naděje na více než zdvojnásobení územních držav Světů Kobry na straně druhé. Teď, když se mlha tajemství zahalující celý problém rozplynula a na povrch se dostávaly podrobnosti o qasamském lidu a možném nebezpečí, vzrůstající emoce začaly vřít i při těch nejlogičtějších a nejracionálnějších debatách jak pro, tak i proti. Většina z těch, kteří byli proti a se kterými Corwin hovořil, byli jen málo uklidněni ujištěním, že i Jonny sám je proti masivní válce s jinými lidmi, a jejich postoje byly obvykle takové, že by měl udělat ještě víc, aby svými argumenty přesvědčil Radu. Ti, kteří byli pro, se klonili jednoduše k názoru, aby se tak otravné etické otázky ignorovaly a vyžadovali, aby Jonnovou nejvyšší prioritou byla bezpečnost Světů Kobry. To vedlo ke slovním potyčkám, z nichž nemohl vzejít vítěz, a tak toho měl Corwin během tří dnů upřímně plné zuby.

Ale to nebylo nic proti tomu, když mu zničehonic zavolal Joshua a on si uvědomil, jak hodně mu telefony a nutnost informovat veřejnost opět zasáhly do života.

„Měl jsi možnost vidět v poslední době Justina?“ zeptal se Joshua, když měli úvodní zdvořilosti za sebou.

„Ne od toho večera, co vás vyslýchali,“ trhl sebou Corwin, když si to uvědomil. Čtyři dny, aniž by promluvil s kýmkoliv z rodiny s výjimkou otce. Nebyl zvyklý zůstávat tak dlouho bez styku se svými nejbližšími. „Neměl jsem v poslední době moc času.“

„No, myslím, že by sis ho měl udělat. A to rychle.“

Corwin se zamračil. „Proč? Něco se děje?“

Joshuův obraz na telefonní obrazovce zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Nevím. Není to nic určitého, ale… dobrá, víš, že celé čtyři dny neopustil budovu Akademie?“

To Corwin nevěděl. „Lékařské pozorování?“

„Ne, ale tráví skoro všechen čas sám v místnosti, kam ho umístili. Studuje jakási data a často hledá odkazy v knihovně.“

Corwin si vzpomněl na Justinovu zprávu, kterou spěšně prolistoval a odložil před dvěma dny. Jeho bratr na Qasamě prošel opravdovým peklem…

„Možná, že tím jen tak zabíjí čas, než se mu trochu zahojí bolest v duši,“ navrhl. Avšak už když ta slova vyslovoval, zněla mu nesmyslně. Justin prostě nebyl typ člověka, který by si lízal rány někde v soukromí.

Joshua jako by mu četl myšlenky. „Pak musí být tahle bolest mnohem hlubší, než připouští, protože ještě nikdy se takhle do ústraní nestáhl. A také mi dělá starosti ten průzkum v knihovně. Mohl bys nějak získat seznam toho, čím se zabývá?“

„Snad.“ Corwin se poškrábal na tváři. „Dobrá… připomněl jsi mu, že dnes večer máme válečnou poradu rodiny Moreauových?“

„Ano,“ přikývl Joshua. „Říkal, že se to pokusí stihnout.“

„Dobře,“ pomalu řekl Corwin. „Dobře. Ještě jsem s tebou nemluvil a tak samozřejmě nevím, že jste mu to už připomínali. Zavolám mu, jak by to měl hodný bratr udělat, a uvidím, co se mi při tom podaří z něho dostat. Dobře?“

„Prima. Děkuji ti, Corwine – dohánělo mě to skoro k šílenství.“

„Žádný problém. Nashle večer.“

Joshua zmizel z obrazovky. Zamračený Corwin vymačkal na telefonu Akademii Kober a požádal o spojení s Justinem. Za okamžik se před ním objevil bratrův obličej. „Haló? – aha, nazdar, Corwine. Co pro tebe můžu udělat?“

Corwinovi trvalo vteřinku, než našel řeč. Nevzpomínal si, že by s ním Justin někdy jednal s tak chladnou zdvořilostí – jako obchodník, napadlo ho. „Hmm, volám ti, jen abych zjistil, jestli dnes večer přijdeš k rodinnému ‚kulatému stolu‘,“ řekl konečně. „Předpokládám, že ti o tom táta řekl?“

„Ano, před pár dny, a dnes mi volal ještě Joshua. Vyrozuměl jsem, že tam bude i teta Gwen.“

Sakra, pomyslil si Corwin a v duchu se zašklebil. Plánoval, že tuhle pikantní novinku předhodí Justinovi sám jako překvapení, které podpoří jeho účast. Teta Gwen – Jonnyho mladší sestra – byla už od dětství Justinova nejoblíbenější příbuzná, ale od té doby, co před šesti lety odešla na Palatine, je navštěvovala dost zřídka. „Je to tak,“ potvrdil Justinovi. „Je jedním z geologů pracujících na datech z Qasamy.“

Corwin si nebyl jist, zda se při vyslovení jména Qasama Justinovy rty nezachvěly. „Ano. Táta se o tom zmínil. Jistě, jak jsem už řekl Joshuovi, pokusím se přijít.“

„Co by ti v tom mohlo zabránit?“ zeptal se jakoby mimochodem Corwin. „Jsi ještě pořád mimo službu, ne?“

„Oficiálně ano. Ale je tu něco, na čem v poslední době dost dělám, a chci to co nejdřív dokončit.“

„O co jde?“

Justinův obličej se nezměnil. „To zjistíš, až to bude hotové. Do té doby bych o tom raději nemluvil.“

Corwin tiše vydechl a připustil porážku. „V pořádku, měj si svá tajemství, jen jsem se zeptal. Ale dej mi vědět, jestli budeš potřebovat svézt, a já pro tebe někoho pošlu.“

„Děkuji, promluvíme si o tom později.“

„Ahoj.“ Obrazovka potemněla a Corwin se opřel do křesla. Cesta na Qasamu mladšího bratra rozhodně změnila – a ne nutně k lepšímu. Stále ještě, jak řekl Joshuovi, potřebují některé věci jednoduše čas, aby se mohly udělat.

Zabzučel interkom: „Yutu přišel s něčím novým ve veřejné síti, co vyžaduje oficiální odpověď.“ Corwin si povzdychl, starosti o Justina odsunul a dal se do práce.

Pro Pyra to bylo jako za starých časů. Téměř.

Pozvání na večeři do rodiny Moreauových bylo vždy na žebříčku jeho priorit nejvýše nejen proto, že měl rád jejich společnost, ale také proto, že ho v tiché shodě přijali jako člena rodiny, což byla pro něj čest, která připadla jen nemálo lidem. Už léta měl privilegium sledovat všechny tři chlapce, jak přecházeli od vysokých dětských židliček přes očkování až k plné dospělosti, a také se dozvěděl něco o spletitosti politiky Světů Kober. Dokonce se seznámil s Gwen Moreauovou, která byla jen o necelé tři roky starší než on tak dobře, aby vážně uvažoval o tom, že se s ní ožení.

Když se dnes večer rozhlížel okolo stolu, poslouchal a účastnil se nezávazného hovoru, cítil, jak se vzpomínky na šťastnější časy vznášejí kolem stolu jako vůně dobré kahve.

Ale také cítil, že dobrá pohoda je tatam, a třebaže se všichni snažili, nedokázali rozptýlit mrak, který na průběh večeře vrhala Justinova prázdná židle. Jonny je sice ujistil, že Justin přijde včas alespoň na diskusi, ale jak večeře dospěla k dezertu a potom ke kahve, začal o tom Pyre pochybovat.

A horší než Justinův dobrovolný exil byla chladná jistota, zahryznutá někde v Pyrově žaludku, že to je hlavně jeho chyba.

Nešlo jen o to, že byl Justinovým instruktorem jako Kobry, že on jediný zodpovídal za to, že chlapec byl na misi dostatečně připraven. Pyre vyškolil už mnoho Kober a domníval se, že vina za Justinovu přílišnou sebedůvěru, za absenci toho kousku sebezáchovného instinktu, který každý riskující člověk potřebuje, se musí hledat v základech jeho osobnosti. Tím, že to věděl, mohl zabránit Justinovi v účasti na misi, avšak Rada chtěla dvojčata na palubě a on neměl konkrétní důvod, kterým by ospravedlnil jejich vyřazení.

Kdyby ale pronásledoval obrněný autobus, kterým Moff odvážel Justina ze Sollas do Purmy…

To byl scénář, který si Pyre znova a znova přehrával v nekonečném počtu variací už na své cestě zpět na Aventine. Pokud by byl autobus sledoval, byl by mohl osvobodit Justina už na první zastávce, a oba společně pak mohli osvobodit i Cerenkova a Rynstadta. Nebo mohl alespoň počkat až k té maximálně střežené budově a pak se stejnou cestou vrátit pro ostatní. Justin by tak nikdy nemusel čelit situaci, kdy byl sám hluboko v nepřátelském teritoriu, ponechaný napospas osudu, bez pomoci zvenčí, na kterou spoléhal.

A taky by býval nemusel zaplatit tak vysokou cenu za to, aby poznal, že i Kobry se mohou bát, že propadnou panice.

Že jsou stále lidmi.

Večeře skončila a celá skupina se přesunula do obývacího pokoje. Než však Jonny stačil začít, ozvalo se tiché zaklepání a vešel Justin.

Nastal krátký okamžik ticha, kdy se každý pokoušel najít tu správnou rovnováhu mezi přivítáním, zájmem, neformální nenuceností a starostlivým znepokojením. Avšak prolomit ledy se podařilo Joshuovi. „Je tak akorát čas,“ zavrčel s hranou vážností. „Vždyť ty jsi měl přinést hlavní chod.“

Justin se usmál a napětí polevilo. „Je mi líto, že jsem se opozdil,“ omlouval se také s hranou vážností bratrovi. „Řízky z gantuy tu budou každou minutu – a jako určitá kompenzace za zdržení bude maso výjimečně čerstvé.“

Posadil se vedle Joshuy, kývl ostatním a pak v očekávání obrátil oči k otci. „Jak moc jsem toho zmeškal?“

„Vlastně jsme právě začínali,“ zaváhal Jonny. „Co se chystám říci, bude – jak předpokládám – znít dost divně,“ řekl a pohlédl na ostatní. „A co je horší, nemám pro to žádný solidní důkaz. Hlavní důvod, proč jste všichni tady, je, abyste mi pomohli rozhodnout, jestli jsem skutečně na něco přišel nebo jestli je to jen moje fantazie.“ Oči mu sklouzly na Chrys, sedící na pohovce mezi Corwinem a Gwen, a chvíli tam setrvaly, jako by u ní hledal podporu. „Požádal jsem vás, abyste si přečetli zprávu z planety Tacta, kterou přivezla Menssana, zejména ty části o ptácích, které jsme nazvali ‚strašidelní‘. Nebylo toho moc – jen krátké střetnutí s jedním z nich blízko obranného perimetru naší lodi. Co jste tam najít nemohli, to je silné podezření, které ve mně od té chvíle sílí, že totiž ten ‚strašidelný‘ pták byl jistým způsobem telepatický.“

Zdálo se, že ta slova visí ve vzduchu jako dým. Pyre přejel očima ostatní: Chrys, která vypadala utrápeně, Corwina, Gwen a Joshuu, na jejichž obličejích se objevil užaslý skepticismus, i na Justina, který se zdál být… zaujatý.

„Veškeré moje důkazy jsou jen subjektivní,“ pokračoval Jonny, „ale dovolte mi přesně popsat, co se stalo, a uvidíme, co si o tom budete myslet.“ Pečlivě a opatrně, téměř jako by předkládal důkazy u soudu, pokračoval a vyprávěl, jak ho ten ‚strašidelný‘ pták pozoroval z nízkého podrostu, o jeho neklidu, když svolal ostatní, aby se na něj podívali, o jeho dobře načasovaném a obratně provedeném odletu za svobodou i o selhání mise, která měla najít a lokalizovat další příslušníky tohoto druhu. Když skončil, nastalo dlouhé ticho.

„Došel k takovému závěru ještě někdo jiný?“ zeptala se konečně Gwen.

„Dva nebo tři další o tom uvažují,“ odvětil Jonny. „Pochopitelně to nikdo z nás nezanesl do oficiální zprávy, ale ani Chrys ani já jsme si tuhle historku nevymysleli.“

„Hm. Nemusela to být dokonalá telepatie se čtením myšlenek, že ne?“ uvažovala Gwen. „Se svou mozkovou kapacitou by ‚strašidelní‘ neměli mít takovou inteligenci, aby dokázali na podobný podnět takhle reagovat.“

„Doktor Hanford pronesl svého času podobnou poznámku,“ promluvila Chrys. „Mluvili jsme o možnosti, že ‚strašidelní‘ třeba představují nějaký druh skupinového vědomí nebo že se ten jejich smysl omezuje spíše na vnímání pocitu nebezpečí než na skutečné čtení mysli.“

„Klonil bych se k tomu poslednímu,“ vložil se do debaty Corwin. „I kdyby něco jako skupinové myšlení vůbec mohlo existovat, nemělo by se tolik trápit ztrátou jedné ze svých buněk. Ve skutečnosti by mohlo záměrně obětovat jednoho nebo dva ‚strašidelné‘, aby vidělo, jaké máme zbraně a jak s nimi zacházíme.“

„To je dobrý postřeh,“ přikývl souhlasně Jonny. „Já sám se také přikláním k teorii rozpoznávání nebezpečí, ačkoli ta vyžaduje pěkně pečlivě odstupňovanou stupnici vjemů, aby subjekt dokázal rozeznat, kdy je nebezpečí dostatečně veliké.“

„Jestli jde o to, mohl být moment odletu vybrán zcela náhodně,“ poznamenal Corwin.

„Nebo by celá ta věc mohla být jen náhoda,“ řekl Joshua váhavě. „Je mi líto, tati, ale nevidím nic, co by se nedalo vysvětlit jinak.“

„Hmm, s tím souhlasím,“ řekl Jonny bez hořkosti. „A kdybych tam osobně nebyl, hodnotil bych to se stejným zdravým skepticismem. Vlastně doufám, že máš pravdu. Ale tak či onak, musíme to zjistit a musíme to zjistit rychle.“

„Proč?“ zeptal se Pyre. „Jak se mi zdá, je fauna Tacty pěkně vzdálená od záležitostí, které teď mají prioritu. K čemu tedy takový spěch?“

Jonny otevřel ústa – ale první promluvil Justin. „Protože se Rada chystá vynést rozhodnutí o válce proti Qasamě,“ pronesl bez obalu, „a mójové jsou zřejmě příbuzní těchto ‚strašidelných‘, že ano?“

Jonny přikývl a Pyre pocítil, jak se mu z obličeje vytratila všechna krev. „Tím chceš říci, že jsme tam dole bojovali proti telepatickým ptákům?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Jonny. „Tys tam byl. Ty mi to pověz.“

Pyre si krátce olízl rty a zahleděl se na Justina. Okamžitý šok pominul a byl zase schopen uvažovat… „Ne,“ řekl asi po minutě. „Ne, nebyli vyloženě telepatičtí. Za prvé neuměli rozpoznat, že jsme Kobry – nikdy nereagovali, jako bych byl ozbrojen, dokud jsem nezačal střílet.“

„Viděl jsi někdy, jak reagovali na konvenční zbraně?“ zeptala se Gwen.

Pyre přikývl. „Venku před lodí při prvním kontaktu. Tým musel odložit zbraně ve vchodu do přechodové komory.“

„A v případě Deckera,“ zabručel Joshua.

„A v případě Deckera,“ zopakoval Pyre a naprázdno polkl při vzpomínce na Yorkovu oběť. „Ve skutečnosti bych šel až tak daleko, že bych řekl, že mójové ani necítí přítomnost nebezpečí, přinejmenším ne takovým způsobem, o jakém hovoříte v souvislosti s těmi vašimi ‚strašidelnými‘. Když jsem se tu poslední noc šplhal nahoru na budovu na okraji Sollas, překvapil jsem na hlídce jak Qasamana, tak i jeho moje. Kdyby pták nějak vycítil, že přicházím, musel by být alespoň ve vzduchu.“ Podíval se s pozdvihnutým obočím na Justina. „Ty sis něčeho všiml, něčeho podobného nebo naopak něčeho jiného?“

Mladší Kobra pokrčila rameny. „Snad jen to, že skupinové vnímání nepřipadá alespoň v případě mójů v úvahu – žádný z nich se o nás nepoučil, ať jsme jich zabili sebevíc.“ Odmlčel se a přes tvář mu proběhl záchvěv bolestné emoce. „Ale… jde tu možná o něco jiného.“

Všichni ostatní to cítili stejně a tak se místnosti rozhostilo ticho bohatě prostoupené pochopením. Justin se asi dvakrát pokusil pokračovat, když ale konečně promluvil, měl hlas pevný a vyrovnaný, bez známky potlačených emocí. „Předpokládám, že jste všichni četli mou zprávu. Víte tedy, že jsem – no… zpanikařil jsem, když mě vezli do podzemí Purmy. Ve výtahu jsem zabil všechny móje a pár Qasamanů, a o pár minut později jsem pobil další skupinu na chodbě ke schodům nahoru. Co… co nikdo z vás asi neví je to, že jsem v té době nebyl ovládán jen panikou. Doslova a do písmene jsem ztratil hlavu, kdykoliv zaútočila skupina mójů. Už si vůbec nepamatuji, jak jsem se s nimi vypořádal, jen to, že když jsem přišel k sobě, byli všichni mrtví.“

Odmlčel se a snažil se všemi silami ovládnout… a byl to Joshua, kdo na to přišel jako první. „Bylo to jenom tehdy, když na tebe útočili mójové?“ zeptal se. „Samotní Qasamané na tebe tak nepůsobili?“

Justin zavrtěl hlavou. „Ne do takové míry. Přinejmenším ne ti ve výtahu. Ti ostatní… dobrá, také si nepamatuji, jak jsem je pobil. Nevím – možná si tak jen zdůvodňuji své selhání.“

„Nebo možná, že ne,“ řekl Jonny ponuře. „Almo, máš ty podobné zkušenosti, když jsi bojoval s móji?“

Pyre zaváhal a snažil se vzpomenout si, co zažil. Přál si, aby mohl takovou věc připustit, už pro záchranu Justinovy sebeúcty. Jestliže mójové skutečně ovlivňovali emoce mladšího muže…

Ale nakonec musel zavrtět hlavou. „Lituji, ale obávám se, že ne,“ odpověděl Jonnymu. „Na druhé straně jsem ale nikdy žádnému mójovi, který by byl svědkem toho, jak jsem nebezpečný, nečelil. Vždycky jsem byl v situaci, že jsem je zaměřil a zlikvidoval první salvou. Snad bychom si mohli promluvit s Michaelem Winwardem a zjistit, čím prošel on.“

Joshua zíral do prázdna. „Ta města. Jsou postavena přímo s ohledem na pohodlný pohyb mójů. Nemyslíte, že to má hlubší význam, než jsme se domnívali?“

Gwen se zavrtěla. „Musím připustit, že těm ‚jejich městům‘ moc nerozumím, zvláště mi připadá scestné, že ponechávají stádům bololinů možnost prohánět se přímo ulicemi. Nebylo by jednodušší vydat se na lov, když chcete, aby se vaši mójové rozmnožili?“

„Anebo zřídit v městech voliéry s tarbiny,“ navrhla Chrys. „V každém případě si myslím, že je mnohem těžší chytat divoké móje, nežli rozmnožovat už osvojené.“

„To by bylo rozhodně nejmoudřejší,“ přitakal Pyre.

„Ovšem za předpokladu,“ dodal tiše Corwin, „že Qasamané jsou ti, kdo o takových věcech rozhodují.“

A je to tady, pomyslel si Pyre. To, kolem čeho tady všichni ostatní jenom bruslíme, je konečně venku. Rozhlédl se po celém rodinném kroužku, ale to, co viděl, mu překrýval jiný obraz, obraz Qasamanů jako loutek, za jejichž provázky tahají zobáky jejich mójové…

Po krátkém tichu, které tato slova vyvolala, se jako první ozval Justin: „Není to tak jednoduché, že by mójové byli schopni ovládat lidi. Tu poslední noc byli mójové všude a přece se nám podařilo uprchnout.“

Pyre se vracel ve vzpomínkách na Qasamu. „Ano,“ uvažoval pomalu. „Jak venku mimo Purmu tak i v Kimmeronově úřadovně by mě měli být mójové schopni ovlivnit. Kdyby ovšem mohli.“

„Možná potřebují delší spojení s určitou osobou,“ navrhl Corwin. „Nebo je brzdí vzdálenosti či nějaký stresový faktor.“

„Začali jste problém rozebírat v kategoriích množství,“ řekla Chrys potichu. „Znamená to snad, že jsme se všichni shodli na teorii, že mójové, alespoň do určité míry, ovlivňují dění na Qasamě?“

Následovalo krátké mlčení, a pak, jeden po druhém, souhlasně přikývli. „Ta města,“ řekl Joshua. „To je klíčový indikátor. Qasamané si dali obrovskou práci, aby nahradili přirozený způsob rozmnožování svých mójů, i když existují jednodušší možnosti. Je legrační, že si toho nikdo z nás nevšiml dříve.“

„Možná ani ne tak legrační,“ ozval se Pyre zlověstně. „Možná byli mójové schopni otupit alespoň naši zvědavost.“

„Nebo také možná ne,“ oplatil mu Joshua stejnou měrou. „Nezačínejme těm ptákům přisuzovat příliš mnoho nadlidských schopností, ano? Pamatujte si, že nejsou zrovna inteligentní. Myslím, že my lidé jsme schopni i bez jejich přispění nepostřehnout zcela něco zjevného.“

Diskuse se ještě chvíli zabývala otázkou mójů, než se stočila k jiným záležitostem… které všechny natolik pohltily, že jediný Pyre si všiml, jak Justin tiše odešel.

Pracovní stůl v jeho dočasném pokoji v Akademii Kober byl malý a o několik centimetrů kratší, než by si přál, avšak byl vybaven počítačovým terminálem a to jediné ho ve skutečnosti zajímalo. Právě vyťukal na klávesnici nový vyhledávací příkaz a čekal na výsledky, když někdo zaklepal na dveře. „Dále,“ vyzval duchem nepřítomen. Pravděpodobně zas někdo, kdo si chce stěžovat, že je tak pozdě vzhůru.

„Cožpak ti ještě nikdo neřekl, že je nezdvořilé takhle odejít a ani se nerozloučit?“

Justin se otočil v křesle a cítil, jak rudne překvapením a studem.

„Aha… ahoj, teto Gwen,“ dokázal ze sebe vypravit bez zakoktání. „No – tedy, všichni jste byli natolik zabraní do diskuse o mójích a já tady měl práci…“

Ztichl pod jejím upřeným, významným pohledem. Tenhle pohled na něj už od dětství působil účinněji než jakékoliv razantní domlouvání nebo kázání.

„Aha,“ řekla. „No, je velká škoda, že jsi odešel. Přišel jsi o mou zprávu.“

„Tu na téma geologické složení Qasamy a rozmístění rud strategických surovin?“

„Ano, to je ona. A navíc překvapení: způsob qasamské dálkové komunikace.“

Justin zamrkal a tep se mu zrychlil. „Ty jsi na to přišla? No tak spusť – jak to dělají?“

„Něco za něco,“ řekla a ukázala rukou na stůl zasypaný papíry a mapami. „Nejdřív mi řekni své tajemství.“

Cítil, jak se mu ústa zkřivila do úšklebku… ale stejně to bude muset brzy někomu říci. A může aspoň doufat, že teta Gwen ho pochopí. „Dobrá,“ povzdychl si. „Pokouším se vypracovat taktický plán pro příští výzvědnou expedici na Qasamu.“

Gwen z něj nespouštěla oči. „Proč si myslíš, že bude nějaká další mise?“

„Musí být. První mise skončila a příliš mnoho zásadních skutečností zůstalo neodhaleno. Přinejmenším ta podzemní výrobní centra, a pokud má táta pravdu, tak také mójové.“

„Aha. Předpokládám, že bys chtěl být šéfem té expedice?“

Justinovi se lehce zachvěly rty. „Ovšemže ne… ale budu jedním z týmu.“

„Hm.“ Gwen se rozhlédla po místnosti, uviděla vedle dveří židli a přitáhla si ji, aby synovci viděla do tváře. „Víš, Justine,“ řekla, když se posadila, „kdybych tě lépe neznala, myslela bych si, že před něčím utíkáš.“

Ironicky se usmál. „To, že se vydám znovu na Qasamu, může být podle mého názoru sotva označeno jako útěk od něčeho.“

„To záleží na tom, čemu musíš čelit tady. Stát stranou, když cítíš skutečné nebo zdánlivé nepřátelství veřejnosti, to není snadné. Ale někdy může jakákoliv jiná volba být větší zbabělostí.“

Justin se zhluboka nadechl. „Teto Gwen… v žádném případě nemůžeš vědět, jak se cítím. Na Qasamě jsem prostě a jednoduše selhal a teď je na mně, abych to napravil.“

„Ty mne neposloucháš. Otázkou není, zda jsi selhal nebo ne. Hnát se ukvapeně nazpátek se dá pojmenovat jako útěk, tečka. A když o tom mluvíme, já skutečně vím, jak se teď cítíš. Když se tvůj otec vrátil z války, on –“ Odmlčela se a stiskla rty, ale pak potichu pokračovala. „Ve městě došlo jedné noci k jisté nehodě a on… zabil dvojici teenagerů.“

Justin cítil, jak mu vyschlo v ústech. „O tom jsem nikdy neslyšel,“ vydechl opatrně.

„Není to nic, čím bychom se zrovna chtěli chlubit,“ povzdychla si. „V podstatě šlo o to, že kluci předstírali, že ho chtějí přejet autem, a jeho reflexy Kobry to vyhodnotily takovým způsobem, že to nepřímo vedlo k jejich smrti. Ale na podrobnostech nezáleží. Chtěl potom utéci někam pryč – měl tehdy vyplněný celý svazek žádostí o přijetí na mimozemské univerzity a byly již připraveny k odeslání. Avšak zůstal a nejenom že nám ostatním pomáhal vypořádat se s nevraživostí osadníků – ale také se mu podařilo zachránit několik lidí z ohně.“

„Tak zůstal… dokud definitivně neodešel sem na Aventine?“

Gwen zamrkala. „Nuže… ano, ale to není totéž. Vláda Dominia chtěla, aby sem Kobry přišly pomoci založit kolonii.“

„A mohl odmítnout?“

„Já – těžko říci. Ale neudělal by to, protože věděl, že jeho dovednosti a schopnosti jsou potřeba tady.“

Justin rozpřáhl ruce. „Ale cožpak to nechápeš? – tys jen použila moje vlastní argumenty, abys mě přesvědčila. Tátovy schopnosti Kobry potřebovali tady a tak sem tedy přišel, moje schopnosti Kobry budou využity na Qasamě a tak tam chci jít. Je to přesně totéž.“

„Ale tak to není,“ trvala na svém Gwen a její oči i hlas téměř žadonily. „Nebyl jsi cvičen, abys byl bojovníkem, a nemáš ani žádné zkušenosti. Snažíš se jen očistit si svědomí prostřednictvím pomsty.“

Justin si vzdychl a zavrtěl hlavou. „Nejde mi o pomstu, opravdu ne. Od návratu jsem měl dva týdny na to, abych se vypořádal se svými emocemi, a myslím, že rozumím sobě i tomu, co mě pohání. Qasama musí být zastavena a my potřebujeme získat více informací, abychom to zvládli –“ zhluboka se nadechl, „a jestli já nejsem skutečný bojovník, pak si nemyslím, že bys na Aventine našla jiného.“

„Jonny se usilovně snažil učinit z Kober mírovou jednotku pro rozvoj Světů.“

„Ale musel si předtím projít vlastní válkou,“ odpověděl jí tiše Justin. „A já musím udělat totéž.“

Dlouhou chvíli bylo v místnosti ticho. Pak se Justin pokusil na svou tetu usmát. „A teď jsi na řadě ty. Jaké ty máš tajemství?“

Gwen si povzdychla, vyšel z toho dlouhý syčivý tón na znamení přiznání porážky. „Když se podíváš na topografickou mapu Qasamy, uvidíš, že všechna města i vesnice jsou rozmístěné podél nízkého hřebenu, tvarem zhruba připomínajícího bumerang, dlouhého asi čtyři tisíce kilometrů a širokého asi šest set kilometrů v místě jeho největšího průměru. Existuje důkaz, že hřeben vznikl vyvřením bazaltického magmatu v docela nedávné geologické minulosti.“

„To je spousta magmatu,“ zabručel Justin.

„Zaručeně, ačkoli existují ještě mohutnější výlevy tohoto druhu na některých jiných světech Dominia. V každém případě jsem provedla počítačové simulace a zdá se velmi pravděpodobné, že bazalt pronikl do určitých vysoce metalických skalních vrstev. Jestli tomu opravdu tak je, mají Qasamané sto metrů pod sebou předem připravený vlnovod pro rádiové vlny o nízké frekvenci, jen do něj vrazit antény. Setkala jsem se s využitím takového jevu už dřív, ale bazalt, obklopený metalickou rudou, tady dokáže v sobě udržet skoro celý signál a na povrch se nedostane nic, co by mohly slyšet cizí uši.“

Justin úžasem hvízdl. „Mazané. Velmi mazané. Planeta už předem opatřená kabelovým rozvodem signálů.“ A pokud je to pravda, vylučuje to poslední přetrvávající pochybnosti ohledně telepatických schopností mójů – tedy přenos na dlouhé vzdálenosti. To už opravdu něco znamenalo. „Kdy budeš s jistotou vědět, že máš pravdu?“

Znovu vzdychla. „Domnívám se, že to nebude jisté, dokud tvoje výzvědná expedice nenajde antény.“ Další okamžik na něj upřeně hleděla, pak vstala. „Raději bych měla jít. Almo čeká, aby mne odvezl zpátky do hotelu. Já… ozvu se ti.“

„Děkuju, žes za mnou přišla,“ pousmál se Justin. „Nedělej si starosti – tohle zvládnu za jeden nebo dva dny, a jakmile to předložím k projednání, budu mít více času, který budu moci trávit s rodinou.“

„Jistě. Nuže… dobrou noc.“

„Dobrou, teto Gwen.“

Ještě dlouhou chvíli po jejím odchodu se nehnul z místa a zíral na zavřené dveře. Sto metrů pod povrch ke qasamským bazaltovým vlnovodům. Třicet pater, více méně… taková byla přibližná hloubka podzemních podlaží budovy v Purmě, ze které uprchl. Bylo snad tohle všechno, co to místo znamenalo? – místní komunikační centrum a nikoli průmyslový komplex, jak si předtím myslel? Pokud tomu tak je –

Jestli tomu tak skutečně je, tak svým rychlým útěkem na svobodu nepřišel o zase tak zásadní informace.

Nakonec možná vlastně tolik neselhal. Alespoň ne do té míry, jak si myslel.

Bylo příjemné to vědět. Ale prakticky to nic nezměnilo. Na Qasamě bylo ještě pořád hodně práce, a on a jeho druhové Kobry byli jediní, kdo ji mohli vykonat. Vrátil se k pracovnímu stolu a pustil se do toho.

Kapitola 11

Na Stiggura Jonnyho argumenty ani neudělaly dojem, ani ho nepřesvědčily. A bylo velmi zjevné, že nezapůsobily ani na většinu ostatních.

„Telepatický pták,“ zafuněl Vartanson. „Ale jdi – nemyslíš, že jsi v tomhle případě zašel trochu moc daleko?“

Jonny udržel hněv na uzdě jen s nejvyšším úsilím. „A co to rozmístění měst a uspořádání ulic?“ zeptal se.

„Co s tím?“ odsekl mu Vartanson. „Pro to existují stovky vysvětlení. Možná mójové onemocní, když se pravidelně nerozmnožují, a městští obyvatelé za tím účelem nechtějí podnikat výlety do lesů. Možná, že nemohou obehnat města zdí proti stádům bololinů a tohle je ten nejlepší dosažitelný kompromis.“

„Tak proč tedy vůbec staví města?“ opáčil Jonny. „Touží-li po decentralizaci – proč tedy nevystačí jen s vesnicemi?“

„Protože při určité míře koncentrace obyvatelstva fungují jisté sociální a ekonomické výhody,“ prohlásil Fairleigh. „Dobrým důvodem může být samotná potřeba zamaskovat všechny stopy podzemního průmyslu.“

„A předtím, než přivedete řeč na ty tactanské ‚strašidelné‘ ptáky,“ vmísil se do debaty Roi, „je vaše srovnávání ‚strašidelných‘ a mójů přinejlepším jenom hypotetické – a závěry, ke kterým jste ve věci těch ‚strašidelných‘ došli, jsou směšné. Lituji, ale je to tak.“

„Na někoho, kdo neví o biologii zhola nic, je to dost smělé hodnocení,“ vytkl mu Jonny ostře.

„Myslíte? Pak bychom se snad měli zeptat našeho místního biologa.“ Roi se obrátil k Telek. „Lizabet, co si o tom myslíte vy?“

Telek ho obdařila chladným pohledem a tímtéž pohledem pak pomalu objela stůl. „Myslím,“ promluvila konečně, „že bychom to měli zatraceně zjistit. A že bychom to raději měli udělat rychle.“

Nastalo ohromené ticho. Jonny upřeně hleděl na Telek, její neočekávaná podpora ho vyvedla z rovnováhy.

„Vy souhlasíte s teorií, že mójové ovlivňují qasamanské akce?“ zeptal se.

„Souhlasím s tím, že mójové znamenají víc, než si myslíme,“ řekla. „A jak moc je právě to, co musíme zjistit.“

Stiggur si odkašlal.

„Lizabet… chápu, že váš profesionální zájem je přirozeně zaměřen více směrem na móje nežli ke qasamské technologické základně. Ale –“

„Tak vám to řeknu jinak,“ přerušila ho Telek. „Vím o Jonnyho teorii od včerejška – nezáleží na tom, jak jsem se to dozvěděla – a využila jsem ten čas, abych provedla pár nových studií záznamů, které jsme z Qasamy přivezli.“ Podívala se na Roie. „Olore, řekla bych, že palatinský teplonosík je asi nejpopulárnějším domácím mazlíčkem kdekoli na Světech – souhlasíš? Dobře. Kolik lidí na Palatine ho má?“

Roi zamrkal. „Nevím to jen tak z ruky. Hádám snad osmdesát procent.“

„Vyhledala jsem ta čísla. Soudě jen podle počtu zákazníků obchodní sítě je to pod šedesát procent. I když vezmeme v úvahu všechny ostatní domácí mazlíčky, dosáhne počet jejich majitelů stále jen asi kolem osmdesáti sedmi procent populace.“

„Co tím sleduješ?“ zeptal se Stiggur.

Telek se na něj zaměřila. „Třináct procent lidí nesporně milujících domácí zvířata nemá svého vlastního mazlíčka. Avšak každý jednotlivý zatracený Qasaman má svého móje.“

V tichu, které se po jejím prohlášení rozhostilo, se Jonny zamračil a pokoušel se vybavit si scény, které viděl na záznamech. Bylo to možné, souhlasil nakonec dost překvapen. „Žádné výjimky?“ zeptal se Telek.

„Počítač objevil jen tři a dva z nich nemůžeme počítat: děti pod deset let nebo ještě mladší, tanečníci a bojující muži. Ti ovšem dostali své moje po skončení té prokleté míčové hry zpět a domnívám se, že i na tanečníky čekali jejich mójové za scénou. Z tohoto úhlu pohledu jsme zase u sta procent dospělé populace, sto procent lidí s móji. Teď je čas na úvahy a spekulace.“

„Žijí v nebezpečném prostředí,“ pokrčil rameny Vartanson.

„Ne tak docela,“ zavrtěla Telek odmítavě hlavou. „Vesnice by měly být díky zdem a malému počtu predátorů – dýkozubců, o kterých se nám zmínili, dost bezpečné. A vzhledem k poplašnému zařízení ohledně bololinů nejsou ani Sollas ani ostatní města nijak zvlášť riziková. Označovat je za nebezpečná mi připadá sice pohodlné, ale jen stěží racionální.“

„A jak si poradíš s faktem, že všichni obyvatelé se nikam nehnou bez zbraně?“ vysmíval se ironicky Roi.

„Ano, jak to s nimi je?“ vložil se do toho Jonny. Naproti přes stůl si Hemner něco nezřetelně mumlal a začal manipulovat se svým displejem. Jonny vteřinu počkal, ale když Hemner nepromluvil, otočil se opět k Vartansonovi. „Howie, dovoluješ svým lidem, aby nosili zbraně uvnitř uzavřených, zabezpečených budov?“

Vartanson pomalu zavrtěl hlavou. „Kobry jsou samozřejmě ozbrojené, ale všechny ostatní kontrolujeme hned ve vchodu, zda nemají zbraně.“

„Třeba Qasamané s tradicí nošení zbraní vyrostli,“ namítal Fairleigh. „Nemůžete chtít, aby je přes noc najednou odkládali.“

„Proč ne?“ zeptala se Telek. „Nezapomeňte, že také mají tradici neútočit jeden druhého.“

„Kromě toho,“ dodal Hemner, aniž by vzhlédl, „zákaz nošení zbraní ve městech je úspěšně praktikován na tuctech míst v Dominiu.“

„Podle mého mínění by se s tím Qasamané asi nesmířili,“ potřásl Roi odmítavě hlavou.

„Vraťme se k věci, ano?“ vybídla je Telek. „Otázka zní, proč Qasamané stále mají tyhle ptáky s sebou, třebaže to kvůli bezpečnosti není nutné.“

„Vždyť už jsme tuto otázku zodpověděli,“ připomněl Stiggur s povzdechem. „Jestliže někdo nosí zbraň a moje na rameni, každý ho musí následovat. Jinak by se necítili bezpeční.“

„Kulturní poměry –“

„Budou pro většinu z nich přijatelné,“ doplnil Stiggur. „Avšak ne pro všechny. A kdybych já byl Qasamanem, chtěl bych ochranu proti třeba jen malé skupině nebezpečných lidí.“

Telek se zašklebila a pokusila se o nový přístup k věci. „Brome…“

„Dobře, už jsme o tom mluvili dost dlouho,“ pronesl rozhodně Hemner. „Budeme hlasovat o Lizbetině návrhu. Teď.“

Všechny oči se upřely na slabého starého muže. „Jore, jsi mimo jednací pořádek,“ promluvil potichu Stiggur. „Vím, že jsme všichni ovládáni emocemi –“

„Ano? Opravdu?“ usmál se trochu Hemner. Své ruce, jak si Jonny lehce znepokojen všiml, nenechal jako obvykle na desce stolu, ale skryl je před pohledy ostatních v klíně. „A předpokládám, že dáváš přednost slovům před činy. Je mnohem snazší manipulovat s lidskými emocemi. Dobrá, přišel čas činů. Budeme tedy hlasovat a schválíme Lizbetinu studii o mójích. Jinak…“

„Co jinak?“ vyštěkl Stiggur a jeho podráždění konečně vyplulo na povrch.

„Záporné hlasy mohou být eliminovány,“ řekl Hemner drsně. „A začneme s ním…“

Pravá ruka se mu vynořila zpoza okraje stolu. Svíral v ní malou plochou kapesní pistoli a zamířil na Roie.

Někdo v šoku vyjekl… ale ještě předtím, než se dlaň s pistolí zastavila, Jonny už byl v pohybu. Lasery v obou malících vypálily, jeden paprsek světla zasáhl zbraň, druhý prolétl těsně před Hemnerovýma očima. Starý muž sebou s výkřikem trhl, když mu horko a světlo zasáhlo ruku i obličej, a hlaveň pistole se stočila stranou. Jonny chytil oběma rukama hranu stolu a vykopl dozadu a nahoru oběma nohama. Jeho křeslo odletělo někam do místnosti. Sám se pak vymrštil do vzduchu a dopadl zády na stůl. Chodidly plnou silou zasáhl Hemnerovu ruku, až starý pán vyjekl podruhé, a pistole přistála u vzdálenější zdi.

„Seberte tu zbraň!“ vyštěkl Jonny nedbaje bolesti, kterou náhlou a divokou akcí způsobil svým artritickým kloubům. Švihem se přetočil do sedu a popadl obě Hemnerova zápěstí.

„Jore, co jsi chtěl tímhle k čertu dokázat?“

„Jen jsem si ověřoval jednu věc,“ odpověděl Hemner klidně a tvrdost, kterou ještě před okamžikem všechny udivil, už byla tatam. „Moje zápěstí – uvolnit –“

„Co jsi chtěl udělat?“

„Ať se propadnu,“ ozval se Roiův hlas a Jonny se k němu otočil.

Roi stál u zdi a v ruce držel Hemnerovu „pistoli“.

Což ovšem nebylo nic jiného než pero a důmyslně složená magnetická karta.

Jonny se podíval na Hemnera. „Jore… o co ti vlastně jde?“

„Jak jsem řekl, ověřoval jsem si jednu věc,“ odpověděl. „Hmm – jestli vám to nebude vadit…“

Jonny uvolnil stisk, opatrně slezl se stolu a došel zpět ke svému místu. I Roi se posadil a Stiggur si odkašlal. „A snažte se, ať to dává smysl,“ varoval Hemnera.

Ten souhlasně přikývl.

„Olore, byl jsi ozbrojen, když jsem předstíral, že na tebe mířím pistolí?“

„Ovšemže ne,“ odfrkl si Roi.

„I kdybych měl doopravdickou pistoli, nemohl bych tě zastřelit, viď? A víš proč?“

„Protože tu byl Jonny a ten je rychlejší než ty.“

Hemner opět přikývl a obrátil se na Stiggura. „Bezpečnost, Brome. Nepotřebuješ, aby se všichni tví občané chránili tím, že budou nosit móje. Mójové zaútočí na kohokoli, kdo vytáhne zbraň, ať už nebezpečí hrozí jejich vlastnímu pánovi nebo ne.“ Mávl rukou ke svému displeji. „Záznamy útoku na Yorka v autobuse to ukazují jasně – právě jsem si to ověřil. I když bude chtít každý nosit zbraň, pořád ještě nemusí všichni mít móje. Dvacet procent nebo i méně, v kombinaci s kulturní zaujatostí proti soubojům, by bylo víc než přiměřené.“

„Za předpokladu, že budou stejně klidní, když nebudou mít své dravé přátele na ramenou,“ zavrčel Fairleigh. „Možná jsou bez svých mójů mnohem agresivnější?“

Vartanson se náhle zasmál. „Dylane, slyšel jsi, co jsi právě řekl? Skoro přesně totéž, co předtím tvrdil Jonny.“ Kývl na Jonnyho. „Dobrá. Přesvědčili jste mne, že mójové vyžadují další studium. Ale potřebujeme se dozvědět víc i o qasamské technologické základně, a nejsem si jist, co z toho je důležitější.“

„Pak je prozkoumejme najednou,“ promluvila Telek. Natáhla se k hromadě disket před sebou, jednu vybrala a zastrčila ji do svého čtecího přístroje. „Tohle je kompletní taktický plán, který byl včera předložen mé kanceláři prostřednictvím Alma Pyra. Byla bych ráda, kdybychom si ho všichni pročetli a vážně o něm uvažovali jako o základu pro příští misi na Qasamu. Brome?“

„Nějaké připomínky nebo námitky?“ zeptal se Stiggur a očima přejížděl shromážděné. „Tak tedy dobrá. Podíváme se na to.“

Telek odeslala zprávu i na displeje ostatních a všichni se pohodlně usadili a začali číst. Jonny si při prohlížení plánu připomněl svůj vlastní taktický výcvik… a cítil rostoucí respekt k Pyrově práci. I za předpokladu, že v počítačové knihovně existovaly jisté vojenské manuály a historické práce, přece to vyžadovalo velký kus přirozeného nadání, sestavit takové důkladné schéma, zvláště s ohledem na omezený výcvik, který byly první Kobry schopny dát Pyrovi a jeho týmu.

Četl, dokud se nedostal na konec, a teprve tam našel jméno autora návrhu… a zíral na ně skoro minutu, než tomu konečně uvěřil.

Stálo tam: Justin Moreau.

Čekání v Telečině kanceláři se protáhlo skoro na dvě hodiny, ale Pyre byl tak zaměstnán, že si toho téměř nepovšiml. Justinův plán byl rozpracován do nejmenších detailů, ale přirozeně nenavrhl žádná personální rozvržení a určení, takový úkol bude svěřen koordinátoru Sunovi a vrchnímu velení útvaru Kober, bude-li přijat.

Ale to neznamenalo, že by Pyre nemohl předložit ke schválení svůj rozpis lidí, kteří by se této akce měli účastnit. Právě skončil se složením hlavní skupiny a přemýšlel o účastnících tří průzkumných týmů, když se Telek vrátila.

„No?“ zeptal se, když zavřela dveře a padla do křesla za pracovním stolem.

„Souhlasili,“ řekla s unaveným uspokojením. „Brom to chce předložit poradnímu sboru prvních Kober, ale pochybuji, že na tom moc změní. Stále vyžadujete dva týdny na vybavení a výcvik jednotky?“

Pyre přikývl.

„Všechno, co potřebují, jsou zesilovače pro zaměřování více cílů najednou a dodatečný taktický výcvik. Pro změnu pak všechny zkušenosti, které jsme získali při lovu ostnatých leopardů, se budou některým z nás velmi dobře hodit.“

„Hmm. Vy sám… hm… počítáte s tím, že se na Qasamě vydáte do lesa?“

„To ano. Pokud nebudete chtít, abych byl v jednotce, která bude ve vesnici.“

Telek stiskla rty. „Po pravdě by bylo asi lepší, kdybyste zůstal na palubě lodi a odtamtud všechno koordinoval.“

„Ale?“ podíval se na ni Pyre. „Byla byste raději, abych na Qasamě vůbec nevystoupil?“

„Musíte-li to vědět, byla bych radši, kdybyste neriskoval svůj život,“ přiznala mu zdráhavě. „Vy už jste svoje udělal.“

„Aha. A cítíte totéž vůči Justinovi, Michaelovi a Dorjayovi? Nebo je v tom rozdíl, protože jste minule výslovně žádala, abych byl na palubě Kapky rosy právě já?“

Hořce se usmála. „Takže jste se to dozvěděl. Doufala jsem, že se mi podaří skrývat stopy o něco lépe.“

„Také mám mezi elitou pár přátel. A to je důvod, proč jsem byl tak překvapený, že jste požádala právě o mne.“

Telek hlasitě vydechla. „Dobrá, nebylo to proto, že jste dobrý přítel Moreauových,“ řekla. „Ačkoli to byl důvod, proč jsem požádala právě vás a Hallorana o počáteční studii nákladů. Co se ale samotné výpravy týče…“ Odmlčela se a očima zabloudila k oknu a panoramatu Capitalie za ním. „Už od začátku mne trápila otázka, proč si doména Baliu myslí, že budou Kobry při útoku na Qasamany úspěšnější než oni sami.“

„Oni už tehdy věděli, že mójové útočí na každého, kdo vytáhne zbraň,“ naznačil Pyre.

„Pravda. A my jsme se dohadovali, zda jim nejde o testování našich možností. Ale později mě napadlo, že je tu ještě jiná možnost.“

Pyre se v duchu zamračil… a náhle mu to došlo. „Myslíte, že věděli, že patříme ke stejnému druhu jako Qasamané?“

„Myslím, že je to vysoce pravděpodobné,“ přisvědčila Telek. „A Kobry by mohly mít ve válce proti jiným lidem výhodu. A protože jsou to v podstatě spiklenci, nechtěli, abychom věděli, kdo bude stát proti nám, dokud se nedostaneme do akce.“

„Páni,“ pronesl Pyre pomalu. „Málem nás na Qasamě zabili a po návratu máme velké problémy vysvětlit to veřejnému mínění. Představte si ten rozruch, kdybychom bývali předem věděli, že jsme žádáni, abychom vyhladili jinou lidskou společnost.“ Podíval se na ni přimhouřenýma očima. „Avšak to nevysvětluje mou přítomnost na palubě.“

Zhluboka se nadechla. „Nezamlouvalo se mi, že bych mohla být vyzvána, abych zradila jinou lidskou kolonii. Vy jste tam byl proto, abych si byla jistá, že se při vyhodnocování situace nedopustím chyby. Věděl jste, Almo, že jsem byla kdysi vdaná?“

Zavrtěl hlavou a uvědomil si náhlou změnu námětu. „Rozvedená?“

„Vdova. Ještě předtím, než jsem se stala guvernérkou. On byl Kobra… a umřel na Caelianu.“

Odmlčela se, vzpomínky se jí na okamžik zračily ve tváři. Pyre čekal a tušil, co bude následovat. „Moc mi ho připomínáte,“ konečně pokračovala. „Zjevem a ještě více povahou. Chtěla jsem, aby vedle mne stál někdo, kdo by mi připomínal, že potřebujeme nový svět, na který by se mohli lidé z Caelianu přestěhovat.“

„I když ten svět bude vykoupen qasamanskými životy?“ zavrčel rozhořčeně.

Slova zazněla drsněji, než zamýšlel, ale Telek se to vůbec nedotklo. „Ano,“ řekla potichu. „I přesto. To je moje povinnost vůči Světům Kobry, první a nejpřednější… a tak to také zůstane.“

Pyre se na ni podíval a po zádech mu náhle přeběhl mráz. Celý ten čas byli spolu na palubě Kapky rosy… a on ji ve skutečnosti vůbec neznal.

„Je mi líto, jestli mě pro to začnete nenávidět,“ řekla za chvíli. „Ale podle mého názoru jsem neměla na vybranou.“

Přikývl, i když si sám nebyl jist, které části jejího proslovu to bylo určeno. „Pokud mne omluvíte,“ řekl a sám slyšel ve svém hlase určitou škrobenost, „musím se vrátit do práce. Musím dokončit personální rozpis týmu, který povedu na Qasamu.“

Souhlasně pokývla. „V pořádku. Promluvíme si později.“

Otočil se a odešel… a sám se divil, že ji pro její bezohlednou nečitelnost nedokáže nenávidět.

Poradní sbor Kober proanalyzoval Justinův plán krok po kroku, prověřil ho, prodebatoval a – na několika místech – ho pozměnil; pak byl znovu společně projednán a přijat. Bylo vybráno a podrobeno výcviku čtyřicet osm Kober a čtrnáct vědců, kteří přistanou na Qasamě. Doména Baliu sice vyjádřila svou nelibost nad tím, že má financovat druhou misi, která je vyslána jen na podkladě spekulací, ale ještě než skončila výcviková doba, dokázali Jonny a Stiggur názor mimozemšťanů změnit.

A za méně než měsíc od doby, co se Kapka rosy vrátila z Qasamy, společně s Menssanou potichu odstartovala z kosmodromu v Capitalii a obě lodi zamířily znovu ke Qasamě.

Kapitola 12

Noc na Qasamě.

Vesnice podél východní části obloukového ramene, které teď bylo nazýváno Úrodný půlměsíc, byly temné, když se Menssana na svých gravitačních motorech snášela k povrchu. Tmavé, ale přesto infračervenými skenery viditelné. Byly vidět i cesty mezi jednotlivými sídly a jejich síť vyhlížela jako filigránový hrot šípu, namířený na nejjižnější vesnici na samém konci půlměsíce… avšak se zbytkem qasamské civilizace je spojovala jen jediná silnice na sever.

Menssana nejprve přistála u této silnice, nějakých dvacet kilometrů severně od města; a než se opět zvedla, vysadila dvaadvacet lidí a dvě vzdušná vozidla. Ta vzlétla ještě dříve, než loď zmizela z dohledu, a vydala se na vlastní misi; Menssana se pak téměř lenivě přesunula jižně ke spící cílové vesnici. Její senzory registrovaly elektromagnetické záření, zvuky a částice hmoty a chrlily mapy a různé seznamy. Loď jednou obkroužila vesnici – v bezpečné vzdálenosti, aby nebyla zpozorována – a když pak přistála v lese nějakých padesát metrů od hradby vesnice, mělo čtyřicet lidí, kteří z ní vystoupili, jasnou představu, do čeho jdou.

Během půl hodiny, ačkoli to kromě nich ještě nikdo jiný nezjistil, vesnici zabrali.

Starosta udělal po vstupu do své kanceláře plné dva kroky, než si uvědomil, že na jeho polštářích už sedí někdo jiný – a podařilo se mu ujít ještě krok a půl, než byl schopen se zastavit. Vytřeštil oči a vzápětí je zase přimhouřil, jak se překvapení změnilo ve zlost. Něco vyštěkl a počítač Menssany to přeložil: „Kdo jste?“

„Dobré jitro, pane starosto,“ ozval se Winward vážně z polštářů a nově rekonstruovanýma očima upřeně hleděl na starostova móje. „Promiňte, že jsem sem tak vnikl, ale potřebujeme od vás a od vašich lidí nějaké informace.“

Zdálo se, že starosta při slovech vycházejících z přívěsku na Winwardově krku ztuhl… a jak jeho oči zkoumaly obličej Kobry, najednou se mu z tváří vytratila všechna krev. „Vy!“ zašeptal.

Winward s porozuměním přikývl. „Aha, tak Kimmeron nechal rozeslat naše podobizny, není-liž pravda? Dobře. Potom víte, kdo jsem… a víte také, jaká hloupost by byla stavět se nám na odpor.“

Starostova ruka nerozhodně zabloudila k pouzdru u pasu. „Neradil bych vám to,“ varoval ho Winward. „Mohu zabít vás i vašeho moje mnohem dříve, než se vám podaří vytasit zbraň. Kromě toho tu jsou se mnou ještě jiní – spousta jiných – a jakmile zahájíte střelbu, udělá to pravděpodobně i zbytek vašich lidí a my vás budeme muset zabít příliš mnoho, jen abychom zbylým dokázali, že jsme toho schopni.“ Zdvihl hlavu. „Nemusíme nic takového dokazovat, že ne?“

Ve starostově obličeji zacukal sval. „Viděl jsem zprávu o tom masakru,“ řekl chmurně.

„Dobře,“ kývl Winward, vyrovnávaje se s tónem jeho slov. „Hrozně nerad vstupuji dvakrát do téže řeky. Tak. Hodláte s námi spolupracovat?“

Starosta chvilku mlčel. „Co od nás chcete?“

Winward tiše vydechl dlouho zadržovaný dech. „Chceme jen vašim lidem položit pár otázek a provést pár bezbolestných a neškodných testů na nich a jejich mójích.“

Pozorně sledoval starostův obličej, ale nezaregistroval žádnou viditelnou reakci.

„V pořádku,“ řekl Qasaman. „Vzdávám se, ale jen abych předešel zbytečnému krveprolití. A varuji vás: nebudou-li vaše testy tak bezbolestné, jak prohlašujete, budete tu brzy mít větší krveprolití, než jste kdykoli viděli.“

„Platí.“ Winward vstal a ukázal na polštáře a na konzoli vedle nich pokrytou vypínači. „Zavolejte vaše lidi a řekněte jim, aby opustili své domy a vyšli do ulic. Mohou si s sebou vzít móje, ale musí nechat uvnitř zbraně.“

„Ženy a děti také?“

„Musí také vyjít a některé z nich budou podrobeny prohlídce. Budete-li si to přát, mohu dovolit nejbližším příbuzným, aby byli přítomni, až budou ženy nebo děti testovány.“

„To… bychom ocenili.“ Starostovy oči neopouštěly Winwardovu tvář. „Jakému démonu jste zaprodal svou duši, že jste se dokázal vrátit ze světa mrtvých?“

Winward dlouze vrtěl hlavou. „Stejně byste tomu nevěřil,“ prohlásil nakonec. „Teď svolejte své lidi.“

Qasaman stiskl rty a posadil se. Pohrál si s pár vypínači na konzoli a pak začal mluvit. Jeho hlas se ozvěnou jemně ozýval z venkovních ulic. Winward chvíli naslouchal, potom sáhl ke svému přívěsku a přikryl dlaní mikrofon translátoru.

„Dorjayi, hlášení.“

„Na dálkovém vysílači je situace klidná,“ ozval se obratem ze sluchátka Linkův hlas. „Hmm… vypadá to, jako by začali plnit starostův příkaz.“

„Buďte ostražití – nechceme, aby se tam někdo vkradl a poslal SOS do Sollas.“

„Zejména kdyby nás přistihli, jak rozebíráme a studujeme všechno tohle pěkné zařízení,“ dodal suše Link. „Budeme dávat pozor. Chceš, abych pokračoval ve sledování brány a motorových hlídek?“

„Ano. Bude tu pěkný blázinec, jakmile se naši psychouši dají do práce.“

„Oukej. Průběžně mne informuj.“

Winward poklepáním vypnul mikrofon a přerušil tak spojení, pak mikrofon opět zakryl. „Guvernérka Telek? Jak pracují přenosová zařízení?“

„Perfektně,“ ozval se mu v uchu Telečin hlas. „Zaznamenali jsme několik užitečných základních údajů o starostovi, zatímco kráčel budovou, a ty z kanceláře, kde byl zaskočený, vypadají dokonce ještě lépe.“

„Dobře. Začneme s tím, jakmile budeme moci. Nějaká zpráva od průzkumného týmu?“

„Pouze rutinní kontroly. Ani Kapka rosy nehlásí žádné zjevné přesuny. Vypadá to, že se nám opravdu podařilo vkrást se sem nepozorovaně.“

Což by mělo znamenat, že mají pár hodin, možná i den nebo dva, než zbytek planety zjistí, že došlo ke vpádu. A potom by to mohlo být dost těžké. „Dobře. Dorjay hlásí, že se jeho technici již pustili do analýzy zařízení, takže brzy dostanete údaje i z téhle fronty. Konec.“

Starosta se v křesle opřel a podíval se rezignovaně na Winwarda. „Oni vašim požadavkům vyhoví. Alespoň prozatím.“

Vrátila se mu odvaha? To Winwardovi vyhovovalo – čím vícekrát se mu změní nálada, tím užitečnější informace skrytými senzory získají. Za předpokladu, že starosta nebude až příliš odvážný. „Výborně,“ pokývla hlavou Kobra. „Pojďme tedy ven a připojme se k nim, než naši lidé vše připraví. A samozřejmě mi nejdříve odevzdáte svou pistoli.“

Qasaman pár sekund váhal, než vytáhl zbraň z pouzdra a položil ji na konzoli. „Dobrá, pojďme,“ a Winward nechal pistoli tam, kde ležela. Jestli byla Telečina teorie správná, mohl by to udělat, aniž by tím vyvolal útok mójů… ale nebyl připraven to zkoušet. Ještě ne.

Qasaman se tiše zdvihl a oba muži opustili pracovnu.

Úsek lesa, kde průzkumný oddíl číslo dvě se vzdušnými vozidly přistál, byl přiměřeně řídký, a Reyi Banyonovi připomínal víc lesy, které viděl na planetě Chata, než hustší pralesy v dalekém západním regionu Aventine, kde vyrostl. Dobrou zprávou bylo, že otevřený les znamenal lepší viditelnost, špatné bylo, že to umožňovalo i existenci velkých živočichů v této oblasti. V každém případě něco za něco.

V tomto okamžiku se však lesní obyvatelé, velcí i malí, drželi v bezpečné vzdálenosti od lidí. Očima propátrával okolí vozu a přitom poslouchal jen tak na půl ucha rozhovor mezi doktorem Hanfordem a Kapkou rosy na oběžné dráze nad nimi.

„Nenarazili jsme na nic, když jsme kontrolovali okolní prostor,“ hlásil právě Hanford. „Vidíte už něco u vás?“

„Nic,“ zněla odpověď. „Myslím, že všechno zalezlo pod stromy a my jsme to ztratili.“

Hanford hlasitě vydechl. Banyon dobře chápal jeho podrážděnost: už potřetí za těch šest hodin, co byli na Qasamě, podnikli výpad, aby se pokusili lokalizovat dýkozubce, a zase vyšli naprázdno.

A co bylo ještě horší, nebyli si vůbec jisti, že právě dýkozubec je to zvíře, které potřebovali najít.

„Žádný nápad ani kudy se pustit?“ zeptal se konečně zoolog.

„Doktore Hanforde, musíte pochopit, že infračervená čidla Kapky rosy nebyla konstruována pro vyhledávání tak malých objektů, přinejmenším ne na takovou vzdálenost. Podívejme se… jestliže musím hádat, řekl bych, že by se měl zkusit severozápad.“

„Děkuji,“ řekl Hanford suše. „Zavolejte, kdybyste zaměřili jiný cíl.“

„Severozápadně,“ zavrčel jeden ze dvou dalších zoologů, když Hanford přerušil spojení. „Taky bych radil severozápad, kdybych musel. Je to směr, kterým na téhle bláznivé planetě běhají všechna zvířata.“

„Pochybuji, že to dělají i predátoři,“ povzdychl si Hanford. „Jak, Reyi? Pěšky nebo vzduchem?“

„Myslím, že vzduchem,“ uvažoval Banyon. „Přitom se můžeme pokusit najít něco sami. Uvidíme, budeme‑li tentokrát úspěšnější.“

„Rozhodně nemůžeme být horší. Dobrá, pojďme.“

Tři zoologové se vyšplhali do vozidla, následováni Banyonem a třemi Kobrami, členy jeho týmu. Vznesli se těsně nad vrcholky stromů a pomalu zamířili na severozápad.

Christopher s odfrknutím vypnul mikrofon, něco si brumlal pod vousy a znovu se usadil, aby sledoval infračervenou obrazovku. York ho přes vlastní monitor pozoroval a zasmál se. „Nějaké potíže, Bille?“

„Tohle vůbec není práce pro mne,“ zachrčel Christopher, aniž by vzhlédl. „Jak mám asi najít prostor, kde se dýkozubci vyskytují, když ani nevím, jak mají vypadat?“

„Najdeš velkou tepelnou skvrnu, která se pohybuje –“

„Ano, to všechno vím! Elsnere, měl by sis pospíšit a vrátit se, to je všechno, co ti zatím musím říci.“

„On je pořád u hlavního displeje a pátrá po stádech bololinů pro průzkumný tým číslo tři?“

„Jo,“ viditelně se zachvěl Christopher. „Ti mládenci musí být pěkní šílenci. Mě zcela jistě ani nenapadne, abych se honil za bololiny.“

„A mě ani nenapadlo, abych vystoupil na povrch,“ zabručel York.

Christopher se na něj kradmo podíval. „Jdi s tím, já, hmm… já vím, že jsi byl požádán, abys zůstal na Menssaně s Lizabet, Jurim, Marckem a ostatními.“

„To je pravda,“ potvrdil York bez zaváhání. „Odmítl jsem.“

„Hmm,“ Christopherův pohled zabloudil k Yorkově nové pravé ruce – mechanické pravačce – a pak očima provinile uhnul.

„Myslíš si, že je to kvůli tomuhle, že ano?“ zeptal se York, zdvihl pravou paži a otevřel dlaň. Prsty sebou přitom cukly v němé připomínce, že se mozek ještě úplně nezadaptoval na nervově-elektronické rozhraní, ovládající paži a ruku. „Myslíš si, že se tam bojím jít?“

„Ovšemže ne –“

„Tak nemáš pravdu,“ odvětil bez obalu York. „Bojím se, no dobrá, a to ze zatraceně pádných důvodů.“

Christopherův obličej nabíral stále zahanbenější výraz, a to Yorkovi ukázalo, že jeho společník asi ještě nikdy neslyšel nikoho mluvit tímhle způsobem. „Chceš vědět, proč Juri a Marek a ti ostatní jsou dole a proč já trčím tady nahoře?“ zeptal se.

„No… ano, proč tedy?“

„Protože se pokoušejí dokázat, že jsou odvážní,“ odpověděl York. „Částečně ostatním, ale hlavně sami sobě. Demonstrují, že klidně strčí hlavu do tlamy ostnatému leopardovi podruhé, bude-li to třeba, a nehnou při tom ani brvou.“

„A ty žádnou takovou potřebu nemáš?“

„Přesně tak,“ přikývl York. „Já jsem svou odvahu vyzkoušel už mnohokrát. Jak předtím, než jsem přišel na Aventine, tak i poté. Já vím, že jsem statečný, ale nehodlám podstupovat zbytečné riziko, jen abych to v plné míře dokazoval celému vesmíru.“ Mávl rukou k obrazovce. „A když se Qasamané pohnou, mohu zhodnotit jejich vojenskou úroveň stejně odtud, jako bych to mohl udělat na povrchu. Ergo zůstanu tady.“

„Chápu,“ přikývl Christopher. Ale nevypadal přesvědčeně. „To určitě zní logicky. Já – dobrá, jsem rád, že jsi mi to objasnil.“

Otočil se ke svému displeji a York potlačil povzdech. Christopher mu neporozuměl o nic víc než ostatní. Ti si stále mysleli, že to je jen komplikovanější způsob, jak nepřiznat, že je zbabělec.

Ať je všechny vezme čert.

Také se otočil ke svému displeji a znovu obrátil pozornost k vojenským aktivitám. Při těchto myšlenkách se jeho mechanická ruka sama zaťala v klíně v pěst.

Bylo krátce po poledni, když Kapka rosy konečně lokalizovala stádo bololinů a určila, jak daleko jsou od vesnice, a trvalo ještě další hodinu, než je vozidlo pátracího týmu tři dostihlo.

Stádo odpočívalo mezi stromy, kde se páslo, a jak jim stroj přelétával nad hlavou, Rem Parker si potichu hvízdl. „To jsou ale odporní tvorové,“ poznamenal.

Jedna z ostatních tří Kober souhlasně zabručela.

„Myslím, že vidím tarbiny – ty hnědé skvrny za hlavami, uprostřed ostnů.“

„Jo. Nádherné místo pro letní rekreaci.“ Parker pohlédl na technika nakloněného nad svými přístroji na vedlejším sedadle. „Nuže, Dane? Půjde to.“

Dan Rustin pokrčil rameny. „Moc ne. Jsme pěkně daleko na jih od přímé cesty – museli bychom přinutit stádo hodně změnit směr, aby se na ni vrátilo. Ale jestliže budou spolupracovat tak dobře jako ti ploskonožci na planetě Chata, mohlo by se to podařit. Vydrž vteřinku a budu mít pro tebe podrobnosti.“

Ukázalo se, že to není tak zlé, jak se Parker obával. Magnetické pole, které chtěli vytvořit a přidat k již existujícímu poli, nezpůsobí v žádném místě změnu směru vektoru pole o více než 20 stupňů a jeho vytvoření je v rámci možností jejich přístrojů.

Ovšem, budou se při tom muset občas dostat na pouhých sto metrů od středu stáda, třebaže s rizikem poškození vozidla, kdyby se ocitli příliš blízko. Ale to byl právě důvod, proč byly Kobry vždycky v čele.

„Dobrá, začněme,“ vybídl Parker ostatní. „A doufejme, že se hodně podobají svým ploskonohým bratrancům, jak tvrdili biologové. Jinak –“ a to už nedokončil – by se je Kobry musely pokusit sehnat do houfu jako rančeři krávy, a hnát je celou cestu až k vesnici.

A to bylo něco, o co zrovna nestál.

Slunce už skoro zapadalo, když se Winward vrátil z obchůzky stanovišť svých Kober do starostova hlavního úřadu, kde si už doktor McKinley a ostatní psychiatři zřídili pracoviště. Když Winward přišel, právě jednoho z Qasamanů vyváděli z McKinleyovy místnosti a tak měl příležitost se rychle podívat dovnitř. „Ahoj,“ kývl na oba muže, když strčil hlavu do dveří. „Jak to jde?“

McKinley vypadal tak unaveně, jak jen kdy Winward někoho viděl, ale hlas měl stále dost řízný. „Jde to dobře, celkem. I bez počítačové analýzy vidím, že se stresové hladiny pěkně mění, přesně jak jsme předpovídali.“

„Dobře. Chystáte se už tuto fázi pro dnešek skončit?“

„Mám tu ještě jednoho. Pokud chcete, můžete tu zůstat a dívat se.“

Winward viděl, jak na stráži u zdi mlčky stojí Kobra. I tento člen týmu vypadal unaveně, třebaže ne tolik jako McKinley.

„Aleku, můžeš jít a dát si něco k večeři,“ vybídl ho. „Já tu zůstanu, dokud McKinley neskončí.“

„To opravdu vítám,“ řekl Alek a zamířil ke dveřím. „Díky.“

McKinley počkal, dokud neodešel, potom stiskl knoflík na svém translátoru. „Dobrá, pošlete sem číslo čtyřicet dva.“

O chvíli později zesilovače Winwardova sluchu zaznamenaly dva páry blížících se kroků, pak se otevřely dveře a vpustily dovnitř Kobru a napjatě vyhlížejícího qasamského muže. Kobra odešla a McKinley ukázal na nízké křeslo před přivlastněným pracovním stolem. „Posaďte se, prosím.“

Qasaman poslechl a mrskl podezíravým pohledem po Winwardovi. Jeho mójo, jak si Winward povšiml, byl ve srovnání s ním téměř nevzrušený, ačkoli se zdálo, že se dost čepýří.

„Začněme s vaším jménem a zaměstnáním,“ spustil McKinley. „Teď mluvte zřetelně zde proti tomuto nahrávači,“ dodal a rukou ukázal k obdélníkové schránce na rohu stolu.

Muž odpovídal a McKinley přešel k obecným dotazům týkajícím se mužových zájmů a života na vesnici. Postupně se však tón a zaměření otázek měnily, a v pár minutách se McKinley dotazoval na mužovy vztahy k přátelům, frekvenci styků se ženou a na další vysoce osobní věci. Winward sledoval Qasamana velmi pozorně, ale jeho necvičenému oku se zdálo, že muž bere McKinleyovy zvědavé otázky s přiměřenou zdvořilostí. Indikátory stresu zabudované do nahrávače i do mužova křesla zhodnotí jeho chování i odpovědi vědečtěji.

McKinley byl právě uprostřed bloku otázek na mužovo dětství, když se náhle přerušil a, tak jak to dnes udělal už jednačtyřicetkrát, předstíral, že se zaujetím poslouchá něco, co mu sdělovalo do ucha sluchátko. „Omlouvám se,“ obrátil se ke Qasamanovi, „ale zjevně šustění křídel vašeho moje narušuje nahrávání. Hmm –“ Rychle se rozhlédl po místnosti a ukázal na malý polštář ve vzdáleném rohu. „Neměl byste nic proti tomu, kdybych vás požádal, abyste ho tam posadil?“

Muž se zašklebil a opět se podíval na Winwarda. Potom poslechl, ale celým tělem vyjadřoval nelibost až protest. „Dobře,“ pokračoval McKinley rázně, když se Qasaman opět posadil. „Tak se na to podívejme… vypadá to, že bych se měl o kousek vrátit.“

Pak se pustil do opakování dřívější otázky a Winward přenesl pozornost na moje usazeného v rohu. Seděl tam, jasně nespokojený se svým vyhnanstvím. Winward zaznamenal, že nervózní pohyby hlavy a čepýření dramaticky vzrostly, a to jak rozsahem, tak četností. Je neklidný, protože byl oddělen od svého protektora? uvažoval Winward. Nebo je vyvedený z míry tím, že z této vzdálenosti nemůže věci tak dobře ovlivňovat? Vůbec, myšlenka, že mójové mají podprahovou moc nad Qasamany, byla příčinou, že se Winward cítil velmi nepříjemně. Jako snad jediný ze všech, se kterými o tom mluvil, stále doufal, že je teorie Jonnyho Moreaua chybná.

„Zatraceně.“

Winward obrátil pozornost zpátky k výslechu a shledal, že se McKinley mračí. „Lituji, ale záznamové zařízení stále ruší příliš mnoho hluku. Myslím, že budeme muset vašeho móje přesunout úplně mimo tuto místnost. Kreele? – mohl byste sem na minutu přijít? Přineste si něco, co by odolalo ptačím drápům.“

„Počkejte,“ Qasaman se napůl zvedl ze sedadla. „Nemůžete odtud odnést mého moje.“

„Proč ne?“ zeptal se McKinley. „Neublížíme mu a vy ho za pár minut dostanete zpátky.“ Dveře se otevřely a Kreel, který předtím Qasamana přivedl, vstoupil do místnosti. V ruce nesl zmačkaný kus tlusté látky.

„Nesmíte ho odnést,“ opakoval Qasaman a jeho stoicismem začínaly probleskovat první známky zlosti. „Já jsem plně spolupracoval – nemáte právo se mnou takhle zacházet.“

„Ještě sedm otázek – to je všechno,“ chlácholil ho McKinley. „Pět minut nebo ještě méně a budete ho mít zase u sebe. Podívejte se, přes chodbu je jedna prázdná kancelář; Kreel se tam může postavit doprostřed místnosti s vaším mójem na ruce a jakmile budeme hotovi, můžete otevřít dveře a okamžitě si ho vzít. Nic se mu nestane, to vám slibuji.“

Za předpokladu, že se bude chovat slušně, dodal k tomu v duchu Winward. Kreel bude mít vedle sebe ještě jednu Kobru s prstovými lasery po celou dobu namířenými na ptáka, ale Winward mu přesto jeho práci nezáviděl – stát tam a mít mójovy drápy méně než půl metru od obličeje.

Qasaman ještě protestoval, ale z jeho hlasu bylo jasné, že pochopil, že je to marné. Kreel si mezitím ovinul látku okolo levého předloktí a postavil se, nabízeje ji ptákovi. S viditelným zaváháním se na ni mójo vyšplhal. Kreel odešel, zavřel za sebou dveře a McKinley pokračoval ve výslechu.

Jak slíbil, všechno skončilo za méně než pět minut, ale ještě předtím, než se tak stalo, dospěl Winward k závěru, že byl právě svědkem, jak se Qasaman může rozzuřit – i bez fyzického ohrožení. Mužova dřívější nevraživá spolupráce se rázem změnila v téměř hmatatelnou zlost, když plival odpovědi do rekordéru. Dokonce dvakrát odmítl odpovědět. Winward si uvědomil, že podvědomě napíná svaly v předtuše okamžiku, kdy se Qasamanovo sebeovládání zcela zhroutí a on se vymrští, skočí přes stůl a pokusí se doktora zaškrtit.

Ten moment naštěstí nenastal. McKinley dokončil seznam otázek a za třicet vteřin byli muž a jeho mójo na druhé straně chodby opět spolu. „Ještě jedna věc a můžete jít,“ oznámil mu McKinley, když muž jemně hladil ptáka po krku. „Kreel vám okolo krku zavěsí pásku s číslem, abychom věděli, že jsme už s vámi mluvili. Předpokládám, že tím nebudete chtít procházet znovu.“

Qasaman si odfrkl, ale jinak všechny s výjimkou svého moje ignoroval, zatímco mu Kreel opatrně uvazoval okolo krku červenou stuhu a spojoval oba konce dohromady. Potom, stále beze slova, kráčel chodbou k východu, Kreel ho krok za ním následoval.

McKinley se zhluboka nadechl a zase s ulehčením vydechl.

„A jestli jste si myslel, že tohle bylo drsné,“ řekl sarkasticky Winwardovi, „pak počkejte, až uvidíte, co bude na pořadu zítra.“

„Nemůžu se dočkat,“ odvětil mu Winward, když se vraceli do vyšetřovací místnosti. „Opravdu na základě těchto výzkumů můžete zjistit něco důležitého?“

„No jistě.“ McKinley otočil skříňku rekordéru k sobě a otevřel panel, aby odhalil kompaktní displej s klávesnicí. Chvilku si s ní hrál a na obrazovce se objevila soustava křivek. „Tohle je průměr výsledků od tří set šedesáti Qasamanů, které jsme dnes testovali,“ vysvětloval Winwardovi. „A tady jsou referenční křivky, které jsme získali před týdnem na Aventine. Qasamané si zachovávají mnohem nižší hladinu stresu, bez ohledu na to, jak jsou nebo nejsou otázky urážlivé, pokud mají moje na ramenou. Stres o něco vzroste, když přemístíme ptáky na druhý konec místnosti, ale když je odnesete jinam, dosahuje hvězdných výšek. Pak dokonce jdou přes vaši referenční křivku – tady – a velmi rychle se uklidní, když dostanou moje zpět.“

Winward našpulil rty. „Zčásti může být příčinou fakt, že jsou podráždění, protože musí projít sérií stejných otázek dvakrát po sobě,“ navrhl.

„A něco z toho může jít na vrub rozdílům mezi našimi kulturami, ačkoliv jsme se snažili vliv obou těchto efektů minimalizovat,“ přikývl McKinley. „Jistě. Nemáme ještě žádné pádné důkazy, ale vše nasvědčuje tomu, že naše odhady byly správné.“

„Neříkejte.“ Podprahová kontrola… „A co vlastně budete dělat zítra, že to má být ještě horší?“

„Chceme jim po dobu kladení otázek moje ponechat, ale chystáme se ptáky dráždit ultrazvukem. Uvidíme, jak moc, jestli vůbec, se bude napětí mezi nimi přenášet.“

„To vypadá jako pěkná legrace. Ale máte dost velké znalosti o smyslech mójů, že víte jak na to?“

„Myslíme si, že ano. Ale co, brzo se přesvědčíme.“

„Hmm. A třetí den se pokusíte navzájem promíchat móje a jejich vlastníky?“

„Správně. A tentýž den provedeme test na stres při lovu, jakmile sem bude průzkumný tým tři schopen dohnat stádo bololinů. Jen doufám, že do té doby budeme mít dost lidí se senzorovými páskami, abychom získali dostatečné množství údajů. Je naprosto jisté, že nebudeme schopni tento experiment znovu zopakovat.“ McKinley zdvihl obočí. „Vypadáte vážně. Nějaké potíže?“

Winward se hryzl do rtů. „Vy si skutečně myslíte, že nám zbytek planety poskytne dva nebo tři dny nebo více, než zjistí, že se něco děje, a zareagují?“

„Myslel jsem, že chceme, aby zareagovali.“

„Chceme, aby zareagovali natolik důrazně, abychom zjistili fakta o jejich těžkých zbraních, pokud nějaké mají,“ řekl Winward. „Nechceme je ale nechat, aby proti nám použili něco tak silného, aby nás to převálcovalo.“

„Hmm. Ano – je v tom rozdíl. Dobrá… jestliže se hnou rychleji, myslím, že budeme muset i my věci urychlit. A vy Kobry budete muset vystartovat a začít si vydělávat na živobytí.“

Winward se zašklebil. Těžce ozbrojení Qasamané… a mraky mójů. „Ano. Myslím, že budeme muset.“

Kapitola 13

York musel celý dlouhý den zůstat na palubě lodi a těšil se, že se alespoň jednu noc dobře vyspí, než se věci tam dole dají do pohybu. Ale spal stěží čtyři hodiny, když ho zabzučení telefonu donutilo se vzbudit. „Ano – York,“ zabručel. „Co je?“

„Něco se děje na Qasamě,“ ozval se hlas důstojníka ve službě. „Myslím, že byste to měl vidět.“

„Už jsem na cestě.“

Jen v županu a bos se během dvou minut posadil před jednu z velkých obrazovek… a obraz na ní skutečně stál za probuzení.

„Helikoptéry,“ identifikoval je a obrátil se ke dvěma službu konajícím pozorovatelům. „Možná s pomocnými motory – pohybují se pěkně rychle. Odkud přilétají?“

„Poprvé jsme je zachytili pár kilometrů východně od Sollas,“ hlásil důstojník ve službě. „Mohly ale přiletět z dost velké dálky, pokud zpočátku letěly pomaleji; právě ta rychlost zapříčinila, že jsme je zpozorovali.“

„Hmhm.“ York něco vyťukal na klávesnici a počkal, až se na spodní části obrazovky objeví výsledky. Šest strojů, letících těsně podzvukovou rychlostí – což nic nevypovídá o jejich skutečných možnostech – mířících na jihovýchod k vesnici okupované Menssanou. Setkání zhruba za dvě hodiny. „Spojte mě s guvernérkou Telek,“ požádal přes rameno.

Telek už také spala, a než ji důstojník ve službě na Menssaně vytáhl z postele, měl York trochu víc informací.

„Dvě jsou dost velké, možná slouží pro přepravu vojska,“ řekl jí. „Ty ostatní čtyři jsou menší, hádám, že jsou určeny pro průzkum nebo útok na pozemní cíle. Šance máme pravděpodobně dobré, protože jde o upravené civilní stroje a ne o speciální vojenské helikoptéry, takže bychom se s nimi měli vypořádat snadněji.“

„Dobrá, přinejmenším nemají gravitační motory,“ uvažovala Telek. „Alespoň v tomhle máme technologickou převahu.“

„Ne nutně,“ zavrtěl York hlavou. „Nikdo neosazuje gravitačními motory bojové helikoptéry, ať už je má nebo ne – tyhle věci jsou příliš velké a těžké, takže by při prudkém manévrování ve velkých rychlostech spíše překážely. Mimoto, při nočním použití z vás gravitační motor udělá jen létající terč.“

„Máme se tedy těchto strojů obávat?“

York si odfrkl. „To přinejmenším. Když jsem byl ještě u mariňáků, používali jsme helikoptéry často a viděl jsem, jak bez problémů dokázaly srovnat se zemí dvojnásobně větší plochu, než je ta vaše vesnice.“

Telečin obraz na displeji interkomu pevně stiskl rty. „Až na to, že zabijí tři tisíce svých vlastních lidí, jestliže se o to pokusí.“

„Správně, a pochybuji, že jsou až tak vzteklí,“ souhlasil York. „A není ani pravděpodobné, že by tam nahoře kroužili a chtěli ostřelovat Kobry, dokud neví, čím jsme vyzbrojeni my, a jak se budeme bránit.“

„Vědecký tým zůstává na místě,“ řekla Telek. „A myslíte, že by průzkumné týmy měly přistát?“

„V každém případě by na sebe neměly upozorňovat. A Menssana musí zatraceně pryč.“

„Ksakru,“ kousla se Telek do rtů. „Jo, máte pravdu. Myslíte, že přistát asi o sto kilometrů dál bude dost bezpečné?“

„Čím dále, tím lépe. Ale musíte si pospíšit, dřív než budou tak blízko, aby zpozorovali záření gravitačních motorů. Nemám zájem zjišťovat tak nebezpečným způsobem, jaké jsou jejich zbraně vzduch-vzduch.“

„Dobrá poznámka. Kapitáne Shepherde?“

„Tři minuty do startu,“ ozval se v komunikačním okruhu další hlas. „Vybrali jsme prozatímní místo úkrytu tři sta kilometrů severozápadně odtud a čekáme na váš souhlas.“

„Cože, přímo na trase letu helikoptér?“ zamračil se York.

„Ne, pár kilometrů od ní. Je tam velká skalní formace, kde se pod převisem v rozsedlině můžete dobře skrýt – a je to určitě poslední směr, ze kterého by nás Qasamané očekávali.“

„Dobře,“ vložila se do hovoru netrpělivě Telek. „Teď se už pohněme; prohlédnu si mapy, až budu mít čas. Deckere, sleduj ty helikoptéry a dej nám vědět, ukáže-li se ještě něco jiného.“

„Provedu,“ řekl York. „A vy lidičky zůstaňte také sedět u obrazovek – Qasamané by pod rouškou noci mohli pod stromy rozmístit protiletecká děla nebo pozorovatele.“

„Vaše slova jsou skutečným hojivým balzámem na mé staré nervy,“ odvětila suše Telek. „Musím končit a spojit se s Michaelem. Promluvíme si později.“

Telečin obraz zmizel z monitoru. „Alespoň tentokrát nebudou blokovat ani sledovat naši komunikaci,“ zadoufal důstojník ve službě.

„Pokud se v posledních šesti týdnech nenaučili něco o rádiovém vysílání s rozptýlenou frekvencí,“ zchladil ho York důrazně. „A nedivil bych se, kdyby ano.“ Zhluboka se nadechl a zahnal poslední známky ospalosti. „V pořádku, pánové, dejme se do toho. Zaměřte pozornost na vesnici a na území tisíc kilometrů okolo ní. Jestli se tam cokoli jen pohne, chci o tom vědět všechno.“

Formace helikoptér se rozdělila ve vzdálenosti asi padesát kilometrů západně od vesnice. Dvě menší helikoptéry osadu přelétly přímo, zatímco ostatní ji obletěly ze severu a jihu. Winwardovy Kobry se připravily k odražení útoku… ale stroje se nad nimi pouze mihly, na východ od vesnice se znovu seskupily a pak obloukem zamířily na sever. Nějakou dobu letěly nad silnicí, a tak se Pyre a jeho pátrací tým jedna připravovali je uvítat. Nic však nenasvědčovalo tomu, že byli zjištěni. Helikoptéry pokračovaly na sever a někde poblíž další vesnice přistály a zmizely Kapce rosy z obrazovek.

„Myslíš, že nás objevili?“ zeptal se Justin Pyra, když se deset Kober pátracího týmu jedna opatrně vrátilo na své pozice u silnice.

„Těžko říct,“ odpověděl Pyre s povzdechem a podíval se na hodinky. Byla asi hodina a půl před místním východem slunce – spousta času na to, aby posádky helikoptér doplnily pohonné hmoty, vyzbrojily se a snad se i na chvíli sesedly a prodiskutovaly strategii, a přitom stále ještě měly dost času vrátit se včas kvůli případnému útoku ještě před rozbřeskem. „Ve skutečnosti to závisí na tom, jak dobré jsou jejich infračervené senzory. Radar i detektory pohybu by byly pod takhle hustým baldachýnem listí pěkně bezúčelné.“

„Řekl bych, že by bývali zaútočili, kdyby nás zpozorovali,“ pronesl jeden z ostatních.

„Pokud stále ještě nejsou přesvědčení, že jsme si jich v té tmě nevšimli,“ poznamenal Pyre. „V takovém případě možná nechtěli vědecký tým ve vesnici varovat vypálením části lesa dvacet kilometrů na sever od nich.“

„Domnívám se, že tohle přenechají pozemním jednotkám zítra ráno,“ vmísil se do rozhovoru někdo další.

Pyre se zašklebil; zprávy o konvojích, které se pohybují po silnicích směrem na jih, přišly z Kapky rosy sotva před patnácti minutami. „Pravděpodobně,“ připustil. „Ačkoli kdybych byl na jejich místě já, pozval bych helikoptéry na tuhle zábavu také. Neopatrnost je v podobném okamžiku dost velký hazard.“

„To je legrační,“ řekl Justin. „Ještě pár dobrých zpráv?“

Pyre pokrčil rameny.

„Jenom ta, že konvoje nedorazí dřív než za dalších pár hodin – což znamená, že aspoň někteří se budou moci trochu prospat.“

„Jen někteří z nás?“

„Musíme držet hlídky,“ zdůraznil Pyre. „Nemůžeme dopustit, aby Qasamané udělali něco, co unikne pozornosti Kapky rosy – a helikoptéry se můžou vrátit. Hej, přátelé, jen si na to zvykněte – tak to ve válce chodí, obavy a nedostatek spánku.“

A navíc samozřejmě spousta umírání. Pyre doufal, že právě to nebudou muset jeho lidé poznat na vlastní kůži.

Přelet helikoptér časně ráno ovšem nezůstal vědeckému týmu utajen. Ale když příští den začali s novým testováním, zjistili, že jej slyšeli i vesničané.

„Vidíte jim to na tvářích i v řeči těla tak jasně, jako by byli zabalení do obrazovek,“ řekl McKinley Winwardovi asi hodinu po začátku testování. „Vědí, že vláda o nás ví, a naprosto jistě očekávají nějakou akci – už brzy, asi ještě během dne.“

Winward souhlasně přikývl; York a ostatní na palubě Kapky rosy došli ke stejnému závěru. „Jasné. Rozhodně tu nemůžeme jen tak nečinně sedět a čekat na rozsáhlou vojenskou operaci. Kdy nejdříve můžete být hotovi?“

„To záleží na tom, kolik informací z toho budete chtít získat,“ pokrčil McKinley rameny. „Dáváme už dohromady program 2. a 3. dne a přitom chceme získat jen polovinu dat, než jsme původně zamýšleli –“

Z jedné místnosti dole v chodbě zazněl tlumený výkřik a něco spadlo. „Co –?“ vyštěkl McKinley a otočil se směrem, odkud zvuk přicházel.

Winward se už řítil jako o život k místu incidentu, sluchové posilovače aktivované tak, aby slyšel každý šelest.

Zvuky zápasu… tlumené kletby… tamhlety dveře –

Když je rozrazil, uviděl jednu z Kober, jak táhne vzpírajícího se Qasamana zpoza pracovního stolu, přes který se předtím vrhl. Testující psycholog se sbíral z podlahy za svým převrženým křeslem, byl bledý utrpěným šokem a jeho tvář ostře kontrastovala s mírně krvácející skrání. Vedle něj na podlaze ležel mrtvý mójo.

Kobra vzhlédla, když Winward vrazil dovnitř

„Mójo se pokusil zaútočit a já jsem ho musel zabít. Stalo se to tak náhle, že jsem zareagoval o zlomek sekundy později.“

Když za ním vklouzl do místnosti McKinley, Winward pokývl. „Odveďte ho odsud,“ přikázal Kobře.

„Vrahové!“ plivl Qasaman na Winwarda, když ho druhá Kobra odvlékala ke dveřím. „Smradlavá zasraná holoto –“

Prásknutí dveří jeho tirádu ukončilo. „Vsadím se, že ty výrazy určitě překladem něco ztratily,“ ozval se Winward, když spolu s McKinleym přistoupili k psychologovi. „Jste v pořádku?“

„Copak to nevidíte?“ přikývl doktor a kapesníkem si lehce otíral tvář. „Naprosto mě překvapil – zdálo se, že mu sebeovládání zatím jen začíná povolovat, a najednou byl na mně.“

Winward si vyměnil pohled s McKinleyem. „Kdy se to stalo? Když byl zabit jeho mójo?“

„Kupodivu ne. Ve skutečnosti myslím, že zaútočili najednou. I když přísahat bych na to nemohl.“

„Hmm,“ pokyvoval hlavou McKinley. „Dobrá, pásky nám ukáží podrobnosti. Radši byste měl jít na ošetřovnu, aby se na ty škrábance někdo podíval. Je zbytečné riskovat.“

„Ano, pane. Promiňte.“

„Nebyla to vaše chyba. A nevracejte se, dokud si nebudete jistý, že jste připravený pokračovat. Zase až tak s tím nespěcháme.“

Psycholog souhlasně přikývl a odešel. „Bude-li příliš nervózní, mohlo by to zkreslit závěry,“ vysvětloval McKinley.

Winward přikývl. Dal rekordér zpátky na stůl a sňal zadní panel. „Podívejme se, co se ve skutečnosti stalo.“

Ukázalo se, že psycholog měl pravdu. Pták a člověk skutečně zaútočili v tentýž okamžik.

„U obou můžete vidět známky vzrušení,“ zdůraznil McKinley a znovu přehrával pásku. „Rozčepýřené peří a chňapavé pohyby zobáku, vidíte, tady, stahování obličejových svalů – tady, a pohyby rukou.“

„A to všechno jako reakce na ultrazvuk, který lidé neslyší?“ Winwardovi přejel po zádech mráz.

„Správně. Jen se podívejte na záznam psychologa –je ve stejném svazku ultrazvukových vln a ani se pořádně nezpotil,“ kousl se McKinley do rtů. „Ale neočekával jsem takovou společnou reakci Qasamana a móje.“

„Možná se jim vrací odvaha, když vědí, že jejich vojenské oddíly už jsou na cestě.“

„Ale nepředpokládali jsme, že jsou ti ptáci natolik inteligentní, aby o tom věděli nebo to aspoň cítili,“ zavrčel McKinley.

„Možná to vyčetli z neverbálních projevů svých lidí. Možná jde naopak o přenos vzrušení mójů.“

„Možná,“ povzdychl si McKinley. „Naneštěstí se nám budou řeč těla a telepatický přenos myšlenek rozlišovat jen stěží, aniž by obojí bylo podrobeno dlouhodobému zkoumání.“

„Na které nemáme čas,“ ušklíbl se Winward. „Dobrá, dělejte, co je ve vašich silách – je možné, že společně s biology budete schopni vytáhnout ze surových údajů nějaké užitečné závěry. Mezitím se snažte vyvarovat se přílišného nátlaku na vyslýchané.“

„Dobře.“

Banyon se zhluboka nadechl a pomalu vydechoval. Po dlouhém čekání se konečně něco dělo.

Ti tři tvorové, kteří hleděli z podrostu na lidi, byli dýkozubci, bezpečně – určitě na Qasamě neexistovali jiní tvorové, kteří by měli psí zuby ve tvaru plamene. Skoro dva metry dlouzí, silně svalnatí a kradmo se pohybující dravci se plížili ke čtyřem lidem s očima upřenýma na to, o čem se domnívali, že to bude snadná kořist.

A teorie guvernérky Telek byla správná. Na hřbetě každého z nich seděl stejně pozorný mójo.

„Co teď?“ zamumlal Banford, trochu nervózní, k Banyonovi.

„Máte zapnuté rekordéry?“ Když spíše vycítil, než uviděl, jak Hanford přikývl, dodal: „Všichni na místech?“

Ve sluchátkách uslyšel tři souhlasné odpovědi. Ostatní Kobry stály zvířatům v boku a zezadu… a nastal čas otestovat reakce dravců. „Připravte se,“ zamumlal Banyon ke skupině biologů stojících za ním. „Jdeme na to.“ Zvedl ruce a vypálil z prstových laserů salvu do houštin po obou stranách plížících se zvířat.

Dýkozubci nebyli hloupí. Všichni tři na dlouhou chvíli ztuhli na místě a potom začali ustupovat stejně opatrně, jako předtím postupovali. Couvli sotva o metr, když jim jedna z na boku ukrytých Kober vypálila v křoví planoucí stezku metr za zády. Zase ztuhli na svých místech jako přimrazení a pomalu otáčeli hlavami, jako by hledali skrytého útočníka. „Dobrá,“ pronesl po několika vteřinách Banyon, „vypadá to tak, že aspoň chvíli zůstanou na tomto místě. Jak blízko chcete jít, abyste je prozkoumali?“

„Ne blíž, než to bude nutné,“ zabručel jeden z biologů. „Nevěřím, že lepkavá síť dokáže zastavit cokoliv této velikosti.“

„Nesmysl,“ namítl Hanford – ačkoli zdaleka ne dost přesvědčivě, pomyslil si Banyon. „Nechtě mě vystřelit na toho prvního zprava. Všichni buďte připraveni.“

Zpoza Banyonových ramen zaznělo jemné odfouknutí stlačeného vzduchu, k vybranému dýkozubci v záblesku světla zamířila šipka maličkého válce – a s hlasitým výbuchem se rozvinula zářivá síť a pokryla dýkozubcovu hlavu a přední nohy. Mójo na jeho zádech na nic nečekal a ve zlomku sekundy se zavřeštěním ulétl… a dýkozubec se najednou rozzuřil jako zběsilý berserk.

Banyon už nesčetněkrát použil podobné sítě proti ostnatým leopardům na Aventine – a před pár týdny do nich lovil větší a nebezpečněji vyhlížející zvířata na výpravě Menssany po pěti světech – ale nikdy nebyl svědkem tak zuřivé reakce. Dýkozubec zuřivě řval, vší silou hryzal jemnou síť, ve které byl chycen, a rval ji drápy; chvílemi se v záchvatu zuřivosti válel po zemi a zase se vymršťoval ze země do vzduchu.

Neuplynulo o moc víc než pár vteřin a v síti, která ho poutala, se objevily první trhliny.

Hanford udělal krok dopředu a opět zdvihl pušku, avšak Banyon se už rozhodl. „Zapomeňte na to,“ křičel na zoologa, aby přehlušil okolo panující halas, a stlačil hlaveň jeho zbraně dolů.

Pak zamířil, vymrštil nohu a vypálil z protipancéřového laseru.

Krajina se nakrátko rozzářila a dýkozubec se s posledním zařváním zhroutil mezi zbytky sítě.

Někdo v návalu emocí pronesl polohlasem: „Není divu, že na ně Qasamané pořádají lovy.“

„To jo,“ kývl Banyon a přesunul pozornost ke dvěma zbývajícím dýkozubcům, kteří stále tiše vyčkávali. Tiše, ale pár metrů stranou od místa, kde byli před minutou. Další linie spálené vegetace doutnala vedle nich. „Co se stalo? Snažili se ve zmatku uniknout?“

„Uvažovali o tom,“ konstatovala chladně jedna z Kober. „Myslím, že jsme je přesvědčili, aby chvíli spolupracovali.“

„Spolupracovali?“ ozval se zamyšleně Hanford. „Myslím, že si vzpomínám, že se starosta Huriseemu zmiňoval, že dýkozubci byli docela mírumilovní, když sem Qasamané přišli.“

„Řekl ale taky, že je to jen legenda,“ připomenul mu jeden z ostatních. „Nepřesvědčíte mě, že by se chování nějakého živočicha mohlo tak diametrálně změnit.“

„A co si myslíte o tom, co teď sami právě vidíme?“ usmál se ironicky Hanford. „Ti dva dýkozubci jsou tak mírumilovní, že už víc být nemůžou.“

„To je jenom proto, že chápou, že pokusí-li se o cokoliv, rozsekáme je na kusy.“

„Což už samo o sobě o mnohém vypovídá,“ vložil se do toho Banyon. „Vzpomínáte si na zprávu studijního týmu z dnešního rána o zjevném přenosu agrese mezi moji a lidmi?“

„Vy si myslíte, že to byl mójo, kdo způsobil, že dýkozubec bojoval proti té síti?“ Hanford si zaclonil oči a prohlížel stromy, hledaje mezi nimi uprchlého ptáka.

„Přesně naopak,“ odpověděl mu Banyon. „Zajímalo by mě, zda mójo sedící na hřbetě dýkozubce netlumí jeho přirozenou agresivitu a nedrží ji pod kontrolou, dokud není odehnán příliš daleko.“

„To je šílené,“ vysmívala se mu další Kobra. „Ti dýkozubci támhle před námi představují sedící cíle – jejich nejlepší taktika pro přežití v tomto okamžiku je buď utéct, nebo zaútočit.“

„Až na to, že jsme právě demonstrovali, že je lehce můžeme zabít, jestliže se o jedno z toho pokusí,“ řekl Hanford zamyšleně. „Vzpomínáte si na ty ‚čarodějné‘ ptáky na planetě Tacta? Jestliže mají mójové podobný smysl pro určité nebezpečí, mohou rozpoznat, že nejlepší možnost skutečně je sedět a čekat.“

Následovalo dlouhé ticho, jak ostatní vstřebávali obsah těchto slov. „Předpokládám, že je to celkem ve shodě se zjištěnými fakty a může to jako teorie projít,“ ozval se posléze jeden ze zoologů. „I když si neumím představit, jak mohl podobný systém vůbec vzniknout. A to se vůbec nezmiňuji o tom, jak to dokázat.“

„Když vezmeme v úvahu telepatické schopnosti, zdá se mi to dost jasné,“ řekl Banyon. „Mójové potřebují predátora, který je dost silný, aby dokázal zaútočit na bololina a oni tak získali přístup k hostitelům embryí – tarbinům. Možná že se mójové na oplátku chovají jako dálkoví průzkumníci nebo něco takového.“

„Ačkoli vztah s móji nemusí být partnerský,“ zamručel Hanford. „Ti ptáci mohou být jen pouhými parazity.“

„Souhlasím,“ řekl Banyon. „A abychom to dokázali… Dále, zaměřte nejbližšího moje, ano? Střelte ho do hlavy, rychle a čistě, ale aniž byste přímo zasáhli dýkozubce.“

„Dobře,“ ozval se hlas v jeho uchu. „Jsem připraven.“

Banyon zamířil na příslušného dýkozubce a přenesl váhu na pravou nohu. Pro případ, že to bude fungovat, chtěl mít protipancéřový laser připravený k palbě. „Oukej, teď.“

Z boku a trochu zezadu dýkozubce se rozzářila nitka světla a zasáhla jeho moje – a téměř současně s tím dýkozubec zařval a vyrazil k útoku.

Banyon se lehce zaklonil, jak se aktivovalo automatické řízení palby, a noha mu vylétla nahoru, aby vypálila do čenichu zvířete.

Záblesk jasného světla a dýkozubcova kožešina zčernala, jak ji laser spálil. Zvíře se těžce svalilo na zem –

A Banyon vzhlédl právě včas, aby viděl, jak mu třetí mójo nalétává přímo proti obličeji.

Krajina se s ním bláznivě zatočila, jak ho nanokomputer odhodil z dráhy ptákova útoku – ale ještě předtím postřehl, že také dýkozubec už je v pohybu. Dopadl na zem, převalil se přes levé rameno, vtom někdo zařval… a když znehybněl v podřepu, uviděl, jak se dýkozubec řítí na Hanforda.

Banyon natáhl ruce ve dvojitém výstřelu na predátora, ale zoologovi zachránil život jeho první reflexivní výstřel z pušky na vrhání sítě. Dýkozubec vrazil do Hanforda a srazil ho k zemi, avšak s čelistmi a zuby dočasně slepenými sítí toho nemohl, až na strkání do oběti, moc dělat. Banyon sebou škubal, aby uvolnil nohy z křoví… ale než mohl uvést v činnost protipancéřový laser, dvě oslnivá světelná kopí ozářila les a dýkozubec skončil jako zuhelnatělá hromada.

Banyon vyskočil a rychle se rozhlédl. Stále nevěděl, co se stalo s mójem…

Ale ne na dlouho. Pták zaryl drápy do zkřížených předloktí jednoho ze zoologů, křídly ho bil do hlavy a ramen, jak se mu snažil dostat zobákem do obličeje.

Banyon k nim v následující vteřině skočil, popadl ptákův krk oběma rukama a stiskl. Mójo povolil sevření a zuřivě mával křídly, jak se snažil vyrvat z rukou nového útočníka. Ale Banyonovo sevření podporovaly servomotory Kobry… a v několika málo sekundách mu pták bezvládně ochabl v rukou. „Jste v pořádku?“ zeptal se zoologa a trhl sebou, když uviděl, jak vědci prosakuje zpod rukávů krev.

„Ruce i hlava mě bolí jako blázen,“ zahekal zoolog a váhavě spouštěl ruce, jimiž si dosud chránil obličej. „Jinak… myslím, že jsem v pořádku.“

Alespoň na obličeji neměl známky poranění. „Dopravíme vás do letadla,“ řekl mu Banyon a otočil se zpátky k Hanfordovi. Ostatní Kobry jej už vyprostily zpod dýkozubcovy mršiny a Dale klečel vedle něho. „Jak je mu?“ zeptal se Banyon.

„Může mít zlomené jedno nebo dvě žebra,“ řekl Dale a vstával. „Přenášet ho daleko není dobrý nápad. Přivezu vozidlo sem.“

Banyon přikývl a poklekl vedle Hanforda, když se Dále rychlým klusem vzdálil. „Jak se cítíte?“ zeptal se.

„Coby vědec skvěle,“ zamumlal Hanford a pokusil se o slabý úsměv. „Teď jsme dokázali, že divocí mójové v přírodě hrají stejnou roli, jakou hrají ti osvojení pro Qasamany. Pomáhají dýkozubcům bojovat.“

„A zřejmě pomáhají i při rozhodování, kdy je boj to nejlepší řešení,“ přikývl Banyon.

„Válka v protikladu k útěku.“

Banyon vzhlédl a setkal se s rozhořčeným pohledem nezraněného zoologa. „Nenechal jsem vás na holičkách,“ řekl tiše.

„Ovšemže ne,“ zasmál se ironicky. „Jenom jsi uskočil na místo, odkud jsi měl lepší možnost výstřelu, nemám pravdu? Zatímco to ostatní zbylo na nás. Pěkná práce – skutečně pěkná.“ Otočil se k Banyonovi zády.

Banyon vzdychl a na okamžik zavřel oči. Ti se nikdy nepoučí – ani ti, co přidělují Kobry jako osobní stráž, ani ti, kterým jsou přidělovány. Komputerizované reflexy Kober byly projektovány tak, aby ji v případě potřeby ochránily, ale pouze ji samotnou. Žádné hrdinské sebeobětování nebylo nanokomputeru naprogramováno… a to civilisté nikdy nepochopí, bez ohledu na to, kolikrát jim to už bylo vysvětleno.

Ve sluchátku se ozvalo tiché cvaknutí; svědčilo o tom, že bylo zapnuto zařízení na proměnné frekvence v jejich vozidle. „Banyon? Tady je Telek; přileťte.“

„Ano, guvernére. Co se děje?“

„Už jste něco ulovili?“

„Vlastně ano. Můžeme vám to poslat, jakmile připojíme záznamníky k přenosovému zařízení.“

„To teď nechte být,“ nařídila mu Telek a Banyon slyšel, že má hlas plný napětí. „Vraťte se i s daty okamžitě na Menssanu – máte naše současné souřadnice?“

„Pokud jste se minulé noci nepřesunuli, tak ano. Stalo se něco zlého?“

„Nic zvláštního, opravdu,“ povzdychla si. „Přinejmenším nic neočekávaného. Chci ale, abychom se mohli rychle stáhnout, bude-li to nutné.“

Banyon se zašklebil, jako by mu něco sevřelo žaludek. „Qasamský konvoj přepadl průzkumný tým jedna?“

„Před deseti minutami. A tým čelí útoku a je pod palbou.“

Kapitola 14

Les ožil stakatem výstřelů rychlopalných zbraní a zuřivým deštěm kulek, které rvaly listy i podrost a divoce odštípávaly třísky ze stromů. Justin ležel na břiše, přitisknutý k zemi za největším stromem, který mohl poblíž svého místa najít, a čekal, až přehradná palba Qasamanů zeslábne nebo změní směr. Když vycítil, že ten okamžik konečně přišel, opatrně vyhlédl zpoza stromu. Ve vzdálenosti asi sta metrů od něj běželo šest Qasamanů zpátky ke konvoji od kmene, který jim Kobry skácely přes cestu. Položili tam výbušniny, hádal Pyre… a právě když Justin vykoukl, bariéra vybuchla žlutým ohněm. Když se dým částečně rozptýlil, bylo vidět, že kmen se rozpadl.

„Bariéra je zničená,“ hlásila jedna Kobra Justinovi do ucha. „Konvoj se znovu dává do pohybu.“

Krupobití olova zesílilo a téměř přehlušilo motory aut, avšak jen pár výstřelů zabloudilo k Justinovi. „Jdu na to,“ řekl do svého mikrofonu. Asi o dvacet metrů blíž k němu rostly podél silnice další stromy, z nich si jeden pečlivě a uvážlivě minulou noc připravili. Vystrčil ruku z úkrytu listí, pečlivě zamířil a vypálil.

Lano, které přidržovalo předem pokácený strom, prasklo a s praštěním dřeva, slyšitelným i přes palbu, kmen elegantně padl přes silnici. „Bariéra nahrazena,“ hlásil Justin.

„Drž se nablízku, abychom se mohli stáhnout,“ vyzval ho stručně Pyre. „Kouř…?“

Jako v odpověď se prales po obou stranách silnice začal pokrývat černým dýmem.

„Průzkumný tým, stáhněte se!“ nařizoval Pyre.

Justin začal ustupovat od svého stromu a snažil se, aby zůstaly v rovnováze jak jeho potřeba pohybovat se co nejrychleji, tak zároveň potřeba držet se co nejníže u země. Kouř bránil vizuálnímu i infračervenému zaměření, ale musel se mít na pozoru před zbloudilými výstřely. I když se nedostatek válečných zkušeností Qasamanů jasně projevoval v nenápadité taktice, vynahrazovali to zápalem.

Byl na polovině cesty k novému úkrytu přímo uprostřed mýtiny, když spustila palba shora. Strnul jako přimrazený a potichu zaklel.

Helikoptéry se vrátily.

Nebo přinejmenším jedna z nich. Podle zvuku odhadl, že letí východně od cesty, a pilot pravděpodobně ničil zhruba stovku ohřívaných manekýnů, které tam ráno rozestavili, aby zmátli infračervené senzory nepřítele. S každou sekundou ale hluk motoru sílil. Justin se rychle rozhodl, vyskočil a pádil do úkrytu. Spolu s jeho pozicí se změnil i směr, odkud bylo slyšet helikoptéru, a už o vteřinu později letmo spatřil stroj mezi větvemi stromů… déšť kulek mu přeoral zem za patami.

Přidal a dostal se za cílový strom dříve, než qasamský střelec mohl znovu zaměřit. „Jsem v pořádku,“ hlásil do mikrofonu ještě dřív, než se ho někdo na to zeptal. „Ale nemůžu se odsud hnout.“

„Jdu na to,“ zavrčel někdo. „Bude mě někdo krýt?“

„Mám to,“ řekl Pyre. „Na tři. Jeden, dva, tři!“

Helikoptéra zakroužila, jak se snažila přímo vystřelit na Justina, a téměř dokonale zaletěla mezi větve stromů, když vtom se zableskl Pyrův protipancéřový laser a zasáhl přesně okno kokpitu.

Stroj sebou trhl a byl natolik destabilizován, že se málem zřítil do korun stromů pouhých pár metrů pod ním. Ale pilot byl výborný a během několika vteřin helikoptéru opět téměř vyrovnal a ustálil… a vtom se pod ní objevila postava, která se jako střela vymrštila baldachýnem listí kolmo nahoru a chytila se kliky na bočních dvířkách helikoptéry. Kobra se vyhoupla nohama vzhůru, a zatímco pevně svírala držadlo na boku stroje, prudce se otočila okolo osy, takže ozbrojenou končetinu natáhla podél boku helikoptéry… a s nohou sotva metr od středu hlavního rotoru protipancéřový laser vypálil.

Pilot dělal, co mohl. Téměř okamžitě provedl prudký obrat, aby odstředivá síla odhodila Kobru silou, která ji měla zabít. Avšak s nanokomputerovým naprogramováním lehkého dopadu byla Qasamanovi odepřena dokonce i tak malá satisfakce… A jak pilot opatrně helikoptéru vyrovnal, přetížený kov rotoru nevydržel.

O dvě vteřiny později se les otřásl hromovým výbuchem.

„Hlášení,“ vyštěkl Pyre, když exploze přešla v tupé praskání hořícího paliva.

„Bez problémů,“ ujistil je všechny Kobra. „Dávejte pozor na stromy, pokud to někdo z vás bude muset zkoušet – ty prokleté větve škrábou jako čert.“

Justin si úlevně vydechl… a náhle si uvědomil, že nastalo relativní ticho. „Zastavili palbu –“

„Almo, na silnici je jeden Qasaman,“ skočila mu do řeči jedna z Kober. „Je sám – tedy se svým mójem – a drží bílou vlajku.“

Bílá vlajka. Winward také posledně vyšel pod bílou vlajkou… a ke své smůle byl zastřelen. Justin zaťal zuby, když uvažoval, zda si také Pyre pamatuje, že… byl zvědav, jaké budou reakce ostatních.

„Dobrá,“ ozval se Pyre po chvíli. „Všichni mějte oči otevřené – možná, že ho použili, aby odvedl naši pozornost a mohli se přikrást a obklíčit nás. Já si s ním půjdu promluvit a uvidíme, co vlastně chce.“

„Okamžitě zamiř na móje,“ radil někdo suše.

„Bez legrace. Už jde.“

Pyrův hlas pokračoval v Justinových uších normálně, ale po chvíli se nesl mezi stromy, zesílený reproduktorem translátoru, a překlad do qasamštiny zněl: „Pokračujte v chůzi. Držte ruce tak, aby byly vidět, a mójo ať vám klidně zůstane sedět na rameni. Řeknu vám, kde máte sejít ze silnice.“

Justin se tiše vrátil do pralesa. Zapnul sluchové posilovače, usadil se pod svým stromem a čekal.

Telek si oběma rukama promnula oči. „Náš problém je,“ promluvila unaveně k Pyrovi, „od doby, co se konvoj objevil, úplně stejný; jednoduše nemáme ještě dost dat, abychom mohli odletět.“

„Máte tím na mysli, že se vám dosud nepodařilo dokázat, že mójové přímo kontrolují a ovládají Qasamany?“ zareagoval Pyre.

To je fakt, připustila sama sobě. „O čem uvažuji je to, že studijní tým dosud nedokončil program.“

„Možná, že ani nebude mít možnost,“ zabručel Pyre. „Nemyslím, že blufují, když tvrdí, že tohle je naše poslední šance odletět, než spustí palbu. A jestliže jim nevadí, jak mnoho je to bude stát, opravdu nebudeme schopni udržet je příliš dlouho.“

A tenhle krátký odklad by nás mohl stát deset dobrých Kober – a docela jistě by poskytl Qasamanům ke zkoumání i nepoškozené vybavení Kobry. „Poslední věc, kterou teď chci, je dohadovat se s tebou, zvlášť když nevyhraju,“ řekla Telek. „Ale zatím nevidím, jaký je v tom háček, a dřívější zkušenost mi říká, že za touhle jejich nabídkou něco je.“

„Možná, že není. Možná se jen Moff chce vyhnout krveprolití.“

Telek se při vyslovení toho jména jemně zachvěly rty. Moff, průvodce mimozemských – vlastně mimoqasamských – návštěvníků, bystrozraký pozorovatel, který to tehdy na ně všechno nastražil a nyní je jedním z vůdců těchto narychlo sestavených bojových jednotek. Muž mnoha schopností… a také muž, který měl to štěstí, že přežil Justinovo běsnění. Ráda by věděla, co si asi myslí Justin o Moffově přítomnosti venku, ale raději tu znepokojivou myšlenku podrážděně vypudila z mysli. Moff.

Co o něm vlastně ví, co by jí mohlo poskytnout nějaké vodítko pro to, co má v úmyslu? Chce vetřelce vylákat někam mimo vesnici, kde Qasamané nebudou riskovat životy civilistů? Je snad ve vesnici něco, co nechtějí, aby objevili? Mohlo by to být ve skutečnosti tak prosté, že mu záleželo jedině na tom, aby vyvedl obě kultury z jinak téměř nevyhnutelné války?

Ale studijní tým potřeboval více času.

„Guvernére…“

„Stále jsem tady, Almo,“ povzdechla si. „V pořádku, zkusme to. Řekni jim, že odletíme, jakmile jejich zástupcům předvedeme, že jsme v té vesnici nikoho nezabili ani nezranili.“

„Poskytne to průzkumnému týmu tři dost času, aby přihnal stádo bololinů k vesnici?“

Telek zkontrolovala obrazovky. „Mohlo by to vyjít, budeme-li postupovat dost pomalu. Ale po skončení výzkumu vlivu stresu z lovu pravděpodobně nebude dost času sejmout senzory, které připevnil studijní tým všem zkoumaným osobám.“

„Rada ale přísně trvala na tom, abychom tu nezanechali žádnou elektroniku,“ připomněl jí Pyre.

„Vím, vím. Dobrá, jestliže budeme muset tenhle test hodit přes palubu, tak to uděláme, to je celé. Podívej, hlavně dohlédni na to, aby přistoupili na nápad ohledně návštěvy vesnice jejich vyslancem. Já v té době promluvím s Michaelem a McKinleym a zjistím, zda je něco nenapadlo.“

„Dobře,“ váhal Pyre. „Pokud to skutečně pomůže… jsme připraveni tady zemřít.“

Telek mrkáním zahnala z očí slzy. „To oceňuji,“ podařilo se jí nakonec ze sebe vypravit. „Ale vy jste stejně cenní jako elektronika, kterou tu nehodlám nechat. Promluv s Qasamany a zavolej mi nazpátek.“

„Ano, já opravdu mám jeden nápad,“ odpověděl Winward Telek s neradostným zadostiučiněním. „Přemýšlím o tom už od chvíle, co si psychologové začali poprvé stěžovat, že potřebujeme dělat dlouhodobé výzkumy.“

„A to?“

„Když nemůžeš provést výzkumy sám, pak druhou nejlepší možností je získat jejich výsledky,“ řekl. „A myslím, že vím, kde je najít.“

„Chceme, aby to byl někdo s autoritou, jehož slovům qasamské vedení důvěřuje,“ varoval Pyre vyslance a pozorně vybíral slova. „Chceme dokázat, že naši lidé jednali humánně.“

„Vpadli jste do našeho světa a terorizujete celou vesnici a pak očekáváte, že vás budeme považovat za džentlmeny,“ odplivl si Qasaman. „Nejste v postavení vznášet jakékoliv požadavky, ale když už se to stalo, Moff je ochoten připojit se k vám a jet do vesnice. Samozřejmě jen jako gesto dobré vůle.“

„Ovšem,“ přikývl Pyre. Winward to odhadl přesně… a ať už má Moff jakékoliv osobní důvody k přijetí nabídky, brzy ho budou mít v rukou.

A pak už to zůstane na McKinleyim a Winwardovi. Pyre doufal, že by mohli vyhrát.

„Dva… jedna… teď.“ Dan Rostin vypnul obrovský elektromagnet stroje a Parker ho přesně v tu chvíli zvedl do vzduchu. Právě včas: hřbetní ostny prvních bololinů na boku stáda se téměř třely o spodek stroje. Parker nabral trochu větší výšku a setřel si ze špičky nosu kapku potu. „Průzkumný tým tři volá Telek,“ zavolal do mikrofonu dálkového spojení. „Poslední změna kurzu dokončena. Můžete potvrdit, že směr je správný?“

„Tady Telek,“ ozval se obratem guvernérčin hlas. „Ještě vteřinu – právě dostávám údaje z Kapky rosy.“ Následovala krátká odmlka. „Ano, potvrzujeme. Neběží z nějakého důvodu o něco rychleji?“

„To určitě,“ potvrdil Parker. „Myslím, že už je všechny ty změny směru a fluktuace síly magnetického pole rozčilují. Budou-li pokračovat stejnou rychlostí, minou vesnici asi za padesát minut.“

„Kapka rosy nám hlásí v podstatě stejná čísla. V pořádku, teď to oznámím studijnímu týmu. Doufám, že to nepokazí jejich harmonogram dnešních výzkumů.“

„Já také,“ zasupěl Parker. „Neexistuje způsob, jak bychom je mohli zpomalit, to je jisté.“

Telek vzdychla. „To ne. Tak tedy… vraťte se pokud možno tak, abyste na sebe neupoutali pozornost. Nemusíte příliš spěchat – vypadá to, že se odtud ještě nějakou dobu nepohneme.“

Moff projel autem otevřenou vesnickou bránou a potom pronesl první slova od doby, co opustil blokádu Kober.

„Kam teď?“

„Starostův úřad,“ odpověděl mu Justin. „Přímo rovně tou ulicí a pak doleva.“

Moff přikývl a Justin se úkosem podíval do Qasamanova obličeje. Zpočátku se Moff netvářil překvapeně, že mu byl jako doprovod určen právě Justin; vlastně on skoro nedal najevo žádné překvapení. Dokonce i teď, když vjížděl do vesnice obsazené nepřítelem, se tvářil netečně, jen těkající pohled prozrazoval zájem či hněv. „Kde jsou všichni vesničané?“

Justin se rozhlédl. Kromě Kobry na každém rohu bloku, ke kterému se blížili, byly ulice vskutku opuštěné. Zeptal se komunikátorem Winwarda. „Všichni jsou venku v severní a střední části obce,“ zněla odpověď.

„Rád bych je viděl – ještě předtím, než budu mluvit s vašimi vůdci.“

Justin pokrčil rameny ve snaze předstírat, že je mu to jedno. Ve skutečnosti neměli mnoho času, ale to nemohl Moffovi říci. „Pro mne za mne. Ale ať to netrvá dlouho. Chci, aby rozhovory začaly co nejdříve, než kdokoli vytáhne zbraň a začne zase střílet.“

„Naši lidé nezačnou střílet, pokud nezačnete vy.“

Justin opět pokrčil rameny a usadil se, aby už měli zajížďku za sebou. Očekávalo se od něho, že se pokusí získat alespoň náznak znalosti, co vlastně Moff zamýšlí, ale kromě miniaturního záznamníku v nárameníku, na kterém seděl Qasamanův mójo, nezaznamenal žádné jiné zařízení, které by mu mohlo poskytnout vodítka. Vzpomínka na bakteriologický útok na Cerenkova a Rynstadta při poslední misi mu naháněla husí kůži bez ohledu na Telečino a Winwardovo ujišťování, že Moff nebude riskovat svůj vlastní život přenosem podobné látky, když existují bezpečnější metody přenosu nákazy.

Snažil se nezapomínat, že aventinská logika nemusí být totožná s logikou Qasamanů.

Moff zatočil ještě několikrát – a vesničané tu opravdu byli.

Justinovi to na první pohled připadalo jako obrovský, ve městě pořádaný piknik, s mnoha mladými lidmi posedávajícími v malých skupinkách, zatímco děti si kolem nich a mezi nimi hrály různé hry. Na každém rohu náměstí stála jedna Kobra jako stráž.

„Ti ostatní jsou támhle za tím klenutým vchodem?“ zeptal se Moff, ukazuje na objekt.

„Myslím, že ano.“

Aniž by se zeptal na dovolení, Qasaman zahnul za roh a zamířil tam. Zbytek vesničanů byl na menší otevřené ploše o pár bloků dál na jih, a Moff zastavil, až když k nim přijeli na dohled. Na okamžik je studoval, jako by pátral po známkách špatného zacházení, a Justin si všiml, že pomalu otáčí trupem, jak nabízel nahrávacímu zařízení v nárameníku pohled na celou plochu. Snažil se tak uklidnit vůdce vojsk za blokádou, přesvědčit je, že vesničané jsou v pořádku? Bylo to možné, pokud ovšem nahrávač přenášel živý obraz.

Justin cítil, jak mu najednou celé tělo ztuhlo poznáním. Ne, žádní vesničané. Sledoval místa, na která se Moff zaměřoval. Moff vyhledával stráže.

Počítal Kobry.

Ovšem. Byl to stejný trik jako ten, který použili, aby nahlédli do Kapky rosy, když Joshuovi a Yorkovi dovolili vrátit se dovnitř, jen byl proveden obráceně. Justin odhadoval, že ze třiceti Kober, které byly ve vesnici, jich asi dvacet hlídalo obě skupiny civilistů – absurdně malý počet vzhledem k celkovému počtu tří tisíc lidí, ovšem rovněž svědčil o možnostech Kober. Moff si toho určitě všiml a jistě také došel k závěru, že celkový počet Kober nebude o moc vyšší než počet těch, které viděl.

Nebo, jinými slovy, že studijní tým byl snadným cílem. Z čehož plynulo… co vlastně?

To Justin nevěděl, ale ostatní o tom musí být okamžitě informováni. Zapnul tedy potají mikrofon umístěný přímo proti rtům a začal šeptat.

York zavrtěl hlavou, ale oči z displeje před sebou nespustil.

„Žádný pohyb helikoptér jsem dosud nezaznamenal,“ hlásil Telek. „Jste si jistá, že Moffův přístroj jen nenahrává?“

„Zjistili jsme přenos informací,“ odpověděla rozhodným hlasem. „A co takhle jiná letadla? Řekl jste, že se nějaká s pevnými křídly objevila na letišti v Sollas.“

„To je tam pořád. Nehlásil Almo potíže u blokády průzkumného týmu jedna?“

„Ne. Možná, že se jejich oddíly tajně posouvají a ve velkém okruhu obkličují les.“ Telečin obraz na displeji zavrtěl hlavou. „Myslíte, že jen čekají, dokud neodejdeme z vesnice?“

York otevřel pusu… a odmlčel se, jak mu hlavou bleskla nová myšlenka.

„Řekněte mi, vypadá to, že Moff zná cestu vesnicí?“

„Jsem si jista, že mají mapy toho místa v Sollas, ano,“ odpověděla.

„Dobrá. Tak mi teď povězte, kde je v té vesnici dost místa pro přistání naší lodi?“

„Proč –“ zarazila se Telek. „Je to prostor u brány a pak ty dvě plochy, kde jsme shromáždili vesničany.“

„A Moff je viděl všechny tři,“ přikývl neradostně York. „A teď si jen potvrdil, co pravděpodobně ohlásily helikoptéry minulou noc: studijní tým nemá poblíž žádnou loď, která by mu zajistila rychlý odlet.“

Telek dlouze povzdechla. „Zatraceně. Zatraceně a ještě jednou zatraceně. Není divu, že nepospíchá s útokem na tým. Chce znovu zaútočit na vesmírnou loď a chce, aby jeho úderné síly byly, až se loď ukáže, v bojovém postavení. Proto zastavil palbu. Kapitáne, jak nejrychleji se můžeme dostat k vesnici?“

„Odtud minimálně za třicet minut,“ ozval se Shepherdův hlas. „Naše loď nebyla konstruována na tak dlouhé lety v atmosféře při takových rychlostech.“

„Půl hodiny,“ zasupěl York. „Sami dokážeme přistát z orbity a dostali bychom se k nim rychleji.“

„Až na to, že nenaložíme padesát lidí ze studijního týmu a z průzkumného týmu jedna na palubu a pak se s tím nákladem nedokážeme zvednout,“ zavrčela Telek. „Nuže, pánové, bude lepší, když vymyslíme něco jiného, a to rychle. Nejlepší možnost k odvrácení pozornosti od vesnice nastane odteď za čtyřicet minut. Studijní tým se odtamtud musí dostat.“

Nebo, dodal v duchu York, se odtud taky nemusí dostat vůbec. Kousal se zevnitř do tváří, zíral na displej a snažil se něco vymyslet.

Kobra u vchodu do starostovy budovy ustoupila stranou, když Moff a Justin dorazili. „Čekají na vás v první kanceláři nalevo,“ oznámila a otevřela jim dveře.

Když Qasaman prošel okolo a nemohl Kobru vidět, udělala rukou gesto: kódové znamení pro: drž se pozadu. Justin přikývl a zůstal o půl kroku za Moffem, když kráčeli ke kanceláři, kterou jim hlídka označila. Dveře byly otevřené, a když vstoupili, uviděl Justin dva muže, kteří na ně čekali: Winwarda a hlavního psychologa studijního týmu, doktora McKinleyho. Oba stáli před nízkým pracovním stolem a oba vypadali podivně napnutí.

„Dobrý den, Moffe,“ pokývl Winward. „Ještě jsme se vlastně nikdy nesetkali, ale přesto jsem o vás hodně slyšel.“

„A já o vás,“ odtušil chladně Moff. „Vy jste ten bojovník-démon, kterého jsme nedokázali zabít. Alespoň se to říká.“

„V každém případě se to nepodařilo úskokem,“ řekl Winward ještě mrazivěji než Moff. „Snad jste si všiml, že my jsme vaši vlajku příměří respektovali mnohem čestněji.“

„Chcete-li mluvit o cti –“

„Chci mluvit o mnoha věcech,“ přerušil ho Winward. „Ale než se do toho dám, rád bych vás požádal, abyste svého moje ponechal ve vedlejší místnosti.“

Moffova záda viditelně ztuhla. „Tak mám před vámi zůstat úplně bezbranný?“

„Nebuďte směšný. Kdybych vám chtěl ublížit, pak jak vy, tak ten váš zatracený pták už byste leželi tady na podlaze. Víte to stejně jako já. Žádám vás o to tedy ještě jednou a naposled.“

„Můj mójo tu zůstane se mnou.“

Winward si povzdechl. „V pořádku, bude tedy po vašem.“

Natáhl se ke stolu za sebou, rychle uchopil krátkou soudkovitou pušku bez zásobníku, která tam ležela, a zamířil. Mójo se zavřeštěním vyletěl.

A znovu zavřeštěl, když ho zachytila blýskavá síť a celého jej obalila.

„Tady, Justine, odnes ho do vedlejší kanceláře,“ požádal Winward unaveně a podal mladší Kobře znehybněného ptáka v síti. „Neprojevují zrovna velkou schopnost poučit se, není-liž pravda?“ poznamenal k Moffovi.

Moffovu odpověď už Justin nezaslechl, když se vrátil, mluvil opět Winward. „Nuže, na tom nezáleží. Máme pěkně jasnou představu o tom, co pro vás mójové dělají, a je dost zjevné, že pokud dojde ke skutečné válce, snadno vyhrajeme.“

„Protože nemůžete zemřít?“ ironicky se vysmíval Moff. „Někdo tomu možná věří, já ale ne. Nechrání vás žádný démon – ani nerozděluje jednu mysl mezi dva muže –“ dodal a vrhl zlověstný pohled na Justina. „Vaše magie, to je jednoduše věda, kterou jsme už zapomněli a která i nám umožní takové zázraky, až se naučíme, jak na to.“

„Možná,“ pokrčil rameny Winward. „Ale to je spíš akademická otázka, protože abyste se naučili, jak ty své magické kousky děláme, museli byste někoho z nás zabít… a velice pochybuji, že vás vaši mójové nechají bojovat s námi tváří v tvář.“

Moff otevřel ústa, ale ať už byl připraven pronést cokoli, zjevně mu to vyhaslo na rtech. „Co tím myslíte, že nás nenechají bojovat?“ zeptal se opatrně.

McKinley zavrtěl hlavou. „Nemá smysl něco předstírat, Moffe. Sbírali jsme tu data sice jen dva dny, ale už víme, jak si vás mójové vodí jako loutky. Měli jste přece tři sta let na to, abyste je prostudovali – určitě toho tedy víte minimálně tolik co my.“

„Loutky, říkáte?“ zkřivily se Moffovi rty. „Vy nechápete vůbec nic.“

„Ano?“ řekl Winward. „Pak nám to vysvětlete.“

Moff na něj zíral, ale mlčel.

„Detaily nehrají roli,“ pokrčil rameny McKinley. „To, na čem záleží, je fakt, že mójové mají zájem udržet svoje lovce – a to jste vy – naživu, a že mají dost telepatických schopností své zájmy podpořit. Budou-li si myslet, že proti nám nemáte šanci, nenechají vás bojovat.“ Mávl rukou. „Reakce zdejších lidí nám poskytly všechny důkazy, které jsme potřebovali.“

„Opravdu?“ odplivl si Moff. Zdálo se, že nad sebou rychle ztrácí kontrolu, povšiml si znepokojeně Justin. Byla McKinleyova tvrzení pro něj opravdu tak tvrdá a nepřijatelná? Nebo to možná byl první skutečně vážný okamžik, který Moff za celá ta léta zažil, kdy neměl u sebe móje? Ptáka, který držel jeho lidskou agresivitu pod kontrolou… „Tak co potom říkáte našim bojovníkům, kteří čekají dvacet kilometrů severně odtud, aby s vámi zametli? Jsou snad neschopní bojovat?“ Píchl prstem do McKinleye. „Vesničané z vás mají strach, protože jsou pověrčiví – naši bojovníci tak oslabení nejsou. A jakmile jednou dokážeme, že můžete být poraženi – a stane se to za pár hodin – pak strach, který cítí a který móje paralyzuje, rázem pomine. A až se příště vrátíte, najdete tady jednotný svět, který se vám postaví.“

„Tak vy si myslíte, že se mójové nepokusí zachránit vám životy?“ zeptal se McKinley.

Moff se slabě pousmál. „Budou nás chránit, to jistě – tím, že vám v bitvě budou rvát maso z kostí. Tenhle rozhovor je u konce.“

Winward a McKinley si vyměnili pohledy a vědec nepatrně přikývl.

„V pořádku, jestli je tohle cesta, kterou si přejete jít,“ řekl Winward. „Během těch několika hodin, o kterých jste se zmínil, vám půjdeme z cesty, a budeme‑li mít štěstí, nebudeme se muset vracet.“

„Na tom nezáleží, zda přijdete nebo ne,“ odtušil tiše Moff… a Justin jasně slyšel smrtelnou hrozbu v jeho hlase. „Jednoho dne znovu objevíme tajemství hvězdného cestování a pak to budeme my, kdo přijde a najde si vás.“

Winward stiskl rty a pohledem se střetl s Justinovýma očima. „Vrať mu móje a doprovoď ho ven. Může zůstat s ostatními vesničany, dokud nebudeme připraveni odletět.“

Justin souhlasně přikývl a ukázal na dveře. Moff okolo něj beze slova prošel a zamířil do chodby, kde počkal, dokud mu Justin nepřinesl moje, stále zamotaného do sítě. „Jen ho opatrně vymotejte, nemá žádné zranění,“ řekl Qasamanovi a předal mu znehybněného ptáka.

Moff přikývl, jen jednou, a kráčel ke dveřím. Justin ho sledoval, jak jde po ulici k místu, kde byli drženi civilisté, a potom se vrátil do kanceláře. „Je na cestě na náměstí,“ hlásil Winwardovi.

Starší Kobra přikývla, ale pozornost zřejmě zaměřovala někam jinam. „V pořádku. Pokud jste připraveni, tak jsme i my,“ ohlásil do svého komunikačního přívěsku. „Necháte přesunout průzkumný tým jedna?… Dobře. Justin je tady; budu prostě pokračovat a ujmu se velení. Očekávané setkání?… Patnáct a dvacet, máme to. Hodně štěstí.“

„Nuže?“ zeptal se McKinley.

„Kapka rosy je na cestě,“ odpověděl napjatě Winward. „Přistane na centrálním náměstí asi za patnáct minut.“

„Kapka rosy?“ svraštil čelo Justin. „Proč právě ona?“

„Protože Menssaně by to trvalo déle, než by se sem dostala, a po celou dobu letu by mohla být napadena.“ Winward se otočil k McKinleymu. „Všechny senzorové límečky jsou odepnuté?“

„Sbalené a připravené k naložení, stejně jako zbytek zařízení.“ Doktor zdvihl malou skříňku, která ležela na stolku. „Tohle je to poslední, co tu ještě zůstalo.“

„Dobře. Odveďte své lidi na náměstí.“ McKinley zamířil ke dveřím a Winward aktivoval svůj komunikační přívěsek. „Dorjay? Jdeme na to… Správně, patnáct minut. Odveď lidi a vyměř perimetr, aby loď mohla bezpečně přistát. Dávej pozor zvláště na Moffa – neděláme na něj zdaleka takový dojem jako na zbytek ostatních, a poblíž by mohla být ukrytá nějaká zbraň, kterou by mohl použít… Dobře. Diverzní akce proběhne do dvaceti minut – pak budeme muset být připraveni odejít… Dobře. Konec.“

Spustil ruku a podíval se na Justina. „Jdeme na to – ty a já budeme součástí obrany proti helikoptérám, takže se musíme schovat blízko zdi, než se zorientují a dojde jim, co se děje.“

„A co bude pak?“ zeptal se Justin tiše. „Kapka rosy nás nemůže všechny unést.“

Winward se na něj usmál. „To víš, někdy je třeba mít zadní voj a držet se zpátky. Tak pojď, půjdeme ke zdi a najdeme si nějaká dobrá postavení, ze kterých budeme moci střílet.“

„Dobrá, zahajte ústup,“ přikázal Pyre do mikrofonu. „Žádný hluk a ujistěte se, že vás nikdo z Qasamanů, až vyrazíte k silnici, neuvidí.“

Pyrovi zazněly v uších šeptané odpovědi – a pak obrátil pozornost ke skupině qasamanských vojáků, kteří byli asi dvacet metrů před ním. Souhlasil s tím, že jim zůstane na dohled jako svého druhu rukojmí, zatímco je Moff ve vesnici – což znamenalo, že pokud se Moff nevrátí ve stanovenou dobu, bude muset vzít nohy na ramena, ještě než se Qasamané rozhodnou ho zastřelit. Aktivoval své sluchové posilovače a soustředil se, zda neuslyší rozčilené hlasy, které by znamenaly, že Kapka rosy byla spatřena.

Výkřiky, které očekával, se ozvaly sotva za dvě minuty ze strany nejbližšího transportéru, a Pyre pádil mezi stromy, ještě než kdokoliv jen pomyslel na to, aby na něj vystřelil. Nemusel se krýt a tak si to namířil přímo k silnici, kde mu tvrdý povrch pod nohama umožňoval efektivněji využít sílu servomotorů. Zezadu k němu dolehla ozvěna výbuchu, jak Qasamané zničili strom povalený přes cestu, který jim blokoval postup. Zpomalil, a když míjel poslední z předem připravených stromů, nechal jej za sebou spadnout; mohlo by to nadobro vyřadit bojové útvary ze hry. Zrychlil až na maximální únosnou hranici a sledoval, zda neuvidí na obloze buď přistávající Kapku rosy nebo nevyhnutelnou vzdušnou odpověď Qasamanů.

Zdálo se, že se obojí objevilo téměř současně. Daleko nahoře malá třpytivá vesmírná loď prudce klesala proti modré obloze a nad hlavou uslyšel motory tří helikoptér, které vyrazily na jih. V Pyrově krku se vytvořil tvrdý knedlík, když pozoroval, jak mizí za vrcholky stromů.

Byly to, jak York předvídal, jen upravené civilní stroje… avšak už první krátké utkání Kober s nimi ukázalo, že je třeba je brát vážně.

Pokračoval v běhu. Daleko vpředu změnil řev motorů helikoptér tón, když stroje dosáhly vesnice. Po chvíli mu vítr přinesl do uší nejasné ozvěny malých výbuchů; ty zvuky si pamatoval z doby, kdy helikoptéry střílely přes barikádu. Přemýšlel, kdo uspěje tentokrát a jestli to Kobry přežijí. Zamrkal, aby zahnal slzy, zamžoural proti větru a pokračoval v běhu.

A náhle bylo po všem. Nad stromy se objevil velký vířící sloup černého dýmu a o několik vteřin později z něho jako blesk vystřelila Kapka rosy.

Obě zbývající helikoptéry ji pronásledovaly, ale jejich zbraně nebyly určeny k přímé střelbě vzhůru a gravitační motory Kapky rosy byly víc než dostatečně výkonné, aby si loď udržela vedení. Po chvíli se helikoptéry i loď staly jen blyštícími se body na obloze… a pak už zbyly jenom dva.

Kapka rosy, se studijním týmem vědců na palubě, unikla a nechala Kobry na zemi.

Vpředu kdosi vystoupil zpoza stromů u silnice a rychle na Pyra zamával, ještě než se vrátil do svého úkrytu. Pyre zpomalil a připojil se k němu. „Nějaké potíže?“ zeptala se druhá Kobra.

Pyre zavrtěl hlavou. „Jsou nejméně deset minut za mnou. Nějaké známky našich přátel?“

Druhý muž se široce usmál. „To jistě. Jen poslouchej.“

Pyre si zapnul sluchové posilovače a ve velké dálce uslyšel slabé rachocení – spolu s frkáním, které si tak dobře pamatoval. „Přesně podle plánu. Všichni jsou v pohotovosti?“

„Na tomhle místě v každém případě. Předpokládám, že Kobry chránící vědecký tým unikly, zatímco byli všichni oslepení kouřovou clonou.“

„A všichni si budou jisti, že se v té době všechny Kobry dostaly do lodi, nikoho nenapadne, že vyrazily ven,“ přikývl Pyre. Takhle by to mělo být o mnoho snazší, budou-li si Qasamané myslet, že všichni uprchli s Kapkou rosy.

Rachot se přibližoval…

A náhle se ze zatáčky cesty vyřítilo stádo bololinů; valilo se přes všechno, co mu stálo v cestě. Pyre viděl, že to je veliké stádo, vzdálenější konec čela se ztrácel za zatáčkou, v prachu zvířeném prvními řadami. Možná celkem tisíc zvířat… a mezi všemi těmi horkými těly, skrytými oblaky prachu před pohledy kohokoli, bylo obtížné zpozorovat čtyřicet Kober. Dokonce, i kdyby někoho napadlo, že by tam mohly být.

Čelo stáda proběhlo, obě křídla byla od sebe vzdálená snad dvacet metrů. Pyre a druhá Kobra se otočili a pustili se za nimi. Přibližovali se k pádícímu stádu, až se dostali do vzdálenosti tak čtyř metrů. Rychlá kontrola situace ukázala, že se k řítící se mase připojil i zbytek průzkumného týmu jedna. Na opačném křídle stáda, pokud šlo všechno podle plánu, s nimi běžely i Kobry z vědeckého týmu.

Na několik příštích hodin by měli být všichni celkem v bezpečí. A potom –

A potom by je mohla nabrat Menssana, stojící dosud tři sta kilometrů před nimi, pravděpodobně stále ještě nezpozorovaná vojenským velením planety. Bude-li moci zůstat na místě během nejbližších šesti hodin, Kobry by se mohly dostat na palubu a loď na oběžnou dráhu dávno předtím, než by se do toho mohlo zamíchat jakékoliv letadlo a zabránit jim v tom.

V každém případě takové byly plány. Pyre přinutil nohy k rytmickému běhu a naprogramoval svá servozařízení, aby přejala prakticky celou váhu těla. A uvažoval, že on osobně by byl šťasten, kdyby se mohl vyhnout poslednímu střetu.

A ukázalo se, že jeho naděje se splnily.

Kapitola 15

Tiše poslouchali, dokud McKinley přednášel svůj referát, a když skončil, Stiggur si povzdychl. „Nepředpokládám, že by byla sebemenší šance, že se jedná o omyl.“

McKinley zavrtěl hlavou. „Určitě nic, co by významně ovlivnilo výsledky. Měli jsme k dispozici dostatečné množství testovaných subjektů, abychom shromáždili statisticky důležité údaje.“

Jonny sedící proti němu přes stůl stiskl rty; v ústech měl hořkosladkou chuť Pyrrhova vítězství. Byl ospravedlněn a jeho „šílená“ teorie o mójích se víceméně potvrdila.

Ale cenou za toto vítězství byla válka.

Viděl to i v obličejích okolo stolu. Ostatní guvernéři byli vyděšení – daleko více, než byli po první misi Kapky rosy. A ačkoli někteří z nich asi ani nevěděli, jak na ten strach reagovat, on chápal lidskou přirozenost natolik, aby věděl, jakou cestou se většina z nich nakonec vydá. Boj nebo útěk byly jediné dvě možnosti… a Světy Kober neměly kam uniknout.

Fairleigh si odkašlal. „Stále mi není jasné, jak mohou mójové tohle všechno dělat. Mám na mysli fakt, že jste zjistili, že jejich mozková kapacita je na nějakou inteligenci příliš malá, nebylo to tak?“

„V tomto případě není zapotřebí žádné zvláštní inteligence,“ odpověděl McKinley. „Tím, kdo analyzuje situaci, je symbiont ptáků – ať již jde o člověka nebo dýkozubce. Mójo přebírá výsledek a nutí symbionta k takové odezvě, která je pro ptáka nejvýhodnější.“

„Ale určení priorit zahrnuje inteligenci,“ trval na svém Fairleigh.

„Ne nutně,“ zavrtěla hlavou Telek. „Extrapolační logika může být jednoduše součástí instinktivní výbavy mójů. Už jsem u jiných živočichů takové instinkty, u kterých se zdálo, že vyžadují více méně určitou inteligenci, viděla. Povšimněte si, že ti ‚strašidelní‘ ptáci na planetě Chata zřejmě zvládli stejný trik s jen o něco větší lebeční kapacitou.“

„Mohlo by to být dokonce ještě snazší, přinejmenším pro móje,“ dodal McKinley. „Dejme tomu, že člověk přichází se svým vlastním seznamem možných reakcí včetně předvídatelného dopadu, jaký může mít – na určité úrovni – každá z nich na jeho móje. Vybrat si mezi nimi nevyžaduje víc inteligence, než jakou potřebuje mít kterýkoli živočich, aby přežil v divočině.“

„A nemohli jste se při interpretaci dat nějak splést?“ zeptal se Stiggur. „Musíme si být absolutně jisti, že víme, o co jde.“

„To si nemyslím, pane,“ zavrtěl McKinley hlavou. „Sice jsme z Moffa nedostali tolik podrobností, v kolik Winward doufal, avšak myslím, že toho řekl dost, co tuto interpretaci potvrzuje.“

„A to se nezmiňujeme o incidentu s dýkozubcem,“ zamumlal Roi. „Pro chování těchto dravců neexistuje žádný racionální výklad, pokud nad nimi mójové nemají alespoň částečnou kontrolu.“

V místnosti nastalo ticho. Stiggur si prohlížel tváře okolo stolu, potom kývl na McKinleye. „Děkuju vám, doktore, že jste si na nás udělal čas. Jestliže budeme mít další otázky, spojíme se s vámi. Budete zítra schopen přednést tuto přednášku celému plénu Rady?“

McKinley přikývl na souhlas. „Ve dvě hodiny, ano?“

„Správně. Tak na shledanou zítra.“

McKinley vyšel ven a Stiggur se otočil k ostatním. „Má ještě někdo zájem diskutovat, než přejdeme k hlasování o našem doporučení pro Radu?“

„Jak se mohlo něco takového vůbec stát?“ zeptal se Vartanson a tón jeho hlasu byl téměř urážlivý. „Symbionti prostě nemění partnery, kdykoli mají chuť.“

„Proč ne?“ pokrčil rameny Roi. „Jsem si jist, že by nám Lizabet mohla poskytnout tucty dalších příkladů.“

„Tak moc jich nebude, ale nějaké opravdu existují,“ přikývla Telek. „Myslím, že se v tomto případě musíte podívat na charakteristiky dýkozubců, a poznáte, proč právě lidé jsou pro móje jako partneři tak atraktivní.

Za prvé, mójové potřebují dobré lovce, aby pro ně zabíjeli bololiny, ale ta divokost a útočnost, která dělá z dýkozubců dobré lovce, rovněž znamená, že vracející se mójo má pravděpodobně poloviční naději na to, že bude sám sněden, dokud své vůdčí postavení nad zvířetem neobnoví. Viděli jste filmy o útoku – mójové byli jen chviličku vzdáleni z dýkozubcova hřbetu a už se z něj stal zuřivý berserk.“

„A také mohou na lidi působit z větší vzdálenosti, ne?“ zeptal se Hemner.

„Vypadá to tak, ale to může být jen náhoda,“ odpověděla Telek. „Skutečnost je však taková, že lidé jsou se svými zbraněmi zároveň bezpečnějšími a lepšími lovci. To také mimochodem znamená, že lidé jen zřídka, pokud vůbec, prohrávají nebo jsou zabiti, a mójové jsou tak ušetřeni problémů s hledáním někoho jiného a s přizpůsobováním se.“

„Období, kdy si zvíře zvyká na ptáka, je obzvláště nebezpečné, jedná-li se o krocení dýkozubce,“ poznamenal Vartanson a pomalu pokývl hlavou. „Jo, to chápu. To, co tvrdíte je, že Qasamané učinili ze své planety malý kousek ráje pro móje.“

Telek si jemně odfrkla. „To sotva. Možná tomu tak kdysi bylo, ale nyní mójové rychle směřují do slepé uličky.“

Naťukala něco na klávesnici a na displeji se objevila letecká mapa s regionem Úrodného půlměsíce. „Tady dole,“ řekla a ukazovátkem označila na snímku bílá místa, „připojují do řetězce měst další.“

„No a?“ zamračil se Vartanson.

„Nechápete? Města jsou pro predátory špatná místa k životu. Za vlastním lovem musí létat daleko nebo se musí spokojit se stravou od svých pánů. Ale lidská populace vzrůstá a její mazaný podzemní komunikační systém vyžaduje, aby všichni zůstávali na určitém, účelně omezeném území planety. A to znamená města.“

„Ale já jsem si myslel, že města jsou vybudována tak, aby to výslovně vyhovovalo mójům,“ zavrčel Roi. „To byl přece váš hlavní argument, proč podniknout druhou studijní cestu, nevzpomínáte si?“

„Co se možnosti jejich reprodukce týče, tak ano,“ přikývla Telek. „Ale z hlediska získávání potravy je to jiné. Myslím si, že jsme ještě nikdy skutečně neviděli, jak mójové loví, ale jejich obvyklou kořistí jsou pravděpodobně malí ptáci a velký hmyz, a bez ohledu na to, co dělají bololini a tarbinové, ti malí ptáci si asi ve větším počtu do velkých měst netroufnou. Uspořádání měst je v podstatě kompromisem, a kdybych já byla mójem, myslím, že bych se rozhodně cítila podvedená.“

„Tak proč se nevrátí?“ naléhal Vartanson. „Už to jednou udělali – proč to neudělají zas?“

„Vrátit se k čemu? Prakticky od okamžiku, kdy tady přistáli, střílejí Qasamané každého dýkozubce, který vystrčí hlavu z trávy. Teď musí mít celý Úrodný půlměsíc skoro vyčištěný, a přesto stále tlačí lidi k tomu, aby na ně zhruba každý měsíc pořádali hony. Je to šílené.“

„Možná že ne,“ vložil se do toho Jonny. „Jak jste řekla, qasamské vedení ví, o co jde. Je snad nějaký lepší způsob, jak si zajistit neochvějnou loajalitu svých osobních strážců, než zajistit, aby už neexistoval nikdo další, ke komu by mohli přejít?“

Telek pokrčila rameny. „Může to tak být. Jsou jistě dost nevyzpytatelní na to, aby je něco takového napadlo.“

„Což naopak může znamenat,“ pokračoval Jonny, „že si uvědomili, jak výhodné je mít moje u sebe a potlačovat tak třenice mezi lidmi. Pokládají-li tento faktor za tak důležitý, mohli bychom se místo uvažování o válce soustředit na to, jak se zbavit mójů.“

„Jak?“ ironicky se zasmála Telek. „Všechny je pobít?“

„Proč ne? Nejednou byl na světech Dominia vyhuben celý živočišný druh. Získat specifický jed výlučně pro jeden druh zvířat přece není až takový problém?“

„Teoreticky ano, ale až když jsou dostatečně známé hormonální sekvence během rozmnožování. My o mójích žádná taková data nemáme.“

„Ale máme čas,“ trval na svém Jonny. „Podle našich techniků budou potřebovat k vynalezení mezihvězdného pohonu přinejmenším patnáct let.“

„To nám moc nepomůže,“ zabručel Roi. „Ta města, Jonny. Každého živočicha, který dává přednost dobrým podmínkám pro rozmnožování před dobrými podmínkami pro lov, bude neuvěřitelně těžké zabít.“

„Obzvláště, když budou na jejich straně Qasamané,“ promluvila Telek. „A nezapomínejte, že ať už mají mójové jakýkoliv vliv na uspořádání měst, jsou to nakonec lidé, kdo je staví. Může tomu být i tak, že ani moc pobídek v této záležitosti nepotřebují, ale tak či onak – tohle uspořádání podporuje neustálé doplňování mójů pro jejich rostoucí populaci, zatímco je současně drží na krátkém provázku, co se potravy týče, aby se jim nechtělo vrátit se k dýkozubcům.“

„A na rozdíl od ptačích voliér tohle připadá mójům přirozenější,“ dumal Roi. „V úvahu připadající savci odešli jinam, zatímco Qasamané zabíjeli každého dýkozubce v okruhu tisíce kilometrů.“

Stiggur ťukal lehce prstem do stolu. „To je ale naprosto vrcholná ironie – loutky se spikly, aby nedovolily loutkáři odejít.“

„Vrcholná ironie?“ zavrtěl Hemner hlavou. „Ne. Vrcholná ironie je Moffovo poslední varování… a fakt, že by se při své kulturní paranoii mohli nejpravděpodobněji hrbit navždy na tom jejich maličkém světě a bát se vyrazit do vesmíru, kde by mohli narazit na něco, co by se jim nemuselo líbit. Kdyby u nich nepřistáli Troftové a nepřemluvili nás, abychom udělali něco podobného, nikdy by se nemohli stát ani tou nejmenší hrozbou pro nikoho z nás. Přemýšlejte o tom, až budete mít nutkání blahopřát si k tomu, jak dobře jsme to zvládli.“

U stolu se rozhostilo dlouhé bolestné ticho. Jonny si v křesle potichu poposedl, tupou bolest v kloubech doprovázela hořkost v mysli. Hemner má pravdu a vždycky ji měl, už od samého začátku. A teď ta hrozba, které se báli a o které tolik diskutovali, se svým způsobem stala věštbou, která splní sama sebe.

A bylo už příliš pozdě couvnout.

Stiggur přerušil ticho jako první a zvolil slova, která Jonny očekával. „Má někdo nějaké doporučení?“

Vartanson se rozhlédl kolem stolu, stiskl rty a těžce přikývl.

„Já, Brome.“ Zhluboka se nadechl. „Doporučuji, abychom přijali nabídku domény Baliu na pět nových světů výměnou za eliminaci qasamské hrozby.“

Stiggur přikývl. „Ještě někdo jiný?“

Jonny si olízl rty… ale v duchu viděl Qasamany a jejich móje, jak přicházejí na planety Chata, Kubha a Tacta… a odtud na samotné Světy Kober. Najdeme si vás, vyštěkl Moff a Jonny věděl, že to myslel vážně… a odpor, který již chtěl vyjádřit, mu v ústech zamrzl.

Ostatní asi měli podobné pocity. V každém případě nikdo z nich nepromluvil.

O tři minuty poté bylo Vartansonovo doporučení přijato za oficiální.

Justin si už ani nevzpomínal, kdy byl naposled ve svém apartmánu v Capitalii. Stál u okna obývacího pokoje, díval se na světla města, pokoušel se spočítat, kolikrát se sem vrátil od té doby, co zahájil svůj výcvik Kobry… bylo to před čtyřmi měsíci? Nebo pěti?

Vzápětí to ale pustil z hlavy, protože usoudil, že to není důležité.

Povzdychl si, přešel k pracovnímu stolu a posadil se.

Čistý papír a magnetický disk, které před hodinou položil na stůl, zůstaly tak, jak byly, a hluboko v sobě věděl, že tam asi budou ještě nějakou chvíli ležet. Dnes večer nedokáže myslet na nic jiného než na obličeje tří mužů, kteří byli dnes ráno pochováni, tváře Kober, které vlastním životem vykoupily odlet Kapky rosy z Qasamy. Pro všechen ten zmatek tenkrát ani nevěděl, že k nějakým nehodám došlo. To se dozvěděl, až když už byl na Menssaně a spatřil, jak je jejich přátelé přinášejí.

Dnes opravdu nebyla ta pravá noc pro zahájení příprav na válku.

Ozval se zvonek na dveřích. Nejspíš to bude guvernérka Telek, která se jde podívat, jak pokračuje. „Vstupte,“ zavolal.

Cvakl zámek a dveře se otevřely. „Ahoj, Justine,“ pozdravil ho Jonny.

Justin pocítil, jak se mu sevřel žaludek. „Nazdar, táto. Co tu děláš tak pozdě?“

„V tom studeném dešti?“ doplnil Jonny napůl se usmívaje slova staré říkanky a setřásl si pár posledních kapek z pláště, než vstoupil do apartmánu a zavřel za sebou dveře. „Chtěl jsem tě dnes večer pozvat domů, ale měl jsi vypnutý telefon. Tohle se mi zdálo být logickou alternativou.“

Justin sklopil oči na stůl. „Promiň, ale předpokládal jsem, že budu pracovat na… na něčem.“

„Válečném plánu?“ zeptal se Jonny jemně.

Justin se zašklebil. „Guvernérka Telek ti to řekla?“

„Ani slovem, ale nebylo těžké si to domyslet. Už jsi sám sobě dokázal, že máš překvapivě dobré taktické schopnosti, a ona chce zítra něco ukázat plénu Rady.“

„Taktické schopnosti,“ pronesl Justin hořce. „No ano. Velký plán, není-liž pravda? – až na maličkost, že Decker a Michael museli improvizovat, aby nás z toho dostali. A právě přitom jsme ztratili tři muže.“

Jonny chvíli mlčel. „Většina válečných plánů je v určitém okamžiku změněna,“ promluvil nakonec. „Tak rád bych ti řekl několik slov útěchy, aby ses tolik netrápil pro ty nehody, ale nic než to, že se někteří bojovníci obětují, aby zachránili všechny ostatní, mě nenapadá. Ovšem něco takového nikdy neuspokojovalo ani mne.“

„Tak oni se obětovali v zájmu úspěšné mise a pak se dalších tisíc zase obětuje pro Světy. Tak to chodí?“ Justin zavrtěl hlavou. „Kde si pak ale stanovíš hranice?“

„Kde můžeš,“ povzdechl Jonny. „A čím dřív, tím líp. Což je důvod, proč chci, aby ses dnes večer vrátil domů.“

„Rodinné setkání u kulatého stolu?“

„Uhodl jsi. Máme čas do zítřejšího zasedání Rady přijít s nějakou alternativou k válce.“

„Něco jako blokáda nebo tak?“ vzdychl si Justin. „To k ničemu není, táto – už jsem se pokoušel přijít s nějakým návrhem, jak to provést. Ale ta planeta je příliš veliká, než aby ji bylo možné lehce obklíčit.“ Zahleděl se na své ruce. Silné ruce Kobry, smrtonosné ruce Kobry. „Prostě teď už nemáme na vybranou.“

„Že nemáme?“ řekl Jonny a Justin se podivil neočekávanému žáru v otcově hlasu. „Lidé to říkají už od chvíle, co nám Troftové ten obchod poprvé nabídli. Vlastně mi to lidé říkají po většinu mého života.“

Jonny opatrně vstal a přešel k oknu. „Kdysi mi říkali, že Troftové musí být nejdřív silou odstraněni z Adirondacku a Silvernu. Možná, že měli tehdy pravdu, já nevím. A potom říkali, že my Kobry musíme zůstat v armádě, protože se nehodíme do civilní společnosti Dominia. Namísto toho jsme odešli na Aventine a vybudovali tu takovou společnost, která s námi mohla žít. Potom nám říkali, že musíme opět bojovat s Trofty, jinak bude Aventine zničena. A s trochou úsilí jsme tehdy dokázali, že se mýlí. Nikdy nepřijímej tvrzení, že se musí udělat něco špatného, Justine, dokud sám neprozkoumáš všechny možnosti.“ Zakašlal, pak ještě jednou, a když se pak znovu obrátil k synovi, vypadal, že se musí každou chvíli zhroutit. „A to je to, s čím chci, abys mi dnes večer pomohl.“

Justin tiše vydechl. „A co maminka?“

„A co by s ní mělo být? Ani ona nechce válku.“

„Víš, o co mi jde.“ Justin se to pokoušel říci, ale jazyk se odmítal pohnout.

„Myslíš tím, že ses dobrovolně přihlásil na druhou misi, aniž bys to nejdříve projednal s rodinou?“ Jonny přešel zpátky ke křeslu a téměř do něj padl. „Zranilo ji to, ano. Dotklo se to nás všech, ačkoliv chápu, proč jsi to udělal. Ale sledovat děti na jejich vlastní cestě je vždycky jednou z tichých bolestí matek; už od počátku věků.“ Vzdychl. „Jestli ti to trochu pomůže, mohu ti říci, že její strach a obavy o tebe nejsou tak úplně založeny na tom, co jsi udělal ty sám. Ona byla… dobrá, myslím, že byla uštvaná vzpomínkami a hořkostí z cesty, kterou jsem se vydal poté, co jsem opustil aktivní službu Kobry.“

Justin se zamračil. „Myslíš tím politiku? Vím, že se maminka o politiku příliš nestarala, ale –“

„Pochopil jsi to špatně,“ zavrtěl Jonny hlavou. „Ona politiku nenávidí. Nenávidí čas, který jsem tomu všechny ty roky věnoval. Nenávidí všechno, co vypadá jako marná práce, když porovná vynaloženou práci a výsledky.“

„Ale oni tě potřebovali. Sama mi řekla, že jsi pomohl integrovat Kobry do našeho politického systému.“

„Možná, že mne kdysi jednou potřebovali, ale potom už ne. A když ses rozhodl jít v mých stopách – to pak vyvolalo všechnu tu beznaděj.“

„No, v tomto ohledu o mě nemusí mít strach,“ namítl Justin důrazně. „Corwin se může zabývat aventinskou politikou dle libosti, ale pokud jde o mne, raději bych celý den jen lovil ostnaté leopardy.“

Jonny se lehce usmál. „Dobře. Proč tedy nejdeš se mnou a neřekneš jí to sám?“

„A když už tam budu, mohl bych přijít s nějakým způsobem, jak zastavit válku?“

„Když už tam budeš, tak proč ne?“

Justin potřásl v hrané zlosti hlavou a vstal. „Táto, ty jsi opravdu zůstal v té politice příliš dlouho.“

„Už mi to někdo říkal. Pojďme, vypadá to na dlouhou noc.

Přenosový modul zapípal na znamení, že kopírování magnetického disku skončilo. Telek potlačila zívnutí a obrátila se k telefonu a k čekajícímu Jonnyho obrazu. „Dobře, už to mám. Teď bych chtěla, abys mi řekl, proč jsi mě musel budit ve – hmm –“

„Ve čtyři čtyřicet,“ dokončil za ni Jonny.

„– ve čtyři čtyřicet ráno jen proto, abych dostala data, která jsi mi mohl poslat do kanceláře tak za čtyři hodiny?“

„Jistě. Chtěl jsem, abys měla čtyři hodiny navíc a posoudila, zda se nám podařilo najít alternativu k válce.“

Telečiny oči ho zkoumavě sledovaly. „Vy máte nějaký realizovatelný protinávrh?“

„To mi musíš povědět ty. A Rada, pokud budeš souhlasit.“

Olízla si rty. „Jonny…“

„Jestliže to vyjde, ty nové světy získáme,“ dodal potichu. „Corwin a já jsme mezitím vypracovali způsob, jak celou věc prodat doméně Baliu jako dostatečné naplnění jejich kontraktu.“

„Chápu. Děkuji, Jonny. Dám se do toho hned.“

Návrhu Moreauových, jak byl plán nazván, byla experty, kteří ho studovali, dávána osmdesátiprocentní naděje na úspěch. To znamenalo o několik procent méně, než šance vyhrát správně vedenou válku… ale znamenal velké úspory na životech i ekonomických nákladech. Po dvou týdnech veřejné i soukromé diskuse byl přijat.

A o dva měsíce později zamířily Menssana i Kapka rosy, doprovázeny dvěma nákladními troftskými loděmi, ještě jednou ke Qasamě.

Kapitola 16

Noc na Qasamě.

Opět přistáli v úplné tichosti, obklopení slabou září gravitačních motorů; ale tentokrát to byly namísto jedné lodě tři. Transportéry Troftů dosedly na dvou hodně od sebe vzdálených místech v divočině u vnějšího ohybu Úrodného půlměsíce, zatímco Menssana přistála poblíž vrcholu oblouku Půlměsíce. Pro Yorka na palubě poslední jmenované lodi to byla zvláště význačná poloha: sotva dva kilometry od silnice spojující Sollas a Huriseem. Vskutku vhodné místo, aby se Qasamanům pomstil za svou ztracenou paži.

Z velitelského můstku se ozývalo tiché šumění přenosu signálu s proměnnou frekvencí. „Kapka rosy volá Menssanu; pospěšte si. Zjistili jsme několik velice ošklivě vypadajících letadel a všechna míří k vám. Setkání do patnácti minut.“

„Potvrzujeme,“ řekl kapitán Shepherd chladně. „Troftové také přilákali jejich pozornost?“

„Ještě ne, zjistili jsme ale jiné letadlo, které letělo jejich směrem, jako by je hledalo. Už jsou v pohotovosti.“

„Vylepšili svoje radary,“ podotkl York.

„Už vycházejí,“ ozval se někdo sledující průzor v levé části můstku.

York k němu přistoupil. Vnější světla Menssany byla ztlumena jen na měkké žhnutí, ale přesto poskytovala dost světla, aby spatřil, jak se z nákladových prostor lodí vynořují temné tvary.

Masový exodus ostnatých leopardů.

Většina zvířat se po vstupu na neznámou půdu na chvilku zastavila, rozhlížela se a viditelně bojovala o udržení rovnováhy, což byl následek probuzení z dlouhého spánku, který zvířata právě prodělala. Ale žádné se dlouho nezdržovalo u lodi. Všechna odskočila do tmy pralesa a celá ta masa se hned počínala rozbíhat a rychle se ztrácela z dohledu, takže York téměř pocítit dychtivost, se kterou se leopardi snažili propátrat svůj nový domov. Přestože jim život v lesích nebyl cizí, museli nějakým způsobem vědět, že jsou na planetě doslova plné neprobádaných území. Uvažoval, jak velké vrhy tady budou mít. Patnáct mláďat? Dvacet? Na tom nezáleží. Existovala tu ekosféra a ostnatí leopardi udělají vše, aby vyplnili mezeru.

A s trochou štěstí mójové brzy zjistí, že si zase mohou hledat nové partnery. York si zoufale přál, aby měla Telek pravdu v tom, že ptáci cítí vůči městům odpor.

„Všichni jsou venku,“ ozval se hlas z interkomu. „Vstupní otvory uzavřeny, kapitáne.“

„Připravte se ke startu,“ nařídil Shepherd. „Vracíme se domů.“

Už o chvilku později plula loď ke hvězdám. York hleděl do tmy a pátral téměř doslova po semínkách nesvárů, která právě zasel na nic netušícím světě. Buďte plodní a množte se, pomyslil na staré přikázání, které bylo tentokrát určeno ostnatým leopardům, a znovu zaplňte zemi. A podrobte si ji.

„Chápu,“ poznamenal Joshua, „že troftská doména Baliu nebyla zrovna nadšena naším řešením qasamského problému.“

Corwin pokrčil rameny a oči mu bloudily chvíli po nebi, než v další vteřině pohlédl bratrovi do tváře. Menssana měla každou chvíli přijmout na palubu nové pasažéry, a on o tu podívanou nechtěl přijít. „Nebyli si vůbec jisti, jak to bude fungovat, máš-li na mysli to co já,“ odpověděl Joshuovi. „Museli jsme jim předkládat stále nové a nové disky s daty, která dokazovala, jak jsou ti lidé skutečně neschopní spolupracovat a jak se dramaticky zpomalí nebo vůbec zastaví jakýkoliv pokrok a vývoj směrem do vesmíru jenom tím, že je mójové nadobro opustí.“

„Pokud to udělají,“ zabručel Justin, jehož pozornost byla stále soustředěna na pohled z okna.

„To je to,“ připustil Corwin. „Troftové tomu ve skutečnosti věří mnohem víc než my sami – jsou to výsledky té změny, čím si nejsou jisti. Bohužel cítím, že jejich metody biologického předpovídání jsou oproti našim trochu napřed.“

„Jako všechno ostatní,“ souhlasil sarkasticky Joshua. „Hele, právě přicházejí Alma a teta Gwen!“

„Tak tady jste,“ řekla Gwen, když se k nim prodrali davem kolemjdoucích. „Myslela jsem, že se budete dívat z té galerie na druhém konci chodby.“

„Tady je lepší výhled na pasažéry,“ vysvětloval Corwin. „Už jsem si začínal myslet, že to zmeškáte.“

Pyre zavrtěl hlavou. „Právě jsme se loučili. Každého jiného by už odtamtud vyhodili, ale u nás udělali výjimku. Je fascinující, co to znamená, když se náhodou stanete hrdinou.“

Ostatní se rozesmáli – všichni kromě Justina, jak si Corwin povšiml. Ten se jen nepatrně usmál. Přesto to byl určitý pokrok. Jizvy po selháních – ať už skutečných nebo jen domnělých – byly stále viditelné, ale aspoň už nekrvácely. Hlavně v bratrově zájmu Corwin doufal, že návrh Moreauových bude úspěšný.

„Jonny tvrdí, že jsi přemluvil Trofty, aby nám zapůjčili nějaké přepravní lodě na evakuaci Caelianu,“ pokračoval Pyre. „Jak jsi to jen dokázal?“

Corwin pokrčil rameny. „Nebylo to příliš těžké. Jestliže se Qasamanům podaří dostat se do vesmíru, pak jakmile tam budou, stanou se bezprostřední hrozbou jak pro Trofty z domény Baliu, tak i pro nás. Je pro ně výhodné nechat nám nové světy a trochu nám pomoct s jejich osídlením. Zvlášť když uváží, že právě ušetřili náklady na financování války.“

„Támhle jdou,“ ukázal Justin náhle.

Všichni se otočili. Řada pasažérů pro cestu na Kubhu – nebo Esquiline, jak byla teď planeta oficiálně přejmenována – přecházela krátkou vzdálenost od staré vstupní budovy k čekající lodi. Téměř v čele fronty spatřil Corwin své rodiče, Chrys podpírala Jonnyho rukou ovinutou okolo pasu, ale oba kráčeli pevným krokem. Odcházeli do nového světa…

Gwen za ním si povzdychla. „To je čiré bláznovství, nemám pravdu?“ řekla, aniž by někoho oslovila. „Emigrovat v jeho stavu – a ještě k tomu na neznámý, divoký svět.“

„Ne tak úplně neznámý,“ připomenul jí Pyre. „Mimoto, tamější horké klima bude pro něj lepší než cokoli, co mu civilizované oblasti Aventine mohou nabídnout.“

„A také tam není žádná politika,“ zabručel Justin.

Corwin se na něj podíval a pomyslel si, kolik toho asi Justin ví o tomto letitém citlivém bodě. Ale z Justinovy tváře se nedalo nic vyčíst. Vlastně na tom nezáleží, pomyslil si Corwin a v duchu pokrčil rameny. O co skutečně šlo, byl fakt, že jejich rodiče stráví své poslední dva nebo tři roky spolu, daleko od nejhorších aventinských vzpomínek. Mimo Aventine – a přesně na tak civilizací netknutém světě, na jakém se do sebe kdysi zamilovali. Je to, pomyslel si Corwin, jejich jediná šance na trochu štěstí v životě. Doufal, že se to povede.

Všech pět společně pozorovalo, jak Chrys a Jonny vystupují na palubu Menssany. Potom si Joshua potichu vzdychl a stoupl si na špičky, aby se podíval dolů do haly. „Myslím, že start bychom lépe viděli z galerie támhle nahoře,“ řekl a ukázal. „Chce tam někdo jít?“

„Jistě,“ souhlasila Gwen. „Pojďme, Almo.“

„Už jsem viděl dost startujících lodí, aby mi to vystačilo na celý tenhle život a dokonce i na ten příští,“ brblal Pyre. Nicméně jí dovolil, aby ho tam zavedla.

Když všichni tři odcházeli, Justin zůstal u okna a stále díval se ven. Corwin sice po dobu několika úderů srdce uvažoval, že si možná Justin ani neuvědomil, že zůstali sami, pak se však Justin pohnul a podíval se za vzdalujícími se přáteli. „Myslíš, že to vůbec někdy dají dohromady?“

„Kdo – Almo a teta Gwen?“ pokrčil rameny Corwin. „To nevím. Myslím, že to závisí na tom, jestli Almo bude chtít odstoupit ze svých povinností Kobry na tak dlouho, aby mohl přijmout do svého života někoho jiného. Víš lépe než já, jak vážně bere svou práci.“

„To jo.“ Justin se na dost dlouhou chvíli odmlčel. „A uvědomuješ si, že když se to nepovede… no, táta zemře dřív, než Qasamané najdou naše nové světy, ale maminka možná ještě ne.“

Corwin porozuměl. „Nevím, Justine. Ale pokud je mójové skutečně opustí, pak už nebude existovat nic, co by je mohlo sjednocovat, ať už ve válce nebo jinak. A v té době se určitě nebudou rozvíjet, dokud se nepřizpůsobí nové situaci. A jestli se rozdrobí na menší státy nebo frakce, budou pravděpodobně stejně otevření obchodu jako válce.“

Justin zavrtěl hlavou. „Zapomínáš, jací jsou. Já jsem je viděl, Corwine, a vím, že si zachovají vůči nám zášť, dokud bude jejich slunce svítit. Tenhle druh nenávisti a strachu je bude nutit vystupovat společně proti nám, bez ohledu na to, že jinak budou soupeřit mezi sebou.“

„Možná,“ přikývl Corwin. „Ale jenom jestli jejich paranoia zůstane na tak vysoké úrovni, jako je teď.“

„Proč by se měnila –?“ Justin se zarazil a přes obličej mu přelétl stín nedůvěry. „Ty myslíš… že by za tím vším mohli být mójové?“

„Proč ne? Víme, že když chtějí, mohou znásobit lidské emoce.“

„Co tím ale získají, když se jejich lovci budou bát každého stínu?“

„Nuže…“ Corwinovy rty se zkřivily v tajemném úsměvu. „Kdybys byl přesvědčen, že ti celý vesmír ubližuje, kde bys raději žil? Ve městě na volné pláni nebo na vesnici uprostřed pralesa?“

Justin otevřel ústa, zamrkal… a náhle se rozesmál. „Tomu nevěřím.“

„Dobrá, možná, že nemám pravdu,“ pokrčil rameny Corwin. „Ale za pár generací se může stát, že zjistíme, že Qasamané se stali naprosto rozumnou společností, zralou pro obchod a diplomacii.“

„V každém případě v to můžeme doufat,“ vystřízlivěl Justin a znovu se obrátil k oknu. „Je to tak těžké, když rodiče opouštějí hnízdo.“

Corwin položil bratrovi ruku na rameno. „Všem nám budou chybět,“ promluvil tiše. „Ale… dobrá, jsou dost staří, aby se sami rozhodli. Pojď, připojíme se k ostatním. Právě pro těžké chvíle, jako je tato, byly vymyšleny rodiny.“

Společně zamířili chodbou do haly.