Kobra (3) - Synové kobry

III of Kobra

Zahn Timothy

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Jonny Moreau, Kobra první generace, je emeritním guvernérem na lidmi kolonizované planetě Aventine. Planetě, sousedící se světy cizích bytostí – Troftů. Jednoho dne Troftové dávají lidem nezvyklou nabídku: výměnou za odstranění hrozby, kterou pro ně znamenají obyvatelé planety nazývané Qasama, nabízejí lidem pět panenských světů, vhodných ke kolonizaci. Výpravy na neznámou Qasamu se účastní Jonnyho synové Joshua a Justin, ale už při prvním kontaktu s Qasamany vychází najevo, že Troftové docela určitě neřekli lidem celou pravdu…

Název originálu: COBRA STRIKE

Obálka: David Mattingly

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Miloslav Vaváček

Redakce: Helena Šebestová, Edita Thenotová-Keplová

Copyright © by Timothy Zahn 1992 All Rights Reserved

Copyright © 2004 for the Czech translation by K. Palowská

Copyright © 2004 for Cover by David Mattingly

Copyright © 2004 for the Czech edition by laser-books s. r. o.

ISBN 80-7193-169-1

Kapitola 1

Ječení troftských raketových motorů vnikalo oknem dovnitř spolu s větříkem pozdního léta a probudilo Jonnyho Moreaua ze spánku. Na kratičkou chvíli, tak na jedno zabušení srdce, se ocitl v duchu zpátky uprostřed adirondacké války, ale když si zdvihl opěradlo křesla zpět do svislé polohy, náhlé bodnutí bolesti v loktech a kolenou ho prudce vrátilo do přítomnosti.

Asi minutu jenom seděl, hleděl z okna na siluetu Capitalie a snažil se přivést mozek i tělo do současnosti. Potom se opatrně natáhl k pracovnímu stolu a stiskl knoflík interkomu na telefonu.

„Ano, guvernére?“ ozval se Theron Yutu.

Jonny se pohodlně opřel a přitom sebral z desky stolu lahvičku s pilulkami proti bolesti. „Už se Corwin vrátil ze zasedání Rady?“

Na obrazovce se objevil jiný stůl a Jonnyho sedmadvacetiletý syn. „Ještě jsem nešel, tati,“ řekl. „Schůze začíná až asi za hodinu.“

„Hm?“ podíval se Jonny úkosem na hodinky. Byl by přísahal, že schůze byla svolána na druhou… Jistě, bylo jen pět minut po jedné. „Myslel jsem, že jsem spal déle,“ zamumlal. „Dobrá. Máš už všechno připraveno?“

„Úplně všechno, pokud není ještě něco nového, co bys chtěl, abych vzal s sebou. Počkej chvíli – zajdu za tebou a můžeme si promluvit.“

Obrazovka zhasla. Jonny se zadíval na pilulky a pokusil se ohnout ruce v lokti. Později, rozhodl se pevně.

Věděl, že bolest způsobená artritidou trochu poleví, jakmile se začne opět hýbat, a navíc po práškách nedokázal myslet tak jasně, jak by chtěl.

Dveře se otevřely a Corwin Jame Moreau vkráčel do místnosti s nepostradatelným paddem pod paží. Chlapec – vlastně muž, jak si Jonny rychle připomenul – vstoupil do světa politiky s nadšením a zájmem, jaký v sobě Moreau starší nikdy nedokázal vzbudit. Corwin připomínal Jonnymu stále víc a víc bratra Jamea, který také kdysi postupoval přes jednotlivé funkce v nejvyšších politických úřadech Dominia. Už před čtrnácti léty byl Jame jmenován vlivným poradcem jednoho z členů Ústředního výboru Dominia. Jonny se často sám sebe ptal, čím je dnes – poradcem, ustanoveným nástupcem člena výboru nebo dokonce samotným členem Ústředního výboru?

To už se Jonny nikdy nedozví. Byl to jeden z několika důsledků uzavření Troftského koridoru, opatření, kterého stále z celého srdce litoval.

Corwin položil počítač na roh Jonnyho stolu a přitáhl si křeslo. „Dobrá, tak se do toho pustíme. Hlavní body, které jsi chtěl, abych tam přednesl, se týkaly podpory klauzule o exkluzivitě nové obchodní smlouvy s Hoibe’ryi’sarai,“ – jméno troftské domény mu splynulo z úst hladce –, potřeby většího počtu Kober, které by měly být vyslány do služby proti ostnatým leopardům ve vnějších provinciích a celkové otázky, zda vůbec stojí za to, abychom se Caeliany drželi.“

Jonny přikývl a pocítil výčitky svědomí, že se znovu vyhnul svým povinnostem v Radě, které měl jako emeritní guvernér plnit nebo se alespoň snažit je plnit.

„Věnuj se obzvláště těm dvěma posledním záležitostem – nevím, jak ostnatí leopardi poznají, že jejich počet klesá, ale rychlost, s níž se množí, dokazuje, že to nějakým způsobem umějí. Dohlédni na to, aby i ti nejméně moudří syndikové pochopili, že nemůžeme zvládat regulaci nárůstu počtu ostnatých leopardů a zároveň dosáhnout pokroku v kolonizaci Caeliany, aniž bychom snížili standardy v naší továrně na Kobry.“

Přes Corwinovu tvář se mihl stín. „Když mluvíme o Akademii…“ Zmlkl a zdálo se, že ho něco tíží.

Jonny krátce přivřel oči. „Justin. Je to tak?“

„No… ano. Maminka chtěla, abych tě přesvědčil, že máš v té věci změnit názor a během zasedání Rady využít u jeho přihlášky svého práva veta.“

„A k čemu to bude?“ povzdechl si Jonny. „Justin je bystrý, výjimečně emocionálně stabilní, přizpůsobivý a pevně rozhodnutý sloužit svému světu právě tímto způsobem. Věřím, že mi promineš otcovskou pýchu.“

„To všechno si uvědomuji –“

„A navíc,“ přerušil ho Jonny, „je mu dvaadvacet let a chce se stát Kobrou už od svých šestnácti. To je doba, jak uznáš, dostatečně dlouhá, aby měl možnost přemýšlet o tom, co těch pár desetiletí, ve kterých bude existovat jako Kobra, udělá s lidským organismem.“ Zdvihl mírně ruce, jako by nabízel vlastní tělo k prohlídce. „Jestli tohle neovlivnilo jeho rozhodnutí – a testy prokázaly, že ne – pak já nehodlám vetovat jeho přijetí. Je přesně ten typ člověka, jakého v Kobrách potřebujeme.“

Corwin mávl rukou v gestu porážky. „Skoro bych si přál, abych se o tom s tebou mohl přít, už kvůli mamince. Ale bojím se, že s tebou souhlasím.“

Jonny hleděl z okna. „Tvá matka zažila v životě hodně utrpení – právě proto, že jsem byl Kobra. Chtěl bych sám vědět, jak jí to vynahradit.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Potom se Corwin pohnul a sáhl pro počítač. „Hlavně tedy ostnatí leopardi a Caeliana,“ shrnul, když vstával. „Zůstaneš tady, nebo budeš na ošetřovně, až schůze skončí?“

Jonny se podíval na svého nejstaršího syna a zašklebil se. „Musel jsi mi to připomenout, že ano? No tak dobrá. Půjdu teď obšťastnit své mučitele. To, co ze mne zůstane, najdeš, až skončíte, zase tady.“

Corwin přikývl. „Fajn. Buď na ně ale hodný – snaží se jen dělat svou práci.“

„Jistě. Uvidíme se později.“ Jonny počkal, až se za synem zavřou dveře a potom si ulevil. „Svou práci, samozřejmě,“ vzdychl tiše. „Skupina výzkumníčků, co se šťourá v lidských bílých myších.“ A to všechno v naději, že by mohli přijít s terapií, která bude jednoho dne schopna pomoci nově vznikajícím generacím Kober.

A jednou z nich se chce stát jeho vlastní syn.

Se vzdycháním sevřel Jonny opěradla křesla a opatrně vstal. Chtěl se dostat do auta na vlastních nohou a bez pilulek, i kdyby ho to mělo zabít. Starý muž – jak sám rád říkával, ještě není tak bezmocný.

I při tak hustém provozu, jaký byl v hlavním městě světa Kober v těchto dnech, postačí na cestu k hlavní budově Dominia, kde se schůze Rady koná, deset minut. Přesto si Corwin co nejrychleji sbalil magnetické karty a ostatní potřebné věci a doufal, že na místo dorazí dostatečně brzy, aby stačil i pár kuloárových jednání s ostatními členy Rady. Otec už odešel na léčebné sezení a Corwin se právě chystal k odchodu, když do místnosti vstoupila jeho matka.

„Ahoj, Therone,“ usmála se na asistenta. „Corwine, je otec ještě tady?“

„Právě odešel.“ odpověděl a cítil, jak se mu v očekávání nevyhnutelné konfrontace napínají všechny svaly. „Po léčebné terapii se sem zase vrátí.“

„Co říkal?“

Corwin musel vynaložit velké úsilí, aby nestiskl zuby.

„Promiň, mami. Nepoužije právo veta.“

Zdálo se, že se jí vrásky v obličeji prohloubily. „Ty také budeš hlasovat pro, že?“ řekla a nenechala ani stín pochyb, na co myslí.

„Mohu-li to formulovat lépe, pak my to nechceme blokovat.“

„Aha, tak je to tedy,“ pronesla chladně. „Tak ty se také jednoduše chystáš odsoudit vlastního bratra ke –“

„Mami,“ Corwin vstal a ukázal na křeslo. „Sedni si, prosím tě.“

Chvíli váhala, ale nakonec uposlechla. Corwin si přitáhl křeslo pro hosty tak, aby jí hleděl přímo do tváře, a koutkem oka postřehl, že Theron Yutu očividně právě objevil něco, co musel zařídit z Jonnyho kanceláře. Corwin se posadil a na okamžik se – zkoumavě – zahleděl na svou matku.

Ze starých fotografií a nahrávek věděl, že Chrys Moreauová bývala zamlada krásná, a přes fyzické změny, které odpovídaly jejímu věku, byla dosud neobyčejně atraktivní. Ale zpozoroval i jiné změny a ne všechny se daly jednoduše vysvětlit zralostí nebo jako odezva na dlouhodobou manželovu nemoc. Zdálo se, že se v poslední době méně směje a že se pohybuje jako svázaná, jako člověk k smrti vyděšený, aby do něčeho nevrazil. Zčásti za to určitě mohla ta záležitost s Justinem, to Corwin věděl… ale bylo mu jasné, že je toho víc a zatím se mu nepodařilo najít ta správná slova, kterými by matku přiměl, aby se rozpovídala.

Ani tentokrát to nevypadalo, že se mu to podaří. „Pokud mi chceš znovu předkládat tytéž argumenty, proč se má Justin stát Kobrou, tak se tím, prosím, neobtěžuj,“ začala. „Všechny je znám a stále ještě proti nim nemám žádné logické protiargumenty, a dokonce připouštím, že kdyby to nebyl můj syn, tak bych pravděpodobně souhlasila. Ale on je můj syn a i když se to může zdát iracionální, myslím si, že je nespravedlivé, abych o něho přišla kvůli Kobrám.“

Corwin ji nechal domluvit, ačkoliv mu neříkala nic nového. „Už jsi požádala Josuu, aby s ním promluvil?“

Chrys zavrtěla hlavou. „Neudělá to. Ty bys to měl vědět lépe než kdokoliv jiný.“

Přes vážnost okamžiku pocítil Corwin na rtech dotek letmého úsměvu vyvolaného vzpomínkou. Byl o pět let starší než dvojčata, nicméně si už ani nedokázal vzpomenout, kolikrát se proti rodičům spolčili. Svou neotřesitelnou loajalitou jednoho k druhému – a to i v situacích, kdy jim přímo hrozil rodičovský trest – si už mnohokrát vytvořili pevné alibi. „Potom se obávám, že už s tím nemůžeme nic dělat,“ řekl matce jemně. „Legálně – nehovořím o etické stránce – má Justin naprosté právo vybrat si vlastní životní dráhu. Kromě toho, politický dopad tak zjevně protěžujícího zásahu by byl hodně nepříjemný a těžko bychom to napravovali.“

„Ta politika,“ Chrys otočila hlavu a zahleděla se upřeně z okna. „Myslila jsem, že s ní otec skončí, když odešel do penze a přestal vykonávat úřad guvernéra. Měla jsem si uvědomit, že ho jen tak lehce nepustí.“

„Potřebujeme jeho znalosti a zkušenosti, maminko.“ Corwin pohlédl na hodinky. „A když o tom mluvíme, obávám se, že už budu muset jít a odevzdat Radě její pravidelnou měsíční dávku.“

Chrysina tvář se na okamžik zachmuřila, přesto ale přikývla a vstala. „Chápu. Přijdeš dnes k večeři? Dvojčata si myslí, že to dneska stihnou.“

A bude to poslední příležitost, než skončí Justinův výcvik na Kobru, kdy budou moci být všichni spolu. „Jistě,“ přikývl tedy Corwin, když vyprovázel matku ke dveřím. „Po schůzi bych chtěl promluvit s tátou, takže až skončíme, přijdeme spolu.“

„Dobře. Okolo šesté?“

„Prima. Do té doby na shledanou.“

Doprovodil ji k vozu a sledoval, jak odjíždí. Potom se s povzdechem vydal ke svému autu a zamířil k Hlavní budově Dominia. Sám se divil, proč se mu vnitřní záležitosti vlastní rodiny zdály vždy mnohem obtížněji řešitelné než problémy, kterým čelily tři celé světy. Pravděpodobně proto, pomyslel si neuctivě, že už není nic, čím by mě mohla Rada překvapit.

Zanedlouho si tuto myšlenku připomene a také její nešťastné načasování… a trhne sebou jako při náhlé bolesti.

Kapitola 2

Rada syndiků – tak zněl oficiální název – byla v raných dobách kolonie poněkud neformálním shromážděním syndiků z jednotlivých částí planety a generálního guvernéra, které se scházelo v nepravidelných intervalech, aby prodiskutovalo vážné problémy a stanovilo obecné směry, jimiž, jak doufali, by se měla kolonie vyvíjet. Jak vzrůstal počet obyvatelstva a jak na dalších dvou světech byly vybudovány kolonie, Rada rostla jak velikostí tak i politickou mocí a řídila se hlavními zásadami vzdáleného Dominia lidí. Avšak na rozdíl od Dominia čítala tato předsunutá základna lidstva přibližně tři tisíce Kober mezi asi půl milionem lidí. Výsledné nevyhnutelné rozmělňování politické moci pak mělo konečný vliv na podobu Rady. Mezi funkci syndika a generálního guvernéra byla ještě zařazena hodnost guvernéra. Díky tomu mohla být zodpovědnost a vláda rozložena mnohem rovnoměrněji. A na všech těchto vládních postech byly Kobry se svým právem dvojnásobného volebního hlasu zastoupeny velice dobře.

Corwin popravdě nepřemýšlel o politické filozofii, jež vedla k takové změně struktury Dominia, ale z čistě praktického hlediska často shledával velikost pětasedmdesátičlenné Rady příliš mohutnou a těžkopádnou.

I když dnes, přinejmenším během první hodiny jednání, probíhalo všechno zcela hladce. Většina pozornosti – včetně bodů, které nanesl sám Corwin – se zaměřila na starší problémy, které byly již dříve důkladně prodiskutované. Rada vydala hrstku oficiálních usnesení a ostatní body byly vráceny jednotlivým členům buď kvůli provedení dalších analýz a úvah, nebo byly jednoduše odloženy na jiný termín. A jak se agenda pomalu zmenšovala a zasedání se chýlilo ke konci, začínalo se zdát, že by schůze mohla být ukončena dříve než obvykle.

A tehdy generální guvernér Brom Stiggur vypustil přímo celoplanetární bombu.

Začalo to starou záležitostí.

„Jistě si vzpomínáte na zprávu přednesenou před dvěma léty,“ rozhlédl se guvernér po sálu, „ve které výzkumný tým došel k závěru, že kromě našich stávajících tří světů neexistují v okruhu nejméně dvaceti světelných let od Aventine žádné planety, na které bychom v budoucnu mohli expandovat. Tehdy jsme se dohodli, že současný počet našeho obyvatelstva a stav rozvoje může jen stěží vyžadovat okamžitou rezoluci k tomuto dlouhodobému problému.“

Corwin se na křesle trochu napřímil a zaznamenal kolem sebe podobné reakce. Stiggurův projev byl dost neutrální, ale zdálo se, že se za pečlivě kontrolovanými slovy a opatrnou modulací hlasu skrývá něco výbušného.

„Nicméně,“ pokračoval Stiggur, „v uplynulých několika dnech vyšlo na světlo něco nového, něco, o čem se domnívám, že by mělo být neprodleně předneseno tomuto orgánu ještě dříve, než bude zahájen jakýkoliv další výzkum.“ Stiggur pohlédl na Kobry-stráže a kývl hlavou. Muž rovněž pokývl a otevřel dveře… a vstoupil jeden Troft.

Sálem se neslo tiché překvapené mumlání přítomných a Corwin sám pocítil nedobrovolné napětí, když mimozemšťan kráčel směrem k Stiggurovi. Troftové byli už skoro čtrnáct let obchodními partnery Světů, přesto si Corwin živě pamatoval hluboko skrytý strach, ve kterém vyrůstal. Většina členů Rady měla dokonce ještě silnější vzpomínky: troftská okupace dvou světů Dominia, Silvernu a Adirondacku, skončila před pouhými třiačtyřiceti lety a právě ona byla příčinou vzniku původního projektu Kobra. Nebylo náhodou, že většině lidí, kteří se nyní fyzicky stýkali s troftskými obchodníky, bylo víceméně kolem dvaceti let. Jenom tak mladí Aventiňané se dokázali stýkat tváří s těmito cizinci bez předsudků a obav.

Troft se zastavil před stolem a čekal, až členové Rady vytáhnou překladatelská sluchátka a nasadí si je. Několik mladších syndiků se tím netrápilo a Corwin pocítil záblesk žárlivosti, když si vlastní přístroj seřizoval na nízkou hlasitost. Podstoupil stejný počet kurzů tohoto jazyka pro nákupčí jako oni, ale bylo zjevné, že dovednost učit se cizímu jazyku rozhodně není jeho silnou stránkou.

„Muži a ženy Rady Světů Kobry,“ šeptal mu do ucha překladatel, „jsem Prvním mluvčím domény Tlos’khin‘fahi Shromáždění Troftů.“ Mimozemšťanův pištivý hlas zněl ještě asi vteřinu poté, co hlas v překladači utichl – ale obě rasy už na samém počátku vzájemných kontaktů zjistily, že první tři složené slabiky v titulech Troftské domény více než postačí a doslovný překlad vlastních jmen mimozemšťanů je jen a pouze plýtváním překladatelského úsilí.

„Vládce domény Tlos’khin’fahi zaslal žádost vládce vaší vlastní domény o data i ostatním částem Shromáždění a výsledkem je nabídka na trojstrannou spolupráci od domén Pua’lanek’zia a Baliu’ckha’spmi.“

Corwin se zašklebil. Nikdy neměl rád záležitosti zahrnující dvě nebo více domén Troftů – jak vzhledem k jemné politické rovnováze, o kterou světy lidí musely často bojovat, tak i proto, že lidé nikdy neslyšeli nic konkrétního o podobné spolupráci mezi Trofty. Přesto něco takového přece muselo existovat – jednotlivé domény zřídka, pokud vůbec, něco dávají jedna druhé zadarmo.

Jak se ukázalo, stejné myšlenky se honily hlavami i v jiných částech sálu. „Mluvíte o trojstranné namísto čtyřstranné nabídky spolupráce,“ promluvil guvernér Dylan Fairleigh. „Jakou tedy roli chce hrát doména Tlos’khin’fahi?“

„Vládce mé domény si zvolil roli prostředníka,“ zněla okamžitá odpověď. „Za naši službu nebudeme chtít žádný poplatek.“

Troft něco vyťukal prstem na šerpě, kterou měl ovázanou okolo břicha, a Corwinův displej se rozsvítil a ukázal mapu bližší poloviny troftského Shromáždění. Za jedním okrajem jejich teritoria se červeně rozblikaly tři hvězdy.

„Světy Kobry,“ označil je zbytečně mimozemšťan, aby je identifikoval. Asi na čtvrtině cesty kolem teritoria Troftů se zeleně rozzářila osamělá hvězda, také položená mimo troftské Shromáždění. „Toto je svět, pojmenovaný svými domorodci Qasama. Vládce domény Baliu’ckha’spmi je popisuje jako cizí rasu potenciálně velmi nebezpečnou celému Shromáždění. Někde zde“ – poblíž zeleně zářící hvězdy, ale blíže světu lidí, se objevila nejasně vymezená oblast – „je těsný shluk pěti světů vhodných k přenesení lidského života. Vládce domény Pua’lanek’zia vám poskytne souřadnice a ve Shromáždění získá souhlas k jejich kolonizaci lidmi, pokud se vaše Kobry postarají o odstranění hrozby ze strany Qasamy. Budu očekávat vaše rozhodnutí.“

Troft se otočil a odešel… a Corwin si jenom pomalu uvědomoval, že zadržuje dech. Pět úplně nových světů… ovšem za tu cenu, že se lidé-Kobry stanou žoldáky.

Zajímalo by ho, jestli Trofta vůbec napadlo, jak velkou bouři vyvolá svou nabídkou.

A kdyby to nevěděl, tak Radě to rozhodně bylo jasné. Téměř minutu zůstala místnost tichá jako izolovaná nádoba, jak se každý člen Rady zjevně pokoušel probrat zamotaným klubkem různých možností a jejich důsledků. Nakonec si Stiggur odkašlal. „My samozřejmě nebudeme odpovídat na tuto nabídku dnes a samozřejmě i komplexní diskuse o této věci si zaslouží, abychom jí věnovali delší dobu, nicméně bych ocenil, kdybych slyšel alespoň vaše počáteční reakce, ať už jsou jakékoliv.“

„Já bych například měla ráda o něco víc informací dříve, než budeme naslouchat připomínkám pronášeným na základě zarytých konzervativních reflexů,“ pronesla guvernérka Lizabet Telek. Její věčně chraplavý hlas ovšem nic nenaznačoval o tom, jaká by mohla být její vlastní reakce. „Bylo by dobré začít informacemi o těchto nových bytostech – biospecifikací, technickou úrovní, specifikací údajné hrozby z jejich strany a podobně.“

Stiggur zavrtěl hlavou. „Ani První mluvčí pro nás nemá žádné další údaje nebo je nechce jen tak prozradit – už jsem na něj v této záležitosti naléhal. Já osobně si myslím, že žádné nemají; že neexistuje konkrétní potřeba domény Tlos kupovat něco, co by pro ně znamenalo jen o něco málo víc než abstraktní informace. Ještě než se někdo zeptá – totéž se pravděpodobně týká i informací o těchto pěti údajných světech, jež nám nabízí doména Pue.“

„Jinými slovy, jsme tedy žádáni, abychom podepsali v podstatě bianko smlouvu?“ zeptal se jeden z novějších syndiků.

„Ne tak docela.“ Guvernér Jor Hemner zavrtěl hlavou tak vehementně, že to u tak křehkého člověka vypadalo nebezpečně. „Existuje spousta prozatímních možností: zahrnují třeba nákup dat od domény Baliu nebo vyslání našeho vlastního výzkumného týmu, aby obhlédl situaci. Standardní obchodní postup Troftů předpokládá, že sami přijdeme s podobnými návrhy. To, čeho se já v této věci obávám, je, zda se vůbec jeví jako dobrý nápad vytvořit precedens tohoto druhu.“

„Proč ne?“ promluvil někdo další z Corwinovy strany místnosti. „Je to strach z Kober, co udržuje Trofty na přátelské úrovni, není-liž pravda? Jak lépe jim můžeme ukázat, že je dobré dodržovat jistou opatrnost?“

„A jestli prohrajeme?“ zeptal se Hemner ostře.

„Kobry ještě nikdy nebyly poraženy.“

Corwin pohlédl na guvernéra Howie Vartansona z Caeliany a čekal, jestli se ozve s námitkou či připomínkou. Ale ten se jen lehce ušklíbl a zůstal zticha. Už dříve si všiml, že politici z Caeliany mají ve zvyku neupozorňovat na sebe, když jsou na Aventine. Ale cítil, že i přesto by měl někdo k tomuto tématu říct něco více.

Jemně, pokud možno. „Rád bych poukázal na to,“ prohlásil, „že jedna nebo více nových planet by nám umožnily vyřešit problém Caeliany, aniž bychom připravili devatenáct tisíc tamějších lidí o právo na jejich vlastní svět.“

„Ovšem pouze v případě, že budou ochotni odejít,“ podotkl Stiggur, ale zdálo se, že zmínka o Caelianech, přesně jak to Corwin zamýšlel, připomněla členům Rady stávající patové postavení mezi Kobrami a neznámou ekologií cizího světa. „Nestálá genetická adaptace,“ jak to oficiální zprávy elegantně nazývaly. Caelianský název byl podstatně syrovější a brutálnější: Pekelný galimatyáš. Každý botanický i zoologický druh na této planetě, od nejjednodušších lišejníků až po největší predátory, se zdál bezmyšlenkovitě směřovat k tomu, aby se zuby nehty držel svého ekologického a územního útočiště a pevně se obrnil proti všemu úsilí jej z něho vypudit. Vyčistěte nějaké území a obklopte ho vegetační bariérou a za několik dní se tam objeví tucet nových variant porostů, hlásících se o své místo. Postav dům tam, kde bývala houština, a zanedlouho mu porostou po zdech místní houby. Postav město nebo jen malé městečko a živočichové, jež byli odsud vypuzeni, si nějakým způsobem najdou cestu zpátky – a nejenom ti nejmenší. Byl to svět trvalého obležení, jak jednou Corwin slyšel podotknout Jonnyho. Jenom Caeliánci sami věděli, jak – nebo proč – se s tím smířili.

V místnosti se opět rozhostilo dlouhé ticho. Stiggur se rozhlížel a pokyvoval hlavou nad tím, co viděl. „Dobrá. Myslím, že můžeme bezpečně souhlasit s guvernérkou Telek, že potřebujeme podstatně více informací, než začneme třeba jen zvažovat nějakou akci. Zatím jste povinni držet tento návrh v tajnosti před veškerým obyvatelstvem a přemýšlet o svých pro a proti. A teď ještě poslední bod programu a budeme se moci rozejít. Mám tady seznam žadatelů o zařazení ke Kobrám, kteří očekávají konečný souhlas Rady.“

Na Corwinově displeji se objevilo dvanáct jmen – tedy neobvykle vysoký počet – společně s městy a distrikty, odkud žadatelé pocházejí. Všechna jména byla už známa: hodnotící pracovníci Akademie Kober uveřejnili výsledky vstupních testů už před měsícem. Justin Moreau byl na sedmém místě seznamu.

„Jsou nějaké námitky, aby se tito občané stali Kobrami, ať již půjde o veta jednotlivá nebo proti celé skupině?“ položil Stiggur předepsanou otázku. Několik hlav z nejbližšího okolí se otočilo ke Corwinovi. Ten pevně sevřel čelisti a neodvrátil pohled od generálního guvernéra. „Ne? Pak tedy tato Rada schvaluje rozhodnutí pracovníků Akademie Kober a tímto jim přikazuje, aby zahájili nezvratné etapy procesu školení kandidátů Kober.“ Stiggur stiskl tlačítko a všechny displeje v místnosti potemněly. „Jednání Rady je ukončeno.“

Nezvratné etapy. Corwin slyšel tato slova již nejméně dvacetkrát, ale ještě nikdy mu nezněla s tak definitivní platností. Možná proto, že se dosud nikdy netýkala jeho vlastního mladšího bratra.

Justin Moreau nechal vůz zastavit před domem a cítil, jak se mu od zad přes paže až po klouby prstů na rukou rozlévá nervozita. Teprve před hodinou se z telefonu dozvěděl, že Rada dala konečný souhlas jeho přihlášce. Zítra začnou operace, které ho definitivně a neodvolatelně postaví do otcových šlépějí… ale už dnes večer bude muset čelit matčině bolesti.

„Jsi připraven?“ zeptal se ho Joshua z vedlejšího sedadla.

„Tak jako budu vždy.“ Justin otevřel dveře, vystoupil a zamířil k domu. Bratr ho následoval.

Když zaťukali, dveře jim otevřel Corwin, a Justin si i přes své napětí uvědomil, jak si tu nevyhnutelnou chviličku, než starší bratr rozpozná, který z nich je který, vychutnává. I ve srovnání s ostatními identickými dvojčaty byli Joshua a Justin k nerozeznání a tato skutečnost, která jim působila mnoho potěšení, neboť si je neustále někdo pletl, je provázela celý život. Rodina a velice blízcí přátelé byli obvykle schopni to jakžtakž zvládnout, ale třeba jen tajná výměna tunik mohla být příčinou, že je ani rodiče po celé hodiny nerozeznali. Když byli mladší, prováděli takové kousky nesčetněkrát a hra většinou končila až tím, že jim otec musel pohrozit, že jim označí čela nesmytelnou barvou.

„Joshua, Justin.“ Corwin postupně kývl hlavou oběma chlapcům, jako by chtěl demonstrovat, že ví, kdo je kdo. „Zanechte vší naděje na lehkou konverzaci, vy, kdož vstupujete. Dnes večer zasedá válečná rada Moreauových.“

Oh, proboha, zaúpěl v duchu Justin. Ale Corwin jim ustoupil z cesty a Joshua už mířil dovnitř, takže bylo příliš pozdě vycouvat. Justin se tedy nadechl a šel za bratrem.

Rodiče se už usadili na gauči v obývacím pokoji a Justin z dlouhotrvajícího zvyku otce zběžně přelétl zkoumavým pohledem. Vypadal trochu slabší, než když ho viděl naposledy, ale ne moc. Ale mnohem víc ho znepokojil prchavý záblesk bolesti, který otci přeběhl po tváři, když lehce zvedl ruku, aby dvojčatům pokynul na pozdrav. Pilulky proti bolesti, které už na artritidu užíval, zas až tak neovlivňovaly ostrost otcova myšlení. Pokud se tedy rozhodl obejít se bez nich, musel k tomu mít velmi závažný důvod. Potvrzoval to i pohled na matčin zachmuřený obličej a Justin na dlouhou minutu zauvažoval, zda krutě nepodcenil úroveň rodinné opozice proti svým ambicím jakožto Kobry.

Ale ty úvahy netrvaly dlouho. „Večeře bude hotova asi za půl hodiny,“ oznámil Jonny dvojčatům, když si vybírali křesla, aby se posadili. „Než budeme jíst, chci se tě, Corwine, zeptat, jaký návrh vznesl Stiggur na dnešním zasedání Rady.“

Corwin se posadil tak, aby všem ostatním viděl do tváře. „Zatím to má být, samozřejmě, drženo v tajnosti,“ řekl… ale pak spustil a vyprávěl tu nejzatracenější historku, kterou kdy Justin slyšel.

Když nejstarší syn domluvil, Jonny několik sekund počkal a pak zdvihl obočí, pohlížeje na dvojčata. „Nuže? Co vy na to?“

„Nevěřím jim,“ řekl rychle Joshua. „Zvláště té doméně Tlos. Proč by nabízeli služby a pomoc a nic za to nechtěli?“

„To jediné je dost jasné,“ pousmál se Jonny. „Jde o něco, čemu se říká bezplatný vzorek – a obvykle z toho mají prospěch obě strany. Jestliže tu práci vezmeme a doména Baliu bude s naší prací spokojena, pak se Tlossiové nepochybně nabídnou, že nás budou zastupovat při jednáních se všemi ostatními zainteresovanými doménami.“

„A jestliže budeme spokojeni my, nabídnou nám své služby při hledání dalších nových úkolů,“ přikývl Corwin. „Použili stejný typ přesvědčovacího schématu už tehdy, když jsme s nimi poprvé oficiálně zahájili obchodní styky, což je jeden z důvodů, proč se teď tak snaží.“

„Dobrá,“ pokrčil rameny Joshua. „Předpokládejme, že se za jejich nabídkou neskrývá nic víc. Stojí pět planet pochybné hodnoty za nutnost vést válku? A to dokonce nevyprovokovanou válku?“

„Podívej se na to z jiné strany,“ vybídl bratra Corwin. „Předpokládejme, že tyto nové bytosti jsou pro ně skutečnou a bezprostřední hrozbou. Můžeme ji jen tak ignorovat a doufat, že si jednou nenajdou i nás? Možná by bylo lepší vyřídit to teď, když to můžeme provést relativně snadno.“

„A co znamená to ‚relativně snadno‘?“ opáčil Joshua.

Justin se podíval na matčin výraz a pevně stisknuté rty. Už to znal. Corwin hrál u tohoto stolu jako obvykle roli ďáblova advokáta, a to nutilo Jonnyho, aby mu oponoval. Rádi by slyšeli jeho názory, ale bylo nepravděpodobné, že je pronese dříve, než dvojčata řeknou své. Ale Chrys možná nebude tak zdrženlivá. „Mami, ty jsi k tomu ještě nic neřekla. Co ty si o tom myslíš?“

Podívala se na něj, v koutcích úst se jí objevil unavený úsměv. „O tobě a o tvé touze stát se Kobrou? Ovšemže nechci riskovat tvůj život pro světy, které nebudeme potřebovat ani v příštím tisíciletí. Ale když pomineme mé pocity a podíváme se na věc logicky, nemůžu si pomoci a ptám se pouze, proč si k tomu Troftové vybrali právě nás. Jejich válečná mašinérie je zhruba stejná jako ta dominiální – a jestliže se s tou cizí hrozbou nedokáží vypořádat sami, proč si myslí, že my to dokážeme?“

Justin pohlédl na Joshuu a spatřil na jeho tváři stín nepokoje – určitě reakce na obavy, které sám cítil. Byly pochopitelné, neboť o schopnostech i nedostatcích Kober věděl mnohem více než bratr. Obrátil se k otci, který ho, jak se zdálo, sledoval. „Je to zvláštní,“ zamyslel se.

„To tedy je,“ souhlasil Jonny. „Jedinou výhodou Kober, kterou máme oproti regulérním bojovým jednotkám, je skutečnost, že naše zbraně jsou utajené. Je obtížné představit si normální nepartyzánskou válku, ve které by to mohl být rozhodující faktor.“

„To jistě, nejbližší známé bojové jednotky jsou v Dominiu, pěkný kus cesty odtud –“ začal Corwin.

„Ale když si můžou najmout nás, pak si mohou stejně tak snadno najmout i je,“ dokončil Justin namísto něj. „Nemám pravdu?“

Corwin přikývl. „Což mne nakonec vede k jediné odpovědi na maminčinu otázku.“

Následovala krátká pauza. „Zkouška,“ řekl Joshua nakonec. „Snaží se znovu zjistit, jak silné Kobry skutečně jsou.“

Jonny přikývl. „Nevidím žádné jiné vysvětlení. Zvláště když vezmeme v úvahu, že domény v této části Shromáždění pravděpodobně neměly během války žádný přímý kontakt s lidskými bojovými silami. Jediné, co mají, jsou zprávy ze vzdálených domén, a možná si myslí, že jsou přehnané.“

„Tak… co uděláme?“ zeptal se Joshua. „Hrát to na vlastní bezpečí a odpovědět, že o žoldnéřskou práci nemáme zájem?“

„To bych doporučoval i já,“ povzdechl si otec. „Ale bohužel – dobrá, řekni jim to ty, Corwine.“

„Získal jsem rychlý vzorek mínění Rady ihned po schůzi,“ řekl Corwin. „Osm syndiků a dva guvernéři, se kterými jsem mluvil, sice došli k podobným závěrům, ale přesně polovina z nich se obává, zda by naše odmítnutí nebylo chápáno jako nebezpečný projev slabosti.“

„A jestliže se o to pokusíme a neuspějeme, jaký to pak bude signál?“ zasupěl Joshua.

Justin se podíval na Corwina. „A co ostatní Kobry v Radě?“ zeptal se. „S těmi jsi mluvil?“

„Ano, s jedním z nich. Nejvíc ze všeho ho zajímaly různé úpravy, které by bylo nutné provést, aby se Kobry uvedly zpět do plného bojeschopného stavu.“

„V podstatě stačí jen vyměnit optický naváděcí systém,“ řekl Jonny. „Ty, které máme teď, nám neumožňují zabývat se více cíli současně, a s takovou situací se v boji můžeme setkat. Také bychom museli změnit teoretický výcvik a něco i z praktické náplně, ale kromě toho by byl celý proces snadný. Je jasné, že nanokomputery stále mají naprogramované všechny bojové reflexy.“

Justin si krátce přejel jazykem přes rty. Bojové reflexy. Informační manuály o Kobrách je nikdy příliš nepřeceňovaly, ale vždyť na nich, přes všechno, spočívá schopnost neustálé bojové připravenosti. Bojové reflexy. To, co se jevilo jako dokonale účelné pro konfrontaci jednoho proti jednomu při boji s ostnatým leopardem, se už nezdálo úplně spolehlivé, pokud šlo o skutečnou válku.

A přece… jeden z těch maličkých komputerů pomohl otci přežít tři léta partyzánské války proti Troftům. Otci, Cally Halloranovi i stovce dalších. Počítač a zpevněné, nelámavé kosti, a síť servomotorů, a lasery, a ultrazvuk… Najednou zjistil, že mu oči jezdí po otcově těle a snaží se připomenout si všechny ty implantované zbraně a zařízení… zařízení, která mu už zítra začnou chirurgové Akademie vkládat do těla…

Někdo jej oslovil jménem. Justin se vytrhl z úvah a pohlédl na staršího bratra. „Promiň,“ omlouval se, „zamyslel jsem se. Co jsi říkal?“

„Ptal jsem se tě, co si myslíš o možnosti stát se žoldnéřem, jestli je to tedy opravdu to, k čemu se schyluje,“ opakoval Corwin. „Myslím z etického hlediska.“

Justin nešťastně pokrčil rameny a vyhnul se matčiným očím. „Podle mě se na to nemůžeme dívat jako že budeme pouhými žoldnéři. Možná budeme bránit naše světy před mimozemskou hrozbou a vydáme prohlášení srozumitelné celému Shromáždění Troftů, týkající se našich obranných možností. Jinými slovy, nakonec sloužíme našim lidem – a to je to, co se od Kober očekává.“

„Znamená to, že by ti nevadilo jít bojovat?“ zeptala se Chrys tiše.

Justin sebou při těchto slovech trhl, ale jeho hlas zněl i nadále pevně. „Bude-li to nezbytné, půjdu klidně bojovat. Ale ani si nemyslím, že bychom měli rozhodování v tak vážné věci přenechat Troftům. Rada by měla nejdříve získat všechna dostupná data o těch cizích bytostech a pak učinit rozhodnutí bez ohledu na oněch pět planet, kterými nám mávají před očima Troftové.“

Z kuchyně se ozvalo zapípání. „Večeře,“ ohlásil Jonny a opatrně se zvedal z pohovky. „A jídlem končí i naše politické debaty. Děkuji vám za názory – je příjemné vědět, že se jako rodina v této záležitosti shodneme. A teď honem do kuchyně a pomozte matce. Je třeba prostřít stůl, opláchnout zeleninu a myslím, že je dnes řada na tobě, Corwine, abys nakrájel maso.“

Corwin přikývl, zamířil do kuchyně a Joshua vykročil za ním. Chrys zůstala u Jonnyho a Justin se pozdržel dost dlouho, aby viděl otce, jak neohrabaně šátrá po lahvičce s utišujícími léky. Politické řeči jsou opravdu za námi, řekl si v duchu.

Nechal rodiče samotné a pospíšil do kuchyně, aby pomohl bratrům.

Kapitola 3

Někdy v minulém roce nebo ještě rok předtím se přes tuto část Traperského pralesa přehnala jedna z aventinských prudkých jarních bouřek a nejvyšší kopec této oblasti utrpěl opravdový výprask. Nejméně jeden strom se zasažen bleskem vznítil; šest dalších bylo vyvráceno větrem. Výsledkem byla mýtina na vrcholku hory, která navzdory nerovnostem terénu umožňovala nerušený rozhled do všech stran na nejméně třicet metrů. Byl to až zbytečný luxus pro běžné velitelské stanoviště Kober – ale běžná mise Kober vlastně neměla ani civilní pozorovatele, na které se musí dávat pozor.

Se sluchovými zesilovači zapnutými na plný výkon se Almo Pyre pomalu rozhlížel po okrajích této mýtiny a byl si jasně vědom ženy středního věku, která mu stála po boku. Přítomnost civilistů byla sama o sobě dost nepříjemná, ale mít vedle sebe jednoho ze tří aventinských guvernérů bylo naprosto zbytečné – pěkná pitomost – riziko, se kterým by nesouhlasila žádná střízlivě uvažující Kobra. Měl jsem ji nechat vzadu, pomyslel si podrážděně. Zranění vládního úředníka nebude nic proti tomu, co by se strhlo, kdyby ji zabili.

Tiché bručení – tři krátké tóny – se ozvalo z přijímače v Almově pravém uchu: Winward spatřil jednoho z ostnatých leopardů, kvůli kterým tu vlastně byli. Pyre jedním zamručením do mikrofonu umístěného na tváři dal znamení, že rozuměl, a tím zároveň varoval ostatní.

Ten omezený a často málo praktický systém dorozumívání s pomocí bručení měl jistou výhodu nad slovy. Nebyl totiž tak hlasitý, aby aktivoval zesilovač zvuků.

„Hmmm?“ zamumlala guvernérka Lizabet Telek. Byla hlučnější, než by kdy byl kdokoliv z Kober, ale orientovala se natolik, že se nezeptala nahlas.

Pyre o něco snížil citlivost zesilovače zvuku a automaticky přesunul více pozornosti ke svému vizuálnímu skeneru. „Michael jednoho našel,“ vysvětloval šeptem. „Ostatní se budou přibližovat podle předem stanoveného plánu a budou pátrat po mláďatech i dospělých jedincích.“

„Mláďata.“ I když v Telečině hlasu nezazněly emoce, bylo možné si domyslet, že tohle neschvaluje.

Pyre nepatrně pokrčil rameny. Opravdu viděl v průsvitu mezi dvěma stromy pohybující se stín? „Letošní mláďata se budou už příští rok rozmnožovat,“ připomenul jí. „Jestliže vy biologové přijdete s něčím –“

Po pravici se mu ozvalo zapraskání, a když se otočil, spatřil, jak se na ně zpoza hradby stromů vrhá velké pružné tělo.

Skok je krátký – to bylo okamžitě jasné – ale Pyre věděl, že šelma po doskoku okamžitě zaútočí znovu. Ruce již měl připraveny ve střelecké pozici – malíky namířené k leopardovi, palce spočívaly na nehtech prsteníků – a jakmile zvíře natáhlo zadní nohy k doskoku, zmáčkl spoušť.

Lasery v malících vystřelily jehličky světla do leopardovy tváře, kde spálily kožešinu, kost i mozkovou tkáň. Ale Pyreův cíl, oči, paprsky nezasáhly a decentralizovaný nervový systém příšery na poškození mozku nereagoval, jako by si šelma ani ničeho nevšimla. Ostnatý leopard dopadl na zem a lehce sklouzl po suchých větvích a vrstvě humusu.

Pyre provedl půlobrat a zamířil levou nohou, když tu Telek zalapala po dechu. „Za vámi!“ vyštěkla.

Pyre si mohl v této situaci dovolit pouze mrknout přes rameno, ale stačilo to. Stín, který předtím mezi stromy spatřil, se změnil v druhého ostnatého leoparda a zaútočil na ně jako kožešinová řízená střela.

Protože dokončoval obrat, nemohl způsobit druhé šelmě jakoukoli újmu. „K zemi!“ zařval na Telek a zoufale doufal, že se mu podaří upoutat pozornost ostnaté bestie a strhnout její útok na sebe. Naprogramované reflexy mu dávaly dobrou šanci v boji, ale věděl, že neochrání někoho, kdo stojí vedle něj… o zlomek vteřiny později už levá noha dosáhla střelecké polohy a z paty jeho boty vyšlehl paprsek jiskřivého světla protipancéřového laseru.

Nebyl čas hodnotit úspěšnost výstřelu – musí předpokládat, že první ostnatý leopard je alespoň dočasně neschopný zaútočit. Pokračoval v otočce, dopadl levou nohou na zem a pravou zvedl –

Právě včas, aby tvrdě zasáhl botou tlamu druhého leoparda.

Samozřejmě v této vratké pozici nemohl zvládnout plný náraz predátorova útoku – takže když mu zuby zvířete chňaply po podrážce, cítil, že padá na bok. V pádu skrčil levou nohu pod sebe a pravou vyškubl z tesáků… a jak nad ním ostnatý leopard letěl, prudce napjal levou a vší servomotory zesílenou silou kopl netvora do měkkého břicha.

Leopard zavřeštěl a Pyre i přes rychlost skoku viděl, jak se mu ostny na předních nohou vztyčily do obranné polohy. Zvíře vědělo, že je poraněné… i když si určitě nepřipouštělo, že o jeho osudu je rozhodnuto. Kromě poškození vnitřních orgánů ho Pyreův kopanec také vymrštil trochu výš do vzduchu – a ta půlsekunda navíc, než se znovu dostal na zem, stačila, aby Pyre mohl znovu levou nohou zamířit. Protipancéřový laser dvakrát bleskl a predátor přistál v hromádce dýmajících zbytků.

Pyre vstal a automaticky přejel pohledem nehybné tělo prvního ostnatého leoparda. Teprve pak se obrátil, aby zjistil, co se stalo s Telek.

Guvernérka klečela na všech čtyřech v malé prohlubenině mezi dvěma padlými kmeny a v ruce pevně svírala malou pistoli. „Nebezpečí už pominulo?“ zeptala se a hlas se jí chvěl jen nepatrně.

Pyre zkoumavě pohlédl na okraj pralesa. „Myslím, že ano,“ kývl a popošel k ní, aby jí pomohl vstát. „Děkuji za varování.“

„To je samozřejmost.“ Mávnutím ruky odmítla pomoc, a když vstala, smetla si z oblečení suché listí. „Slyšela jsem zprávy z ostatních území, že ostnatí leopardi v těchto dnech příležitostně loví i v párech, ale nemyslila jsem si, že se něco takového může stát i zde. Domnívala jsem se, že v těchto hlavních pralesech bude jejich vůle po přežití menší.“

„I tady je dost silná,“ pronesl zlověstně Pyre. „A jak jsem už říkal, dokud vy biologové nepřijdete s nějakým nápadem, jak tomu čelit, tak lovy ve skupinách budou stále častější.“

„Popravdě řečeno, v poslední době zrovna nejsem na čele biologického výzkumu –“

Přerušila se, když Pyre varovně zvedl ruku.

„Hlášení,“ řekl tiše do mikrofonu. „…ano. Potřebujete pomoc?… v pořádku. Vraťte se sem, až budete hotovi.“

Telek z něj celou dobu nespustila oči. „Našli místo, kde měli doupě,“ oznámil jí. „Bylo v něm deset mláďat.“

Pevně stiskla rty. „Deset. Před dvaceti léty nepřesáhl počet mláďat ostnatých leopardů v jednom vrhu nikdy dvě nebo tři. Nikdy.“

Pyre nespokojeně pokrčil rameny a rukou si prohrábl krátké vlasy. Je mi sedmačtyřicet a honím se tu po lese jako nováček. Mohl by být zahořklý, kdyby tahle služba nebyla tak životně důležitá. „Vyčistili jsme od nich už značnou část jejich teritoria,“ řekl a potřásl přitom hlavou. „Nevím, jak se to dozvídají, ale nějak vědí, že na Aventine je místo pro spoustu dalších ostnatých leopardů. Teoreticky.“

Telek si jemně odfrkla. „Ano, teoreticky. Už vidím ostnaté leopardy v ulicích Capitalie.“ Teď zase zavrtěla hlavou ona. „Kdybyste jen věděl, Pyre, jak často si biologové toužebně přejí skutečný samoobnovovací planetární ekosystém. A teď máme dva… a oba jsou zatraceně jen pro zlost.“

„Zlost je sotva to slovo, které bych použil pro Caelianu, guvernérko,“ zabručel Pyre.

„Pravda.“ Něco v jejím tónu ho zaujalo, a když na ni pohlédl, spatřil, že zírá s pevně sevřenými rty do pralesa. „No… možná s tím budeme moci něco dělat.“

„Celkem vzato – všechno, co můžeme udělat pro Caelianu, je opustit ji,“ odtušil.

„To je přesně to, co mám na mysli,“ přikývla. „Řekněte mi, měl byste čas na konzultaci ještě před schůzí Rady, která se koná pozítří? Potřebovala bych radu experta z řad zkušených velitelů týmů Kober.“

„Myslím, že ano,“ řekl váhavě. „Ale jenom v případě, že tady budeme úplně hotovi.“

„Fajn,“ souhlasila. „Myslím, že se vám můj návrh bude zdát velmi zajímavý.“

O tom pochybuji, pomyslel si nevrle a obrátil pozornost zpátky k pralesu. Další politický mozek a další politické řešení. Jednou – jenom jednou – bych rád slyšel něco jiného. Cokoliv jiného.

Najednou se mu před očima objevila tvář Torse Challinora – Challinora, který se před léty pokoušel vojenským převratem získat kontrolu nad Aventine. No tak tedy dobrá, zachvěl se při té vzpomínce. Chtěl bych slyšet téměř cokoliv jiného.

Kapitola 4

„Schůze je oficiálně zahájena,“ ohlásil generální guvernér Stiggur poté, co nechal ruku klesnout v dramatickém gestu a spustil zapečetěný úřední záznamník.

V každém případě, pomyslil si Corwin, ztrácí celá ta věc na efektu, když ji přeložili do místnosti o velikosti větší kanceláře a probíhá jen se šesti účastníky. „Svolal jsem vás sem,“ pokračoval mezitím Stiggur, „abychom prodiskutovali otázku, která vyvstala na schůzi Rady před dvěma týdny: jmenovitě jde o to, zda se máme ujmout úkolu, který nám nabídla doména Tlos.“

Corwin se úkradkem podíval okolo stolu na pět guvernérů a cítil, že se snad nikdy neúčastnil schůze Rady s takovou absolutní vahou politické autority, která tu teď byla shromážděna. Tísnivá, až dusivě tížící…

Než promluvila guvernérka Lisabet Telek a prolomila tíživou atmosféru. „Uvědomuji si, Brome, že tvoje slova mají udělat dojem na příští generace,“ řekla Stiggurovi, „ale můžeme se dnes pokusit obejít se bez těch nabubřelých historických frází?“

Stiggur se pokusil na ni vrhnout zlobný pohled, ale zjevně mu to nešlo ze srdce. Nikdo z přítomných nepřišel tehdy před léty na Aventine s politickými aspiracemi, a zatímco úspěšně krok po kroku stoupali po politickém žebříčku, přece všichni i přes vnější odznaky moci zůstali v jádru obyčejnými lidmi. „Dobrá. Přijímá se –“ povzdechl si nakonec Stiggur. „Tak tedy. Chce někdo něco říci?“

„Nejdříve ze všeho bych chtěl vědět, kde je čestný guvernér Moreau,“ promluvil caeliánský guvernér Howie Vartanson. „Domnívám se, že diskutovaný problém by měl mít prioritu před léčebnými sezeními nebo čím se teď vlastně zaobírá.“

„Můj otec je právě teď v nemocnici,“ řekl Corwin a potlačil chuť říci něco neslušného o jistých zabedněných a bezohledných hulvátech. I on přece ví, že Jonny je Kobra první generace. „Potíže s imunitním systémem, myslí si doktoři.“

„Jak vážné to je?“ zeptal se se svraštěným čelem Stiggur.

„Zřejmě moc ne. Ale přišlo to dost náhle minulou noc.“

„Měli jste to dát někomu vědět,“ vytkl guvernér Jor Hemner a neustále si útlou rukou pohrával s řídkým plnovousem. „Mohli jsme tuto schůzi odročit.“

„Ne, pokud chceme mít do dnešního odpoledne, kdy se koná zasedání celé Rady, vypracované společné stanovisko,“ odmítl to Corwin a pohlédl nejprve na Hemnera a pak na Stiggura. „Jsem seznámen s otcovými názory na tuto záležitost, pane, a mám zmocnění jednat jeho jménem. Předpokládám, že budete akceptovat moji plnou moc pro jednání na této schůzi Rady.“

„Tedy, z čistě formální stránky věci –“

„Proboha, Brome, nechte ho, ať si sedne a pustí se do toho,“ vložila se do hovoru Telek. „Máme toho dnes ráno hodně, co musíme projednat, a chci, abychom to všechno zvládli.“

„Dobře.“ Stiggur zdvihl obočí na ostatní. „Nějaké námitky? V pořádku. Povedlo se někomu zjistit od Troftů něco víc o té Qasamě?“

Olor Roi z Palantiny si odkašlal. „Zkoušel jsem na Prvního mluvčího ten starý známý trik s nezávislými planetami, ale myslím si, že nás už prokoukl. Domnívám se, že Troftové začínají chápat, že jsme politicky jednotní, i když můžeme uzavírat nezávislé obchodní dohody. Přesto si myslím, že byl upřímný, když tvrdil, že už nám poskytl veškeré informace, které měl.“

„Možná jen doufal, že mu někdo z nás udělá zajímavou nabídku stran koupě té informace,“ ozval se Dylan Farleigh, třetí guvernér z Aventine. Dost naivní poznámka, pomyslel si Corwin, která prozrazuje nedostatek zkušeností s obchodními kontakty s Trofty, které téměř automaticky vyšly z práva jiných oblastí Dalekého Západu.

Vartanson se, jak se dalo očekávat, ani neobtěžoval vzít to v úvahu. „Nebuďte směšní,“ frkl. „Troftové nezatajují nic, aniž by jasně dali najevo, že to mají na prodej. Kde jste byl uplynulých čtrnáct let?“

Fairleighův obličej potemněl, ale ještě než stačil něco říct, vložila se do toho Telek. „Dobrá – takže jsme se dohodli, že Tlosiové nic nemají. Dalším krokem by mělo zřejmě být sehnat někoho, kdo něco má. Vidím dvě možnosti: doménu Baliu nebo samotnou Qasamu.“

„Ještě vteřinu,“ promluvil Corwin. „Nemělo by snad následujícím krokem být zjištění, zda vůbec tyto informace potřebujeme?“

Telek se na něj zamračila. „Ovšemže je potřebujeme. Jak jinak můžeme přijmout racionální rozhodnutí?“

„Nejracionálnějším rozhodnutím by bylo jednoduše sdělit Tlosianům, že právě teď žádný obchod uzavírat nebudeme,“ odpověděl Corwin. „Pokud –“

„Od které doby je schovávání se před realitou racionálním rozhodnutím?“ přerušila ho Telek jedovatě.

„Řekneme-li teď ‚ne‘, pak tím vyjádříme jistou naši zásadu,“ vysvětloval Corwin a cítil, jak mu na obličeji vyráží pot. Jonny ho varoval, že tento záměr nebude s největší pravděpodobností přijat snadno, ale na tak silně negativní reakci Corwin připraven nebyl. „A ta zásada nám ukládá, že nemáme zájem stát se žoldnéři pro –“

„A co naše vlastní zájmy?“ vložil se do toho Vartanson. „Jestliže Qasama znamená hrozbu pro Trofty, pak je pravděpodobně hrozbou také pro nás.“

„Ano, ale…“ odmlčel se Corwin, když se mu slova a logika náhle spletly do jakési zašmodrchané změti. Uvolni se, přikazoval si. Nikoho ze zde přítomných se přece nemusíš bát.

Ale než se mu podařilo přemoci náhlý ostych, Stiggur mu neočekávaně přišel na pomoc. „Myslím, že se Corwin snaží říct, že sami můžeme vyslat průzkumnou expedici na Qasamu nebo kamkoli jinam, i když odmítneme dohodu s doménou Baliu. V takovém případě nebudeme omezeni ničím, co po nás chtějí Troftové, ale budeme mít volné ruce a můžeme podniknout akce, které sami uznáme za vhodné.“

„To zní velice ušlechtile,“ přikývla Telek. „Bohužel všechno velice rychle směřuje k jednomu praktickému detailu: kdo to všechno zaplatí, jestliže to nebudou Troftové?“

Fairleigh se zavrtěl. „Měl jsem dojem, že Troftové nabídli pouze těch pět planet a ne zaplacení nákladů.“

„Zatím nebyla žádná oficiální dohoda uzavřena – mohli bychom žádat úhradu nákladů jako součást celé transakce,“ zamyšleně upozornil Roi. „Ale stále bychom museli zaplatit vysokou cenu – spousta Kober bude vyřazena z oběhu až na dobu několika let. Jak rychle je může Akademie nahradit?“

„Chirurgická úprava a výcvik trvají dohromady asi tři měsíce,“ promluvil Corwin a cítil, jak se pomalu vzpamatovává. „Výběr kandidátů pak znamená další dva týdny.“

„Avšak celý proces je možno zkrátit na méně než sedm týdnů,“ Telek se oháněla kartou, kterou pak zastrčila do čtecího přístroje. „V několika uplynulých dnech jsem hovořila se dvěma odborníky na záležitosti Kober. Byl to Cally Halloran, který bojoval po Jonnyho boku za Troftských válek, a Almo Pyre, v současné době velitel operace Kober v distriktu Syzra. Oba společně připravili data nezbytná pro analýzu nákladů obou počátečních průzkumných expedicí a pro tři nejpravděpodobnější typy vojenské operace.“

Corwin hleděl na tabulky, které se mu objevily na displeji, a ta dvě jména, která jen tak zničehonic guvernérka přihodila do diskuse, narazila na jeho ochromený mozek jako dva nevybuchlé granáty. Cally Halloran – jeden z otcových nejstarších a nejvěrnějších přátel, a Almo Pyre – přítel rodiny Moreauových už tak dlouho, jak si jen Corwin dokázal vzpomenout. Vrhl na ni kradmý pohled přes displej a uviděl, že na něj hledí studené sebevědomé oči… a náhle si uvědomil, o co se Telek celou dobu snaží.

Tím, že si vybrala jako své experty Jonnyho přátele, doufala, že potlačí každý nesouhlas, který by mohla vůči jejím číslům vyjádřit jediná Kobra mezi přítomnými… a jak začal ta čísla procházet, viděl i závěry, ke kterým nevyhnutelně směřovala.

I pro tu nejskromnější z navrhovaných vojenských akcí byly náklady jednoduše astronomické. Halloran a Pyre stanovili jako minimální počet devět set Kober – celou třetinu současného kontingentu tří Světů – jako výsadek na Qasamě nebo v její blízkosti po dobu šesti až dvanácti měsíců. Zařízení, transport, dodávky, náhrada ztrát – to vše dělalo mnohem víc, než v co mohly Světy doufat, že se jim podaří z jejich skromných ekonomik vytlouct. Samotná náhlá ztráta tolika Kober by mohla zničit veškeré územní expanze na Aventině a Palatině, a na Caelianě by to mohlo snadno vést k naprosté destrukci kolonie, což by znamenalo odchod z tohoto tak lidem nepříznivého prostředí.

Všeobecné mlčení prolomil jako první Fairleigh.

„Měli bychom raději doufat, že Qasamané neznamenají příliš bezprostřední hrozbu,“ zabručel. „Devět set až tři tisíce Kober. Jak dlouho by trvalo je nahradit? Aha, tady to je.“

Corwin objevil údaje na vlastním displeji.

„To ovšem předpokládá neomezený přísun nových kvalifikovaných kandidátů,“ podotkl.

„Dobrá, jestli taková rezerva neexistuje – nebo nemůže být vytvořena – ocitli jsme se už teď ve vážných potížích,“ zamručel Roi. „Naše bezpečnost proti samotným Troftům závisí hlavně na faktu, nakolik se obávají Kober a jejich schopností během války. Kdyby se dozvěděli, že našich mizerných osmadvacet stovek je všechno, s čím kdy budou muset počítat…“ Pochybovačně zavrtěl hlavou.

„To jsou jen další důvody, proč jim ukázat, jak snadno můžeme rozvinout náš program školení nových Kober,“ argumentovala Telek. „Dokážeme to – obzvláště tehdy, když Troftové tu demonstraci zaplatí.“

Diskuse pokračovala ještě další půl hodiny, ale Corwin už pochopil, že bitva je ztracená. Jak se zdálo, ze všech šesti přítomných byli pouze Hemner a Roi ochotní uvažovat o Jonnyho názorech. Jestliže nikdo z ostatních své stanovisko nezmění, pak Corwinův dvojnásobný hlas povede nejvýš k patové situaci, čtyři hlasy proti čtyřem. To by znamenalo, že věc bude předložena plenárnímu zasedání Rady bez jakéhokoli oficiálního doporučení. A navíc, i s doporučením by výsledek hlasování Rady nebyl jistý, bez doporučení je ovšem absolutně nemožné výsledky předvídat.

A jak se pravděpodobnost vítězství čím dál víc přibližovala k nule, Corwin si poprvé od chvíle, kdy mu dovolili zastupovat otce, začal připouštět, že bude muset uzavřít s ostatními dohodu. Dohodu, o níž si vůbec nebyl jistý, zda ji Jonny schválí…

Vyčkával až do poslední minuty. Stále doufal v něco, co by mohlo změnit nepřízeň osudu, ale když už se generální guvernér chystal zahájit hlasování, zdvihl ruku. „Rád bych požádal o krátkou přestávku, dříve než budeme pokračovat,“ řekl. „Myslím si, že by se nám mohlo hodit pár neoficiálních rozhovorů nebo výměna názorů, než začneme oficiálně hlasovat.“

Stiggurovo obočí se lehce zdvihlo, ale bez váhání přikývl. „Dobrá. Sejdeme se tady za dvacet minut.“

Všichni vyšli ze sálu v tichu – zjevně i ostatní cítili potřebu jednání přerušit – a o jednu nebo dvě minuty později už Corwin seděl v otcově kanceláři v budově Dominionu. Dlouhou chvíli zíral na telefon na stole a přemýšlel, jestli by ještě neměl s někým prodiskutovat to, co chce udělat. Ale otec byl stále ještě v nemocnici v péči biochemiků a Corwin nechtěl ani hádat, co by k tomu, co zamýšlí, řekla matka. A co Theron Yutu, na druhé straně města v otcově hlavní kanceláři? Ne. Dvojčata – měl by to probrat s nimi. Ale Justin je také nedosažitelný někde v chirurgickém křídle Akademie Kober a svěřit se jen Joshuovi by bylo nefér… a tak si Corwin uvědomil, že jen hledá. Zhluboka se nadechl, vstal z otcova křesla a zamířil chodbou do kanceláře guvernérky Telek.

Pokud byla překvapena, že ho vidí, nedala to na sobě znát. „Corwine,“ pokývla, zavřela za ním dveře a nabídla mu křeslo. „Pěkně těžké rozhodování, není-liž pravda? Co pro vás můžu udělat?“

Corwin počkal, dokud neusedla za stůl. „Jak vidíte výsledek hlasování?“ zeptal se bez obalu.

Opět neprojevila žádné překvapení. „Já, Brom, Dylan a Howie budou pro, vy, Jor a Olor proti. Patová situace. Přišel jste sem, abyste změnil můj názor?“

Zavrtěl hlavou. „Věděla jste, že můj otec bude proti celé té věci, že ano? Proto jste do toho zatáhla Callyho a Alma.“

„Váš otec byl jedním z nejsilnějších oponentů proti Akademii Kober, když byla před nějakými pětadvaceti lety založena,“ připomněla mu. „Nebylo těžké uhodnout, že bude proti jakémukoliv návrhu, který by zvýšil počet Kober.“

To způsobilo, že se Jonnyho filozofické námitky vůči pronajímání Kober zdály být náhle pouze maskováním již dávno zakořeněného postoje. Corwin jen těžko vydýchal její slova a potlačil touhu jí oponovat. Ted nebyla ta správná chvíle, aby hájil otcovo stanovisko. „O co přesně vám jde?“ zeptal se namísto diskuse. „Smluvní závazek vypořádat se s jakoukoliv hrozbou, kterou Qasama představuje?“

„Ovšemže ne,“ odsekla. „Nikdo se zdravým rozumem by nedal Troftům tak volnou ruku. Jediné, co chci, je svěřit nám průzkumnou misi – na náklady Troftů.“

„A nezaváže nás to pak natolik, že budeme nuceni dovést celou záležitost do konce?“

„Ne, pokud bude smlouva sepsána s nejvyšší obezřetností.“ Sešpulila rty „Snažíš se nadhodit otázku, co se stane, když prozkoumáme Qasamu a pak se stáhneme. Opravdu nemám lepší odpověď než tu, kterou jsem před čtvrthodinou vyslovila. Nebezpečí, které by znamenalo nevědět, jakou hrozbou pro nás Qasama je, je větší než riziko, že ukážeme Troftům naše slabé místo.“

Corwin se zhluboka nadechl. „Pak předpokládám, že chcete, aby se toto stanovisko stalo oficiálním doporučením pro plénum Rady, které se sejde za pár hodin?“

„To bych opravdu moc chtěla,“ potvrdila opatrně. „Co by mne to mělo stát?“

Corwin mávl rukou ke konferenční místnosti na druhém konci chodby.

„Navrhovala jste výzkumnou misi, zahrnující maximálně dvanáct lidí plus osádku vesmírné lodi, jak si vzpomínám. Chci, aby dva z těchto dvanácti vybral můj otec.“

„S jeho skeptickým postojem a idealistickou snahou o poctivost mise?“ zasmála se ironicky. „Ve skutečnosti je to pravděpodobně dost dobrý nápad… ale dát emeritnímu guvernérovi právo rozhodovat o šestnácti procentech celého mužstva, to asi neproběhne příliš hladce.“

„Mohl bych tu záležitost trochu osladit. Co byste řekla návrhu vyslat na misi nezjistitelnou Kobru?“

Pocítil zadostiučinění, když viděl, jak se jí oči rozšířily překvapením. „Myslela jsem, že hloubkové skenování těla vždycky ukáže veškeré vybavení Kobry?“

„To ano,“ přikývl Corwin. „Avšak podobné skenování trvá skoro patnáct minut. Co myslíte, jak často budou místní podrobovat tak důkladným testům návštěvníky-důstojníky z jiných planet?“

Několik okamžiků se na něj mračila. „Moje bezprostřední reakce je taková, že jste extrémně antropomorfní. Předpokládáte, že jejich tělní scanery jsou citlivější nebo prostě jen pracují rychleji než ty naše? Ale i za předpokladu, že máte pravdu, tak co dál? – nacpete chirurgický tým Kobry do Kapky rosy, abyste zajistil rychlou přeměnu?“

„Vůbec ne. Pouze navrhuji vyslání Kobry a ne‑Kobry, jedinců, kteří jsou fakticky nerozeznatelní jeden od druhého. Mé bratry dvojčata Joshuu a Justina.“

Telek vydechla, až to zasyčelo. „Chytré. Velice chytré. Kobra zůstane na palubě lodi, dokud mimozemšťané neprovedou všechny své studie výsadku, a potom si jednoduše vymění místo? To je velmi zajímavá možnost. Ale co když Qasamané používají pro identifikaci ještě něco jiného kromě zraku? Například zvuk nebo pach?“

Corwin pokrčil rameny a snažil se, aby to gesto vypadalo nedbale.

„Pak budeme mít opravdu smůlu. Ale většina pozemních predátorů, které známe – včetně těch na světech Troftů a Dominia – se spoléhá převážně na zrak. Myslím, že je to přijatelný risk, a pokud to nebude fungovat, tak ve skutečnosti nic neztrácíme.“

„Kromě dvou míst, která by na misi mohla patřit někomu jinému.“ Telek se opřela v křesle a zahleděla se někam za Corwinovu hlavu. Seděl mlčky a snažil se klidně dýchat… a náhle se mu podívala přímo do očí a přikývla. „V pořádku, ujednáno… Ale mám také jednu podmínku. Vy – nebo spíš váš otec – musíte podpořit moji přihlášku, abych se i já této mise zúčastnila.“

„Vy?“ vyhrkl Corwin. „Ale to je –“

„Směšné? To sotva. Mise potřebuje na palubě jak vědecké, tak i politické experty, a já jsem jediný guvernér, který má kvalifikaci v obou těchto oblastech a je k takovému výletu fyzicky způsobilý.“

„Ale z biologie jste promovala už hodně dávno!“

„Stále se udržuji v obraze. A navíc výprava potřebuje někoho s postavením guvernéra pro případ, že bude třeba učinit nějaké závažnější politické rozhodnutí. Pokud tedy neznáte schopného syndika, kterému věříte natolik, že ho pověříte tak zodpovědným úkolem.“

Ale mohu věřit vám? pomyslel si a kousl se do rtu, když si uvědomil, že neví, co má dělat.

„Máte čas na rozmyšlenou,“ řekla klidně, když se ticho začalo nepříjemně natahovat. Pak se podívala na hodinky a vstala. „Tým pro misi pravděpodobně nebude sestaven dříve než za jeden až dva týdny. Promluvte si o tom s Jonnym, zvažte všechna pro i proti… myslím, že nakonec budete souhlasit s mou přítomností na palubě. Ale teď už je čas se vrátit a připravit společné doporučení pro Radu, aby se tím mohla zabývat.“

Corwin také vstal. „Dobrá… ale jestliže teď budu hlasovat s vámi, chci, abyste podpořila můj návrh na Joshuu a Justina – ať už otec bude nakonec s vaší účastí souhlasit nebo ne.“

Ušklíbla se. „Uvědomil jste si, že jste nabídl až příliš. Nu, je to pro vás škola. Jistě, podpořím vaše bratry. Je to dobrý nápad… a abych byla naprosto upřímná, stejně si myslím, že ani nebudu Jonnyho hlas potřebovat.“

Když při hlasování došlo na Corwina, byly výsledky čtyři ku dvěma ve prospěch Telekina návrhu. Vyhýbal se pohledům guvernérů Hemnera a Roie, když zvýšil tento výsledek na šest ku dvěma, ale stejně na sobě cítil jejich užaslé pohledy, když Stiggur zaznamenával konečný výsledek do oficiálního záznamníku.

O tři hodiny později plénum Rady tento návrh oficiálně schválilo.

Jonny ležel podepřený na nemocničním lůžku a mlčky poslouchal Corwinovu zprávu ze zasedání guvernérů, o schůzi Rady a o tom, jakou soukromou dohodu uzavřel. Měl bych se zlobit, pomyslel si Jonny, zatímco si nejasně uvědomoval přítomnost kapaček, které mu do organizmu dodávaly potřebné látky. Že by byl v těch ďábelských směsích antibiotik přimíchán uklidňující prostředek? Nebo jsem sám ve skutečnosti věděl, že můj plán stejně nemůže vyjít?

Corwin domluvil a čekal; v obličeji se mu zračilo napětí. „Už jsi o tom mluvil s Justinem nebo Joshuou?“ zeptal se Jonny. „Nebo s matkou?“

Corwin sebou trhl. „Ne, na obě otázky. Ta myšlenka mě napadla už minulý týden, ale doufal jsem, že to nebudu muset nikomu navrhovat. Alespoň ne, aniž bych si o tom s tebou nejdříve promluvil. Přesto si myslím, že by souhlasili.“

„Hm, oni do toho půjdou, to je v pořádku – v tom není problém.“

Odvrátil se a podíval se z okna. Přes odraz nemocničního pokoje na skle byla vidět pouliční světla a panorama Capitálie.

„Obávám se, co řekne máma. Vy, její synové, jste pro ni vždy byli to nejdůležitější,“ pokračoval. „To díky vám měla naše rodina v sobě tolik tepla, které jsem jí ne vždy mohl dát já. Až příliš často. Nejdříve jako Kobra… potom jako syndik… pak jako guvernér… služba pro blaho jiných lidí stojí spoustu času, Corwine. Času, který jde na úkor rodiny. Ty jsi sem přišel pracovat se mnou a Justin se stává Kobrou… a teď by se ještě měl od ní odloučit i Joshua.“

Náhle si uvědomil, že nemluví zrovna souvisle, a opět upřel oči na Corwina.

Jeho nejstarší syn vypadal opravdu dost nešťastně. „Promiň. Možná jsem to neměl dělat. Ještě to snad mohou odvolat.“

Jonny zavrtěl hlavou. „Ne, jednal jsi správně, zcela podle těch nejlepších zásad. Vyslání dvojčat by nám mohlo přinést klíčovou taktickou výhodu a plénum Rady by pravděpodobně nebylo pro mé návrhy víc, než když se jednalo o Broma a ostatní. Obzvláště je-li odhad nákladů tak vysoký, jak jej vypracovali Cally a Almo.“ Potřásl hlavou. „Škoda, že Cally je příliš starý, aby se zúčastnil – bylo by dobré mít na palubě Kobru s tak velkými bojovými zkušenostmi…“ Nedokončil větu a zamyslel se, jako by najednou narazil na nějaký nápad.

„Nemáš snad v úmyslu letět sám, že ne?“ vpadl mu Corwin podezřívavě do toku myšlenek.

„Hmm? Ale ne. Skutečně ne. Jen jsem právě uvažoval o způsobu, jak to všechno sdělit vaší matce.“ Zhluboka si povzdechl a bylo vidět, že se zase plně kontroluje. „Dobrá. Ráno mne odtud pustí, alespoň to říkali – to by byla nejlepší chvíle, kdy jí to šetrně sdělit. Měl bys ještě dnes večer promluvit s Joshuou a zjistit, co on na to. A myslím si, že pokud to bude možné, měli bychom být všichni pohromadě, až to budeme Chrys říkat.“

„Všichni vyjma Justina,“ připomenul Corwin. „Ten bude ještě další týden v chirurgické izolaci.“

„To vím,“ kývl Jonny a klidem, který ho dosud obklopoval, probleskl náhlý náznak přísnosti. „Ale my tři bychom u toho být měli.“

„Ano,“ přikývl Corwin a vstal. „Teď tě nechám odpočívat a na shledanou ráno. Cestou zjistím, kdy tě zítra propustí, a přijedu, abych tě odvezl domů.“

„Prima. A až budeš mluvit s doktorem, popros ho, aby za mnou zašel, až bude mít chvíli. Mám pár věcí, které bych s ním chtěl prodiskutovat.“

„Jistě,“ slíbil Corwin. Několik vteřin se díval otci do očí, pak se otočil a odešel.

Jonny se svezl do pohodlnější polohy, zavřel oči a nechal napětí odeznít. Když Corwin odcházel, nespatřil v jeho tváři stín podezření? Nebyl si tím jist. Ale na tom v podstatě nezáleželo. Na rozdíl od syna znal několik jiných guvernérů kromě Telek, s kterými by mohl uzavřít dohodu, snad i lepší… a než se to Corwin dozví, bude už vše ujednáno.

A ostatní to nejpravděpodobněji i tak odsouhlasí. Snad.

Kapitola 5

Pokoj, kam ho dovedli, znamenal překvapení – Justin se až dosud domníval, že noví cvičenci budou během prvního pooperačního instruktážního školení pohromadě. Letmý pohled po kancelářské místnosti, když ho doprovod nechal o samotě, ho šokoval podruhé. Žádný instruktor výcviku Kober nemohl mít takhle okázalou kancelář. Tak například stůl – je možné, aby ho viděl na propagačních páskách, které před podáním žádosti studoval? Tento vyřezávaný stůl z cypřišového dřeva? Pokud ano, tak tohle musela být soukromá kancelář samotného koordinátora Suna. Ať už se dělo cokoliv, rozhodně nešlo o součást rutinního programu.

Náhle se dveře za stolem otevřely. Justin zpozorněl, ale jakmile muž vstoupil do místnosti, pocítil, jak mu obličejem přeletěl úlevný úsměv. „Almo! Myslel jsem, že jsi ještě venku někde v oblasti Syzra a lovíš ostnaté leopardy.“

„Ahoj, Justine – ne, prosím, zůstaň sedět.“ Pyre se posadil za stůl.

A Justin si náhle uvědomil, že Almo je vážný a neusmál se ani na pozdrav. „Co se děje, Almo?“ zeptal se a radostné překvapení se mu někam vytratilo. „Něco se stalo? Proboha – snad ne něco s tátou?“

„Ne, ne, tvá rodina je v pořádku,“ rychle ho uklidňoval Pyre. „Ačkoliv za pár měsíců –“ Odmlčel se. „Vezměme to od začátku. Kolik toho víš o záležitosti s Qasamou?“

Justin váhal. Připustit před Pyrem, že bratr poskytl rodině důvěrné informace, by určitě nebyl dobrý nápad, a on sám… avšak za těchto okolností… „Jen základní informace o troftské nabídce,“ řekl. „Můj otec chtěl s námi prodiskutovat etické aspekty.“

„To je dobře,“ přikývl Pyre. „Pak to s tebou nemusím znovu procházet. V uplynulých třech týdnech došlo v této záležitosti k náhlým zvratům díky Radě a, věř nebo ne, i díky tvému vlastnímu bratrovi.“

Justin tiše poslouchal, když ho Pyre seznamoval s expedičním plánem Rady a Corwinovým návrhem, v mysli se mu srážely emoce hraničící se šokem a vzrušením, až mu nezbýval téměř žádný prostor na rozumné uvažování. „Rada hlasováním souhlasila s tím, že byste oba měli být do této mise zařazeni, pokud s tím samozřejmě budete souhlasit,“ skončil Pyre výklad. „Nějaké bezprostřední reakce?“

Justinovi chviličku trvalo, než byl vůbec schopen slova. „Vypadá to… zajímavě. Velice zajímavě. Co k tomu řekl Joshua a jak se to týká tebe?“

„Joshuy se na to budeš moci zeptat sám – pošlu ti ho sem, jakmile budu hotov. Co se mne týče –“ Pyreho rty naznačily něco mezi úsměvem a úšklebkem. „Budu velitelem kontingentu Kober na palubě – celkem tam budeme čtyři. A pokud se rozhodneš zúčastnit se naší výpravy, budu v nejbližších několika týdnech řídit tvůj výcvik.“

Justin si náhle uvědomil, že má okolo krku zavěšený komputer – programovatelný tréninkový komputer, který bude nahrazen implantovaným nanokomputerem Kober v případě, že úspěšně absolvuje zkoušky. „Specializovaný výcvik, mám pravdu? Něco, co nepotřebuji k boji s ostnatými leopardy?“

„A speciální funkce naprogramovaných reflexů, které jsou uloženy do standardního nanokomputeru, ale nikdy nejsou potřeba při práci v pralese,“ souhlasil Pyre. „Skoky na strop, obrátky během skoku a pár dalších triků.“

„A ostatní tvoje Kobry se bez toho obejdou?“

„Ty se k nám připojí, až tvůj základní výcvik skončí, asi za tři nebo čtyři týdny.“ Pyre se opřel lokty o stůl a propletl si prsty. „Podívej se, Justine, musím být k tobě poctivý. Vypadá to, že to pokládáš za skvělé dobrodružství, ale musíš si uvědomit, že šance na to, že všichni na Qasamě zemřeme, je veliká.“

„Ale jdi, Almo,“ zazubil se Justin. „Ty tam budeš s námi a máš přece až příliš velké štěstí, než aby tě zabili.“

„Přestaň s tím!“ vyštěkl Pyre. „Štěstí je pouhý statistický pojem a jen do jisté míry souvisí s dovednostmi a zkušenostmi. Nic víc. Mám snad něco z obojího – ale ty nebudeš mít prakticky ani jedno. Pokud tedy někdo zemře, je nejpravděpodobnější, že to budeš právě ty.“

Justin se stáhl do křesla, trochu vyveden z rovnováhy Pyrovým vzplanutím. Almo byl jedním z jeho nejobdivovanějších vzorů, když byl mladší, a byl tím, kdo – ve stejné míře jako vlastní otec – podnítil jeho rozhodnutí stát se Kobrou. Být seřván svým idolem bylo pro Justina větším šokem, než očekával.

Justinův výraz zřejmě odrážel jeho pocity, nicméně Pyre ho ještě několik sekund probodával pohledem, než konečně zase zlidštěl. „Vím, že to bolí,“ řekl mírně, „ale nebolí to tolik jako zásahy laserem. Takže nejlépe teď si vtluč do hlavy, že to má být výprava na nepřátelské území. Otec ti potvrdí, že boj s ostnatými leopardy je proti tomu procházka růžovým sadem.“

Justin si olízl vyschlé rty. „Ty mne s sebou nechceš, že ne?“

Poprvé za celou dobu uhnul Pyre pohledem z Justinova obličeje. „Na tom, co chci já, nezáleží. Jde o rozhodnutí Rady. Váleční veteráni se shodli na tom, že se jedná o dobrý taktický tah, a guvernérka Telek je přesvědčila, že jsem ten pravý člověk, který má oddíl Kober vést. Byl mi zadán úkol a je teď jen na mně, jak dobře ho splním. Tečka.“

„A bojíš se, že to nezvládnu?“ zeptal se Justin a cítil, jak první známky zlosti začínají bořit dosavadní strnulost.

„Obávám se, že to nebude schopen zvládnout nikdo z nás,“ odpověděl Pyre ostře. „A jestliže dojde k nejhoršímu, nelíbí se mi představa, že se budu muset starat o bezpečnost mise a navíc o tebe.“

„Proč bys měl?“ odsekl Justin. „Proto, že mě znáš už od malička? Proto, že jsi ještě delší dobu tátův přítel? Je mi dvaadvacet, Almo, a jsem dost starý, abych se o sebe postaral – a jestli chceš logické argumenty, co říkáš na to, že právě já se na rozdíl od ostatních Kober nebudu muset odnaučovat všechny ty fígle pro lov ostnatých leopardů? Máš-li nějaké připomínky k mému věku, tak si je nechej až po výcviku, ano? Pak možná budeme mít k diskusi opravdu něco konkrétního.“

Pyre se mu opět zahleděl upřeně do očí a Justin se mimovolně připravoval na další útok. Ale ten nepřišel. „Dobře,“ souhlasil Pyre mírně. „Chtěl jsem se jen ujistit, že víš, do čeho jdeš. Věř tomu nebo ne, já opravdu rozumím, jak se cítíš… ačkoli nejspíš brzy zjistíš, že ostatní to nedokážou.“ Vstal a na okamžik tu byl zas ten starý Almo Pyre. „Teď sem pošlu Joshuu, aby si s tebou promluvil. Budu v kanceláři na druhé straně chodby. Až skončíte, přijď za mnou. Nespěchejte, ale dej pozor, ať z toho není nekonečně dlouhá debata, jakými jste vy dva známí.“ S náznakem úsměvu opustil místnost.

Justin si úlevou vydechl. Tep se mu vracel k normálu, když o minutu později dorazilo dvojče. „Almo mi nařídil, že se s naším rozhovorem máme vejít do šesti měsíců,“ poznamenal Joshua a posadil se do nedávno uvolněného křesla u stolu. „To opravdu tolik mluvíme?“

„Jen když jsme spolu,“ řekl Justin.

„Asi je to pravda,“ připustil bratr a vrhl na Justina kritický pohled. „Tak. Jak se cítíš?“

„Po té operaci dobře. Po Almově krátkém proslovu jako když na mě někdo hodil obrovskou gantuu. Doslova a do písmene.“

Joshua soucitně přikývl. „Vím, jak se cítíš. A… co si o tom myslíš?“

„Vypadá to jako něco, do čeho bych hrozně rád šel – nebo tomu tak bylo alespoň do té chvíle, co se mě Almo pokoušel neskutečným způsobem zastrašit. Předpokládám, že i ty máš nějaké výhrady.“

Joshua se zamračil. „Nijak zvlášť, až na pochopitelný odpor k tomu, abych tam sám zařval. Kdo říkal, že mám výhrady?“

„Almo naznačoval, že někdo s tím plánem nesouhlasí.“

Joshuovo zamračení se změnilo v bolestnou grimasu. „Pravděpodobně se to týkalo mámy.“

„Máma.“ Justin drtil levou pěst v pravé dlani pln zármutku, že na ni v rozčilení zapomněl – o chvilku později mu naléhavá bodavá bolest prstních kůstek a dlaně přecházející do celého těla připomněla, že i přes omezení dočasného počítače je schopnost jeho nového servomotorického systému zvyšovat sílu opravdu něco, co si již nemůže dovolit ignorovat. Naštěstí měl teď kosti díky laminaci kostry prakticky nezlomitelné, což znamenalo, že z toho tentokrát vyvázl jen s modřinami. A to jak na kůži, tak na duchu. „Zatraceně, vůbec jsem nepomyslel na to, co to pro ni musí znamenat,“ připustil obraceje se k Joshuovi. „Už jste jí to řekli?“

„Hm, jo – a věř mi, že ses během svých operací bavil podstatně víc než my.“ Joshua potřásl hlavou. „Nevím. Možná bychom to měli odmítnout?“

„Co říkala?“

„Všechno, co bys mohl očekávat,“ vzdychl bratr. „Postavila se proti tomu především citově, a okrajově i rozumově, a hlavně cítila obecně jako zradu, že Corwin vůbec mohl takovou věc navrhnout. Pokoušeli jsme se ji přesvědčit, že to pro tebe bude snazší, než kdybys byl přidělen na Caelianu nebo přímo k oddílům pro vyhlazování ostnatých leopardů, ale myslím, že nám stejně neuvěřila.“

„Almo tomu taky nevěří,“ zdůraznil suše Justin. „Proč by měla ona?“

Joshua mávl rukou s pocitem marnosti. „Já to nebyl, kdo vymyslel umění pronášet zbožná přání. Pouze ho čas od času využívám.“

„To jo,“ Justin si našel prázdný kout a na chviličku se tam zadíval, pak se pohledem vrátil k bratrovi. „Ty si skutečně myslíš, že bychom měli jít od toho?“

„Abych byl naprosto upřímný, tak ne.“ Joshua začal vypočítávat na prstech. „Corwinův základní nápad zní rozumně, a je zjevné, že na našich Světech jsme jenom my dva, kdo jej může provést. Dále bychom byli pravděpodobně jediní na palubě, kteří sdílejí otcův názor, že nechat se najmout někým zvenčí je velmi nebezpečný precedens. A konečně –“ usmál se zdrženlivě, „hernajs, Justine, jistě jsi to taky cítil už ve škole: my jsme Moreauové – synové Kobry, veterána válek s Trofty, emeritního guvernéra, jednoho z prvních průkopníků na Aventine, samotného Jonnyho Moreaua. Lidé od nás očekávají něco velkého.“

„To je sakra nicotný důvod k tomu, abychom do toho šli.“

„Sám o sobě jistě. Ale ve spojení s důvodem číslo dvě to znamená, že naše zpráva a doporučení po návratu z Qasamy budou mít mnohem větší váhu… a když vezmeme v úvahu názory současné Rady, bude táta možná potřebovat něco důležitosti navíc, aby jim zabránil provést něco hloupého.“

A na druhé straně, pomyslel si Justin zachmuřeně, je tady otázka, co to udělá s mámou. Naše základní patová situace. Ale Joshua má pravdu… a jestli existovala alespoň jediná věc, kterou jsme se naučili od obou rodičů, bylo to, že osobní pohodlí a preference nesmí nikdy stát v cestě poslání sloužit všem lidem. „Dobrá,“ kývl nakonec. „Jestli ses rozhodl hrát, tak já taky. Zatracená práce! Jdeme do toho.“

„Fajn,“ pousmál se Joshua a vstal. „Dobrá, tak se tedy přidáme. Almo má pro tebe něco, čím ti to osladí, o tom nepochybuji, a na mě čeká pár chirurgů, kteří mi už zahřívají operační stůl.“

„Chirurgové?“ zamračil se Justin vstávaje – opatrně – na nohy. „Co s tebou chtějí dělat?“

Joshua lišácky zamrkal. „To uvidíš. Zatím můžu jen říci, že jde o to, abych ti byl co nejvíce podobný, až se dostaneme na Qasamu.“

„Nejpodobnější v čem? Pokračuj, Joshuo –“

„Uvidíme se za dva měsíce,“ zasmál se Joshua a vyklouzl ze dveří.

Ty a ty tvoje pitomé hádanky, pomyslil si Justin a na chvilku zauvažoval, že se za ním rozběhne a vytáhne z něj všechno, ať už je to cokoliv. Ale Almo na něj čekal na druhé straně chodby, a už nám taky není šestnáct, připomenul sám sobě. Napřímil se a zamířil k novému lektorovi.

Obrazovky videotelefonu ve své dlouhé historii nikdy nedosahovaly takové kvality obrazu, která byla nezbytně nutná i pro ty nejjednodušší monitory komputerů. Jonny jednou slyšel, že tak jsou vyrobeny úmyslně, a není to z důvodů finančních, ale psychologicko-společenských. Konkrétně šlo o to, aby na nich nebyly vidět vrásky nebo kruhy svědčící o únavě, znaky nervozity či deprese – tyto detaily byly stírány tak, aby obraz tváře rozesmáté, smutné nebo rozzlobené umožňoval bezpečně předpokládat, že mluvčí sám se nachází právě v takovém stavu, jaký obličej se rozhodl ukázat.

Proto byl pro Jonnyho šok vidět, jak naprosto vyčerpaný je Corwin.

„Před deseti minutami jsme se dostali do mrtvého bodu, tati,“ informoval ho nejstarší syn a vrtěl přitom hlavou. „Jak se dalo očekávat, Tlossiové se snaží usmlouvat co nejlepší podmínky pro doménu Baliu a tím jsou kompetence Prvního mluvčího výrazně omezené. Obzvláště pokud jde o rozpočet průzkumné mise. Kdykoliv se snažíme někde přidat, musí jinde ubrat. Alespoň to tvrdí.“

Jonny se podíval přes obrazovku na Chrys, která seděla u stolu v jídelně a předstírala, že se plně soustřeďuje na sbírku elektronických součástek, které si před sebou rozložila, ale Jonny věděl, že bedlivě sleduje rozhovor. „Možná bych tam měl jít,“ navrhl Corwinovi. „A pokusit se pomoci.“

„Nestojí to za to,“ zavrtěl Corwin hlavou. „Guvernérka Telek smlouvá přinejmenším stejně tvrdě, jak bys to dokázal ty, a všichni se snaží neplést se jí pod nohy. Kromě toho od západu slunce klesla teplota o deset stupňů.“

Jonny se ušklíbl – tohle je jen další věc okolního prostředí, se kterou se musel už dávno naučit žít. Capitalia byla právě uprostřed prvních studených vln podzimu, a přecházení z vyhřátých budov ven bylo víc, než mohly jeho artritické klouby vydržet. Jedinou alternativou pro pobyt venku bylo v jeho případě použití vyhřívaného oděvu nebo dávka utišujících léků navíc, a ani jedna z těchto možností se mu nezamlouvala. „Tak dobrá,“ řekl synovi. „Ale jestli se vy mládenci dnes večer nerozejdete brzy, pak mne znovu zavolej a já tě vystřídám. Vypadáš dost vyčerpaně.“

„Budu v pořádku. Volám hlavně proto, abych se tě zeptal na pár věcí týkajících se té paralelní průzkumné mise, kterou organizuješ. Kolik by z toho měly, podle tebe, financovat Světy?“

„Ani čtvrťák,“ odpověděl rozhodně Jonny. „V podstatě je to, čím se teď zabýváš, normální obchodní jednání, Corwine, a nikdo se zdravým rozumem nekupuje zboží, které ani neviděl, natož aby si je důkladně prohlédl. Ovšem pokud je to doména Pua, kdo skutečně nabízí těch pět planet, pak pravděpodobně můžete mluvčímu navrhnout a trvat na tom, aby jim napočítal náklady průzkumné mise. Myslím, že nakonec získáš jeho souhlas, aby tuto otázku přehrál na Pue a Balii, aby se domluvily mezi sebou, a my to aspoň budeme mít z krku.“

„Jo.“ Corwin potřásl nevěřícně hlavou. „Těžko si představit, že tahle banda kšeftařských hrdlořezů vydržela pohromadě tak dlouho, že s námi mohla vést válku.“

„Ale dokázali to. To mi věř. A nikde není psáno, že to v budoucnu nedokážou znovu.“

„Dobře. To byla první věc. Další… Souhlasil bys s využitím Menssany pro naši průzkumnou misi, jestliže by Troftové – ať už kdokoliv z nich – zaplatili všechny ostatní náklady?“

Jonny se kousl do rtů.

„Byl bych raději, kdyby se postarali i o loď. Ale dobře – pokud budete muset ustoupit, tak to udělejte. Ale oni by měli hradit palivo.“

„Dobře. Po pravdě řečeno, myslím, že s tím budu moct souhlasit pouze za cenu něčeho, co bude naše mise na Qasamě potřebovat. Promluvíme si o tom později.“

Ukončili rozhovor a Jonny na okamžik zůstal zírat na potemnělou obrazovku, jako by se snažil představit si všechny možné cesty, po jakých se může vyjednávání ubírat. Ale až příliš to připomínalo partii trojrozměrných šachů v životní velikosti, při které bylo nutné promýšlet nepřeberné množství možných tahů najednou. Postavil se – což nebylo v přetopené místnosti tak obtížné – přešel ke stolu a posadil se vedle Chrys. „Jak to jde?“ zeptal se a díval se přitom na hromadu kabelů, mikrosoučástek a mikroprvků instalovaných na základní obvodové desce, na které pracovala.

„Pomalu,“ řekla a nervózně si pohrávala s ovládacími prvky svého diagnostického displeje. „Začínám už chápat, proč všichni raději koupí od Troftů hotový přístroj, než aby dostali jen součástky a přístroj si sestavili sami. Zejména tyhle mikroprvky mají divné, ne vždy předvídatelné parametry a charakteristiky, zvláště pokud pracují v podmínkách i jen maličko odlišných od údajů v katalogu.“

„Určitě si s tím nějak poradíš,“ ubezpečil ji Jonny. „Bývala jsi nejlepším elektronikem v –“

„V Arielu?“ usmála se a odfrkla si. „To ti pěkně děkuju. Vždyť jsme tam byli jenom dva – musela jsem být buď nejlepší nebo nejhorší.“

„Nejlepší, to rozhodně,“ řekl Jonny pevně. Pocítil záblesk nálady té staré Chrys, jejího smyslu pro humor, jenž byl v poslední době téměř ztracený… možná se konečně dostává ze zmatku několika posledních týdnů.

Nebo se možná jednoduše stáhla do své minulosti. Vždyť to už byly roky, co naposledy dělala něco vážnějšího ve svém oboru, zaměřeném na elektroniku.

„Jistě si uvědomuješ,“ přerušila mu myšlenky, „že pokud pustíš Menssanu na tu průzkumnou misi, tak nebude k dispozici žádná loď pro případ, že se Kapka rosy dostane na Qasamě do potíží.“

Jonny zavrtěl hlavou.

„V tom případě bychom Menssanu stejně nepoužili. Jedna nebo více válečných lodí Troftů bude pro případ potřeby předvádět demonstraci síly u Qasamy.“

„Myslela jsem, že Troftové nechtějí s Qasamany bojovat.“

„Pokud bude mít mise nějaké potíže, pak budou zatraceně muset,“ odvětil chmurně Jonny. „Ale z toho by neměli mít žádné výčitky svědomí – bleskový útok malé skupiny se dá sotva přirovnat k válce ve skutečném měřítku.“

„Kromě toho budou také chtít chránit své investice.“

„Tak teď uvažuješ jako Troft.“ Natáhl se k ní a objal ji kolem ramen. „Jen si uvědom tohle, Chrys,“ pokračoval vážněji. „Baliuové tam museli vyslat nejméně jednu diplomatickou expedici, která se bezpečně vrátila, aby získali takové informace, o kterých víme, že je mají. Tříúrovňový překladový program, který nám poskytnou, to dokazuje. Joshua a Justin budou v pořádku. Opravdu.“

„Ráda bych tomu věřila,“ povzdechla si Chrys. „Ale ty víš, že dělat si starosti je matčiným výsadním právem.“

„Pokud si vzpomínám, tak to bylo manželčinou výsadou už před třiceti léty.“

„Věci se mění.“ Chrys si pohrávala s šestihranným mikroprvkem. „Neustále.“

„Ano,“ souhlasil Jonny. „A ne vždy k lepšímu. Také si vzpomínám na dobu, kdy jsme my dva chodili spolu na výlety – jenom sami dva, bez dětí. Co bys řekla tomu, kdybychom se k těm starým dobrým časům pokusili vrátit?“

Chrys si pohrdavě odfrkla. „Myslíš, že by Rada mohla bez tebe fungovat tak dlouho?“

Trhl sebou v reakci na kritiku, kterou tenhle Chrysin sarkasmus obsahoval.

„Samozřejmě,“ řekl, když se rozhodl vzít její otázku vážně. „Corwin zná dostatečně dobře všechny nitky, za které je třeba tahat, a dokud se mise nevrátí z Qasamy, pravděpodobně se nic důležitého nestane. Bezvadná doba na dovolenou.“

„Tak okamžik.“ Zamračila se na něj. „Ty tu mluvíš o dovolené, zatímco naši synové budou v kdovíjakém nebezpečí?“

„Proč ne?“ zeptal se. „Vážně. Není naprosto nic, co bychom odsud mohli pro ně udělat, i kdybychom se dozvěděli, že se děje něco zlého. Což se nestane – udržování spojení pomocí lodí mezi námi a Qasamou už bylo dávno zamítnuto, protože by to mohlo působit jako provokace. Pomohlo by ti, kdyby tě kromě starostí zaměstnávalo i něco jiného?“

Minutku hleděla odmítavě na elektroniku před sebou. „Když nedokáže odvést mou pozornost tohle, pak pochybuji, že by se to podařilo dovolené.“

„To jen proto, že nevíš, jakou dovolenou mám na mysli,“ řekl a v duchu si držel palce. Jestliže se mu podaří zvolit správná slova, může ji nadchnout… a přitom byl pevně přesvědčen, že právě tohle je to pravé, co oba potřebují. „Přemýšlel jsem o něčem, jako je pohodlná zábavná plavba se zastávkami na různých místech, abychom se mohli volně procházet po lesích a loukách nebo si zaplavat v teplých vodách. Společnost ostatních, když budeme chtít, a soukromí, budeme-li mít chuť být sami, a to všechno v pohodlí jako doma. Nezní to pěkně?“

Chrys se usmála.

„Jako pobřežní plavby, které se pořádaly, když jsem byla ještě dítě. Že by nějaká podnikavá duše zrovna koupila od Troftů zámořskou loď?“

„No – to přesně ne. Pomohlo by, kdybych ti řekl, že plánovaná trasa plavby zahrnuje pět planet?“

„Pět pla… – Jonny!“ Chrys se překvapením rozšířily zorničky. „Přece nemyslíš – průzkumnou výpravu?“

„Jistě – a proč ne?“

„Co tím tvým – proč ne? – myslíš? Jde o vědeckou expedici a ne o nějaký prázdninový výlet pro lidi středního věku.“

„No, ale nezapomínej, že jsem emeritní guvernér. Jestliže si Liz Telek může zajistit účast na palubě lodi pro výpravu na Qasamu na základě toho, že by tam měl být přítomen někdo s vládní mocí, mohu se i já uchýlit k takovému argumentu.“

V Chrysině tváři se škubl sval. „Ty už jsi to všechno naplánoval, přiznej se?“ zeptala se podezíravě.

„Ano – ale pojedu, jen pokud pojedeš i ty. V ničem jsem nelhal, Chrys – budu tam doslova jenom k tomu, abych pozoroval a dělal politická rozhodnutí, bude-li třeba, jinak se ale nebudu nikomu plést do cesty. Opravdu to bude pro nás oba odpočinková dovolená.“

Chrys sjela pohledem na stůl. „Přesto by to bylo trochu nebezpečné, nebo snad ne?“

Jonny pokrčil rameny. „Takový byl i život na Arielu, když jsme se vzali. Nemyslím, že by sis to tehdy nějak připouštěla.“

„Tehdy jsem byla mnohem mladší.“

„Tak? Proč by si měli užít jen Justin a Joshua?“

Doufal v prudkou reakci, ať už by byla jakákoliv, ale naprosto nebyl připraven na výbuch smíchu. Přirozený smích s nefalšovaným veselím. „Jsi nemožný,“ nařkla ho, otočila se na křesle a zpražila ho pohledem plným hraného hněvu. „Copak jsem ti právě neřekla, že si chci o ně dělat starosti? O co se to vlastně snažíš – uspořádat vánoční slavnost se zákazem vzpomínek?“

„Nebo můžeme pověřit Corwina, aby si dělal starosti za nás všechny,“ navrhl Jonny s kamenným výrazem ve tváři. „Bratři dopoledne, rodiče odpoledne, a večer se může místo mě zabývat Radou. Tak už toho nech, Chrys – pravděpodobně to bude naše jediná šance spatřit místa, kde budou možná jednou žít naše prapravnoučata.“

Minimálně naše jediná společná příležitost, dodal pro sebe, do tří nebo čtyř let už tu asi nebudu.

Nedala na sobě znát, že by sledovala tok manželových myšlenek, avšak asi o minutu později si povzdychla a přikývla.

„Dobrá. Tak tedy ano – udělejme to.“

„Děkuji, drahoušku,“ řekl tiše. Věděl, že jí to nepomůže úplně zapomenout, že synové odcházejí do vesmíru… ale snad jí to částečně vynahradí, že bude mít manžela na chvíli pro sebe.

Doufal, že to tak bude. Přes veškerá ujištění si uvědomoval, že je docela možné, že je oba tentýž vesmír spolkne a oni se už nikdy nevrátí.

Kapitola 6

Rada – i přes neustále se zvětšující okruh zasvěcených osob a poradců – udržela tajemství troftského návrhu pozoruhodně dlouho – ještě skoro čtyři týdny, ale pak se Stiggur rozhodl uveřejnit tyto zprávy a sdělil je celé populaci. Z Corwinova hlediska nemohlo být načasování podobného rozhodnutí horší. Stále ještě jednal o finanční stránce s Trofty a najednou se ocitl v pozici člověka, který musí zodpovědět dotazy, jak se mu zdálo, všech tří set osmdesáti tisíc obyvatel Aventine. Theron Yutu a zbytek ostatních členů vlády byl sice schopen zvládnout spoustu problémů, ale stále existoval velký počet politických otázek, které mohli zodpovědět pouze on a Jonny, a z vlastního rozhodnutí ulehčit otci co možná nejvíc byl Corwin nucen strávit neuvěřitelnou spoustu času u telefonu a stykem s veřejnou informační sítí.

Naštěstí byly reakce všeobecně pozitivní. Většina vznesených námitek se týkala týchž etických stránek, které Moreauova rodina prodiskutovávala již při prvním seznámení s návrhem, a dokonce i mezi těmito opozičníky rychle stoupala podpora činnosti Rady. Ve skutečnosti se vlastně nikdo nedotkl bodu, kterého se Corwin nejvíce obával, tedy konkrétně proč Rada vyčkávala téměř dva měsíce, než se snažila dozvědět, co si o tom všem myslí veřejnost. Na to by se mu odpovídalo dost těžko.

Ale ta spousta práce s veřejností odváděla jeho pozornost od všech těch důležitých detailů výpravy, které se v té době řešily – a to popravdě tak moc, že úplně přehlédl důležitou část přípravy průzkumné mise, a to sestavení týmu. Seznámil se s ním, až když byl seznam účastníků zveřejněn… a i tehdy mu musel Joshua zavolat a říci mu o tom.

„Trochu mne udivilo, že to bereš tak klidně,“ řekl Jonny, když to s ním Corwin o pár minut později probíral. „Asi jsem se ti o tom měl zmínit dříve.“

„Zmínit – nemůžu tomu uvěřit!“ zavrčel Corwin. „Měl sis o tom s námi alespoň promluvit, než ses rozhodl a dohlédl, aby vás přijali.“

„Proč?“ divil se Jonny. „Co matka a já děláme se svými životy, je naše věc – jsme přece dost staří, abychom se dokázali rozhodnout sami. Shodli jsme se, že potřebujeme změnu prostředí, a tohle se nám zdálo jako dobrý způsob, jak si vyjet na dovolenou.“ Zdvihl obočí. „Nebo se domníváš, že ani jeden z nás nebude schopen zvládnout cizí prostředí?“

Corwin pevně stiskl čelisti. „Jste o hodně starší, než když jste přišli na Aventine. Mohli byste tam někde taky zemřít.“

„Tví bratři můžou zemřít na Qasamě,“ připomenul mu jemně Jonny. „Měli bychom tady všichni sedět v bezpečí, když oni riskují životy? Takhle budeme mít alespoň pocit, že s nimi nebezpečí sdílíme.“

Corwinovi přeběhl po zádech mrazivý záchvěv. „Jen v tom nejširším smyslu,“ namítl. „Nebezpečí, proti kterému budeš stát ty, nijak neumenší nebezpečí, kterému budou čelit oni.“

„To vím.“ Jonnyho úsměv byl ironický, ale jasný a nebyla v něm ani stopa sebeklamu. „To je jedna z nejúchvatnějších schopností lidské psychiky – hluboký podvědomý pocit může být velice silný, aniž by dával sebemenší logický smysl.“ Zvážněl. „Nežádám tě o souhlas, Corwine, ale zaručuji ti, že toho vím dost o sobě i o své ženě a uvědomuji si, do čeho se pouštím.“

Corwin si povzdechl a mávl rukou na znamení porážky. „V pořádku. Ale oba se zatraceně postarejte o to, abyste se v pořádku vrátili! Víš, že se nemohu prát s celou Radou sám.“

Jonny se uchechtl. „Uděláme, co bude v naší moci.“ Natáhl se k telefonu a dotkl se displeje. „Podívejme se… aha, dobře – dnes odpoledne Rada projednává počet Kober. Z toho se můžeme v klidu ulít. Co bys řekl možnosti sledovat některé politické praktiky svého otce v reálu?“

„Jistě,“ Corwin byl zvědavý, o čem to otec mluví.

„Dobře,“ Jonny zmáčkl několik kláves. „Tady je Jonny Moreau. Je speciální letadlo, které jsem si objednal, už připraveno?… Dobře. Informujte pilota, že poletíme asi za dvacet minut, já a dva další cestující.“

Skončil, vstal a přistoupil ke stojanu, kde visel vyhřívaný oděv. „Jdi si vzít kabát,“ vybídl Corwina. „Chystáme se dát jednomu zákazníkovi aventinský ekvivalent bezplatného vzorku… který se s trochou štěstí může ukázat v jiném světle – nemusí být opravdu zdarma.“

Ukázalo se, že třetím pasažérem je První mluvčí.

Když letěli vysoko nad aventinskou krajinou, Corwin Trofta pokradmu fascinovaně sledoval. V životě už viděl spoustu Troftů, ale nikdy žádného tak zblízka a po tak dlouhou dobu. Nohy, které se mohou ohýbat dozadu a plochá, tlapám podobná chodidla; nedefinovatelně insektoidní trup a zadeček, paže s pružnými membránami, nadměrně velká hlava s dvojitým puchýřem kolem hrdla a podivným, kuřeti podobným obličejem – všechny tyto anatomické podrobnosti mu byly stejně známé jako rysy lidské bytosti nebo třeba ostnatého leoparda. Ale uvědomil si, že si dosud nikdy nepovšiml určitých jemných detailů. Například mírně lesklá mimozemšťanova pokožka byla tlumenější verzí stejného třpytu, kterým se vyznačovalo i jeho trikotu podobné oblečení. Na vzdálenost jednoho metru mohl dokonce vidět tenounké čáry, jež křižovaly Troftovu pokožku, a skrovný vlasový porost, vyrůstající z každé průsečnice.

Troft usedl na speciálně upravené sedadlo a během letu se pohnul jen příležitostně, ale kdykoli tak učinil, spatřil Corwin, jak mu pod kůží hrají pružné svaly a – občas – také náznak jeho kosterní struktury. Veliké hlavní oči měly barvu odlišnou od tří drobounkých složených oček uspořádaných kolem každého z nich. Kdysi četl, že ty hlavní oči zajišťují dobré prostorové vidění, složená očka pak umožňovala jednak noční vidění, jednak detekci polarizovaného slunečního světla pro navigaci za mlhavého dne. Mimozemšťanův krátký zobák zůstal během cesty zavřený a Corwin toho litoval; byl by rád viděl, jak doopravdy vypadají Troftovy trojúhelníkové zuby.

Během dvacetiminutového letu neřekl Jonny vůbec nic, jenom zadal pilotovi cíl. Zjevně vypracoval spolu s Prvním mluvčím plán cesty už předem a nyní necítili potřebu něco dál rozebírat. Corwin měl nutkání na otce naléhat, aby se něco dozvěděl, ale nakonec se, ačkoli nerad, rozhodl, že Jonnyho mlčení je signálem, který musí následovat. Dělil pozornost mezi Trofta a výhled z okna letadla a cvičil se v trpělivosti, jak jen mohl.

Konečně přistáli u veliké čtvercové budovy, nevysvětlitelně umístěné přímo v zasněženém lese daleko od jakéhokoli lidského sídla, které by Corwin znal. Když Jonny vystupoval z letadla, čekal ho již dvoučlenný doprovod… a právě tehdy začal Corwin nejasně tušit, co má otec v úmyslu.

Vysoko na hrudi obou mužů byl nápis ‚Výcvikové středisko‘ a vedle něj typický piktogram užovky kapucínské, znak Akademie Kober.

„Guvernére,“ pozdravil jeden z těch dvou Jonnyho. „Vy a vaši hosté máte povolený přístup do monitorovací místnosti. Pojďte prosím za mnou…“

Společně prošli pancéřovými vraty a kráčeli mimořádně ponuře a anonymně působící chodbou; jejich kroky se ozvěnou odrážely od kovových stěn. Doprovod je zavedl do zdviže a o třicet vteřin později pak vstoupili do velké, nerovnoměrně osvětlené místnosti, a atmosféry tichého napětí.

V temnější části podél jedné stěny sedělo před řadou přístrojů s malými stínítky displejů nejméně třicet lidí a usilovně pracovalo s klávesnicemi a joystiky. Více méně ve středu místnosti se nacházel velký polokruhový pult s o něco většími monitory. Byl ovládán půl tuctem mužů v červenočerných tunikách Kober s diamantovým znakem. Jeden se otočil a vydal se k nim, aby je uvítal, a jak se k nim přiblížil, poznal v něm Corwin samotného koordinátora Kober Suna. Vskutku královské přijetí, pomyslel si.

„Guvernére,“ uklonil se Sun Jonnymu, když se přiblížil ke skupince. „První mluvčí, pane Moreau,“ dodal s podobnou úklonou k Troftovi a Corwinovi. „Pokud se chcete podívat, tým právě pronikl vnějším obranným perimetrem.“

„Bojuje se tam?“ zeptal se První mluvčí, zatímco následovali Suna do středu místnosti.

„Jak se to vezme,“ pokrčil rameny Sun. „Tým Kober, který půjde na Qasamu, trénuje některé své techniky útoku na budovy. Podívejme se, jak si vedou.“

Displeje zobrazovaly různé činnosti a Corwin je rychle, ale pečlivě prohlížel a snažil se pochopit děj. Bez ohledu na to, že kamery vše snímaly z různých úhlů, bylo brzy zřejmé, že do akce je zapojena pouze čtveřice Kober: Almo Pyre, Justin a dva další, které Corwin znal pouze z fotografií a zpráv Rady, Michael Winward a Dorjay Link. Dva posledně jmenovaní se nepozorovaně pohybovali chodbou, zatímco Pyre a Justin se připravovali před majestátně vypadajícími dveřmi.

„Tito dva,“ vysvětloval Sun a ukazoval přitom na Pyrea a Justina, „jsou zatím blokovaní pancéřovými dveřmi s elektronickým zámkem. Vědí, že by si nejspíš mohli otevřít násilím protipancéřovými lasery, ale zatím ještě nebyl spuštěn všeobecný poplach a tak stojí za to zjistit, zda se jim povede projít tiše. Ačkoliv – teď to vypadá, že se je jeden z Qasamanů chystá překvapit.“ Zadal na klávesnici nějaký kód. Obraz na monitoru se změnil, ukazoval záběr z kamery na jdoucím robotovi.

Kamera zabočila za roh a zastavila se, když se v jejím zorném poli objevily dveře a Justin. Justin sám?‘ pomyslil si Corwin. Ale byl tam i Almo.

Náhle obrazovka prudce zazářila a vzápětí zčernala. Corwin přelétl pohledem na monitor pevné kamery a okamžitě spatřil, jak Pyre dopadá na zem vedle zneškodněného robota a prstové lasery má připravené k palbě. Prozkoumal situaci za rohem, zvedl robota a vrátil se s ním k vratům. „Vzduch je čistý,“ zašeptal k Justinovi.

„Jsem připraven,“ zašeptal v odpověď Justin.

„Uvnitř,“ vysvětloval Sun, „je hlavní pozemní sledovací stanice letu raket.“ Natáhl se přes panel, aby se mohl dotknout spínače, a prázdný displej zase ožil; na celé ploše byl znázorněn celý zkušební prostor. Corwin rychle lokalizoval body, znázorňovaly bratra a Pyrea… a s úlekem, který mu bolestivě sevřel žaludek, spatřil, že místnost, do níž se chystají vstoupit, není ani zdaleka prázdná. „Povšimněte si,“ pokračoval Sun týmž bezvýrazným hlasem, „že je tu na stráži osm Qasamanů. Všichni jsou ozbrojení, ale Kobry by měly mít výhodu překvapení. Tak se na to podívejme…“

Justin zatlačil do dveří… a těsně před tím, než se dveře rozletěly, se napjaté ticho změnilo v hlasité kvílení poplašných sirén.

Corwin se později dozvěděl, že Winward a Link spustili poplach náhodou, ale v první chvíli to vypadalo, že Justin a Pyre vlezli do pasti. Zdálo se, že totéž si myslí i obě Kobry, a než aby se pustily otevřenými dveřmi dovnitř, přitiskly se ke zdi po obou stranách dveří. Corwin zaslechl, jak Jonny vedle něj utrousil něco jedovatého… ale jakmile jim došlo, že udělali chybu, bylo už příliš pozdě. Roboti už byli v pohotovosti, a když Pyre riskl pohled za křídlo dveří, málem ho zasáhl výstřel z laseru.

Corwin stiskl čelisti tak pevně, až to zabolelo, ale postavy na monitoru nemámily čas vzájemným obviňováním. Pyre vyslal rukou Justinovi půltucet signálů, přijal potvrzující přikývnutí a zdálo se, že se připravuje. Oběma mužům trvalo jen vteřinu, než naslepo vystřelili lasery z konečků prstů do vnitřku stanice… a potom se Pyre vrhl do místnosti, využívaje rámu dveří jako odrazového můstku.

Dovnitř a hned nahoru. Kamery ve sledované místnosti dokonale zachytily obraz těla, jak letí ideálním obloukem jako podivný skokan po odrazu z trampolíny. Protipancéřový laser v jeho levé noze už opisoval kužel zkázy a destrukce. Právě dosáhl vrcholu dráhy skoku, když Justin vpadl za ním. Skok mladší Kobry byl plochý a Justin se saltem přetočil na záda do jakési prenatální polohy… a i jeho protipancéřový laser sklidil smrtonosnou žeň.

Byl to klasický dvouúrovňový manévr, který Corwin tak dobře znal z otcových válečných vyprávění. V prostoru mezi vysoko letícím Pyrem a při podlaze střílejícím Justinovým laserem nebylo místo, kde by se dalo ukrýt, a tak během následující půldruhé vteřiny zhaslo všech osm displejů, které přenášely záběry z kamer dálkově řízených robotů-obránců.

Corwin si náhle uvědomil, že mimovolně zadržuje dech, a odvážil se poohlédnout na jiný monitor, aby zjistil, co podnikají Winward a Link. Od chvíle, kdy je viděl naposledy, se rozdělili; Link zjevně zůstal u otevřených dveří vedoucích z budovy a Winward stál na stráži s prstovými lasery v pohotovosti, namířenými na průsečík dvou chodeb. Nad nimi se na prosvětleném schématu místa akce objevil pozoruhodný počet zneškodněných dálkově ovládaných obránců.

Záblesk a hromový rachot strhly Corwinovu pozornost zpět k předchozímu monitoru; stalo se tak právě v okamžiku, kdy Justin namířil pravý prstový laser na další z řídících panelů ve sledované místnosti a zároveň spustil vrhač elektrického oblouku. Když došlo k druhému záblesku a zarachocení, Corwinovy ruce se pevně zaťaly v pěst – jako dítě se jednou popálil o vadný elektrický vývod a tak mu vysokoampérový elektrický oblouk, pohybující se ve zionizované dráze po laserovém paprsku, vyvolával na kůži takové mravenčení, jaké daleko silnější protipancéřový laser nikdy vyvolat nedokázal. Přesto se přinutil dál sledovat, jak Pyre a Justin metodicky pracují po celé místnosti a ničí každý náznak elektronického zařízení, který vidí. Pyre se zastavil jen jednou a nakrátko před velikým stíněným displejem a místnost rázem zaplnil nízký bzučivý tón. „Sonický disruptor,“ zamumlal Sun pravděpodobně s ohledem na Trofta. O pár vteřin později se Corwin domníval, že zaznamenal tlumené prásknutí, po němž bzučení zmizelo, a Pyre se opět pohnul.

Po následujících dvou střelách z vrhače oblouku byl odsun obou Kober z místnosti, který následoval, tak hladký, že až zklamal očekávání. Link a Winward, jak se teprve teď ukázalo, jim většinu času připravovali únikovou cestu, takže Pyre musel zneškodnit už jen dva další obránce. Winward se k nim připojil, když míjeli jeho stanoviště na křižovatce chodeb, po několika dalších chvílích dorazili ke dveřím, u kterých hlídal Link, a pak se všichni čtyři ukryli v lese. To už se Corwinův tep téměř vrátil k normálu.

„A to bylo všechno,“ řekl Sun, „operátoři obránců vypnou zařízení a skupina se může vrátit.“

Corwin pohlédl za centrální panel. V temnějších prostorách místnosti všechny obrazovky zčernaly a operátoři robotů se začali protahovat a vstávat. Náhle pocítil, jak mu za ním stojící otec klade dlaň na rameno. „Už jsem zapomněl, jaké to je, vidět Kobry ve skutečné bojové situaci,“ prohodil Jonny a jeho hlas prozrazoval zbytky emocí, které cítil.

„Je úžasné, kolik adrenalinu může lidské tělo vyloučit,“ ozval se další známý hlas. Corwin se překvapeně podíval za otce. Tak ho upoutala podívaná na displejích, že si ani nevšiml otcova starého druha z bojového týmu, Callyho Hallorana, jejž Sun také připojil k týmu, který školí nové Kobry. Halloran pokývl Jonnymu na pozdrav a přesunul pozornost na Trofta, který tiše stál vedle něj. „Slyšel jsem, že doména Baliu’ckha’spmi pokládá náklady na průzkumnou expedici za příliš vysoké, První mluvčí,“ řekl. „Myslíte si to i teď, když jste viděl Kobry v akci?“

První mluvčí se zavrtěl, pažní membrány se mu na chvíli roztáhly jako netopýří křídla a pak se zase stáhly k horním pažím. „Doména Tlos’khin’fahi si vždy byla vědoma bojových schopností válečníků Koubrah,“ řekl.

Což v podstatě nebyla žádná odpověď, jak si Corwin okamžitě uvědomil. Ani otce to neošálilo. „Asi ne dost vědoma, soudím, aby nesla dodatečné náklady, jež není doména Baliu ochotna platit?“ naznačil starší Moreau. „Možná by vládce vaší domény rád zhlédl pásek s tímto cvičením?“

„Pravděpodobně ho to bude zajímat,“ souhlasil Troft. „Za předpokladu, že cena je přiměřená.“

„Naprosto,“ přikývl Jonny. „Tím spíš, že se vám určitě část té sumy později vrátí tím, že prodáte kopii doméně Baliu’ckha’spmi. Myslím, že se pak možná podaří vládcům obou vašich domén dojít k nové dohodě ohledně toho, jak velké náklady bude každá z nich ochotna nést za naše služby.“

„Ano,“ přitakal První mluvčí, a Corwin se domníval, že v tónu monotónního hlasu překladače zaznamenal jistou zamyšlenost. „Ano, myslím si, že je to pravděpodobné.“

Předpověď se potvrdila a během dvou týdnů vytáčky ze strany Troftů ohledně financí náhle skončily. To sice pro kohokoli z plánovačů obou výprav příliš neznamenalo, protože už předtím bylo rozhodnuto nešetřit na životně důležitém vybavení a zároveň udržet náklady na minimu, taková carte blanche však byla obrovskou emocionální podporou všech zainteresovaných a z politického hlediska to Corvin oceňoval jako nemalé zvýšení celkové reputace Světů Kober. V určitém smyslu to bylo hodně pozitivní, ale také nebezpečné… Corwin si stále živě pamatoval doby, kdy Troftové považovali tytéž Světy za hrozbu. Jejich obavy rozptýlila teprve ochota přerušit spojení mezi Světy a Dominiem Lidí, ale nebylo obtížné uhodnout, že takový vzrůst politického významu, i když postupný, by mohl vzbudit obavy Troftů a být považován za novou hrozbu. Poprvé v životě začal chápat otcovo zdráhání demonstrovat skutečnou válečnickou schopnost Kober. Ale teď už bylo příliš pozdě vycouvat.

O tři týdny později – a sotva jedenáct týdnů od doby, kdy Rada projekt schválila – zamířily dvě mezihvězdné lodi od Aventine. Na palubě Kapky rosy, odlétající na Qasamu, byli i Justin a Joshua Moreauovi, na palubě Menssany, jejíž cíl dosud nebyl oficiálně zveřejněn, cestovali Jonny a Chrys Moreauovi.

Corwin sledoval odlet vesmírných lodí a pak náhle dlouze uvažoval o tom, jak se může na planetě s téměř čtyřmi sty tisíci lidmi cítit tak sám.

Kapitola 7

Kapka rosy byla v dobách, kdy probíhala kolonizace planety, jedinou mezihvězdnou lodí, již Aventine vlastnila, a protože jejím jediným účelem bylo prozkoumávat okolní planetární systémy z hlediska možnosti budoucího osídlení, nedávalo konstruktérům Dominia příliš velký smysl pořizovat něco většího než malou dálkovou průzkumnou loď. Při běžném obsazení pěti členy posádky a čtyřmi pozorovateli byla Kapka rosy přiměřeně prostorná. Teď ale byl na palubě přesně dvojnásobný počet pasažérů, takže byla zatraceně přeplněná.

Pyre sám to neshledával nesnesitelně nepohodlným, neboť vyrůstal za podmínek, které byly svým způsobem stejně klaustrofobní. Malá vesnice Díkuvzdání, kde žil, obklopená pralesy zamořenými ostnatými leopardy, bývávala velice stísněným místem, neboť každý metr se musel střežit, a ačkoli už měl Pyre od té doby zkušenosti jak s větší anonymitou velkých měst, tak svobodou otevřených prostor pohraničních regionů Aventine, nikdy nepřišel o schopnost vytvořit si vnitřní soukromí i tam, kde fyzické soukromí neexistovalo.

Také většina z ostatních deseti pasažérů se dokázala celkem dobře přizpůsobit stávajícím podmínkám. Justin a Joshua spolu samozřejmě sdíleli pokoj po většinu dosavadního života, a tak i v malé kajutě spolu vycházeli lépe než většina ostatních bratrských dvojic, které Pyre znal. Zbylé dvě Kobry, Link a Winward, přežily jak ubytování v kasárnách Akademie, tak intenzivní tréninky minulých pár týdnů, a tak, jak to minimálně jednou komentoval Winward, byl ve srovnání s tím život na palubě lodi doslova něčím jako prázdniny. Členové kontaktního týmu – který se, kromě Joshuy, skládal z Juriho Cerenkova, Marcka Rynstadta a někdejšího mariňáka Dominia Deckera Yorka – byli před odletem vyšetřeni, aby se odhalil byť i sebemenší náznak neurózy. Pyre pochyboval, že by je vůbec něco mohlo nějak výrazně rozhodit. A oba hlavní vědci, doktoři Bilman Christopher a Hersh Nnamdi, měli tolik práce s testováním zařízení a programů jakož i plánováním postupů v případě nenadálých situací, že bylo nepravděpodobné, že by si vůbec nedostatku místa povšimli.

Zůstávala guvernérka Telek.

Pyreovi zůstávalo i nadále záhadou, proč se této mise vlastně zúčastnila. Nehledě na argumenty jako nezbytnost reprezentace Rady se mu zdálo nepochopitelné, že generální guvernér Stiggur mohl vyslat ženu někam, kde to stále víc a víc připomínalo vojenskou výpravu. Pyre neměl žádné předsudky vůči ženám lékařkám nebo inženýrkám, ale válka je něco jiného a Stiggur, jehož kořeny sahaly až do Dominia, by to měl vnímat ještě daleko silněji než on sám! Což okamžitě vedlo k závěru, že rozhodnutí bylo čistě politické… a tím ještě rychleji vyvstávala jiná otázka, totiž proč je vůbec na palubě on, Pyre.

A teprve odpověď na tuto otázku byla skutečně znepokojivá. Pyre dosud nikdy neměl tak bezprostřední přístup k tajným informacím, jako nyní, kdy se začal pohybovat v blízkosti Moreauových, ale i tak bylo dost zřejmé, že Stiggur by nenechal Telek letět, kdyby očekával, že se její zpráva a doporučení ohledně Qasamy budou nějak výrazně rozcházet s jeho vlastními domněnkami a očekáváními. Pyre byl dobrý přítel Jonnyho Moreaua, který se i jako guvernér i jako emeritní guvernér pravidelně dostával s Telek do konfliktu… a přesto to byl právě Pyreův tým, který chtěla tehdy na Aventine pozorovat. A byl to Pyre, o jehož odhady nákladů a počtů Kober usilovala, aby je pak předložila guvernérům, a byl to znovu Pyre, kdo byl pověřen funkcí vedoucího týmu této mise.

Proč? Očekávala snad, že mu tím vším zalichotí a získá jeho podporu pro své agresivnější postoje v otázce Qasamy? Nebo mu jen chtěla dát poslední šanci zúčastnit se opravdové akce Kober ještě předtím, než mu bolesti a nemoci z implantátů začnou pomalu, ale neodvratně ničit tělo, v naději, že se díky tomu stane jejím politickým spojencem, až půjde na odpočinek a získá nějakou vedlejší funkci? Nebo jednoduše dospěla k názoru, že on je pro tu práci ten nejlepší a politika ať jde v tomto případě k čertu?

Na nic z toho neznal odpověď… a brzy se ukázalo, že se nic nedozví, ani když budou na cestě. Neboť Telek zjistila, že otázky biologie, jež kdysi studovala, ji jen málo připravily na zoologickou zahradu v přeplněné Kapce rosy, a ačkoli se statečně snažila zachovat alespoň minimální družnost a zároveň plnit své povinnosti vyplývající z jejího postavení coby oficiálního šéfa mise, bylo očividné, že nenajde příležitost, aby jasně vyjevila své myšlenky a motivace. Snad až dosáhnou Qasamy a kontaktní tým se vylodí, nastane vhodná doba pro vyjasnění všech otázek. Za předpokladu, že bude vůbec na něco čas.

A tak trávil Almo čas tím, že spolu se svým týmem vypracovával plány postupu v nepředvídatelných situacích, obnovil přátelství s Moreauovými dvojčaty a naslouchal monotónní hudební kulise motorů Kapky rosy, když se pokoušel zjistit, na co ještě zapomněl. A dělal, co mohl, aby ignoroval noční můry, které ho pronásledovaly vizemi o náhlé ničivé pohromě.

Překonání čtyřiceti pěti světelných let na Qasamu při ekonomické rychlosti a malém tahu motorů by jim trvalo jen něco málo přes měsíc. Ovšem při maximální rychlosti Kapky rosy a s četnými zastávkami pro doplňování paliva na troftských systémech to mohli zvládnout v šesti dnech. Kapitán Reson F’ahl zvolil rozumně konzervativní střední cestu, a to jak z obav ze zastarávajících systémů Kapky rosy, tak i – jak ho podezíral Pyre – z hluboko zakořeněné nedůvěry k Troftům.

Byli tedy patnáct dní obklopeni temnotou hyperprostoru, přerušovanou pouze zastávkami k doplnění paliva jednou za pět dní, což narušovalo monotónnost letu… a konečně šestnáctý den dorazili na Qasamu.

Puristé po celá staletí tvrdili, že sebelepší fotografická emulze, holografický záznam nebo komputerizovaná vizuální reprodukce nemůže nikdy zastoupit rozsah a schopnost lidského oka. Rozumově měl Joshua tendenci s tím souhlasit, ale skutečně se o tom přesvědčil poprvé, když vyhlédl iluminátorem ven ze své kajuty.

Básníci měli pravdu: málokterý pohled je majestátnější než pohled na celou planetu, otáčející se pomalu a poklidně pod nimi.

Stál s obličejem prakticky přilepeným k malému oválnému třívrstvému plastikovému okénku, a proto si ani nevšiml, že někdo vešel do místnosti a přistoupil k němu, dokud Justin nepromluvil. „Chceš tady zakořenit?“

Nenamáhal se otočit. „Jdi si najít vlastní okno. Na tohle už mám výhradní právo já.“

„Ale jdi – tak se posuň,“ nedal se odradit Justin a vší silou ho zatáhl za ruku. „Nemáš teď snad být s Jurim a ostatními?“

Joshua mávl rukou k interkomovému displeji. „Už se sem vejde jen křeček – no tak dobrá.“ S odfrknutím předstíral vztek a ustoupil stranou. Justin zaujal jeho místo u vyhlídky… a Joshua nepřešel k interkomu, dokud neuslyšel jeho obdivné hvízdnutí.

Obrazovka ukázala místnost, kterou eufemisticky nazývali společenskou – i „přecpaná“ byl příliš jemný popis toho, jak to tam teď vypadalo. Namačkáni mezi různé přístroje a monitory tu stáli Juri Cerenkov, oba vědci, Christopher a Nnamdi, a guvernérka Telek. Vzadu u pozorovatelny, už téměř mimo zorné pole kamery interkomu, postávali Pyre a Dexter York a příležitostně prohodili neslyšitelné průpovídky. Joshua trochu přidal na hlasitosti, právě včas, aby zachytil přemýšlivý, ironicky zabarvený hlas Nnamdiho. „Lituji, ale já zkrátka nevidím, čeho se k čertu ti Troftové tak bojí,“ řekl, obraceje se zřejmě ke všem přítomným. „Jak může společnost bytostí budujících pouze vesnice znamenat hrozbu pro někoho tak vzdáleného?“

„Měli bychom projevit trochu víc trpělivosti, ne?“ nabádala Telek a ani nevzhlédla od své vlastní soustavy obrazovek. „Zatím jsme nedokončili ani jeden oblet. Všechna vysoce rozvinutá města mohou být na druhé straně.“

„To není jen věc technologie, guvernérko,“ oponoval jí Nnamdi. „Hustota populace je příliš nízká, než aby odpovídala pokročilé společnosti.“

„To je antropomorfní myšlení,“ zavrtěla Telek hlavou. „I pokud mají nízkou porodnost a mají-li rádi spoustu prostoru, pořád ještě může jít o technicky vyspělou společnost. Bille, všiml sis něčeho zajímavého?“

Christopher ještě chvíli mlčky seděl, než odpověděl. „Nic, z čeho by se daly vyvozovat závěry. Vidím cesty mezi některými vesnicemi, ale rostlinstvo je tak husté, že se dá těžko odhadnout, jak rozsáhlá je jejich síť. Nevidím však žádný satelitní komunikační systém a nezaznamenal jsem žádné vysílání.“

Joshua se dotkl spínače hovoru na svém interkomu. „Promiňte, ale existuje možnost jak zjistit, kolik půdy v okolí vesnic je obděláno? To by mohlo být jisté vodítko.“

Telek se podívala do kamery interkomu. „Ani v tomto případě se nedá moc říci,“ řekla. „Je tu několik horkých kandidátů na zařazení mezi obdělaná pole, ale podle terénu a zabarvení vegetace to jsou jen samá kdyby.“

„Kromě toho,“ vložil se do hovoru Christopher, „tu jde ještě o to, zda daná vesnice pěstuje produkty jen pro místní spotřebu nebo pro export, a to je další věc, která se nedá zhodnotit shora.“

„Tak přistaňme,“ zabručel Justin ze svého místa u výhledu.

Joshua se podíval na bratra. Justinův obličej vypadal zadumaně, jak tak hleděl na planetu pod nimi… ale ani z jeho výrazu a postoje nemohl Joshua odhadnout, zda sdílí pocit vážných potíží, jež mu svíraly žaludek. „Tak nebuďme tak ustrašení a pošleme dolů tým, to jsi měl na mysli?“ zeptal se ostře.

Justin na něj mrkl. „Promiň – neznělo to moc troufale?“

„Zdá se, že sis příliš jistý, a to je ještě horší. Tvůj sklon k optimismu by mohl být zatraceně nebezpečný.“

„Chodit tady po špičkách, jako bychom skrývali nějaké tajemství, je snad lepší?“

Joshua se zašklebil. Oba byli jako dva elektrony a často je také tak nazývali… ale když šlo do tuhého, bylo ve skutečnosti velmi snadné je od sebe rozeznat. Hluboko v sobě měl Justin nezvykle silný osudový optimismus, který mu bránil uvěřit, že svět a vesmír by mu mohly skutečně ublížit.

Podle Joshuova způsobu myšlení to byla totálně nerealistická filozofie – a čím dál tím víc i nepochopitelná, protože Justin nebyl jednoduše neschopný rozeznat potenciální nebezpečí. Dokázal se dívat dopředu a zvažoval své vyhlídky jako kdokoliv jiný z jejich rodiny, jenom se choval tak, jako by se ho to netýkalo. Byl to právě tento postoj, co víc než cokoliv jiného utvrzovalo Joshuu v osobních výhradách vůči Justinovým ambicím stát se Kobrou… a také ho málem přemluvil, aby misi úplně opustil.

„Aha!“ zaznělo do Joshuových sluchátek z mikrofonu interkomu Cerenkovo spokojené prohlášení. „Už to tu máme. Chtěl jsi město, Hershi? – Tak tady je.“

„K čertu,“ zamumlal Nnamdi a špičkami prstů přejížděl po ovládacích tlačítkách zařízení. „Je to město, dobrá. Podívejme se… je jisté, že je tu elektrická energie… ale pořád žádné identifikovatelné rádiové vysílání… vypadá to, jako by i ty nejvyšší budovy měly jen deset až dvacet poschodí. Bille, vidíš něco, co vypadá na elektrárnu?“

„Vydrž,“ řekl Christopher. „Zaznamenal jsem nějaké zvláštní neutrinové emise – pokouším se udělat spektrální analýzu…“

„Objevuje se další město – jižně a trochu na západ od toho prvního,“ hlásil Cerenkov.

Joshua pomalu vydechl, až mu hvízdlo mezi zuby. Zmítal se mezi touhou utíkat do společenské místnosti, aby města osobně uviděl, a obavami, aby tím něco důležitého nepropásl. „Myslím, že je vidím,“ ozval se za ním Justin. „Pojď se podívat.“

Joshua přistoupil k iluminátoru a byl rád, že takhle dosáhl určitého kompromisu. Města byla sotva vidět. „Tvůj teleskopický zrak zachycuje něco zajímavého?“ zeptal se bratra.

„Na takovou vzdálenost? Nebuď směšný. I když… počkej vteřinku, dostal jsem nápad.“

Vrátil se k interkomu a zaměstnával se klávesnicí. O okamžik později byla přeplněná místnost vystřídána nehybným rozmazaným obrazem. „Povedlo se mi přepnout monitor na naši kameru s ultravysokým rozlišením,“ řekl spokojeně Joshuovi.

Joshua natáhl krk, aby se podíval. Město vypadalo dost normálně: budovy, ulice, parkům podobné plochy… „Nezvyklé úhlové uspořádání ulic, že ano?“ poznamenal. „Myslím, že by bylo jednodušší, kdyby vedly ze severu na jih a z východu na západ, místo toho, co vidíme tady.“

Neuvědomil si, že hlasové spojení se společenskou místností je stále aktivované, dokud neuslyšel hlas Telek, jak mu odpovídá.

„Úhel, pokud byste se o to zajímal, je dvacet čtyři stupňů, počítáno od severu proti směru hodinových ručiček. A nejjihovýchodnější a nejseverozápadnější ulice jsou o poznání širší než ty na ně kolmé. Tuší někdo, proč to tak je? Nikdo?“

„U druhého města je to stejné,“ zavrčel Cerenkov. „Ulice běží šikmo v úhlu dvacet tři celých osm desetin stupně, ale mají stejný model širokých a úzkých ulic.“

„Nevypadá to, že by byla něčím ohraničena, jako je tomu u vesnic,“ promluvil Justin a procházel záběry ultrakamery.

Na druhé straně spojení bylo chvíli ticho. „Co tím myslíte, ‚ohraničena‘?“ zeptal se Nnamdi.

„Okolo každé vesnice je tmavý kruh,“ odpověděl Justin a poslal mu pár záběrů. „Myslel jsem, že je to stín stromů obklopujících vesnici, ale teď už si tím nejsem tak jist.“

„Zajímavé,“ zamumlala Telek. „Jaké má ten snímek číslo?“

„Zatímco se věnujete záběrům,“ vložil se do hovoru Christopher, „podařilo se nám identifikovat to neutrinové spektrum. Vypadá to, že používají pro výrobu energie systému dvojitého reaktoru, využívajícího jak štěpení, tak syntézu.“

„Vypadá to na pěkně vyspělou společnost, že ano?“ vmísil se do interkomového rozhovoru další hlas – Marcka Rynstadta, jak ho Joshua mimovolně identifikoval.

„Ano a ne,“ odvětil Christopher. „Očividně nemají nic tak spolehlivého, jako jsou naše fúzní elektrárny, jinak by se nepiplali s tandemovým systémem fúze/štěpení. Na druhé straně by mělo být samotné štěpení stovky let před možnostmi vesnické společnosti.“

„Jde tedy o duální kulturu?“ vyslovil troufalou domněnku Joshua. „Města a vesnice na rozdílných civilizačních stupních?“

„Je pravděpodobnější, že města jsou řízena cizími agresory,“ usoudil bez obalu Nnamdi, „zatímco vesnice jsou domovem původních domorodců. Připouštím, že ta technologická záhada se mi zdá hodně zajímavá… a také je teprve teď mnohem jasnější, čeho se Troftové obávají.“

„Toho, že Qasama je přední linií někoho jiného, kdo se přibližuje území Troftů,“ pronesla zamračeně Telek. „Moreau – ať už se ptal kterýkoli z vás – právě jsme identifikovali ty temné kruhy kolem vesnic. Jsou to zdi, asi metr tlusté a dva až tři metry vysoké.“

Dvojčata si vyměnila pohledy. „Primitivní obrana,“ řekl Justin.

„Vypadá to tak,“ přikývl Cerenkov. „Guvernérko, myslím, že bychom udělali dobře, kdybychom omezili tuto část výpravy na jeden až dva oblety planety. Téměř jistě vědí, že tu jsme, a čím déle otálíme s přistáním, tím těžší bude přesvědčit je o naší důvěryhodnosti. Vzpomeňte si, že nemáme v úmyslu předstírat, že jsme o Qasamě nevěděli.“

„Rozhodně ne, hodláme-li použít troftský translátor,“ souhlasila Telek – ale dost neochotně, pomyslel si Joshua. Kradmo pohlédl na displej interkomu a studoval její obličej… pokud však měla strach nařídit jim sestup dolů přímo do jámy lvové, nebylo to na ní vidět. To už jsou dva, pomyslel si zachmuřeně, otáčeje se zpátky k bratrovi a k vyhlídce. – Nebo jinak – jsem to já, kdo se sem nehodí. Možná jsem až příliš opatrný… nebo jsem dokonce naprostý zbabělec.

Kupodivu neměl pocit, že by se měl stydět. Koneckonců Justin a Telek neopustí po přistání relativní bezpečí Kapky rosy, ale on a průzkumný tým ano. Zvláštní pomoc na základě přirozené opatrnosti nemusí být handicapem, ale pravděpodobně spíše přínosem.

Rozhodli se přistát už při následujícím obletu planety nad něčím, co Nnamdi nazval „městským pásem“. Zamířili ke skupině přistávacích drah, které vybíhaly ze severního okraje nejsevernějšího města „pásu“. Objev přistávacích drah vyvolal určité vzrušení a Nnamdi se toho okamžitě chytil jako důkazu, že je Qasama skutečnou předsunutou základnou bytostí cestujících vesmírem. Christopher ihned usoudil, že šířka a délka těchto drah je vhodnější pro letadla než pro automatické raketoplány, a na okamžik tím rozproudil vášnivou debatu, vyostřenou všeobecným napětím. Všechny uklidnil Decker York, který nakonec zjistil, že směr drah se řídí spíše směrem převládajících větrů než orbitálních vektorů pro start a přistávání. Při dalším zkoumání neobjevili nic, co by mohlo být kosmodromem, a tak Telek zvolila jako nejlepší místo pro přistání letiště.

Pro Pyrea to byla ta nejvíce zneklidňující část mise. Připoutal se v bezpečnostním křesle poblíž hlavního východu, daleko od všech iluminátorů a obrazovek interkomu, a cítil se dost bezmocný – byl Kobrou, která v dané chvíli neměla žádnou práci. Jestliže budou Qasamané chtít Kapku rosy sestřelit, pak je doba, kdy bude vesmírná loď přistávat, ideální. Mnohem víc, než by se mohli mimozemšťané domnívat, vždyť přece nemohli vědět, že Kapka rosy startuje a přistává svisle, a že její posádka má jen malou zkušenost s nouzovým postupem při přistání na dráze, na které Telek trvala.

Ale nikdo po nich nestřílel a loď se dotkla dráhy jen s nejjemnějším zakolebáním. Pyre pocítil naprostou úlevu, nicméně nespouštěl oči z vnitřních dveří průlezu, zatímco si rozepínal bezpečnostní pásy a vstával.

Plán zněl čekat několik minut a potom vyšlou ven Cerenkova, aby čelil jakémukoli uvítacímu výboru, který mohou Qasamané vyslat. Během toho všeho budou Pyre a jedna z jeho Kober představovat jedinou skutečnou obranu Kapky rosy.

Prostřednictvím sluchového zesilovače, který ihned po přistání nastavil na největší citlivost, uslyšel Nnamdiho zajíkavý hlas ze společenské místnosti. „Proboha, guvernére. Podívejte se! To je – oh, proboha!“

„Almo!“ zahřměl Cerenkovův hlas o zlomek vteřiny později odjinud. „Pojď sem!“

Pyre už šel, nebo spíše běžel na můstek, kde byl Cerenkov při přistání, ruce automaticky zaujaly bojové postavení umožňující palbu prstových laserů.

Tato malá šedá místnost tonula, když do ní Pyre vstoupil, ve všech barvách duhy, neboť prakticky každá z obrazovek ukazovala pohled na město nebo okolní prales. Pyre si předtím neuvědomil, že samotné město bylo ve skutečnosti tak barevné; budovy měly stejné barvy jako prales, jako by šlo o úmyslné maskování. Ale v tu chvíli byl qasamanský smysl pro estetično tím posledním, na co by pomyslil. „Co se děje?“ štěkl úsečně.

Cerenkov, stojící za F’ahlovým velitelským křeslem, ukázal nepříliš pevným prstem na obrazovku, kam byl přenášen teleskopickou kamerou obraz nejbližších budov, vzdálených pár set metrů.

„Qasamané,“ řekl prostě.

Pyre se zahleděl na obrazovku. Ke Kapce rosy skutečně mířilo šest postav, každá z nich se zbraní u jednoho boku a něčím, co připomínalo malého ptáka, na opačném rameni. Šest postav – tak lidských, jako byl kdokoli na palubě Kapky rosy.

Kapitola 8

Celou dlouhou minutu Pyre jen tak nehybně stál a jeho mozek se ze všech sil snažil srovnat si v hlavě, co mu ukazovaly oči a co se mu zdálo nepochopitelné. Lidské bytosti tady? – víc než sto padesát světelných let od nejbližšího světa Dominia Lidí? A na opačném konci území celého Troftského Shromáždění?

Ve společenské místnosti si někdo odkašlal a tento zvuk, interkomem přenesený na můstek, nepříjemně přerušil panující ticho.

„Ještě tvrdíte, že všichni myslíme příliš antropomorfně, guvernérko?“ promluvil Nnamdi s přehnanou ležérností.

Vypadalo to, že Telek poprvé od doby startu neví, co odpovědět. O chvilku později Nnamdi pokračoval. „Přinejmenším teď s jistotou víme, že doména Baliu neměla nic společného s válkou mezi Trofty a Dominiem. Stěží by se zapomněli zmínit o tom, že Qasamané jsou stejná rasa jako my.“

„To není možné,“ zabručel York. „Lidé tady být nemohou. Prostě nemohou.“

„Dobrá, tak nemohou,“ souhlasil Christopher. „Máme tedy vylézt ven a říci jim to?“

„Možná jde jen o nějaký přelud,“ podotkl Joshua z pokoje dvojčat. „Řízená psychická halucinace nebo něco takového.“

„Na takové věci nevěřím,“ odsekl York.

„Kromě toho,“ dodal kapitán F’ahl, dotýkaje se některých ovládacích prvků, „jestliže jsou pouhou iluzí, tak jde o pořádně působivou hmotnou iluzi. Krátkodosahový radar je zachycuje zcela bez problémů a potvrzuje jejich tvar.“

„Možná jde o otroky skutečných Qasamanů,“ navrhl Cerenkov. „O potomky lidí unesených ze Země před staletími. Ale bez ohledu na to bychom měli, guvernérko, vyjít ven a setkat se s nimi.“

Telek vydechla přes zaťaté zuby a vypadalo to, že se jí vrací hlas.

„Kapitáne, co ukazuje analyzátor?“

„Zatím nic škodlivého,“ ohlásil F’ahl a prstem přeběhl k jedné z mála obrazovek, která nenabízela pohled na venkovní scenérii. „Kyslík, dusík, kysličník uhličitý a ostatní stopové plyny v přijatelných množstvích. Páni… žádné prokazatelné kontaminace radioaktivními prvky a těžkými kovy. Bakteriální analýza teprve začala, ale ani tady zatím nejsou žádné problémy – komputer ukazuje podobnou DNA i proteinovou strukturu ve všem, co zatím analyzoval, ale neupozorňuje na žádné zdravotní riziko.“

„Hmmm. Dobrá, chci si ty údaje sama později prohlédnout, ale jestliže jsou výsledky podobné jako na Aventine, nebudou mikrobi velkým problémem. V pořádku, Juri, myslím, že můžete jít ven. Ale pro jistotu si s sebou vezměte ochrannou přilbu. Číslo dvě by měla být přiměřená, pokud qasamské viry nejsou mnohem menší než ty naše.“

„Dobře,“ zaváhal Cerenkov. „Guvernérko, jestliže nám jde vstříc celý uvítací výbor, rád bych také vzal celý svůj tým.“

Šest Qasamanů už bylo téměř u lodi. Pyre sledoval jejich zvětšený obraz a oči mu klouzaly od podrobností v jejich obličejích přes stříbrně modré ptáky usazené každé osobě na levém rameni až po pistole, které měli všichni připevněné u boku. „Guvernérko, doporučuji, aby šel Juri nejdřív sám,“ navrhl.

„Ne, má pravdu – měli bychom jim projevit důvěru,“ povzdechla si Telek.

Cerenkov už na nic nečekal. „Marek, Decker, Joshua – setkáme se v přechodové komoře s plnou výzbrojí.“ Když mu všichni jmenovaní potvrdili příjem rozkazu, odspěchal z velitelského můstku.

„Almo!“ zavolala Telek, když se Pyre otočil, aby jej následoval, „chci, abyste tentokrát zůstal tady.“

Pyre se zašklebil, ale teď nebyla vhodná doba diskutovat o rozkazu. „Michael, Dorjay – zaujmout pozice po obou stranách přechodové komory,“ zavolal do interkomu. Obě Kobry potvrdily rozkaz a Pyre opět zamířil na záď lodi.

Prošel kolem horečnatého hemžení u hlavního vstupu, aniž by se s někým srazil, a zastavil se až vedle Telek právě ve chvíli, kdy displej ve společenské místnosti zachycoval Cerenkova, jak prochází přechodovou komorou ven.

Jestliže Qasamané vyvolali u pasažérů Kapky rosy šok, potom tomu bylo v opačném případě naprosto stejně. Uvítací výbor se prudce zastavil a Pyre zaznamenal v jejich tvářích záblesk úžasu a nevíry. Napjal svaly, ale jejich zbraně zůstaly pevně vězet v pouzdrech. Jeden z ptáků zaskřehotal a zamával křídly, ale uklidnil se, když jeho pán natáhl ruku a jemně ho pohladil po krku.

Pyre si uvědomil, že se k němu Telek naklonila. „Věříš té Hershově teorii o Baliuanech?“ zašeptala.

„O tom, že nic nevěděli?“ odpověděl jí rovněž šeptem Pyr. „Ani na minutu. Baliuané věděli, že jsme stejná rasa, s tím souhlasím – ale určitě by nám řekli, pokud náš úkol měl spočívat v osvobození lidí z područí Qasamanů.“

Telek zavrčela. Pyre si uvědomil, že Nnamdi a Christopher určitě neslyšeli nic z této rozmluvy. Soustředil veškerou pozornost na obrazovku a čekal, až Qasamané promluví, ale přál si vědět, jakou hru to s nimi Baliuané vlastně hrají.

Qasamská delegace se pozoruhodně rychle vzpamatovala z překvapení, které jim připravil kontaktní tým, a Cerenkov bral tuto skutečnost jako dobré znamení. Ať už tito lidé jsou otroky nebo pány, bylo jisté, že nejde o nevědomé divochy. To zase znamenalo… co vlastně? Cerenkov si nebyl jist, ale přesto věděl, že to určitě neuškodí.

Delegace se zastavila pár metrů před týmem. Cerenkov napolo zdvihl pravou ruku, ale musel tento pohyb zarazit v půlce, protože jeden z ptáků náhle zatřepal křídly a vyrazil drsné zakrákání. Počkal, dokud ho pán neuklidní, a potom zdvihl ruku do výše prsou a obrátil ji dlaní ven. „Zdravím vás jménem lidu planety Aventine,“ řekl. „Přicházíme k vám v míru. Já jsem Juri Cerenkov, mí druzi jsou Marek Rynstadt, Decker York a Joshua Moreau. Koho mám tu čest oslovit?“

Přívěsek s translátorem, který měl zavěšený kolem krku, hovořil ještě dalších pár vteřin, a Cerenkov se v duchu modlil, aby překladatelský program, který dodali Troftové, neobsahoval chyby. Poslední věc, kterou by teď mohli potřebovat je, aby se do pozdravů omylem dostala nějaké neúmyslná urážka.

Ale i kdyby translátor nepřeložil jejich slova věrně, nebylo to na tvářích Qasamanů znát. Jeden z nich postoupil půl kroku vpřed, zvedl ruku a napodobil Cerenkovo gesto. Pak počal mluvit. „Také vás zdravíme.“ Cerenkov to uslyšel ve sluchátkách o pár sekund později. „Já jsem Moff. Vítám vás jménem starosty Kimmerona z města Sollas, a jménem lidu Qasamy. Váš překladatel hovoří dobře naším jazykem. Proč zůstal na palubě vaší lodi?“

„Náš překladatel je jen stroj,“ sdělil mu Cerenkov opatrně a moc by si byl přál vědět, jak technicky pokročilí tito lidé jsou. Porozumí termínu počítač, nebo označí celý proces za černou magii? „Každé slovo, které pronesu, jde do něj z tohoto mikrofonu a tam se porovnává se slovy, která jsou mu z vašeho jazyka známa.“

„Vím, jak pracují překladatelská zařízení,“ přerušil ho Moff. „Jiní návštěvníci používali takové věci, ačkoli my je tady na Qasamě nepotřebujeme. Váš přístroj používá mnoho slovních obratů, jaké používali oni.“

Skrytá otázka byla jasná a Cerenkov se musel během zlomku vteřiny rozhodnout, jak odpoví. Upřímnost se mu zdála být nejbezpečnějším krokem. „Pokud hovoříte o Troftech z domény Baliu’ckha’spmi, opravdu jsme od nich náš translátor koupili. Od nich jsme se také dozvěděli, že jste zde, ačkoli nám neřekli, že vy i my patříme ke stejné rase. Jak jste se sem dostali, tak daleko od jiných světů obývaných lidmi, pokud se smím zeptat?“

Moff chvíli hleděl na Kapku rosy, než se znovu obrátil k Cerenkovi. „Velká loď, i když menší, mnohem menší než ty, na něž vzpomínají naše legendy,“ poznamenal. „Kolik lidí s ní může cestovat?“

Jinými slovy, pomyslil si Cerenkov, kolik je vás ještě na palubě? Opět bude nejlepší být poctivý… poctivý s tou výjimkou, že s Justinem Moreau by se mělo zacházet jako s někým, kdo neexistuje. „Na palubě je ještě sedm mužů posádky a šest členů diplomatické mise,“ odpověděl Moffovi. „Z různých důvodů tam ještě nějaký čas zůstanou.“

„Jak dlouho tu vy čtyři chcete zůstat a jaký máte záměr?“

Otázka Cerenkova zaskočila. Očekával, že rozhovory povede s vládci, a teprve po nich získá povolení k cestě po planetě… rozhodně však nečekal, že bude muset o něco takového žádat už během prvního setkání u lodi. „Rádi bychom se setkali s vašimi lidmi,“ řekl Moffovi, „a podělili se o informace společného zájmu a možná i zahájili obchodní jednání. Konec konců, sdílíme přece jisté dědictví.“

Moffův pohled se mu zabořil do očí. „Naše dědictví je dědictvím boje jak proti lidem, tak proti přírodě,“ řekl bez obalu. „Řekni mi, kde se nachází svět Aventine, odkud přicházíte?“

„Je přibližně čtyřicet pět světelných let odtud,“ odpověděl Cerenkov a potlačil chuť dramaticky ukázat na oblohu. „Nejsem si teď jist, v jakém směru skutečně leží a zda je naše slunce z této vzdálenosti vůbec viditelné.“

„Chápu. Jaký je váš vztah k vládcům Rajany Putra a k dynastii Agra?“

Cerenkov cítil, jak mu srdce začíná bít rychleji. Konečně nějaké vodítko k době, v níž Qasamané opustili Dominium Lidí. On sám měl jen mlhavou představu o dobách, kdy vůbec dynastie existovaly – a už vůbec si nevzpomínal na žádnou Rajan Putra – ale Nnamdiho sociologické vzdělání by mělo obsahovat alespoň něco z historie.

Ale ani to by mu neprozradilo, jaký byl postoj Qasamanů vůči těmto dynastiím… a pokud teď nepřijde s nějakou bezpečnou neutrální odpovědí, mohla by být jejich expedice pokládána bez dalšího varování za „nepřátelskou“.

„Obávám se, že mi tato jména vůbec nic neříkají,“ odpověděl Moffovi. „Opustili jsme hlavní skupinu lidských světů už před časem a tehdy tam neexistovala žádná vláda, která by se nazývala dynastií, přinejmenším žádná, o které bych věděl.“

Na Moffově čele se objevila vráska. „Dynastie Agra tvrdila, že je věčná.“

Cerenkov mlčel a Moff za chvíli pokrčil rameny.

„Snad nám studium vašich záznamů ukáže, co se stalo poté, co jsme odletěli,“ řekl. „Nuže tedy. Chcete navštívit náš svět. Na jak dlouho?“

Teď pokrčil rameny Cerenkov. „To závisí úplně na vás – nechtěli bychom přespříliš zneužívat vaší pohostinnosti. Chcete-li, můžeme si přinést vlastní zásoby.“

Zdálo se, že Moffův pohled se zaostřil na průhlednou bublinu okolo Cerenkovy hlavy. „Budete mít problémy, pokud s tím budete chtít jíst. Nebo se chcete vracet do vaší lodi na každé jídlo?“

„To by nemělo být nutné,“ zavrtěl hlavou Cerenkov. „Do doby, než budeme mít hlad, by měl být rozbor vzduchu již hotov. Neočekávám, že ukáže něco nebezpečného, ale přesto musíme být opatrní.“

„Samozřejmě,“ rozhlédl se Moff na obě strany, jako by od někoho ze své skupiny očekával protest. Ale všichni i nadále mlčeli. „Dobře, Cerenkove, ty i tvoji druhové můžete jít se mnou do města. Ale pro vlastní bezpečí musíte souhlasit s tím, že se podřídíte bez jakýchkoli otázek mým příkazům. I v Sollas se vyskytují qasamská nebezpečí.“

„Ano, souhlasím,“ přikývl po lehkém zaváhání Cerenkov. „Jsme si dobře vědomi, jak nebezpečná může být planeta pro návštěvníky.“

„Dobře. Můj první příkaz zní, abyste ve vaší lodi zanechali všechny zbraně.“

York vedle Cerenkova se lehce pohnul. „Vždyť jste právě prohlásil, že Qasama může být nebezpečná,“ Cerenkov opatrně volil slova. Něco takového napůl očekával, ale neměl v úmyslu se podrobit, aniž by se to alespoň pokusil Moffovi vymluvit. „Pokud se bojíte, že bychom mohli zbraně použít proti vašim občanům, dovolte, abych vás ujistil –“

„Naši občané se vašich zbraní vůbec nemusejí bát,“ přerušil ho Moff. „Jste to vy, kdo by mohl být v nebezpečí. Naši májové –“ a ukázal na ptáka spočívajícího na jeho rameni – „jsou cvičeni tak, aby zaútočili hned, jakmile spatří zbraň, ani nemusí být použita, s výjimkou lovu nebo v sebeobraně.“

Cerenkov se zamračil a zahleděl se na ptáka. Měl stříbrně modrou barvu a stavbou těla se spíše podobal jestřábovi. Hned mu vrátil pohled, v němž se zračila až nadpřirozená ostražitost. Pařáty, jimiž se držel velkého speciálního nárameníku, byly dlouhé a ostré a i samotné nohy neúměrně velké. Byli to lovečtí ptáci, pokud to mohl posoudit, když sám ještě žádného neviděl… ale slyšel dost historek od profesionálních sokolníků, aby vzhlížel k těmto tvorům s respektem. „Dobrá,“ kývl. „Odneseme –“

„Podle mých instrukcí a jeden po druhém,“ upozornil ho Moff a zvedl ruku, aby pohladil svého moje po krku. „Vy první, Cerenkove. Položte ruku na svou zbraň, řekněte ‚teď, a potom ji vytáhněte… pomalu.“

Cerenkovův laser byl v pouzdře zavěšeném na opasku a pod volnou kazajkou byla viditelná pouze pažba. Vztáhl k němu ruku a uvolnil na pouzdru bezpečnostní poutko. „Teď,“ řekl a chvíli počkal na překlad, než začal zbraň vytahovat.

Reakce Mójů byla okamžitá. Prakticky současně vydalo všech šest ptáků drsný skřek a roztáhlo křídla. Dva ptáci dokonce opustili ramena svých majitelů a zakroužili Cerenkovi těsně kolem hlavy – asi půl metru nad ním. Potom se usadili zpět na svá místa. York utrousil něco nesrozumitelného a padl na kolena. Cerenkov sám se málem kousl do jazyka ve snaze zůstat absolutně bez hnutí.

A jak rychle se to seběhlo, tak rychle to zase skončilo. Mójové, i když nesložili křídla, se opět stali živými sochami na ramenou Qasamanů. Cerenkov se s nekonečnou opatrností vydal ke Kapce rosy a položil laser do výstupního průlezu přechodové komory. A jakoby na povel se všichni Mójové opět uklidnili a Cerenkov se vrátil k ostatním. „Marcku?“ vyzval kolegu a ze všech sil se snažil, aby mu hlas zněl klidně. „Je řada na tobě.“

„V pořádku,“ odkašlal si Rynstadt. „Teď!“

Mójové tentokrát zareagovali mnohem klidněji.

A ještě mnohem klidnější zůstali, když zbraně odnášeli i York a Joshua. Zřejmě dost jasně pochopili, že žádné nepřátelství nehrozí.

„Děkuji vám,“ řekl Moff, když byly všechny čtyři lasery uloženy v průlezu. Zdvihl obě ruce nad hlavu a Cerenkov koutkem oka zaznamenal nějaký pohyb na okraji barevného města. Blížil se k nim velký dopravní prostředek, otevřený vůz s dvěma Qasamany uvnitř. Obě postavy měly jakési boule na levém rameni a Cerenkov se ani nemusel podívat důkladněji, aby poznal, že se kulaté hroudy mění v Moje. „Starosta Kimmeron vás očekává,“ pokračoval Moff. „Teď nás odvezou do jeho úřadu.“

„Děkuji,“ zvládl situaci Cerenkov. „Těšíme se, že se s ním setkáme.“

Zhluboka se nadechl a snažil se neupírat zrak na moje.

V Dominiu Lidí existovaly kultury, jak Justin věděl už od dob studií, které kladly důraz na umělecký dojem svých staveb, a jeho první myšlenkou bylo, že i Qasamané jsou podobní. Ale když kontaktní tým pomalu projížděl ulicemi, začal tuto představu postupně zpochybňovat. Nikde, kam až dohlédl, nespatřil žádné nástěnné malby, ani kresby lidí či zvířat, ať už realistické nebo stylizované. Zdálo se, že barevné cákance vznikly nahodile a přesto tak, že to nijak neuráželo lidské estetické hledisko. Byl zvědav, zda z toho Nnamdi dokáže vyvodit něco důležitého.

Cerenkov si odkašlal a bylo okamžitě zjevné, že vůdce kontaktního týmu se v duchu zaobírá něčím jiným než qasamským uměním. „Vypadá to, že spoustu vašich lidí doprovázejí mójové,“ poznamenal, „a navíc mají občané střelné zbraně. Jsou poměry v Sollas až tak nebezpečné?“

„Zbraně moc často nepoužíváme, ale když už to musíme udělat, jde vždy o přežití,“ odpověděl mu Moff.

„Byl bych si myslel, že mójové jsou dostatečnou ochranou,“ vmísil se do rozmluvy York.

„Před něčím ano, ne však před vším. Možná že budete mít během vaší návštěvy možnost spatřit stádo bololinů nebo dokonce vstoupí do města lovící dýkozubec.“

„Dobrá, ale pokud se to stane, nezapomeňte, že jsme neozbrojení,“ upozornil Cerenkov. „Pokud ovšem nemáte v úmyslu opatřit nás později vašimi zbraněmi a snad i Moji.“

Z tónu jeho hlasu bylo jasné, že není takovou možností zrovna příliš nadšený, ale Moff ho rázem zbavil všech obav. „Nemyslím si, že vám jako cizincům starosta povolí nosit zbraně,“ řekl. „A mójové se ve vaší společnosti necítí dost příjemně na to, aby vám mohli sloužit jako osobní ochránci.“

Cerenkov mlčel. Justin přesunul pozornost z budov na lidi, kteří se procházeli po chodnících. Bylo zjevné, že všichni nosí na ramenou všudypřítomné moje. Zavanul lehký větřík; rozcuchal lidem vlasy a Mójům peří, a slabounce mu hvízdal do uší. Je to divné, pomyslel si, slyšet vítr a necítit ho.

A kdesi v hloubi duše se mu zdála ještě divnější skutečnost, že je možná prvním člověkem v historii, který si téměř doslova oblékl kůži svého bratra.

Odněkud za ním se ozval další hlas. „Je to jenom výmluva?“ zeptal se Pyre.

„Myslím si, že ne,“ odpověděl hlas Telek. „Nejbližší mójové skutečně vypadají o něco nervóznější než ti, kteří jsou od nás dál. Třeba vydáváme jiný pach než Qasamané.“

„Vliv genetiky?“ zavrčel Pyre.

„Pravděpodobněji rozdíly ve stravování. Máš něco, Hershi?“

„Myslím, že jsme získali přibližný datum jejich odchodu ze Země,“ řekl Nnamdi. „Dynastie Agra vládla na Reginine, kam přiletěli ze střední Asie na Zemi. Započala v roce 2097 a skončila, když v roce 2180 formálně převzalo vládu Dominium Lidí.“

„A jak je to, ehm, s těmi pány z Rajan Putra?“ zeptala se Telek.

„Budeme kvůli tomu muset prostudovat veškeré historické záznamy, až se vrátíme na Aventine. Ale vím, že když byla Reginine vyhlášena otevřenou planetou, na kterou mohli masově přicházet noví lidé, skupina tehdejších obyvatel se vydala jinam, a myslím, že emigranti založili svět Rajput.“

„Hmmm. Dá se tedy říci, že se jedná o etnické separatisty?“

„Nemám potuchy. Ale domnívám se, že Qasamané byli buď jednou z lodí jejich skupiny, nebo představovali samostatnou emigraci; v obou případech ovšem dost zásadně minuli cíl.“

„Mírně řečeno,“ ironicky se zasmála Telek. „Kde byli Troftové, když tihle putovali přes teritorium Shromáždění?“

„Pravděpodobně je ani neviděli přijít,“ promluvil Christopher. „Skutečně. Rané hvězdné motory Dominia byly děsně nestabilní věci, ale když překročily kritickou rychlost, dostaly se na asi desetinásobnou rychlost, které dosahujeme dnes.“

„Opravdu vypadá, že byli dost šikovní,“ řekl Pyre.

„Jenom pokud bys nepotřeboval zastavit,“ opáčil Christopher suše. „Vystoupit z hyperprostoru by za těchto podmínek znamenalo, že spálíš pohon a většinu elektroniky na lodi. Existují zprávy o tuctech kolonizačních lodí – kolonizačních lodí, ne nějakých sond nebo hlídkových lodí – které jsou evidovány jako zmizelé. Domnívám se, že Qasama byla jednou z těch nejšťastnějších.“

„Nebo naopak měli smůlu, protože byli uneseni a dopraveni sem,“ vmísil se do hovoru Nnamdi. „Ještě jsme tu možnost úplně nevyloučili.“

„Budeme to brát v úvahu, pokud narazíme na stopy jiné rasy,“ ujistila ho Telek. „Je však těžké představit si otroky, kterým je dovoleno nosit zbraně.“

Díky bezprostřednímu propojení optických senzorů, které byly implantovány Joshuovi a napojeny na jeho vlastní, viděl Justin, že vůz vezoucí kontaktní tým zabočil na jednu z těch širokých ulic, které viděli už z orbity, čekal, až se na to Cerenkov zeptá. Ale šéf kontaktního týmu se zjevně rozhodl držet se zpátky a netahat z Qasamanů další informace, přinejmenším v tuto chvíli. Justin si uvědomil, jak moc mu to vyhovuje, protože tak mohl dělit pozornost mezi ulice města a konverzaci, jež probíhala vedle něj.

„Existuje v překladatelském programu nějaký odkaz, co jsou to ti bololinové a dýkozubci?“ zeptal se Pyre.

Justin úplně viděl, jak Telek pokrčila rameny. „Asi místní fauna,“ odvětila. „Zřejmě pěkně nebezpečná – ty jejich pistole nevypadají jen jako terčovnice.“

„Souhlasím. Ale proč tedy nevybudovali okolo města zeď jako v případě vesnic?“

Následovala krátká odmlka. „Nemám tušení. Co ty, Hershi?“

„Možná není úkolem zdi udržet zvířata mimo vesnici,“ navrhoval, ale neznělo to, že je o tom zrovna sám přesvědčený. „Možná oba druhy létají nebo skáčou příliš vysoko, než aby je zdi účinně zadržely.“

„Tak proč jsou kolem vesnic?“ trval na svém Pyre.

„Nevím,“ odsekl Nnamdi.

„V pořádku, nerozčiluj se,“ vložila se mezi ně Telek. „Zjistit všechny tyhle údaje je práce pro Juriho. Teď si odpočineme a necháme to na něm, oukej?“

Následovala další přestávka. V Sollas otočil Joshua hlavu, aby si prohlédl výjimečně půvabnou ženu. Justin musel uznat, že je velmi pěkná a přemýšlel, zda vzbudila bratrovu pozornost vzhledem nebo tím, že jí Mójo seděl na pravém rameni. Snažil se pohledem zjistit, jestli má i pistoli zavěšenou na opačné straně, ale než tak mohl učinit, Joshua se otočil zpátky po směru jízdy. Levačka? Uvažoval a v duchu si poznamenal, že se musí pozorně dívat, zda jich je více.

Christopher promluvil jako z jiného světa. „Hershi, dostal jsi už nějaký odhad o počtu obyvatel Qasamy? Myslím za předpokladu, že jde o lidi a platí pro ně stejná potřeba životního prostoru jako pro ostatní lidské bytosti.“

„Hm, domnívám se, že je to něco mezi padesáti a třemi sty miliony,“ odpověděl Nnamdi. „To by však vyžadovalo, aby se během uplynulých 300 let množili jako králíci. Ale na nových světech není takové tempo výjimečné. Proč se ptáš?“

„Dala by se evidence tak mnoha lidí zvládnout jen na základě používání jednoho jména?“

„Jako je například Moff? Vyloučeno. Obzvláště když přišli z prostředí, kde se užívala složená jména.“

„Což znamená, že se nám Moff nepředstavil celým jménem,“ vyvodil Christopher. „A také, že Mójové nejsou jediní, kdo je z nás nervózní.“

„Jo,“ připustil Nnamdi zdráhavě. „Ale… podezřívavost vůči cizincům je součástí dědictví spousty lidských kultur.“

„Nebo za to mohou Troftové, kteří sem přišli již dříve a odstartovali tuto novou tradici,“ nadhodila Telek. „Zatraceně, přála bych si mít nahrávku z té návštěvy. Tak či onak předpokládám, že bychom měli upozornit celý náš tým, že se musí chovat velice opatrně.“

Stačilo sotva patrné cvaknutí a Telek odeslala pomocí translátoru kontaktnímu týmu krátkou zprávičku – kterou Justin slyšel jako ozvěnu, když se mu část zvuků přenesla kostí z Joshuových sluchátek do implantovaného zesilovače zvuků. Zdálo se, že vůz zpomalil, a Justin pohledem hodnotil jednotlivé budovy a snažil se uhodnout, která z nich je úřadovnou starosty města. Naštěstí konverzace ve společenské místnosti utichla, jak se vědci vrátili ke sledování stejných obrázků, ale na normálních obrazovkách, takže nehrozilo nebezpečí, že Justin něco zmešká, když věnuje téměř všechnu pozornost signálům z Joshuových implantátů. Hodně technických detailů té implantace ještě pořád nechápal, přesto musel připustit, že přístroj dělá svou práci dobře. Až bude muset nahradit Joshuu, bude mít na Qasamu stejné vzpomínky jako bratr… a tyto vzpomínky mohou být jedinou hranicí mezi úspěchem a selháním při podobné záměně za někoho jiného.

Vůz zastavil u obrubníku. Justin odolával naléhavému nutkání zapojit vlastní svaly do příslušného pohybu a raději tiše ležel na pohovce, zatímco Joshua následoval Cerenkova a ostatní po třech vnějších schodech a dál do budovy.

Decker York býval dvacet let mariňákem, než před osmnácti léty odletěl z Dominia na Aventine. Během své služby Dominiu sloužil na osmi velmi rozdílných světech a viděl doslova tucty hodnostářů a vládních úředníků, kteří se pohybovali uprostřed nádhery a byli vybaveni vysokými pravomocemi. Viděl spousty různých politiků, od venkovských radních až po předsedu Nejvyššího výboru Dominia. Ze svých poznatků si utvořil představu, jak by měli lidští vůdci i ti, kteří je obklopují, vypadat.

Na základě těchto standardů pro něj znamenal starosta města Sollas Kimmeron úplný šok.

Je nutno začít od toho, že místnost, do které je Moff zavedl, ani v nejmenším nevypadala na kancelář. Zvuky hudby k nim dolehly ještě předtím, než olivrejované stráže stojící po obou stranách masivních dveří otevřely obě křídla. Když celá skupina vešla dovnitř, proužky dýmu a vůně dokazovaly, že se uvnitř buď pálí kadidlo, nebo nějaké drogy. York při tom pomyšlení pokrčil nos, ale naštěstí to vypadalo, že filtr jeho helmy většinu kouře zachytí. Vnitřek místnosti byl jen slabě osvětlený a zbarvený do červena a oranžova. Prostora sama vypadala dost velká, ale závěsy, které ji rozdělovaly, jí dodávaly zdání elegantního bludiště s měkkými stěnami. Moff je provedl mezi dvěma do pravého úhlu zavěšenými závěsy až do středu místnosti.

A pak se před nimi objevila scéna z vlastní, i když velmi vzdálené minulosti. Na trůnu vystlaném hromadou polštářů seděl velký muž, který sice nebyl tlustý, ale rozhodně vypadal, že už dlouho uniká těžké práci. Před ním stála skupina tanečníků, mužů i žen, oblečených v exotických úborech, za nimi byl půlkruh hudebníků – živých hudebníků – kteří vyluzovali ze svých nástrojů nepříliš hlasitou melodii. Na dalších polštářích roztroušených po místnosti seděli další muži a ženy a všichni očividně dělili svou pozornost mezi tanečníky a přístroje na nízkých pracovních stolech před sebou. Když je Moff vedl k trůnu, vrhl York letmý pátravý pohled na jeden ze stolů a obzvláštní pozornost věnoval něčemu, co vypadalo jako přenosný počítač nebo počítačový terminál, obklopený spoustou papírů. Bylo vidět, že qasamská technologie pokročila o něco dál než jen ke zbraním a autům.

Každý v místnosti s výjimkou tanečníků byl doprovázen jedním Mójem.

Moff zastavil tým pár metrů před trůnem – a pokud byl vládce překvapen jejich vzhledem, nedal to na sobě znát. Řekl něco, co znělo docela radostně a tak hlasitě, aby byl přes stále znějící hudbu slyšet. „Ach – buďte vítáni,“ ozvalo se Yorkovi ve sluchátku. Velký Qasaman zdvihl ruku a pokynul hudebníkům a tanečníkům, aby ustali, což se o několik not později také stalo. „Jsem Kimmeron, starosta města Sollas. Vítám vás na Qasamě. Prosím, posaďte se.“

Moff ukázal na skupinu polštářů – byly čtyři, jak si York povšiml – poskládané v řadě před starostou. Cerenkov přikývl a posadil se, ostatní následovali jeho příkladu. Moff a zbytek průvodu zůstali stát.

„Tedy,“ řekl Kimmeron a v podivném gestu si třel ruce o sebe. „Vaše jména jsou Cerenkov, Rynstadt, York a Moreau, a přicházíte ze světa jménem Aventine. Tak. Co přesně – přesně, rozumíte – od nás chcete?“

Zdálo se, že Cerenkovi chvíli trvalo, než našel řeč. „Asi už toho o nás víte hodně,“ promluvil konečně. „Jistě je vám tedy také známo, že jsme tu proto, abychom zahájili komunikaci s bratry, o kterých jsme vůbec nevěděli, a zjistili, jak bychom takový styk učinili oboustranně výhodným.“

Kimmeron se lišácky usmíval, ještě než překladač přeložil celý Cerenkův proslov. „Ano, to je přesně to, co jste již tvrdili. Ale proč si vy, kteří jste si udrželi schopnost vesmírných letů, myslíte, že máme něco, co by vám stálo za to?“

Opatrně, chlapče, pomyslel si York na Cerenkovu adresu. Primitivní nemusí nutně znamenat i hloupý. Pohledem přeskočil na Moffa a zbytek průvodu a moc si přál, aby dokázal porozumět jazyku těla u této kultury.

Ale Cerenkov už zase nabyl klidu a jeho odpověď byla mistrovským dílem pseudověrohodnosti. „Jak musí vědět každý, kdo objevuje nové světy, pane, každá planeta je jedinečná flórou a faunou a v menší míře i v nerostech. Začněme tím, že se vaše potraviny i léky jistě liší od našich.“ Ukázal ke skupině tanečníků a hudebníků. „A pro všechny lidi, kteří si váží umění tak očividně jako vy, existují i méně hmatatelné, ale stejně prospěšné možnosti kulturní výměny.“

Kimmeron souhlasně přikývl a na tváři mu stále pohrával ten vychytralý úsměv. „Ovšem. Ale co když jsme přišli na Qasamu právě proto, abychom zabránili směšování kultur? Co potom?“

„Potom se, pane starosto,“ odpověděl tiše Cerenkov, „omluvíme za to, že jsme se sem vetřeli, a požádáme vás o svolení k odletu.“

Kimmeron ho s přemýšlivým výrazem upřeně pozoroval a na dlouhou chvíli se místnost ponořila do napjatého mlčení. York se znova podíval na Moffa a zatoužil sevřít prsty na zbrani, kterou neměl… až se konečně Kimmeron zavrtěl na trůně a ticho zvonící v uších přerušil. „Ano,“ řekl a ležérně mávl rukou. „Dobrá. Naštěstí nejsme tady na Qasamě tak nepohostinní. Ačkoli někteří z nás by možná zaujali jiný postoj.“ Udělal gesto a k trůnu se přiblížila skupina dalších pěti mužů a postavila se za návštěvníky. Poté se k nim připojila i Moffova skupina. „Moffe, buď tak laskav a odveď hosty do jejich pokojů,“ obrátil se na něj starosta. „Zajisti, ať je o ně dobře postaráno, a zařiď pro ně na zítřek poznávací projížďku. Pokud nemáte žádné námitky,“ – oslovil Cerenkova – „byli bychom rádi, kdybyste dnes odpoledne podstoupili všeobecnou zdravotní prohlídku. Pro ochranu jak vás, tak nás.“

„Nemáme vůbec žádné námitky,“ odpověděl Cerenkov. „Ačkoli pokud si s tím děláte starosti, pak naše zkušenosti na Aventine ukazují, že většina choroboplodných organizmů z jedné planety většinou neohrožuje tvory z jiných planet.“

„I my máme podobnou zkušenost,“ odpověděl Kimmeron a souhlasně přikývl. „Nicméně neuškodí, budeme-li opatrní. Uvidíme se tedy zítra.“

Cerenkov vstal a York a ostatní ho následovali.

„Těšíme se, až vás zase uvidíme,“ rozloučil se Cerenkov a malinko se starostovi uklonil. Otočili se a následujíce Moffa zamířili ven z místnosti.

A teď přímo do nemocnice, pomyslil si York neradostně, když znovu vstoupili na sluncem zalitou ulici a byli vedeni k autu. Samotná lékařská prohlídka ho nijak zvlášť neznepokojovala, ale vsadil by granáty proti guláši, že doktorům bude asistovat qasamská verze speciálních vojenských expertů. Ale jestli by se jim nějakou náhodou podařilo zjistit, čím jsou jeho hodinky s počítačem, pero a prsten se safírem… a čím se mohou stát při správném spojení…

Cerenkov a Rynstadt byli již ve voze a tak musel za nimi. Snažil se nešklebit a podařilo se mu to jedině přesvědčováním sebe sama, že se není čeho obávat. Koneckonců mariňákův ruční pomocník byl zkonstruován tak aby se nedal zjistit.

Ale stejně si dělal starosti, když se jejich nacpané vozidlo vydalo na cestu mezi barevně skvrnitými budovami. Ale vždyť obavy o to, co bude, když věci půjdou nepředvídaným směrem, bylo vždy součástí vojenské práce.

Místnost, určená pro Joshuu a Rynstadta, byla už skoro půl hodiny tmavá a tichá, než se Justin konečně odpojil od přístroje pro přímé předávání informací a celý zdřevěnělý si sedl. Také společenská místnost Kapky rosy byla tichá, jediným dalším uživatelem byl momentálně podřimující Pyre. Justin se snažil projít kolem něj po špičkách, když cestou ke dveřím přemáhal křeče ve svalech.

„Za rohem na chodbě je nějaké jídlo, pokud máš hlad.“

Justin se ohlédl a uviděl Pyrea, jak si protahuje ruce a narovnává se v křesle.

„Nechtěl jsem tě vzbudit,“ omlouval se a zamířil k tácu, o kterém kolega mluvil.

„To je v pořádku. Stejně nejsem ve službě – jenom jsem chtěl počkat, až se odpojíš a ujistit se, že jsi v pořádku.“

„Je mi prima.“ Justin se posadil a vybalancoval si tác na kolenou, než se pustil do jídla. „Tak… co si o tom všem myslíš?“

„Hm, k čertu, já nevím,“ povzdechl si Pyre. „Nejsem si jist, jestli můžeme čemukoliv, co řeknou nebo udělají, věřit. Ten starosta, například. Jde skutečně o návrat ke starým despotickým tradicím, nebo to všechno bylo zaranžováno jen proto, aby nás zmátli? Anebo to tu tímhle způsobem skutečně všechno řídí?“

„Hm, jen do toho,“ zachrčel Justin s plnou pusou pečeně. „Kdo by se mohl vůbec soustředit v takovém rámusu?“

„Vnímal jsi to jen jako rámus, protože na to ještě nejsi zvyklý,“ přesvědčoval ho Pyre. „Hudba může mít ve skutečnosti uklidňující vliv na emoční aktivitu mozku a tak umožňovat lidem, aby uvažovali logičtěji.“

Justin si v duchu znovu přehrál celou tu scénu. Je možné, připustil, že ti lidé usazení u nízkých stolů skutečně něco dělali. A co ten kouř –? „Doplněná nevelkou dávkou uklidňujících drog?“

„Možná. Přál bych si, abychom tam bývali měli nějaké zařízení pro odběr vzorků a mohli provést rychlou analýzu vzduchu,“ vzdychl. „Mohlo by to hodně pomoci.“

Justin se zašklebil. Každý nahrávací a analyzační přístroj kontaktního týmu byl zdvořile leč přísně zkonfiskován během nemocničního vyšetření. Sebevýmluvnější Cerenkovy protesty stačily jen na to, že si vymohl od Moffa slib, že jim výzbroj bude před odletem vrácena. „Byl jsem v té době napojen na Joshuovy senzory, ale i přesto jsem měl dojem, že guvernérku Telek to pěkně naštvalo.“

„To je velmi mírně řečeno. Byla na pokraji skutečného záchvatu vzteku.“ Pyre pomalu zavrtěl hlavou. „Ale myslím, že asi měla pravdu v tom, že všechno vypadá pořád hůř a hůř. Juri nemůže zjistit nic, co Qasamané chtějí skrýt – ne pokud je bude Moff kormidlovat jako krotké poslušné porongy a jejich zařízení zůstane pohřbené někde v nějakém skladu. A my sami nemůžeme dělat nic jiného, než čekat.“

Justin se na něj podezíravě podíval. „Pomýšlíš snad na možnost, že by někdo za den nebo dva mohl podniknout malou půlnoční procházku?“

„Nevím, jak jinak zjistit, jakou opravdovou potenciální hrozbu představují,“ pokrčil rameny Pyre.

„A když nás přitom chytnou?“

„Tak samozřejmě nastanou potíže. A to je důvod, proč by taková operace měla být provedena někým, kdo přesně ví, co dělá.“

„Jinými slovy, jednou z Kober nebo Deckerem. A protože nás určitě sledují a Decker je jak sledován, tak odzbrojen, zdá se krajně nepravděpodobné, že by nás nechytli.“

Pyre pokrčil rameny. „V tuto chvíli máš pravdu. Ale možná se něco změní.“ Vrhl na Justina dlouhý pohled. „A v tom případě… neměl bys to vědět, ale Decker není odzbrojený. Utajil mariňáckou šipkovou pistoli.“

„Cože? Almo, řekli přece žádné zbraně. Jestliže ho s tím chytí –“

„Pak bude ve vážných potížích,“ dokončil za něj Pyre. „Vím. Ale Decker nechtěl, aby skupina byla úplně bezmocná, a jeho pistole prošla i při zevrubné prohlídce.“

„Pokud to víš určitě –“

„Pořád ji ještě má.“

Justin si povzdechl. „No to je skvělé. Doufám, že ho u mariňáků naučili nejen střílet, ale i trpělivosti.“

„Jsem si jist, že ho to naučili,“ zamručel Pyre a snadno a svižně vstal, což pravděpodobně ovlivnily i implantované servomotory. „Jdu se na pár hodin vyspat – jestli jsi chytrý, uděláš totéž, jakmile skončíš cvičení.“

„Jo,“ řekl Justin a zívl. „Ještě než odejdeš, chci se tě zeptat: řekla ti guvernérka, kdy chce zavolat Joshuu, abychom se vyměnili?“

Pyre se zastavil na půl cesty ke dveřím a přes obličej mu přeletěl záblesk rozpačitého zklamání. „Ve skutečnosti má v plánu pokračovat a zatím ponechat Joshuu venku, alespoň ještě nějaký čas.“

„Cože?“ zíral na něj Justin. „To přece nebylo plánováno?“

„Já vím,“ bezmocně pokrčil rameny Pyre. „Zdůrazňoval jsem jí to – a dost zřetelně. Ale v tomto okamžiku vypadá situace pěkně klidně a tak…“

„A velice vítá především Joshuův vizuální přenos, příliš, než aby se ho vzdala. Je to tak?“

Pyre si povzdechl. „To jí můžeš stěží vyčítat. Původně chtěla, aby byl celý kontaktní tým vybaven těmi implantovanými optickými senzory, pokud jsem tomu rozuměl, ale neuskutečnilo se to vzhledem k nákladům – vyrobit tak malé přenašeče informací s rozdělenou frekvencí je velmi nákladné. A teď, když byla odstraněna všechna naše ostatní vnější vizuální čidla, je Joshua všechno, co máme, chceme-li vidět, co se děje.“ Pyre zvedl konejšivě ruku. „Podívej se, já vím, jak se cítíš, ale snaž se o něj nebát. Qasamané je stěží napadnou, aniž by k tomu měli pádný důvod.“

„Myslím, že máš pravdu,“ přemýšlel chvíli Justin, ale pak měl dojem, že už nemá co říct. „Nuže… dobrou noc.“

„Dobrou.“

Pyre odešel a Justin jen tak zkusmo ohnul ruce. Třináct hodin na gauči způsobilo, že mu svaly ztuhly, ale on si bodavé bolesti jen stěží povšiml, jak přemýšlel o Pyreově sdělení. Bez pádného důvodu… ale co by mohlo být pro Qasamany důvodem k útoku? Agresivní čin nebo třeba jen Cerenkova poznámka? Zjištění, že předstírané výlučně hlasové rádiové spojení s lodí je doplněno také o kanál s rozdělenou frekvencí, který přenáší i vizuální obrazy – a to je něco, co zjevně nechtějí? Náhlé použití Yorkovy tajně držené pistole?

Nebo možná vnější průzkum, pro který se Pyre už jasně rozhodl?

Justin upíral oči na ztemnělou obrazovku a pustil se do cvičení, týraje tělo daleko intenzivněji, než měl původně v úmyslu.

Kapitola 9

Protože nemuseli okamžitě vystoupit na povrch – a protože na palubě lodi měli více místa a větší pohodlí – pasažéři Menssany se nezatěžovali ochrannými přilbami, ale jednoduše zůstali v lodi, dokud jim analyzátory atmosféry nepotvrdily, že vzduch planety Chata je pro lidi opravdu bezpečný.

Dlouhá tradice dávala Jonnymu, jako nejvyššímu důstojníkovi na palubě lodi, čestné právo, aby jako první člověk vystoupil na povrch nového světa. Jonny se však za ta dlouhá léta naučil dávat přednost rozvaze před jakoukoli pompou, a tak poctil tímto aktem jednu ze šesti Kober, která vyšla ven a vytvořila kolem lodi kruhový perimetr z obranných senzorů. Pasažéři zatím ještě čekali v lodi, ale když ani po hodině průzkumník nezahlédl v okolních lesích žádného dravce – ani nic zjevně nebezpečného uvnitř samotného perimetru – vedoucí týmu Kober Rey Banyon vyhlásil, že prostor bezprostředně okolo lodi je dostatečně bezpečný i pro civilisty.

Jonny a Chrys prošli hlavní přechodovou komorou Menssany až na konci skupiny vědců, kteří se všichni hrnuli ven. Pro Jonnyho to byl návrat do časů vlastní vzdálené minulosti. Po pravdě řečeno planeta Chata opravdu vůbec v ničem nepřipomínala Aventine, což bylo zřejmé již po prvním zběžném průzkumu existujících forem života a krajiny. Ale už sám fakt cizosti Chaty v porovnání s teď už známým prostředím Aventine způsobil, že se tehdy i teď cítil stejně. Nový svět, dosud nedotčený člověkem.

„Vrací se ti vzpomínky, nemám pravdu?“ zašeptala Chrys po jeho boku.

Jonny si hluboce povzdychl a vychutnával si kořeněnou vůni, kterou mu přinášel lehký větřík. „Je to jako na Aventine, když jsem tam přiletěl poprvé,“ řekl a pomalu pokyvoval hlavou. „Byl jsem pětadvacetiletý kluk, dost ohromený tím nesmírným záběrem věcí, které jsme se snažili udělat. Už jsem zapomněl, jak jsem se cítil… zapomněl jsem, co jsme všichni během těch minulých čtyřiceti let skutečně dokázali.“

„Bude těžší dokázat to znovu,“ podotkla Chrys. Poklekla na jedno koleno a jemně se dotýkala prsty nízkého porostu vinné révě podobných rostlin, které zřejmě představovaly místní verzi trávy. „Chata může být pouhých třicet světelných roků od Aventine, ale my nemáme nic takového, jako jsou transportní kapacity Dominia. Nemá velký smysl vynakládat naše síly a prostředky sem, když je tolik regionů Aventine a Palatiny neobydleno. Zvláště –“ prudce se přerušila.

„Zvláště, když celá tahle skupina planet je jenom asi deset až patnáct světelných let od Qasamy?“ dokončil za ni Jonny.

S povzdechem se napřímila a otírala si zbytky zeleně ze špiček prstů. „Slyšela jsem všechny ty argumenty o nárazníkových zónách a válce na dvou frontách,“ řekla, „ale líbit se mi nemusí. A stále se dostávám zpět k faktu, že jediným důvodem, proč pokládáme Qasamu za hrozbu, je to, že nám to řekli Troftové.“

Pípnutí vysílačky znemožnilo Jonnymu odpovědět. „Moreau,“ ohlásil se, zvedaje přístroj ke rtům.

„Banyon, guvernére,“ ozval se hlas vedoucího týmu Kober. „Něco nám přišlo ze satelitu, myslím, že byste se na to měl podívat.“

Přítomnost Chrys mu byla tichou připomínkou slibu, že na této cestě bude hrát jen roli pasažéra. „Můžete to s kapitánem Shepherdem zvládnout?“ zeptal se.

„Nuže… předpokládám, že ano. Jen jsem si myslel, že by vaše přítomnost mohla být užitečná.“

„Pokud to není něco závažného…“ začal Jonny, ale odmlčel se, když zjistil, že mu Chrys mává rukou před očima.

„Co to děláš?“ divoce a hlasitě zašeptala. „Pojďme se podívat, o co vlastně jde.“

I kdybych žil až do tisíce let, bleskla mu ta stará myšlenka hlavou. „Tak dobře,“ řekl Banyonovi. „Hned jsem tam.“

Našli Banyona a Shepherda na velitelském můstku Menssany, jak se napjatí a soustředění dívají na tři obrazovky. „Tohle nebylo něco, čeho bychom si všimli hned,“ začal Banyon bez úvodu a ukazoval tmavou masu ve středu největší obrazovky. „Zjistili jsme, že se to pohybuje.“

Jonny se naklonil k obrazovce. Ta masa vypadala, jako by se skládala z mnoha set nebo tisíců jednotlivých bodů.

„Dá se to nějakým způsobem zvětšit?“

Shepherd nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Atmosférické turbulence v tuto chvíli zhoršují obraz, což drasticky omezuje možnosti počítače.“

„Řekl bych, že je to nějaké stádo nebo hejno mnoha kusů stejného druhu,“ řekl Jonny. „Je to tak, jak si myslím – stahuje se to sem?“

„Těžko říci – jsou ještě sto kilometrů odsud – ale právě teď to vypadá, že křídlo míří přímo k nám,“ řekl Shepherd. Dotkl se spínače a infračervený obraz na jedné z obrazovek byl nahrazen schematickým obrazem, kde se různými barvami znázorňovaly rozličné extrapolační oblasti a okraj klínu červeně označeného jako „90% pravděpodobnost“ se těsně dotýkal bodu vyznačujícího místo přistání Menssany. Schéma udávalo i průměrnou vzdálenost této masy a její rychlost: 106 km a 8,1 km/hod.

„Máme ještě třináct hodin, než se sem dostanou,“ zamumlal Jonny. „Dobrá… jestliže to bude nutné, můžeme odstartovat a přemístit se jinam, ale vědci nebudou chtít, aby se hýbalo se vším jejich vybavením, které je už venku. Předpokládám, že logické by bylo vyslat družstvo Kober prozkoumat stádo a zjistit, zda by je bylo možné zastavit nebo odklonit jinam.“

„Ano, pane, to je to, na co jsme mysleli.“ Banyon zaváhal a Jonny uviděl na jeho tváři stejný výraz, který znal od svých synů a který zpravidla signalizoval, že bude následovat něco, na čem jim hodně záleží. „Hmm, guvernére… nechtěl byste letět s týmem? Všichni bychom se cítili lépe, kdyby s námi byl někdo s vašimi zkušenostmi.“

Jonny se podíval na Chrys a tázavě nadzdvihl obočí. Ta zatím studovala obrazovky, a když se konečně setkala s jeho pohledem, vypadala překvapená, že se jí vůbec ptá. „Ovšem,“ řekla. „A buď opatrný.“

I kdybych žil až do tisíce let… Otočil se k Banyonovi a souhlasně přikývl. „Tak dobrá. Jdeme to rozlousknout.“

Bylo to skutečně stádo – ohromné stádo – a pro Jonnyho, který zatím takové věci viděl jen na páskách, byl pohled na tak velké množství divokých zvířat pohromadě jednak opravdu překvapivý, jednak mu i trochu naháněl strach. A třebaže jen tak šli, přece jen masa čtvernožců s hnědou srstí způsobovala hromový hluk dobře slyšitelný i z vozidla vznášejícího se nějakých dvě stě metrů nad nimi, a široká kopyta zdvihala mračna prachu navzdory tomu, že terén, po němž se pohybovali, byl porostlý místní obdobou trávy.

„Myslím,“ poznamenal Banyon, když všichni hleděli na obraz pod sebou, „že náš původní plán budeme muset velmi důkladně promyslet ještě jednou.“

Jedna z jeho Kober si odfrkla a někdo další si ulehčil dost nepřirozeným potlačovaným smíchem. Jonny chvíli počkal, až všechny známky napětí odezní, a potom ukázal ven z okna. „Dáme se pár kilometrů před ně a podíváme se, jestli nás nenapadne nějaký způsob, jak je vychýlit z jejich směru.“

Banyon přikývl a stočil vozidlo, ale jak dusot za nimi slábl, Jonny studoval krajinu dole se stále menší nadějí. Kobry už dříve zjistily, že mezi stádem a Menssanou neleží žádné přírodní překážky, a když se nyní o tom přesvědčil, zdálo se mu nepravděpodobné, že by mohl s terénem udělat cokoli, co by mělo na tak početné stádo nějaký zásadní vliv. Bylo by pravděpodobně třeba něčeho drastičtějšího. Drastičtějšího a pochopitelně i nebezpečnějšího.

Banyon zjevně došel ke stejnému závěru. „Bojím se, že je budeme muset nějak rozdělit,“ mumlal sotva tak hlasitě, aby ho Jonny slyšel.

„Stáda této velikosti bývala dřív v různých částech Země i Blue Havenu,“ řekl Jonny. „Dal bych hodně, abych věděl, jak na ně. Dobrá. My nemáme v lodi něco jako opravdové výbušniny, a dosud ani nevíme, jací jsou predátoři těchto tvorů a ani jak vlastně vypadají. Zbývají nám pouze lasery a sonické zbraně, a to znamená, že musíme jít hodně blízko.“

„Dostřel laserů není tak krátký –“

„Aha. Správně. Pokud nás neuvidí, pak nebudou vědět, kterým směrem mají utíkat.“

„Nebo si vůbec nepovšimnou, že jsou zabíjeni.“ Jonny asi minutu přemýšlel, ale nic dalšího ho nenapadlo. „Dobrá… nejdřív se pokusíme trochu je postrašit naším vozem. Možná, že to s nimi něco udělá.“

Ale živočichové zřejmě neměli žádné létající nepřátele. Pokračovali flegmaticky v cestě a vůbec se nestarali o stroj, který se nad nimi pohyboval. „Zkusíme teď něco drastičtějšího, ne?“ zeptal se jeden z ostatních členů I družstva.

Banyon přikývl. „Bojím se, že budeme muset. Ale i doufejme, že ne příliš. Zjednodušení práce biologů nestojí za to, aby přitom někdo z nás zemřel.“

„Nebo se zranil,“ vmísil se do hovoru Jonny. „Budeme právě –“

Přerušilo ho zazvonění palubní vysílačky. „Guvernére, něco jsme zjistili, ale ještě nevíme přesně, jaký to může mít dopad,“ řekl kapitán Shepherd; jeho pozornost byla upřena někam mimo kameru. „Satelit dokončil komplexní průzkum planety… a s velkou pravděpodobností to vypadá tak, že stádo běží podle jedné ze siločar planetárního magnetického pole.“

Banyon pohlédl na Jonnyho a zdvihl obočí. „Myslel jsem, že jediní, kdo používají geomagnetickou navigaci, jsou ptáci, hmyz a duchové.“

„To si mysleli i všichni biologové na Menssaně,“ opáčil suše Shepherd. „Ale i oni museli připustit, že vlastně neexistuje žádný důvod, proč by ten mechanizmus nemohlo využívat i něco většího.“

„Pokud tedy budeme předpokládat, že stádo skutečně běží podle magnetických siločar, je Menssana stále v nebezpečí?“ zeptal se Jonny.

„Ano. Pravděpodobnost dokonce o pár procent vzrostla.“

Jonny se tázavě podíval na Banyona. „Stojí zato to zkusit,“ zavrčel Banyon. „Kapitáne, existuje na palubě lodi něco, co může vytvořit silné magnetické pole?“

„Jistě – modulátory pohonu. Vše, co potřebujeme udělat, je odstranit část stínění a získáme dostatečně silné pole, aby to překonalo a popletlo jejich orientační smysly. Jestliže je to opravdu to, čím se řídí.“

„Stojí zato to vyzkoušet,“ zopakoval Banyon. „Jak rychle můžete vypnout to stínění?“

„Už se na tom pracuje. Dejme tomu tak nejdéle za hodinu.“

Jemně zvlněný terén by ani s velkou dávkou představivosti nemohl být nazván hornatým, ale přesto bylo stádo ploskonožců, jak je nazvali, slyšet daleko dříve, než ho bylo vidět. Jonny stál pár metrů za linií Kober, otíral si zpocené dlaně, poslouchal neustále sílící hřmění pádícího stáda a doufal, že se nezmýlili. Teoreticky jejich plán předpokládal, že kdyby se to nepovedlo, vždycky by mohli protipancéřovými lasery změnit přinejmenším část stáda v hromady dýmajících zbytků… ale Jonny pořád nemohl zapomenout, s jakými problémy kdysi na Aventine zabil gantuu, pravděpodobně stejného býložravce.

„Připravte se,“ slyšel z vysílačky. Rozhlédl se a uviděl vůz, jak se vznáší nad hlavami Kober. „Teď už je každou chvíli uvidíte. Čekejte na kapitánův signál…“

A najednou viděli temnou masu první linie stáda, jak se vyhoupla zpoza nízké terénní vlny jako temná tsunami na mělčině.

Zvířata nesměřovala přímo ke Kobrám a jejich skutečná velikost byla sice o trochu menší, než jsou gantue, ale jejich počet a fakt, že se na ně dívali ze země, způsobily, že ten pohled byl stejně zarážející. Jonny pevně sevřel čelisti a sám v sobě sváděl tvrdý boj s nutkáním otočit se a hledat úkryt… a jak vlna zvířat přetékala přes terénní vlnu, z vysílačky zachraptělo: „Teď!

Odpovědí byla salva protipancéřových laserů všech Kober – směřovala nikoli na ploskonožce, ale na hromady balvanů, které Kobry nakupily do míst, která teď byla asi padesát metrů před čelem stáda. Velice zvláštní balvany… pokud geologové z Menssany měli ohledně nich pravdu.

Ukázalo se, že měli. Směsice těžce a lehce vybuchujících minerálů v každém balvanu mohla přetrvat v žáru laserů jen sekundu nebo dvě, pak se rozpadaly s rachotem, který byl slyšitelný i přes burácení stáda. Balvany explodovaly jako bouchací kuličky, když Kobry pokračovaly v palbě… a celé se to odbývalo hlavně s pořádným hlukem. Ale stačilo to. Když se čelo stáda najednou zastavilo a začalo se v náhlém zmatku potácet, Jonny mohl téměř cítit, jak zvířata ztratila svůj vnitřní orientační smysl. O chvíli později váhání zmizelo a stádo se znovu rozeběhlo dvojnásobnou rychlostí… ale už trochu změněným směrem, který jim určilo dodatečné magnetické pole z Menssany, která se kvůli tomu musela přemístit asi o deset kilometrů z původního místa přistání.

Křídlo stáda teď míjelo řadu Kober, a když Menssana asi o hodinu později odstartovala a ploskonožci se vrátili do původního směru, jejich dráha byla vychýlená nejméně o kilometr od prvního lidského tábora.

Teoreticky. Ale byl čas, aby se o tom ujistili.

Vozidlo se sneslo na zem a Kobry se k němu začaly sbíhat. „Dobrá práce,“ zněl Banyonův hlas z Jonnyho komunikátoru. „Můžeme se vrátit.“

Posledních pár mraků vyklidilo oblohu ještě před západem slunce a noční nebe bylo plné hvězd. Jonny a Chrys se spolu ruku v ruce procházeli uvnitř chráněného perimetru, střídavě jmenovali souhvězdí, která poznali, a snažili se k těm příliš deformovaným přiřadit správné aventinské názvy. A nakonec, když jim došly hvězdy, se prostě mlčky procházeli a vychutnávali si noční vzduch. Jonny, který měl aktivované zesilovače sluchu, zachytil lomoz stáda dříve, než ho uslyšela Chrys, a když potvrdil, že úroveň hluku neroste, věděl, že se jim plán podařil.

„Stádo ploskonožců?“ zeptala se Chrys a snažila se očima proniknout temnotou.

„Správně,“ přikývl. „A ani trochu se nepřibližují.

Jsou nejméně kilometr vzdáleni – možná dva.“

„Divné. Vzpomínám na jednu hodinu biologie ve škole, kdy se nám učitel snažil odůvodnit, že žádný pozemní živočich větší než saranče by si vůbec nemohl vyvinout magnetický smysl, pokud by na jeho planetě neexistovalo nějaké nepravděpodobně vysoké místní magnetické pole. Přála bych si, aby teď byl tady a viděl to.“

Jonny se zasmál potlačovaným smíchem. „Já si zase vzpomínám, že jsem kdysi četl článek na téma té staré teorie, že všechny místní rostliny a živočichové na různých světech Dominia jsou zmutovaní potomci spor nebo bakterií, které tam byly přiváty slunečním větrem ze Země. Vzpomínám si, že se o tom stále ještě diskutovalo, když byli objeveni Troftové a Minthisté. A nemám žádnou představu, co by zastánci této teorie udělali, kdyby se dozvěděli o Aventine. Pokud, samozřejmě, pořád existují. Myslím si, že možnost veřejného zesměšnění se je právě jedno z těch rizik, kterým vědci musí čelit.“

„Víš, ta věc s univerzálním genetickým kódem mne také vždycky mátla,“ přemítala Chrys. „Proč by měl veškerý život, který najdeme, vykazovat stejnou stavbu DNA a proteinů? To nevypadá logicky.“

„Ani tehdy, kdyby se ukázalo, že je to jediná struktura, která umožňuje existenci života?“

„Tuhle teorii jsem nikdy neměla ráda. Tak či onak se mi zdá arogantní.“

Jonny pokrčil rameny. „Já se o to nijak zvlášť nestarám. Slyšel jsem, podle teorie, kterou mají Troftové, že nějaká vesmírná katastrofa před asi třemi nebo čtyřmi miliardami let sterilizovala celou tuhle oblast vesmíru a přitom zničila první inteligentní bytosti cestující po hvězdách. Proto řasy a bakterie, které na různých světech přežily, pocházely z jediného společného kmene, ale později se už vyvíjely nezávisle.“

„To by musela být taková gantua mezi katastrofami.“

„Myslím, že se předpokládalo, že šlo o celý řetěz supernov nebo o konečný kolaps centrální černé díry galaxie.“

„Ohoho… To by bylo jednodušší přijmout, že to všechno schválně zařídil Bůh.“

„Ale určitě to kolonistům usnadňuje život, když mohou využívat místní faunu a floru,“ souhlasil s ní Jonny.

„Ačkoli naopak je to občas i problém.“

Jonny se napjal, ale v Chrysině tónu nebylo žádné obvinění. „Oceňuji, žes mne dnes nechala jít s ostatními,“ řekl, když se konečně dostali k věci. „Vím, že jsem ti slíbil, že se na této cestě budu držet stranou práce.“

„Mohl ses jen těžko držet mimo, když tě potřebovali,“ skočila mu do řeči. „A kromě toho se mi nezdálo, že bys tam venku byl ve skutečném nebezpečí. Bylo to tak?“

„Ano. S vozidlem a Menssanou za zády. Ale já sám se stejně pokusím chovat se správně i na zbytku naší cesty.“

Tichounce se zasmála a stiskla mu ruku. „To je v pořádku, Jonny. Opravdu. Nechtěla bych, abys seděl se založenýma rukama, když tě ostatní potřebují. Jen buď opatrný.“

„Vždycky budu,“ ujistil ji a divil se náhlé změně jejího postoje. Tohle byla ta stará Chrys, zase mu stála po boku, zase mu byla oporou v jeho službě bližním jako tehdy, když se vzali. Co se to stalo, že se najednou tak změnila? Byla to prostě jen reakce na nové podmínky, sklouzla do svého starého způsobu myšlení, když si připomněla dávno minulé boje o ovládnutí Aventine?

Nevěděl to. Ale ta změna se mu moc líbila… a bude mít dost času, aby během zbytku cesty vymyslel způsob, jak jí pomoci, aby taková zůstala i po návratu domů.

Kapitola 10

Povolení sejmout ochranné přilby přišlo z Kapky rosy právě před večerním lékařským vyšetřením. Než si Joshua šel lehnout, zjistil, že jeho nos už přivykl exotickým vůním v qasamském vzduchu. Ale když další den ráno opouštěli přidělené místnosti, nestačila celá skupina udělat ani tři kroky a Joshua poznal, že ten optimismus byl trochu předčasný.

Nový odér připomínal směs vůní z pečení těsta s jakýmsi nepříliš aromatickým dýmem a ještě s něčím, co zatím nedokázal určit.

Zjevně nebyl jediný. „Co to tu cítíme?“ zeptal se Cerenkov Moffa, když několikrát zavětřil.

Moff přemýšlivě vdechl. „Já cítím pekárnu za rohem, pak rafinerii bóru a výfukové plyny vozidel. Nic víc.“

„Rafinerie bóru?“ ozval se udivený Rynstadt. „Ve středu města?“

„Ano. Proč ne?“ zeptal se Moff.

„Dobrá…“ trochu se ošil Rynstadt. „Považoval bych za samozřejmé, že by bylo bezpečnější umístit průmyslový závod, podobný tomuto, někam mimo obydlené centrum města. Pro případ neštěstí nebo něčeho podobného.“

Moff zavrtěl hlavou. „Nám se nestávají neštěstí ani jiné nehody. A samo zařízení je nejbezpečnější tam, kde je.“

„Zajímavé,“ zabručel Cerenkov. „Mohli bychom tu rafinerii vidět?“

Moff vteřinku uvažoval, pak přikývl. „Myslím, že by nikdo neměl nic proti. Tudy.“

Obešel vůz, který na ně čekal u chodníku, a šel dál, následován čtyřmi Aventiňany a pěti Qasamany. Ukázalo se, že rafinerie je umístěna pouze o jeden blok dál v obyčejné budově, která stála na rohu mezi dvěma zvlášť širokými třídami Sollas.

Joshua nikdy předtím neviděl tento druh lehkého průmyslového provozu, a celá ta masa nádrží, potrubí a pohybujících se Qasamanů na něj dělala dojem spíše zmatku než produktivity. Ale Rynstadt – a v menší míře i York – se zdáli být tím místem uchváceni. „Velmi pěkné zařízení,“ chválil to Rynstadt, rozhlížeje se po hlavní hale závodu. „Nikdy jsem neslyšel o metodě extrakce bóru pomocí probublávání studeným plynem.

O jaký plyn jde, jestli se mohu zeptat?“

„Já si tím opravdu nejsem jist,“ řekl Moff. „Myslím, že jde o nějaký druh katalyzátoru. Vy jste odborník v tomto oboru chemie?“

„Ne, to skutečně ne,“ zavrtěl Rynstadt hlavou. „Zajímám se o mnoho oborů – moje povolání učitele však vyžaduje, abych znal trochu ze skoro každého předmětu.“

„Tak to jste všeobecný vědecký expert. Chápu.“

V tónu hlasu, jakým to Moff řekl, bylo cosi, co se Joshuovi moc nelíbilo, jako by znalosti, jakými disponoval Rynstadt, přidaly další bod svědčící proti představě mírové mise.

„Co myslíš, Marcku, měla by tato metoda použití i na Aventine?“ zeptal se a doufal, že Rynstadt tu narážku pochopí.

Pochopil. „Téměř určitě,“ přikývl hned. „Bór hraje podstatnou roli v nejméně tuctu různých průmyslových odvětví, a ačkoli naše postupy nejsou nákladné, přesto ještě lacinější budou vždy vítané. Snad bychom o tom mohli detailněji diskutovat později, Moffe, buď se starostou Kimmeronem nebo s někým z planetární vlády.“

„Předložím váš požadavek,“ konstatoval Moff neutrálním tónem, ale Joshuovi se zdálo, že se trochu uvolnil. Jednat s těmito lidmi je jako chodit po špičkách v minovém poli, pomyslil si.

„Dobrá, myslím, že bychom se tedy mohli vydat dál,“ navrhl rázně Cerenkov. „Stále bych velice rád viděl tu uměleckou galerii, o které jste se včera zmiňoval, a snad jedno z vašich tržišť.“

„Ovšem,“ souhlasil Moff. „Zpátky do vozu a hned tam budeme.“

„Nuže?“ zeptala se Telek.

Christopher se u svého terminálu napřímil. „Zatím jsem nenašel žádnou zmínku o takovém postupu při rafinaci bóru,“ oznámil. „Ovšem znovu říkám, že tyhle databáze nejsou v žádném směru kompletní.“

„Jistě, jistě. Buď mají novou technologii, nebo lžou o tom, co se v tom závodě vlastně dělá.“

Interkom zapípal, Pyre se k němu natáhl a tak přestal vnímat rozhovor, který za ním probíhal.

„Ano?“

Byl to kapitán F’ahl. „Právě jsme došli k něčemu, co by vás mohlo zajímat,“ řekl. „Vzpomínáte na ty zvlášť široké ulice v Sollas a v ostatních městech? Dobrá, tak ty jsou vedeny tak, aby byly vždycky přesně rovnoběžné se siločarami geomagnetického pole Qasamy.“

Nejasnosti ohledně rafinace bóru byly rázem zapomenuty. „Můžeš to zopakovat?“ zeptal se Christopher, obraceje se k interkomu.

F’ahl opakoval své zjištění.

„Máte na to nějakou hypotézu, kapitáne?“ zeptala se Telek.

„Nemohu přijít na nic, co by dávalo nějaký smysl,“ odpověděl F’ahl. „Nemusíte přece postavit šikmo celé město, chcete-li použít geopole pro navigaci, a jeho intenzita je navíc až příliš malá, aby měla nějaký vliv na elektrická vedení nebo jiná zařízení.“

„Pokud periodicky nepulzuje,“ uvažoval Christopher. „Ne, ani tehdy by takové uspořádání nemělo žádný smysl.“

„Snad to má co dělat s jejich dálkovým komunikačním systémem,“ navrhovala Telek. „Vysílání modulovaných signálů podél magnetických siločar nebo něco podobného.“

Z rohu společenské místnosti se na ně podrážděně zadíval Nnamdi. „Už byste se všichni měli vzdát té myšlenky, že Qasamané musejí mít nějaký dálkový telekomunikační systém,“ zahřímal. „Už jsme zjistili, že Sollas je celé propojeno datovou a energetickou sítí – a to je skutečně všechno, co potřebují.“

„A s ničím mezi těmi městy – a to nemluvím o všech těch malých vesnicích tam venku?“ odsekla Telek. „Prosím tě, Hershi – koncept izolovaných městských států se ti zamlouvá, protože máš rád exotiku, ale jako praktický politik ti říkám, že takové uspořádání není stabilní. Tihle lidé mají kalkulátory nebo i něco jako počítače, stejně jako mají vozidla, samopaly a pravděpodobně něco, co využívá přistávací dráhy, na jakou jsme si sedli my. Ti jednoduše nemohou zapomenout základy elektromagnetického vlnění nebo výhody centrální vlády.“

„Ano? A jak si pak vysvětlujete ty zdi kolem vesnic?“

„A jak si vy vysvětlujete, že kolem měst zdi nejsou?“ podrážděně potřásla Telek hlavou. „Rozhodně nemůžeme předpokládat, že vesnice jsou primitivní a vzájemně spolu bojují, a současně tvrdit, že města jsou rozvinutá a nic takového nedělají.“

„Ale můžeme, jestliže mezi městem a vesnicemi není žádná komunikace,“ trval Nnamdi zarputile na svém. „Anebo jestliže jsou vesničané úplně jiná rasa. Všiml jsem si, že ani Moff ani Kimmeron se o vesnicích vůbec nezmiňovali.“

Pyre zachytil Telekin pohled. „Bylo by dobré všechny tyto body objasnit.“

Povzdechla si. „Ano, v pořádku.“ Zdvihla mikrofon spojený s vysíláním translátorů a nadiktovala krátký vzkaz pro kontaktní tým. Pyre obrátil pozornost zpátky k obrazovkám a čekal na Cerenkova, až se na to zeptá Moffa.

Nemusel čekat dlouho. Vůz přijížděl ke křižovatce s jednou z užších ulic, a když se dostali na roh, ukázaly jim Joshuovy implantované kamery, že po obou stranách ulice jsou rozmístěné prodejní stánky. V každém bylo vystaveno na prodej různé zboží, rozložené na asi do pasu sahající římse pod otevřeným oknem. Kolem chodily tucty lidí, kteří si prohlíželi zboží nebo se pouštěli do živého hovoru s prodavači. „Tohle je hlavní tržiště pro tuto část Sollas,“ vysvětloval Moff, jak vůz projížděl okolo dalších vozů, zaparkovaných podél celé široké avenidy. „Na různých místech města existuje ještě osm dalších tržišť.“

„Vypadá to jako dost neefektivní způsob obchodování,“ domníval se Rynstadt, když opustili vůz a kráčeli k tržišti. „Nemluvě o nepohodlí v zimě nebo za deštivých dnů.“

„Ulice může být za špatného počasí zastřešena,“ ukazoval Moff nahoru. Joshua se tam podíval a Pyre viděl, že na vnějších stěnách budov asi v úrovni třetího patra jsou dvě dlouhé pohyblivé střešní sekce, teď přiklopené ke zdi. „A co se týká té neefektivnosti, my dáváme přednost jinému úhlu pohledu – považujeme to za výraz individuální svobody a volnosti. Právě nedostatek těchto hodnot byl důvodem, že sem naši předkové původně přišli. Ale vy jste nám dosud neřekli, proč vaši předkové opustili zásady dynastických vlád.“

„Aha, k čertu,“ zavrčela Telek a popadla mikrofon. „Drž to v nepolitické rovině, Juri,“ instruovala ho. „Smysl pro dobrodružství nebo něco takového.“

„Přišli jsme na Aventine z různých důvodů,“ řekl Cerenkov Qasamanovi. „Touha po dobrodružství nebo poznání nových světů, nespokojenost s dosavadním životem – to jsou ty nejdůležitější.“

„Nehnal vás žádný politický tlak?“

„Snad někteří opustili domov i z tohoto důvodu, ale jestli ano, tak o tom nic nevím,“ odpověděl Cerenkov opatrně.

„Tohle vysvětli prvním Kobrám,“ zamumlal Pyre.

„Klid,“ umlčela ho Telek.

Kontaktní tým a jeho qasamanská eskorta se mezitím zamíchali do davu nakupujících. Mójo na rameni jednoho občana náhle hlasitě zaskřehotal, a Rynstadt podvědomě uskočil. Pyre na to zareagoval a také vyskočil; už málem zapomněl na ty všudypřítomné ptáky.

„Všechno zboží pochází ze Sollas a bezprostředního okolí?“ zeptal se Cerenkov Moffa, když míjeli stánek s pěkně zabalenými bochníky chleba.

„Ne, obchodujeme i s ostatními městy a stejně tak i s vesnicemi,“ informoval ho průvodce. „Většina čerstvých plodů a masa pochází z vesnic východně odtud.“

„Aha,“ přikývl Cerenkov a pokračoval v chůzi.

„Spokojen?“ zeptal se Christopher Nnamdiho.

Ten po něm blýskl pohledem. „To stále nedokazuje, že vesničané jsou také lidé,“ upozornil ho chladně. „Nebo že jsou na stejné úrovni s lidmi z měst.“

„Almo?“

Pyre se otočil k pohovce, kde ležel Justin.

„Co je?“

„Já… něco slyším… slabé rachocení… od Joshuy.“ Chlapec se zarazil, na obličeji mu bylo vidět napětí, jak se snažil odpoutat část své pozornosti od Joshuových senzorů, aby mohl mluvit. „Dostává se to blíž… myslím.“

Christopher už byl u ovládacích prvků a snažil se určit zvuk, který Justinovy zesilovače sluchu zachytily díky senzorům implantovaným jeho bratrovi.

„Kapitáne, může se k nám přibližovat nějaké letadlo?“ vyštěkl Pyre do interkomu.

„Sleduju to,“ odpověděl F’ahl klidně. „Zatím není nic vidět.“

O chviličku později Pyre téměř proskočil stropem společenské místnosti, když se z reproduktorů monitoru najednou ozvalo strašlivé hřmění.

„Sakra!“ vykřikl Christopher a chňapl po ovládání hlasitosti, které předtím nastavil na maximum. Řev přešel v hučivý zvuk… a když se Pyre podíval na obrazovku, uviděl, jak Qasamané opouštějí své obchody a ženou se k širokým třídám na obou koncích tržiště.

„Co se děje?“ zeptal se Cerenkov Moffa, když viděl, že i eskorta se vydala spolu s ostatními ke křižovatce. Přidal se další rachot a Pyre si všiml, jak auta spěšně opouštějí široké třídy a míří do užších ulic.

„Do Sollas vstoupilo stádo bololinů,“ řekl stručně Moff Cerenkovi. „Držte se zpátky – nejste ozbrojeni.“

Telek chňapla po mikrofonu. „Na to nehleďte. Joshuo – snaž se najít takové místo, ze kterého všechno dobře uvidíš. Deckere, jděte radši s ním.“

Oba muži se vydali v Moffových stopách. Nikdo z Qasamanů se nezdál být vyvedený z rovnováhy, ať už se mělo dít cokoli… ale když se na ně Pyre podíval pozorně, zjistil, že to zdaleka neplatí pro Moje. Každý pták, který byl v Joshuově zorném poli, načepýřil peří, napůl roztáhl křídla a celkově jevil známky rozrušení.

Hluk byl teď jasně slyšitelný, jak se Joshua a York vtěsnali do třetí řady pozorovatelů. „Teď,“ zazněl nezřetelně hlas přes Joshuovy senzory, a nějaký muž napravo v čelní řadě vytáhl svou pistoli a připravil ji k výstřelu. Pak zazněl tucet stejných povelů a celá čelní řada následovala jeho příkladu. Pyre viděl, že i na druhé straně třídy stojí další skupina lidí s vytaženými a připravenými zbraněmi. „Situace pro křížovou palbu, Deckere,“ zavolal k mikrofonu, který Telek stále držela v ruce a zaplavovala jej instrukcemi, které dávala kontaktnímu týmu. „Očekávejte potíže, které mohou nastat.“

Rachot přešel v ohlušivý řev… a najednou se objevila zvířata.

Pyreovi bylo najednou zcela jasné, proč Qasamané chodí stále ozbrojeni. Skutečnost, že se tu najednou objevilo celé stádo bestií, pádící městem, byla sama o sobě dost zlá, ale fakt, že stačilo jedno, aby znamenalo ohrožení člověka, byl sám o sobě důvodem pro vážný poplach. Každé zvíře bylo dobré dva metry dlouhé, samý sval, se čtyřmi kopyty, která vypadala, že by mohla lámat skály jen tím, že přes ně přeběhne. Z masivních hlav vyčníval pár ošklivě vypadajících rohů a po celém hřbetu se táhl pás asi třicet centimetrů dlouhých ostrých ostnů, jakými by nepohrdl ani ten nejvybíravější aventinský ostnatý leopard. V zorném poli už bylo přinejmenším sto těchto tvorů, běžících bok po boku a s hlavou jednoho u ocasu druhého, a stále přicházeli další… a právě když se Pyre napjal v automatické bojové reakci, Qasamané zahájili palbu.

Christopher vyplivl něco, co znělo jako kletba, a dokonce i Pyre – který měl dost jasnou představu, co se stane – sebou trhl. Již před dávným časem přestalo Dominium používat jednoduché střelné zbraně a nahradilo je lasery nebo ručními raketomety, ale takový pokrok zjevně na Qasamu zatím čeká. Pistole místních, stojících před Joshuou, řvaly, jako by z nich vycházely miniaturní granáty… a někteří bololinové ve stádu se najednou zastavili.

Pyre se právě díval přímo na jednoho z těch čtvernožců, když byl zasažen, a tak byl první ve společenské místnosti, který uviděl plavého ptáka, vznášejícího se ze hřbetu zastřeleného bololina.

Byl asi o polovinu větší než Mójo, a přestože vylétl velmi rychle ze zorného pole obrazovky, Pyre ještě stačil postřehnout, že má podobně jako Mójo dravčí rysy. Místem, kde se pták skrýval, pokud to mohl říci, byla bololinova hřbetní spleť ostnů… a o okamžik později na ptáka zareagoval i Joshua, zvedl pohled vzhůru, a tak Pyre uviděl více takových ptáků, kteří již kroužili ve vzduchu, když se pravděpodobně stejně jako první odloučili od hynoucích bololinů.

Hejno Mójů ptáky rychle obklíčilo.

„Zešíleli,“ ozval se Christopher tak tiše, že málem nebyl přes rachot zbraní slyšet. „Tihle ptáci jsou větší než Mójové.“

„A také vypadají, jako by byli dravci,“ zavrčela Telek. „Něco je tu špatně – predátoři obvykle neloví jiné predátory. Joshuo! – pozorujte ty ptáky.“

Obraz na displeji se zklidnil a Pyre morbidně fascinován sledoval, jak jeden Mójo přilétl shora a zezadu s pařáty roztaženými k jednomu většímu ptáku. Srazil se s ním – silně ho sevřel, a několik dlouhých sekund ho držel a prováděl při tom divné pohyby. Jeho oběť sebou divoce zmítala, ale bezúspěšně, a pak najednou srovnala let…

A Mójo roztáhl křídla, pustil ji z drápů a odletěl. Nepokusil se ji stíhat, ale pomalu zakroužil a vrátil se k šiku Qasamanů.

„Co to tu máme za divočinu?“ nezřetelně zamumlala Telek.

Sám Pyre by to neuměl říci lépe.

Teď se Joshuův pohled vrátil na ulici. Stádo už bylo z dohledu a přes pomalu se usazující prach bylo vidět asi dvacet zabitých, více či méně zmasakrovaných zvířat. Jeden z Qasamanů – Pyre viděl, že je to Moff – vstoupil do prostředku ulice a opatrně se rozhlížel. Pak zastrčil pistoli do pouzdra a vrátil se na chodník. Ostatní Qasamané jako by na to čekali, také schovali zbraně – téměř současně – a dav se začal rozcházet.

Telek pevně sevřela mikrofon. „Juri – a vy všichni – zjistěte všechno, co můžete, o tom, co se právě stalo. Obzvlášť bych ráda věděla, proč se ti ptáci chovají tak divně.“

Pyre rozkaz o něco tišeji zopakoval, i když pochyboval, že by kontaktní tým takovou pobídku opravdu potřeboval.

Jistě že Joshua nepotřeboval, aby mu Telek nařizovala takové na první pohled zřejmé věci – hořel zvědavostí a stěží počkal, až Moff projde rozcházejícím se davem k němu, a hned vypálil první otázku: „Jak je to možné, že se tito živočichové tak snadno dostanou do města?“

Moff se zamračil a vrhl zlostný pohled na něj a na Yorka. „Řekl jsem vám, abyste se drželi zpátky.“

„Promiňte. Co tihle – bololinové, nazýváte je tak? – tady vlastně dělali?“

Mezitím se Cerenkov a Rynstadt znovu připojili ke skupině stejně jako většina qasamské eskorty. „Bololinové periodicky migrují,“ vysvětlil Moff téměř zdráhavě. „Pro takový tah se vždycky zformuje stádo, jako bylo toto, a běží. Asi budete souhlasit s faktem, že je téměř nemožné je zastavit. A tak jsme naše město postavili tak, aby jím mohli proběhnout s co nejmenšími škodami.“

York pohlédl na mršiny ležící na ulici. „S co nejmenšími škodami pro vás.“

„Za chvíli tu budou skupiny, které je dopraví do zpracovatelských prostor,“ řekl Moff. „Jak maso, tak kůže se zpracují.“

„Nebylo by lepší oddělit pár kusů od stáda, a před zabitím je umístit v nějaké ohradě?“ trval na svém York. „Nechat je takhle uštvat, to přece neprospívá ani kůži ani masu.“

„A co znamená chování Mójů a těch druhých ptáků?“ zeptal se Joshua, právě když se Moff chystal odpovědět. „Loví Mójové vždy takto, i když nechtějí žrát ulovenou kořist?“

„Žrát –? Aha, o to jde.“ Moff natáhl ruku a pohladil svého ptáka po krku. „Tarbini nejsou jejich potravou. Mójové je potřebují kvůli reprodukci. Cerenkove,“ otočil se zády k Joshuovi, „budeme muset zkrátit návštěvu na tržišti, jestliže se chceme dostat do galerie v době, která je nám určena. Pokud si to budete přát, můžeme se sem vrátit jindy.“

„V pořádku.“ Cerenkov dlouze pohlédl k mršinám bololinů, než je Moff odvedl ulicí ke křižovatce s příčnou ulicí, kam předtím zajel jejich vůz. „Stávají se tu takové věci často?“

„Příležitostně. Možná trochu častěji v posledních pár dnech – právě probíhá větší migrace. Ale není potřeba se tím znepokojovat. Pravděpodobnost, že se budete právě nacházet poblíž ulice, kterou poběží, je velmi malá, a i kdybyste tam byli, včas vás varují poplašné sirény rozmístěné na střechách v různých částech města. A teď pojďte, musíme si pospíšit.“

Rozhovor se tak přerušil. Jak šli k autu, Joshua šťouchl do Yorka a trochu zpomalil, a když se Moff a ostatní o pár kroků vzdálili, Joshua sáhl po mikrofonu svého translátoru a zakryl ho prsty. „Strávil jsi hodně let na různých světech,“ zašeptal k svému druhovi. „Už jsi někdy viděl samečka a samičku stejného druhu, kteří by vypadali tak rozdílně?“

York neznatelně pokrčil rameny a také zakryl rukou translátor. „Už jsem viděl nebo slyšel o druzích, kde se liší ještě mnohem víc než tyhle… ale nikdy jsem neslyšel o páření, které by tak moc vypadalo jako drtivý útok. Skoro jako – dobrá, k čertu, já to řeknu: jako znásilnění.“

Joshua cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. „Vypadalo to tak, že ano? Ti Mójové se na ně vrhali, jako se kondoři střemhlav vrhají na králíky.“

„A ti tarbini dělali všechno pro to, aby se jich zbavili. Děje se tu něco skutečně podivného, Joshuo.“

Moff se ohlédl. Joshua se snažil, aby to vypadalo přirozeně, když spouštěl ruku, a zrychlil. York vedle něj se zachoval stejně. Musí vymyslet způsob, jak tu informaci předat Cerenkovi tak, aby se o tom Moff nedozvěděl, a začít s ověřováním. Joshua věděl, že Cerenkov se již pokusí najít možnost, jak to udělat. Doufal, že stříbrný jazyk jeho druha rád přijme tuto výzvu… protože pokud chování Mójů při páření bylo důkazem nějakého zdejšího význačného biologického principu, mohlo by být životně důležité takovou informaci získat.

A bylo jasné jako slunce, že podpůrný tým, který zatím pořád vězí v Kapce rosy, nebude moci udělat nic, čím by jim mohl pomoci.

„Ne,“ vrtěla rozhodně hlavou Telek. „Absolutně ne. Je to šílené.“

„Není to šílené,“ ostře jí odsekl Pyre. „Je to proveditelné, praktické a neexistuje jiná cesta, jak získat spolehlivé údaje.“ Podíval se na mapu Sollas, promítnutou na obrazovce, a na červenou skvrnu, která znázorňovala počítačový odhad polohy stáda bololinů. „Máme asi patnáct minut, abychom mohli využít objevení tohoto stáda.“

„Budete venku – sám – v neznámé a pravděpodobně nepřátelské zemi,“ zabručela Telek a zlostně odpočítávala důvody na prstech rychlými, téměř zuřivými pohyby. „Budete mít omezenou možnost komunikace s námi a vůbec žádnou s místními, ať se děje cokoliv. Kromě toho nejpravděpodobněji nebudete mít šanci vrátit se, aniž byste byl zpozorován – což znamená, že pokud byste byl třeba zraněn, nutil byste mne k rozhodnutí, kdy bych volila mezi vaším životem a úspěchem naší míse.“

„A pokud nepůjdu, tak nikdy nezjistíte, proč samci Mójů znásilňují samičky,“ řekl Pyre klidně. „Nemluvě o tom, proč tarbini jezdí na hřbetech bololinů. A když už o tom mluvíme, proč je tak těžké udržet bololiny mimo města.“

Telek se podívala na Christophera a Nnamdiho.

„Nuže?“ zeptala se. „Řekněte k tomu něco i vy dva. Řekněte mu, že se zbláznil.“

Oba vědci si vyměnili pohledy a Christopher nespokojeně pokrčil rameny. „Guvernérko, jsme tady především proto, abychom se dozvěděli o tomhle místě všechno, co můžeme,“ řekl a vyhýbal se pohledu Telek i Pyra. „Souhlasím s tím, že je to nebezpečné… ale Almo má pravdu, že bololinové se pravděpodobně znova už tak blízko lodi nedostanou.“

„A on je navíc Kobra,“ vložil se do toho Nnamdi.

„Kobra.“ Telek to slovo přímo vyplivla. „A tak je tedy v každém případě nezranitelný a odolá třeba i hadímu uštknutí?“ Sklopila oči a dívala se na obrazovku s výjevy z města.

Na okamžik zavládlo v místnosti ticho. „Balíčky pro přežití už máme připravené,“ řekl Pyre klidně. „Jeden by měl vystačit na týden, mohu si vzít dva. Také vezmu laserovou komunikační soupravu. Mohu ji používat, aniž vyjdu z lesa a aniž by to Qasamané zachytili. Viděl jsem, jak se používají polní biologické analyzátory, a jsem si jistý, že bych mohl získat pro vás vzorky a snad i sám provést analýzu, pokud to bude nutné. A navíc bych s sebou mohl vzít pár přenosných mrazicích boxů, pokud byste chtěli celého tarbina prostudovat později.“

Zavrtěla hlavou s očima stále na obrazovce. „Vy jste šéf týmu Kober. Dělejte, jak rozumíte.“

To sice nebyla úplně přesně nadšená podpora, ale Pyre musel být rád za to, čeho dosáhl. Bololinové byli sotva pár minut od lodi. „Michaeli, Dorjayi – dva balíčky pro přežití a laserový komunikátor do nákladové přechodové komory, ihned,“ nařídil do interkomu. Obě Kobry potvrdily přijetí rozkazu a Pyre urychleně opustil společenskou místnost lodi a zamířil do své kajuty, aby se rychle převlékl do vhodnějšího oblečení. Polní bioanalyzátory byly v nákladovém prostoru, vezme si je až před výstupem. Nákladová přechodová komora se nacházela na straně lodi, která byla odvrácená od města, takže na ni nebylo vidět a umožňovala mu, aby se dostal nepozorovaně ven. V tomto bodu ještě doufal, že se bololinové ženou skutečně podél siločar magnetického pole… a že letištní dráhy jsou opravdu tak zaprášené, jak se zdálo.

O tři minuty později už byl v nákladovém prostoru. A minutu poté, obtížen jako nákladní mula, se už krčil venku, tiskl se k plášti Kapky rosy, a sunul se k boku. Hluk bololinů byl teď slyšitelný i bez sluchových zesilovačů. Rychlým pohledem na letištní plochu se ujistil, že skutečně sledují svoji trasu, takže křídlo běžícího stáda bude míjet loď ve vzdálenosti asi padesát metrů. Také viděl, že za prvními několika zvířaty se již zdvihá prach a začíná zakrývat město vzadu. A prachová clona neustále houstla. Pyre se zhluboka nadechl, vrhl rychlý pátravý pohled na okraj lesa a připravil se k běhu.

Čelo pádícího stáda hřmělo kolem. Pyre nechal proběhnout pár zvířat a pak vyrazil. V běhu se snažil zmenšit svůj profil, jak to jen bylo možné. Cítil, jak se mu různé části vybavení tlučou o ramena a nohy, ale běžel po oblouku, který ho měl dovést zhruba metr od kraje stáda supících a pádících čtyrnožců.

Když se tam dostal, okamžitě pochopil, že nejbližším zvířatům se jeho přítomnost nelíbí. Jeden nebo dva se oddělili od stáda a se skloněnými lebkami se ho snažili nabodnout rohy, ale i bez naprogramovaných reflexů byl schopen manévrovat mnohem lépe než mohutná zvířata; dokázal se jim bez potíží vyhnout. Daleko nepříjemnější – a to zcela neočekávaně – byly dvoumetrové bičovité ohony, kterých si dříve nikdo nepovšiml. Kdyby první úder takovým bičem zasáhl něco jiného než záda, byl by bezpochyby zanechal bolestivou podlitinu nebo dokonce otevřenou ránu. Avšak Pyrův implantovaný nanokomputer přejal vládu nad jeho tělem a rychle mu obnovil celkovou rovnováhu, takže mohl pokračovat v běhu.

Ale to už zbývalo jen pár sekund k okraji lesa, a jakmile stádo míjelo několik prvních stromů, Pyre se od něj oddělil, uhnul stranou a zastavil se až tehdy, když mu rychlý pohled dozadu neukázal nic víc než pouhou zeleň.

Stál tam dlouhou chvíli a pomalu se otáčel, aby s pomocí sluchových a optických zesilovačů prozkoumal okolí tak podrobně, jak to jen bude možné. Postupně se dusot bololinů ztrácel v dálce a byl nahrazen švitořením, cvrlikáním, cvakáním, mlaskáním a hvízdáním ptáků, hmyzu a bůhví čeho ještě. Na stromech i v porostu pod nimi se hemžili malí živočichové, v jednu chvíli si pomyslel, že slyší zvuky lovu nějakého mnohem většího zvířete.

Zvolna mu začínalo v hlavě svítat, že tohle možná nebyl ten nejchytřejší nápad, jaký kdy dostal.

Ale teď už mu nezbývalo nic jiného, než jít a udělat to, co slíbil Telek. Složil zařízení ke kmeni jednoho stromu, ubezpečil se, že jeho zesilovače sluchu jsou nastaveny na maximum a dal se do práce.

Kapitola 11

„Jestliže vůbec někdy existoval svět přímo předurčený pro kolonizaci,“ podotkl kapitán Shepherd se značnou dávkou zadostiučinění, „tak je to rozhodně tenhle.“

Když se tak rozhlížel po šedohnědé krajině, musel s ním Johny souhlasit. Ať to byl jakýkoli mechanismus, který tuto oblast vesmíru propláchl a vše rozložil až na nukleové kyseliny, bylo jasné, že právě planeta Kubha jím prošla víc než vrchovatou měrou. Neexistovalo tu nic než ten nejprimitivnější život: jednobuněčné rostliny a živočichové a snad několik málo stovek jen o trochu komplexnějších organizmů. Byla to opravdová prázdná tabule, připravená přijmout jakýkoli ekologický model, který planetě dodají první osadníci.

Jakýkoli model, který by mohl vydržet horko.

Mladý biolog se těžce plahočil na kopeček, kde stáli Jonny a Shepherd. K hrudi opatrně tiskl kontejner, vrchovatě plný právě odebraných vzorků. „Kapitáne, guvernére,“ pokývl hlavou a setřásl si tak kapku potu se špičky nosu. „Myslel jsem, že by vás tohle mohlo zajímat – nechcete se podívat na výsledky předběžných testů na snášenlivost a kompatibilitu, ještě než vzorky založím?“

Jonny se snažil zakrýt úsměv, když se se Shepherdem sklonili nad zkumavkami, aby se podívali na různé směsi místních a aventinských buněk. Tak jako předtím na Chatě a Fusonu, tak i nyní na Kubze vědci nepolevovali v úsilí přesvědčit kapitána Shepherda o potřebě více času pro odebírání vzorků a provádění obecných studií, a snaha zainteresovat ho na výsledcích výzkumů byla jedním z těch obratnějších a mazanějších pokusů. Samozřejmě už předem odsouzená k nezdaru. Rada velice jasně stanovila, že toto je jen rychlá průzkumná cesta, a Shepherd bral rozkazy velice vážně.

„Je to zajímavé,“ přikývl teď a narovnal se, když si vzorky zběžně prohlédl. „Myslím, že byste je raději měli dát do mrazicích boxů, jestli chcete odebrat ještě pár dalších. Za zhruba dvě hodiny odlétáme.“

Biologovi přelétla přes obličej stopa zklamání, které nemohl potlačit. „Ano, pane,“ řekl a zamířil k Menssaně.

„Vy jste chladnokrevný tyranský plantážník bez kapky vědecké zvídavosti, víte to?“ zeptal se Jonny dobromyslně kapitána.

Shepherdovy rty se trochu zachvěly.

„Říká se to o mně. Ale Rada nařídila, že se má provést pouze rychlý předběžný průzkum, a to je přesně to, co děláme. Kromě toho, chci být u toho, až se vrátí Kapka rosy, pro všechny případy.“

„Nazdar, Chrys,“ přerušil ho Jonny a otočil se k manželce, která přicházela, aby se k nim připojila. Jeho zesílený sluch zachytil její kroky a poslední věc, kterou by chtěl, bylo připomínat jí, že Kapka rosy trčí někde na cizí planetě se dvěma jejími syny na palubě. „Co si o tom myslíš?“ dodal a mávnutím ruky ukázal na okolní krajinu.

„Příliš prázdné na můj vkus,“ zavrtěla hlavou. „Vypadá to dost strašidelně. A nejsem asi dost bláznivá na to, abych si na téhle pánvičce nechala usmažit mozek.“ Starostlivě se podívala na Jonnyho. „A jak se cítíš ty?“

„Prima,“ odvětil a skutečně to tak myslel. „To horko nejenže skutečně pomáhá mé artritidě, ale taky se zdá, že mi zvyšuje tepovou frekvenci a zlepšuje krevní oběh natolik, že tak trochu kompenzuje anémii.“

„Což znamená, že chcete vyměnit anémii za infarkt, ne?“ zavrčel Shepherd. „Skvěle. Přesto, nebylo by lepší strávit čas do startu na palubě, guvernére?“

„Moje srdce není v žádném nebezpečí,“ protestoval Jonny. „Vše nasvědčuje tomu, že bude žít o dva roky déle než já sám.“

„Určitě bude.“ Shepherd ukázal palcem na Menssanu. „Jděte, guvernére. Považujte to za rozkaz.“

Chvíli si pohrával s myšlenkou, že se demonstrativně uzná za osobu nepodléhající kapitánovým rozkazům. Cítil se o hodně lépe od chvíle, co se ocitl na čerstvém vzduchu – obzvláště na místě, kde na něj nečíhá nic s kly, tesáky, kusadly nebo žihadly – a tak si velice přál užít si těch posledních pár hodin, které tady měl. Ale vzpomněl si na slib, který dal Chrys… „No dobře, v pořádku,“ zavrčel. „Ale jen s výslovným protestem.“

Společně s Chrys sestupovali z pahorku. „Alespoň v tomto případě pojmenovala Rada tuto planetu správně,“ poznamenala Chrys, když se dostali na rovinu a zpomalili.

„Co správně pojmenovali? Kubhu?“

„Hm, ano. Však víš – pět hvězd seskupení Jižního kříže Asgardu.“

„Vím, jakým způsobem byly těmto planetám přiděleny názvy,“ přerušil ji Jonny.

„Dobrá, takže Kubha je nejteplejší z hvězd Jižního kříže, a tato Kubha je nejteplejší z těchto planet, alespoň pokud víme. Musí to být znamení.“

Jonny se pousmál. „Nepřipisuj ani Radě ani vesmíru až takové zásluhy.“

Chrysinu tvář prozářil úsměv. „Ano, jen hlavu vzhůru,“ a vzala ho za ruku. „Ve skutečnosti všechno probíhá velmi dobře. Zdá se, že štěstí Jonnyho Moreaua neopouští, i když se dá jen na takový výlet.“

„Hm. Když odhlédneme od takových drobností, jako je hadí jed v analyzátoru nukleových kyselin.“

„Už je to opravené,“ řekla. „Povedlo se nám to asi před deseti minutami. Vlastně proto jsem se mohla zdvihnout od pracovního stolu a vyjít ven, abych tě s kopáním a křikem dovlekla dovnitř.“

Pokývl hlavou s hraným překvapením. „Dám krk na to, že role bezstarostného pasažéra ti jde ještě hůř než mně.“

„A tebe to těší. Jen do toho a připusť to.“

„Proč? Tak jako tak mne chceš dopravit do mé kabiny, ne snad?“ Pečlivě se snažil hlasem napodobit povědomý tón pětiletého kluka. „Ty přece vždycky chceš, abych si hrál venku, když je hezky.“

Dloubla ho do žeber. „Už toho nech – záchvaty dětského vzteku jsem si odbyla už před léty.“

Chytil ji za ruku, která ho pošťuchovala, položil si ji okolo pasu, a chvíli tak spolu tiše šli. „Tohle by mohla být ideální planeta pro kolonizaci, že ano,“ řekla tiše. „O to hůř se nám bude říkat ne.“

„Říkat ne Troftům?“

Přikývla. „Rada bude chtít tenhle svět a ostatní pravděpodobně taky. A dostanou je, jen když zasáhnou na Qasamě… ať už je to moudré nebo ne.“

Jonny se zašklebil. Myslel více méně na totéž od chvíle, kdy spatřil poslední dvě planety. „Dobrá, musíme tedy doufat, že zpráva Kapky rosy bude natolik solidní, že v případě rozhodování o této otázce nebude muset být brán náš názor v potaz.“

„Zpráva zpracovaná Lizabet Telek?“ Chrys si odfrkla. „Ta chce tyhle světy tak moc, že už teď je považuje za své. Ujistí všechny, že Qasamané jsou jako kulhaví porongové, pokud jde o schopnost bojovat.“

„Nevím, jestli je tak lstivá,“ namítl opatrně Jonny. „A s Almem, Justinem a Joshuou na palubě určitě nebude moci příliš okatě manipulovat s pravdou.“

Pořád ještě, pomyslel si, když míjeli Kobry stojící na stráži u přechodové komory Menssany a vstoupili do klimatizovaného, téměř ledového vnitřku lodi, si myslím, že by nemělo vadit trochu zatemnit tu naši zprávu jedním nebo dvěma stíny. Zdůraznit stáda ploskonožců na Chatě a plivající hadovce na Fusonu. Každý svět má své stinné stránky – a naším úkolem je pouze je ukázat ve správném světle.

A doufat, že Rada nebude brát zprávu zas až tak vážně. Lodní klimatizace mu už zaútočila na artritické klouby a připomínala mu bolestivým bodnutím při každém pohybu, že byl v poslední době dost nedbalý a nebral léky tak, jak měl. A určitě bez nějakého zásadního důvodu nehodlají syndikové snést představu, že by svět jako Kubha nepřipadl lidem.

Stálo by to vůbec za válku… no co, takové rozhodnutí zatím ještě nemusí udělat.

Kapitola 12

Kompletní cesta po Sollas a okolí trvala šest dní, během nichž Cerenkov nevycházel z údivu, jak je Qasamané dokázali plně zaměstnat a přitom jim ukázali tak málo.

Koneckonců tak málo skutečně důležitého. Strávili pěkných pár hodin chozením po uměleckých galeriích, muzeích a parcích, zatímco večery byly obvykle vyplněny tancem a hudebními představeními v sále domu, který obývali, a dlouhými diskusemi se starostou Kimmeronem a ostatními vysokými správními úředníky. Ale nikdy, navzdory Cerenkovým velmi důrazným prosbám, se kontaktní tým nedostal nikam a k ničemu, co by jenom trochu připomínalo komunikační nebo výpočetní střediska, ani jim nikdy neukázali žádné průmyslové nebo výrobní kapacity.

A přece takové továrny musely existovat. Už zběžný pohled na silnice mezi městy a na relativně řídký provoz na nich potvrzoval, že ne všechny potřeby obyvatel Sollas jsou do města odněkud dovážené.

„Musí to být pod zemí,“ konstatoval jednoho večera Rynstadt, když všichni čtyři muži odpočívali ve společenské místnosti, která spojovala jejich dvě ložnice. „Všechno: rafinace, výroba, zpracování odpadů – možná tu dokonce existuje nějaká síť podzemních tunelů pro distribuci výrobků.“

„Snad jen s výjimkou nevelkých továren jako ta rafinerie bóru, kterou jsme viděli první den?“ pokrčil rameny Cerenkov. „Je to možné, dokonce pravděpodobné. Ale přesto se mi zdá, že to není nejlepší řešení.“

„To záleží na tom, jaký si dali cíl,“ vložil se do řeči Joshua. „Z estetického hlediska se jedná o čisté hezké město, dobré místo pro život i odpočinek, zvlášť pokud celý den pracujete pod zemí.“

„Nebo je také možné,“ řekl York tiše, „že jednoduše nechtěli, aby zásadní průmyslové výroby byly příliš na ráně.“

Cerenkov ucítil, jak se mu pevně stiskla čelist, a silou vůle se nutil ke klidu. Aniž to vyslovil nahlas, York předpokládal, že i v této chvíli Qasamané jejich konverzaci odposlouchávají, a proto rozmluvy na válečná témata mohou být nebezpečné. Avšak na druhé straně by vypadalo pravděpodobně ještě daleko podezřeleji, kdyby se nikdy ani nedotkli tak normálního aspektu lidských společenství. Takže dokud York neodhalí příliš ze svého profesionálního zájmu, pomůže mu ten rozhovor ukončit – „Jak to myslíš? Že umístili všechno do podzemí, aby uchránili svou výrobní základnu před útokem?“

„Nebo od odhalení vůbec,“ odpověděl York. „Vzpomeň si, z čeho jsme vycházeli: emigranti – nebo exulanti – na útěku před útlakem vykonali cestu delší, než původně zamýšleli, a teď trčí na Qasamě s nepoužitelným hvězdným pohonem.“

„Domníváš se, že cestou sem narazili na nějaké troftské lodi?“ zeptal se Joshua. „Když odlétali, Dominium se pravděpodobně ještě nesetkalo ani s Trofty ani s Minthisty. Kdybych já poprvé uviděl troftskou loď, myslím, že bych se nezastavil, dokud by mi nevyschly nádrže.“

York přikývl:

„Mám podezření, že to je přesně to, co udělali. Zdá se mi, že odletěli tak daleko od Dominia, jak jim to umožnily palivové nádrže.“ Podíval se na Cerenkova. „A od počátku začali budovat svá města pod zemí a rozhodli se alespoň část postavit na povrchu teprve tehdy, kdy jim v podzemí chybělo místo, a neobjevil se nikdo, kdo by je chtěl zničit.“

„A pak se ukázalo, že ho postavili právě uprostřed stezek, kde migrují bololinové,“ povzdechl si Cerenkov. „Někdo ho špatně naplánoval, ať to vezmeme z kterékoli strany.“

„Ale to nevysvětluje, odkud se vzaly ty vesnice,“ dumal Rynstadt. „Ale snad se dozvíme něco o jejich historii zítra. Doufám, že naše cesta bude pokračovat.“

Cerenkov pokrčil rameny. „Pokud vím, Moff a jeho parta nás tam mají poprvé vézt zítra ráno.“ Odmlčel se, když se z dálky ozval už dobře známý zvuk poplašné sirény.

York se zašklebil. „Další bololinové. Myslím, že já bych na jejich místě chtěl zůstat pod zemí, dokud by se nenašel způsob, jak držet ta obrovská stvoření co nejdál od města.“

Konečně, pomyslil si Cerenkov, ulice by měly být v tuto dobu vylidněné. Rád bych věděl, kolik lidí tahle zvířata každoročně zabijí? „Předpokládám, že pro to mají své důvody. Možná, že Moff jednoho dne rozváže a vysvětlí nám to.“

Uběhl týden a poprvé jsem dostatečně blízko, abych se mohl něčeho zmocnit, pomyslel si Pyre, a to zatracené stádo se rozhodne putovat v noci.

Z jeho úhlu pohledu to ovšem nebylo tak zlé. Díky optickým zesilovačům, násobícím množství světla, které mu přicházelo do očí, viděl tak, jako by byl v zamračeném odpoledni. A díky zvětšení obrazu byl schopen zamířit na jakéhokoli tarbina, který by se objevil nad budovami města. A jakmile byl zachycen systémem navádění na cíl, mohl ho sledovat až nad les, kde by na něj mohl vystřelit, aniž by kdokoli zpozoroval záblesk laseru.

Problém ale spočíval v tom, že v tuto hodinu většina Qasamanů byla v postelích, takže to nevypadalo na to, že pod kulkami padne hodně bololinů a že tedy nebude ani odpovídající počet oplodněných tarbinů, které by zas mohl lovit on. Tohle si ovšem šeptal téměř bezhlase, ale v duchu si držel palce a čekal, až se stádo objeví.

Nakonec se dočkal, a také se ukázalo, že jeho úpěnlivé prosby došly naplnění, i když dost nečekaným způsobem. Na druhé straně letiště, za přistávací plochou – ve vzdálenosti asi půl kilometru a trochu severovýchodně od Pyrova stávajícího postavení – se náhle otevřely dveře vysoké budovy, kterou posádka Kapky rosy označovala za kontrolní věž, a osvětlily skupinu Qasamanů, kteří se vyhrnuli na chodníky. Z rukou jim vyrazily ohnivé záblesky, a když se mójové vznesli do vzduchu, k Pyrovi dolehly zvuky palby. Přenesl pozornost zpět na stádo a vyčkával. Během pár vteřin se začali objevovat tarbini.

Schopnost navádění na více cílů současně nebyla standardním vybavením zrakového zesilovače Kobry od dob války s Trofty, avšak Pyre a jeho tým jí byl vybaven a cvičil se v jejím používání ještě před odletem na Qasamu, takže se naučil mít zdravý respekt jak k jejím přednostem, tak i nedostatkům. Jakmile totiž zacílil na jednoho nebo více tarbinů, tak mu nanokomputer i servomotory automaticky hlídaly, aby hned první výstřel laserů trefil vybrané cíle – bez ohledu na to, zda se třeba najednou neobjeví nějaká šelma, se kterou je třeba vyřídit si to jako s první. Od té doby, co opustil Kapku rosy, se setkal s nejméně dvaceti takovými zvířaty – většinou vypadala jako psi nebo opice – ale žádné se neodvážilo na něj zaútočit. Riziko ale vždy existovalo a on s ním musel počítat. Dával proto pozor na podezřelé zvuky, aktivoval schopnost zaměření na více cílů a čekal.

Čekání nebylo dlouhé. Tak jako předtím, Mójové zaútočili rychle a shora, a bez problémů si poradili s tarbiny, kteří se pokoušeli uniknout svému osudu. Tarbini vzlétli dříve, takže většina z nich doletěla k okraji lesa, než je Mójové pustili. Pyre zamířil na dva tarbiny, kteří se teprve blížili k lesu, a pak, veden jakýmsi podvědomým impulzem, vzal si na mušku i na jednoho moje, který se ještě držel tarbina. Ptáci zamířili mezi větve, pak se od sebe oddělili… a Pyre zdvihl ruce a vypálil tři laserové výstřely.

Ptáci spadli ve smrtelné křeči do podrostu. Pyre vyrazil, sebral je a spěšně uhnul z cesty stádu, které se právě přiřítilo. Včas unikl a urazil dalších pár set metrů do lesa. Pak se otočil na pravé noze, zdvihl levou nohu a vypálil z protipancéřového laseru.

Stromy ozářilo odražené světlo a zasažený bololin se zhroutil na zem. Jeho tarbin vzlétl k obloze.

Neuletěl více než deset metrů a Pyreův prstový laser ho sestřelil.

Zbytek stáda pokračoval dál v cestě a do krajiny se postupně vracelo ticho. Pyre našel a přinesl svého posledního tarbina a pak odnesl úlovky do hloubi lesa, kde předtím ukryl mrazicí boxy. Vytáhl je a dal do nich ulovené ptáky. Potom se přikrčil za velkým stromem, odkud měl výhled na mrtvého bololina, a vyčkával.

Trvalo to asi hodinu, než se qasamanské mužstvo vytratilo z plochy mezi pralesem a městem. Během této doby Pyre také slyšel někoho, jak se blíží ke kraji lesa, chvílemi hvízdá a zřejmě hledá svého moje, kterého Pyre zastřelil. Ale on i ostatní zřejmě dobře věděli, proč v noci nezacházet do lesa příliš hluboko, a ani jeden z nich se nepřiblížil k Pyrově stanovišti.

Nakonec všichni odešli a Pyre se mohl pokusit dostat mršinu bololina blíž ke Kapce rosy. Se servomotory nebyla váha zvířete žádným podstatným problémem, ale dost dlouho trvalo, než se mu povedlo uchopit mršinu tak, aby byla dobře vyvážená. Dalším problémem bylo najít mezi stromy a křovím dostatečně širokou stezku a nejednou se Pyre pozastavoval nad tím, jak, k čertu, si s tím poradí ty bestie.

Konečně došel k místu, kde měl zamaskovaný laserový komunikátoru. Aktivoval ho a sklonil se k mikrofonu. „Pyre pro Kapku rosy,“ zamručel nezřetelně. „Je někdo doma?“

„Poručík Collins,“ ozval se okamžitě hlas, „myslím, že guvernérka Telek a její lidé jsou stále ještě ve společenské místnosti, pane. Hned vás přepnu.“

„Prima,“ řekl Pyre. O chvilku později uslyšel Telek. „Je všechno v pořádku, Almo?“

„Pokud to mohu posoudit, tak ano. Poslouchejte, mám tu pro vás mršinu jednoho bololina a dva mrazicí boxy plné tarbinů a moje. Mám pustit vaši aparaturu nebo raději počkáte, až vám je donesu osobně?“

„Vy jste dostal tarbina? Skvělé! Oplodněného nebo ne?“

„Mám i toho, i toho. A to je důvod, proč tu mám navíc toho bololina.“

„Aha, rozumím. Dobrá… předpokládám, že bychom se měli dát nejdřív do toho bololina, než se k němu dostanou nějací místní mrchožrouti. Mohl byste propojit polní analyzátor s laserovým komunikátorem?“

„Jistě.“

Trvalo pouze pár minut, než nastavil polní analyzátor a připojil jeho řídicí systém k telemetrickému vstupu laserového komunikátoru, a zatímco to prováděl, Telek na svém konci připojila panel dálkového ovládání s monitorem. „Všechno hotové,“ řekla. „A teď jděte trochu stranou.“

Dálkově řízený robotický analyzátor, trochu připomínající velkou dvojitou mořskou hvězdici s chápavými výběžky, vylezl nahoru po boku bololina až tam, kde se u většiny pozemských zvířat nalézá srdce. Z jednoho ramene se vysunul ostrý skalpel, který rozťal temnou kůži zvířete. Pyre počkal, jen aby se ujistil, že kamery analyzátoru jsou pevně namontovány na kmenech sousedních stromů a pak se vzdálil a začal procházet velkým kruhem kolem místa akce. Teď si nemohli dovolit, aby tu překáželi nějací mrchožrouti nebo Qasamané… a navíc nechtěl být svědkem robotovy práce.

Trvalo to tři hodiny, než se analyzátor spustil na zem a signalizoval, že operace je u konce – a zbytky, které po něm zůstaly, ani v nejmenším nepřipomínaly bololina. Pyre se snažil dívat jinam, když se opět ohlásil. „Pyre.“

„Aha, vy jste už zpátky.“ Jestli byla Telek unavená, na hlase to znát nebylo. „Mohl byste teď otevřít mrazicí box a vyndat jednoho z těch tarbinů? Lepší by bylo začít s tím neoplodněným.“

„Jste si jistá, že to chcete dělat tady venku?“ zeptal se pochybovačně.

„S analyzátorem to mohu udělat úplně stejně, jako bych pracovala v laboratoři vlastníma rukama,“ ujistila ho Telek, „a moc mi záleží na tom, abych získala pár odpovědí ještě dříve, než budeme muset odletět. A alespoň se chci ujistit, že vím, na co se má Juri ptát.“

„Vy jste šéf.“ Pyre našel příslušný mrazicí box, otevřel ho a položil zmrzlého tarbina na kousek holé země. Robot se na něj nasunul a Pyre pokračoval v kontrole okolí.

Vrátil se ještě dvakrát, poprvé aby nahradil ležící zbytky oplodněným tarbinem, a pak Mójem. Pokaždé se podivoval, jak dlouho ještě vydrží Telek pokračovat v provádění této jemné chirurgické operace, aniž by šla spát. Ale ona pokračovala a východní obloha již začínala zářit úsvitem, když světélko signalizující práci analyzátoru konečně zhaslo. „Nuže?“ zeptal se Pyre, když začal skládat zařízení.

„Nejsem si jista,“ řekla Telek pomalu. „Data vypadají dost jasně… ale já si skutečně nejsem dost jistá, že jim mohu věřit. Mójové a tarbini ukazují na to, že jde o zcela různé živočišné druhy… a mójové tarbiny vlastně vůbec neoplodňují, spíše je očkují.“

„Co že je?“

„No… Mójův jediný vnější pohlavní orgán je utvářen jako organická hypodermická jehla. Její funkcí je vstříknout semennou tekutinu, která namísto kompletních spermatických buněk obsahuje virům podobná nukleová jádra. Ta jádra… tohle všechno jsou zatím jen předběžné výsledky, ale vypadá to, že napadají některé z buněk na hřbetě tarbinů a přeměňují je v embrya Mójů.“

Pyre se díval na rozřezané zbytky Mója, roztroušené po zemi, které se v záři vycházejícího slunce již začínaly hemžit hmyzem. „To je – podivné.“

„Myslím si totéž,“ souhlasila s povzdechem Telek. „Ale čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi to dává smysl. Takovým způsobem mójové přenechávají jak starosti o výživu tak i nutnost ochrany mláďat jiným ptákům – ve skutečnosti zcela rozdílnému druhu – a vůbec se nemusí o potomstvo starat.“

„Ale co je příčinou, že se tarbini tomuto údělu podvolují, když je na konci embrya Mójů zabijí?“ namítl Pyre. „A jak je to s výchovou, kterou většina mláďat musí dostat od rodičů?“

Ve sluchátkách zazněl Christopherův hlas. „Vy máte na mysli obvyklý postup známý u hmyzu, kdy jeden druh klade vajíčka do těla jiného druhu, které pak poskytuje larvám potravu, dokud nedospějí nebo se nezakuklí. Avšak mladý Mójo nemusí svého hostitele zabít. Když se blíž podíváte na to, jak jsou ve hřbetu tarbina uspořádány svaly a kůže, zjistíte, že může být roztržená a později znovu pevně uzavřená jen s minimálním poškozením ptačího těla a bez ztráty schopnosti létat.“

„Za předpokladu, že Mójo nepřekročí nějakou maximální velikost,“ dodala Telek. „A co se týká výchovy po vylíhnutí, zdá se, že mozek Mója má větší oblast s vysokou hustotou neuronů, té ‚primárně programované‘ struktury, než mají pozemští živočichové nebo živočichové na Aventine, které jsem studovala. To je ovšem pouhý předpoklad. Qasamanská biochemie nemusí být analogická té naší.“

„A vy jste navíc spálil část mozku, když jste ho sestřelil –“ vložil se do hovoru Christopher.

„Buďte zticha, Bille. V každém případě je velmi pravděpodobné, že mládě Mója prorazí tarbinovi kůži, samo vylétne ven a uhnízdí se někde v pralese.“

„Nebo na něčím rameni.“ Pyre svraštil čelo, jak náhle dostal nápad. „Na něčím rameni… to je vlastně stejný způsob, jako když tarbini jezdí na bololinech, ne?“

„Tak i vy jste si povšiml té podobnosti, že ano?“ poznamenal Christopher. „A nejzajímavější na celé věci je, že i tarbini mají stejný pohlavní orgán ve tvaru jehly jako mójové.“

„A jaký mají i samotní bololinové,“ dodala Telek, „ačkoli jen bůh sám ví, jaká zvířata mohou být hostiteli jejich embryí. Možná jimi obdarovávají jeden druhého, konec řetězce musí přece fungovat jiným způsobem.“

„Velké mouchy mají na zádech malé mouchy, aby je ty mohly kousnout,“ ocitoval Pyre staré úsloví.

„A ty malé mouchy mají na sobě ještě menší mouchy, a tak až do nekonečna,“ dokončila za něj Telek. „Vy jste už třetí člověk, který to tady dnes večer řekl. Počínaje mnou.“

„Aha. Dobrá… kontaktní tým pokračuje dneska ve vyhlídkové cestě?“

„Ano. Myslím, že je seznámím s výsledky výzkumu, jakmile se probudí – možná, že Juri bude schopen vydolovat z Moffa nějaké další informace.“ Telek se odmlčela a Pyre zaslechl jemný zvuk, jak jí zapraskaly sanice při mohutném zívnutí. „Vy byste měl zalézt do spacáku a trochu se vyspat, Almo,“ řekla. „Myslím tím, že za těchto okolností můžete zapomenout na průzkum té pobřežní fauny, o které jsme včera mluvili – já mám dost údajů, abych měla hezkou chvíli co na práci.“

„To je bez diskuse,“ souhlasil Pyre. „Zavolám, až se probudím.“

„Jen buďte opatrný, aby vás neviděli. Dobrou noc – nebo ráno.“

„Vám taky.“ Pyre vypnul laserový komunikátor a následujících pár okamžiků se snažil pečlivě zamaskovat jak jej, tak i části polního analyzátoru. Tucet metrů odsud byl jeho strom, v jehož větvích měl úkryt. Vysoký, s tlustým kmenem, nejnižší větve dobrých pět metrů nad zemí. Servomotory posílený skok mu dovolil hladce dosáhnout potřebné výšky a o pár větví výš dosáhl svého ‚hnízda‘, vodotěsného pytle-hamaky zavěšené pod jednou z nejsilnějších větví a obklopené něčím jako klecí z pospojovaných tenčích větví. Pyre se tak sice cítil trochu divně, když usínal uvnitř takového útulku, ale byl to ten nejjednodušší způsob, jak si zajistit, že se k němu žádný dravec nepřiplíží bez ohledu na to, jak tiše by se mohl pohybovat nebo jak hluboce by Pyre mohl usnout.

Vlezl do hnízda, pečlivě zakryl vchod a s povzdechem se uložil do hamaky. Asi minutu se rozhodoval, zda má nastavit poplašné zařízení, ale nakonec to neudělal. Pokud by k něčemu zlému došlo, Kapka rosy by se s ním vždycky mohla spojit přes nouzová ušní sluchátka, a kdyby byli velmi opatrní při zaměřování laserového paprsku, bylo velice nepravděpodobné, že by si toho povšimlo pátrací zařízení na kontrolní věži letiště.

Kontrolní věž. Jeho mysl, která už už upadala do spánku, se náhle probudila, když si vzpomněl na muže, kteří vyběhli z na první pohled opuštěné budovy, aby si zastříleli na bololiny. Určitě jejich přítomnost neodpovídala uvažované hlavní funkci budovy – od té doby, co Kapka rosy přistála, neukázalo se tu žádné jiné letadlo.

Ale pokud tam nebyli proto, aby řídili provoz na letišti, tak co tam vlastně dělali? Monitorovali loď návštěvníků? Pravděpodobně. Dokud pouze pozorují, nikoho to neobtěžuje.

Když Pyre zavíral oči, zahnal z mysli obrázek tichých strážců, a zanedlouho upadl do hlubokého spánku.

Kapitola 13

Pro cestu do odlehlých vesnic vyměnil Moff dosud používaný otevřený vůz za malý uzavřený autobus. Důvod této změny si nebylo těžké domyslet, sotva kilometr od Sollas je vedla cesta kolem pralesa a občas i skrz něj; spatřili jej už z oběžné dráhy. „Je to jen normální opatrnost,“ vykládal jim Moff, když na změnu vozidla přišla řeč. „Auta jsou napadána jenom zřídka, hlavně dýkozubci, ale přesto se to občas stává.“ Joshuovi přitom přeběhl mráz po zádech a už asi posté přemýšlel, co to posedlo Pyrea že se vydal sám do pralesa – a co posedlo Telek, že mu to dovolila. Rozčilovalo ho, že je Kapka rosy tak špatně informuje o všem, co se s Pyrem na jeho výpravě vlastně děje. Považoval to za velmi podezřelé. On a Justin už během cesty z Aventine spolu dost podrobně probírali důvody, proč je Pyre na palubě, ale nenašli žádné přijatelné odpovědi. Nikdy předtím ho nenapadlo, že Telek možná chtěla, aby zahynul, protože jeho politické názory se tolik lišily od jejích. Teď ale o takové možnosti uvažoval docela vážně, a čím déle na to myslel, tím méně se mu to celé líbilo.

Avšak tento problém, alespoň v tuto chvíli, nebyl největším důvodem jeho starostí. Pyre už prokázal svou schopnost přežít i v qasamské divočině… a kromě toho ty senzační biologické objevy, které s Telek udělali minulou noc, byly příliš fascinující, než aby je mohl ignorovat. Joshuovo vzdělání zahrnovalo jenom nejzákladnější informace z přírodních věd, ale i jemu bylo jasné, jak radikálně rozdílná byla qasamská ekologie ve srovnání s čímkoli, co bylo známo ať už na Světech nebo v Dominiu, a mohl se jen dohadovat, jaký další význam to může mít. Kontaktní tým bohužel neměl bezpečnou možnost prodiskutovat to mezi sebou – aby se Qasamané nedovtípili, že hosté něco vědí. Avšak Joshua mohl v jejich očích číst stejné myšlenky a stejné úvahy. Sledoval pestře zbarvené olistění vegetace za okny autobusu a netrpělivě čekal, až se Cerenkov začne nenápadně vyptávat Moffa na věci, které navrhla Telek.

Cerenkov byl ale mnohem trpělivější, nebo dokázal udržet svoji zvědavost na uzdě poněkud déle, než Joshua. Proto skoro celá padesátikilometrová cesta byla téměř u konce, než se rozhodl zavést rozhovor na toto téma.

„Všiml jsem si, že mezi stromy poletuje hodně menších ptáků,“ řekl a ukazoval oknem ven, „ale neviděl jsem žádného tak velkého jako jsou Mójové nebo jejich samice, kterým říkáte tarbini. Hnízdí na stromech v divočině nebo vychovávají svá mláďata v těch houštinách ostnů na hřbetech bololinů?“

„Nepotřebují hnízdit ani vychovávat mláďata,“ řekl mu Moff. „Mláďata Mójů se rodí již se všemi dovednostmi a znalostmi nutnými pro přežití.“

„Opravdu? Cožpak nemusí tarbini aspoň nějaký čas sedět v hnízdě, aby se mladí vyklubali z vajec?“

„Neexistují žádná vejce – mláďata Mójů se rodí živá. V tomto smyslu většina ptákům podobných tvorů na Qasamě vlastně nejsou praví ptáci podle starých pozemských měřítek.“

„Aha.“ Joshua mohl téměř vidět, jak se Cerenkov snaží nalézt takovou otázku, která by neodhalovala, že ví, že je Moff schválně mate. „Také by mě zajímalo, jaký je vztah mezi tarbiny a bololiny. Je tarbin pouhý parazit, který se zadarmo veze, nebo něčím bololinům pomáhá?“

„Ne, jejich vztah je daleko rovnocennější. Tarbini často pomáhají svým bololinům bránit se útokům dravců a domníváme se, že za letu vyhledávají místa, kde roste nejlepší tráva.“

„Myslel jsem, že se bololinové rádi přesunují podle siločar magnetického pole,“ vmísil se do hovoru Rynstadt. „Mohou se z takové trasy odchýlit, když se chtějí napást?“

Moff se na něj zvláštním způsobem podíval.

„Ovšem. Magnetické siločáry využívají jen jako vodítko, když se přesunují ze severních oblastí, kde se rozmnožují, a zas nazpátek. Jak jste na to přišli?“

„Hlavním vodítkem bylo Sollas,“ odpověděl Cerenkov dřív, než to mohl udělat Rynstadt. „Všechny ty široké třídy jsou nasměrovány podél magnetických siločar a jiné ulice jsou příliš úzké, aby jimi mohlo běžet i jen malé stádo. Myslím, že Marckova otázka se vztahuje ke skutečnosti, že když se blížilo stádo, které jsme viděli procházet městem, tak se lidé postavili pouze do vyústění příčných ulic, jako by věděli, že bololinové neuhnou ani o píď. Jeden náš kolega na palubě lodi dokonce vyslovil domněnku, jestli opravdu neexistuje něco, co nedovoluje zvířatům odchýlit se byť o vlas od vybrané trasy.“

„Ne, samozřejmě ne,“ tentokrát se v Moffově pohledu jasně zračilo podezření. „Ale mnozí z nich by si rozbili lebku nárazy do budov namísto toho, aby šli volnou třídou. Ale jak vaši společníci v lodi mohou vědět, kde stáli obyvatelé města?“

Joshuovo srdce se divoce rozbušilo. Qasamané zatím nedali ani v nejmenším najevo, že vědí o jeho implantovaných senzorech, ale teď se najednou cítil, jako kdyby se oči celé eskorty otočily k němu. Vzpomněl si na dětství, kdy maminka snadno prohlédla jeho nevinný výraz a dokázala ihned odhalit, že něco provedl.

Ale Cerenkov nepřestal mít situaci plně pod kontrolou. „Ovšemže jsme jim o tom pověděli,“ řekl tónem upřímného mstitele skládaček. „Popsali jsme jim celou scénu, zatímco vy jste stříleli. Také se zajímali o podivné chování Mójů při páření – přinejmenším to, co jsem jim byl schopen říci, jim připadalo podivné. Byl to nějaký druh rituálního tance, nebo má jejich chování význam, kterého jsem si nevšiml?“

„Zdá se, že se nadmíru zajímáte právě o moje,“ Moffovy tmavé oči se zavrtaly do Cerenkových.

Ten pokrčil rameny. „Proč ne? Musíte připustit, že váš vztah s nimi je v celé historii lidstva jedinečný. Nevím o žádné jiné kultuře, kde by lidé měli tak úžasnou univerzální ochranu – obrannou ochranu. Myslím, že by nebylo vůbec nutné nosit zbraně. Zcela jistě ochočení Mójů vedlo k eliminaci všech projevů agrese, od pouličních bitek až po všeobecnou válečnou náladu.“

Joshua se zamračil, jak se ho tento fakt náhle dotkl. Dal si takovou práci s tím, aby pozoroval podrobnosti a maličkosti z qasamského života, že si vůbec nevšiml souvislostí, ve které se skládaly. Ale Cerenkov je zřejmě neopominul… a jestliže měl pravdu, pak snad Troftové měli důvod k obavám. Lidská kultura, která měla takovou sílu vůle, aby ukončila odvěký návyk utlačování silnějšího slabším a poskytla místo spolupráci před rivalitou, mohla představovat potenciální hrozbu pro své sousedy bez ohledu na to, jaká je její technologická úroveň.

Potom Moff zase promluvil. „A vy si myslíte, že jsme toho dosáhli díky našim malým Mójům?“ zeptal se a hladil svého moje po krku. „Nemyslíte, že je to zásluha našich lidí a jejich filozofie?“

„Ovšemže ano,“ řekl Rynstadt. „Ale v historii existovalo bezpočet kultur, které dlouho a hlasitě mluvily o spravedlnosti a svobodě, aniž by udělaly cokoli konkrétního pro své občany. Vy – a hlavně první generace, která začala s ochočováním Mójů – jste dokázali, že lidstvo je schopné tyto ideály vtělit v praktický život. Už jenom tento fakt dokazuje, že kontakty mezi našimi světy stojí za to navázat, určitě alespoň z našeho hlediska.“

„Váš svět se tedy i nadále potýká s válkami?“ podíval se Moff najednou na Rynstadta.

„Tento hlavní problém jsme sice už vyloučili,“ odpověděl Rynstadt opatrně, „ale máme určitý podíl normální lidské agresivity, a to nám občas způsobuje potíže.“

„Rozumím.“ Chvilku jeli potichu a potom Moff pokrčil rameny. „Dobrá, určitě zjistíte, že ani my nejsme úplně bez agresivity. Rozdíl je ale asi v tom, že my jsme se ji naučili směrovat ven, proti nebezpečím divočiny, namísto aby směřovala uvnitř od jednoho k druhému.“

Vskutku nebezpečné, pomyslel si Joshua, a po chvíli, kdy v autobuse všechny rozmluvy utichly, spatřil odraz téže myšlenky v Cerenkových očích.

O pár minut později dorazili do vesnice Huriseen.

Joshua si vzpomněl, že na palubě lodi se dohadovali, zda temné kruhy kolem vesnic jsou skutečně zdi, a teď, když se k osadě blížili, o tom nebylo pochyb. Byla vystavěná z mohutných kamenů nebo z betonových bloků, natřená černou barvou a připomněla mu temné údolí historie Země s jejími nepřetržitými regionálními válkami. Existence zdi v tomto místě se mu zdála nepatřičná, zvláště po diskusi s Moffem, která proběhla před pár minutami.

York vedle něj si odkašlal. „Je jen asi tři metry vysoká a nemá žádné průzory nebo střílny,“ zabručel.

Moff ho přesto uslyšel. „Jak jsem již řekl, nevedeme války,“ řekl – trochu ostře, pomyslil si Joshua. „Zeď slouží k tomu, aby zadržovala bololiny a jiné, ještě nebezpečnější dravce, kteří přicházejí z lesů.“

„Tak proč není vesnice postavena podle stejného vzoru jako Sollas?“ podivil se Cerenkov. „Takové uspořádání dobře funguje v případě bololinů a já jsem ještě neviděl žádného jiného predátora, který by se tam vyskytl.“

„Ti jsou v Sollas vzácní, protože je tam hodně lidí a mezi pralesem a městem existuje široká mezera. Zde by takové řešení nefungovalo.“

Tak pokácejte les v nejbližším okolí vesnice, pomyslel si Joshua. Ale možná by s tím bylo víc potíží, než si osamocená vesnice mohla dovolit.

Autobus během té doby jel po cestě kolem zdi, až se dostali na jihozápadní stranu, kde uviděli černou bránu zasazenou do zdi. Bylo jasné, že jsou nejen očekáváni, ale i pozorováni, protože brána se začala otevírat, jakmile byli na dohled. Autobus vjel dovnitř a Joshua se podíval dozadu, jak se brána za nimi zavírá.

Zeď a blízkost pralesa vedly podvědomě Joshuu k očekávání relativně primitivních domů krytých doškovými střechami, a tak byl trochu rozčarován, když po opuštění autobusu uviděl ulice, domy a lidi, kteří vypadali stejně jako v Sollas. Tři muži čekali stranou, a jakmile qasamská eskorta vystoupila, šli je uvítat.

„Starosto Inglissi,“ pokývl Moff na pozdrav, „dovoluji si vám představit návštěvníky z Aventine: Cerenkova, Rynstadta, Yorka a Moreaua.“

Zatímco starosta Kimmeron ze Sollas byl žoviálně laskavý, Ingliss se choval smrtelně vážně a chladně zdvořile. „Vítám vás v Huriseenu,“ řekl a lehce pokývl hlavou. „Jak jsem slyšel, chcete poznat vesnický život na Qasamě. Z jakého důvodu, pokud se mohu zeptat?“

Podezíravost Qasamanů není tedy omezena jenom na velká města, pomyslel si Joshua a svým způsobem byl ještě víc zklamán, než když nenašel ty doškové střechy.

Cerenkov se pustil do své teď už všem známé tirády o obchodní a kulturní výměně a Joshua nechal pohled klouzat okolo. Zdálo se, že Huriseen nemá žádné budovy vyšší než šestipatrové, na rozdíl od Sollas, a také tu chyběly zdi pomalované pestrými barvami a abstraktními vzory, ale jinak vesnice vypadala, jako by sem byl přenesen kus většího města. Ani přítomnost zdi nepůsobila rušivě a trvalo mu chvíli, než si uvědomil, že její vnitřní stěna je pomalována tak, že připomíná ulice, budovy a dokonce části lesů. Tak proč je zvnějšku natřená černě, podivil se – a v záblesku inspirace mu to došlo. Černá – to je barva kmenů stromů. Řítící se bololin musí vidět vesnici jako obrovský strom a proto ji obchází. A to by mělo znamenat…

Sáhl si na krk a přikryl mikrofon translátoru. „Mám to,“ zašeptal. „Malby na domech v Sollas mají budit dojem stromů v pralese – stejné barvy a všechno ostatní. Chrání to bololiny před splašením.“

Čekal na odpověď dost dlouho, až se začal obávat, zda vůbec někdo na palubě Kapky rosy poslouchá. Nakonec uslyšel Nnamdiho hlas. „Zajímavé. Bláznivé, ale celkem možné. Předpokládám, že to záleží také na tom, jak dobrý zrak mají bololinové. Guvernérka Telek ještě spí, ale řeknu jí to, až se vzbudí. A uvidíme, jestli k tomu má nějaká data z minulé noci.“

„Prima,“ řekl Joshua, „ale mezitím byste vy mohl najít nějaké sociologické vysvětlení, proč by měli chtít, aby jim ta stáda probíhala Sollas?“

„To nesouhlasí s Moffovým ujišťováním, že nemohou udržet bololiny mimo město, ne snad?“ souhlasil přemýšlivě Nnamdi. „Budu na tom pracovat, ale bezprostředně teď mne nic nenapadá. Počkejte vteřinku – trochu se podívejte doleva, buďte tak hodný.“

Joshua poslušně otočil hlavu o několik stupňů v požadovaném směru. „O co jde?“

„To červeně olemované znamení vedle brány – nic takového jsem neviděl na žádném místě v Sollas. Počkejte, zapnu vizuální translátor…“

Joshua stál chvilku nehybně, aby senzory předaly na loď dobrý obraz, potom se otočil k ostatním.

„V pořádku,“ řekl Nnamdi po chvilce. „Znamená to ‚Termíny lovů na dýkozubce tento měsíc: osmého a dvaadvacátého v deset‘. Dnes je osmého, myslím, pokud jsou data, která jsme získali dříve, přesná. Divím se, proč se obtěžují dávat to na vědomí takto, když mají k dispozici tolik jiných komunikačních prostředků.“

„Možná, že vesnice je malá a tak nemá takovou kabelovou síť jako Sollas,“ navrhl Joshua.

Vypadalo to, že Cerenkov a Qasamané asi ukončili uvítací formality a starosta Ingliss udělal gesto k otevřenému vozu, stejnému, jaký používali celý týden v Sollas. „Pokusím se to zjistit,“ dodal Joshua a nechal ruku klesnout opět k boku.

Jeho mikrofon byl zase volný a tak po chvíli uslyšel hlas z translátoru. „– bude možné navštívit území farmářů později,“ říkal právě Ingliss. „Zrovna teď se mnoho našich obyvatel účastní lovu, takže by toho bylo stejně málo vidět.“

„Je to hon na dýkozubce?“ otázal se Joshua.

Ingliss se na něj dlouze podíval. „Ano, ovšem. Jenom dýkozubci a bololinové stojí za to, abychom na ně pořádali masové hony, a kdyby sem přicházelo stádo bololinů, už byste slyšeli poplašnou sirénu.“

„Ano, Moff se o dýkozubcích jednou nebo dvakrát zmínil,“ řekl Cerenkov. „Měl jsem dojem, že jsou nebezpeční, ale nic víc už o nich nevím.“

„Nebezpeční?“ optal se Ingliss se smíchem. „Ohromně. Dva metry nebo ještě víc délky, kolem metru výšky a mají prohnuté tesáky, které člověka roztrhají ve vteřině. Divocí samotáři, dravci, ohrožují jak naše lidi, tak i domácí zvířata.“

„Zní to trochu jako popis našich ostnatých leopardů,“ připomněl Rynstadt chmurně. „Původní aventinští dravci, s kterými bojujeme od chvíle, kdy jsme tam přistáli.“

„Tady to však vždycky tak nebylo,“ Ingliss potřásl hlavou. „Staré legendy říkají, že dýkozubci bývali relativně mírumilovní, vyhýbali se našim prvním osadníkům a souhlasili, abychom stejně jako oni lovili stáda bololinů. Útočit začali až později, snad když zjistili, že tu chceme zůstat natrvalo a teprve pak se na nás vrhli.“

„Nebo když zjistili, že lidé jsou dobří k jídlu,“ navrhl York. „Stalo se to naráz nebo postupně?“

Ingliss si vyměnil pohled s Moffem, který pokrčil rameny.

„Nevím. Záznamy z těch prvních let jsou dost nekompletní – havárie, která nás postihla, zničila většinu elektronických záznamníků dat a pozdější historické záznamy se ne vždy dochovaly do dnešních časů.“

Ve sluchátkách zazněl Nnamdiho hlas: „Nepouštějte toto téma, Juri i ostatní,“ žádal. „Jestliže dýkozubci opravdu vykazují jisté známky inteligence, chtěli bychom to vědět.“

„Důvod, proč jsem se ptal,“ řekl Cerenkov, „byl ten, že jestliže dýkozubci skutečně ‚poznali‘, že se tu chcete usadit, mohlo by jít o inteligentní živočišný druh.“

„Naši biologové se touto hypotézou zabývali,“ kývl Moff, „a myslí si, že je to nepravděpodobné.“

„Dýkozubci neukázali žádnou velkou schopnost učit se, například,“ dodal Ingliss. „Všechny vesnice – a také některá města – pořádají pravidelné hony, kterých se účastní desítky vesničanů a hostů. A přesto se dýkozubci nic nenaučili a pořád přicházejí do blízkosti našich domů.“

Joshuu oslnilo poznání. „Aha – tak proto vyvěšujete oznámení o honu na dýkozubce na bránu. Aby o tom věděl každý, nejenom místní obyvatelé.“

Ingliss přikývl. „Ano. Je to příležitost dát dohromady velkou skupinu lidí k lovu, a každý, kdo přijde, je vítán. Kůže dýkozubců jsou také velice ceněnou trofejí a jejich maso pokládá mnoho lidí za daleko lepší než maso bololinů. Kdybyste přišli o hodinu dříve – ale ne, vy ovšem nemáte Moje. Ani zbraně, jak vidím.“

„To vypadá, jako byste byli rozhodnuti dýkozubce vyhubit,“ konstatoval York.

„To skutečně jsme,“ přikývl Ingliss, „přinejmenším v hustě obydlených oblastech Qasamy. Možná z mých slov vyplynulo, jak jsou početní a nebezpeční, ale ve skutečnosti lovecká skupina asi o padesáti mužích je šťastná, když se vrátí s jednou nebo dvěma trofejemi. V dobách, kdy byl postaven Huriseen, se člověk mohl postavit na vrchol zdi a každou hodinu zastřelit jednoho.“

„Máte štěstí, že někteří z vás přežili,“ podotkl York.

Ingliss pokrčil rameny jen o něco pomaleji, než by to udělal Aventiňan. „Jak jsem již povídal, podařilo se nám tu usadit ještě předtím, než nás začali vážně ohrožovat. A pak, přijetí Mójů za tělesné strážce se udalo také v té době. Je dost velká ironie, že ten program byl z velké části iniciován právě obavami z dýkozubců.“

„Ale o staré historii už toho bylo pro dnešek dost,“ vložil se do hovoru Moff. „Nemáme příliš času, jestliže si chcete prohlédnout vesnici, musíme začít ihned.“

Chvilku měl Joshua pocit, že na Moffově obličeji zahlédl něco divného. Ale Qasaman se rychle obrátil k otevřenému vozu, který stál za Inglissem a jeho společníky, a Joshua si řekl, že si mu to asi zdálo.

Zvědavě se rozhlížel a následoval ostatní do vozu.

Minulo doslova desetiletí od doby, kdy guvernérka Telek prováděla tak náročná celonoční laboratorní bádání jako minulou noc – a nikdy předtím to neprováděla pomocí dálkově řízeného analyzátoru. Když se dovlekla kolem poledne do společenské místnosti Kapky rosy, cítila se jako dobrá počítačová simulace smrti. „Něco zajímavého?“ zeptala se Nnamdiho a zamířila k automatu na cahve v rohu místnosti.

„Co vy tady děláte?“ zamračil se na ni od obrazovky Nnamdi. „Měla byste být v posteli a dávat si dvacet.“

„Měla bych řídit výpravu,“ odsekla mu Telek, přinesla si kouřící šálek a těžce dosedla do vedlejšího křesla. „Mohu se vyspat příští rok. Bily ještě leží?“

„Ano. Nechal na můstku vzkaz, že chce vzbudit ve čtyři hodiny.“

A to Christopher nedělal nic víc, než pouze pozoroval a občas navrhoval. Je úžasné, jak může kibicování unavit, pomyslela si kysele, ale pak ho pustila z hlavy. „Je tohle ta vesnice, kterou nám Moff slíbil?“

„Ano, Huriseen. Ten vznešený chlápek vlevo na obrazovce je Ingliss, starosta. Vypadá to tak, že tohle je jejich verze tržiště, jaké jsme viděli v Sollas. Ale bez bololinů.“

„Vesnice je tedy ohrazená zdí?“

„A to solidní. A Joshua nedávno přišel na zajímavý nápad týkající se toho barevného schématu v Sollas.“

Telek poslouchala jen na půl ucha, když Nnamdi popisoval Joshuův nápad ohledně města, které by údajně mělo bololinům připadat jako část pralesa, a zbytek své pozornosti dělila mezi vůni a chuť své cahve a organizovaný chaos na obrazovce. Když pozorovala menší vesnické tržiště, poprvé si všimla, že na stáncích není vystaveno jen zboží, ale i reklamy služeb. V jednom stánku, kde působil zedník nebo snad stavitel, zahlédla na stole uvnitř vzorky dřevěných dílců a cihel a na obrazovce počítače na čelním pultu něco, co vypadalo jako plány domů. Tak proč neobchodují jen přes počítač? divila se. Tak moc si cení osobního kontaktu? Je to možné.

Když Nnamdi skončil se svou referencí, pokrčila rameny. „To by tak mohlo být. Ještě to později prověřím a uvidím, jestli může počítač vypracovat nějaký odhad, jak vidí bololinové. Ale přijde mi hloupé takto pomáhat zvířatům při splašeném úprku městem,“ podotkla.

„Téměř přesně tohle říkal i Joshua,“ přikývl Nnamdi. „Může být v celé věci něco, čeho jsme si nevšimli? Mám tím na mysli něco ohledně bololinů i lidí.“

„Nemyslím, že si můžeme udělat představu o celé qasamské společnosti za pouhý týden, co jsme zde, to ne,“ usoudila suše. „Co vás vlastně napadlo?“

„No…“ Mávl neurčitě rukou. „Sám ještě přesně nevím. Snad existence nějakého symbiotického vztahu, podobného, jaký mají lidé s moji.“

„Já sama pokládám ty moje více za domácí mazlíčky než za symbionty, ale když vezmeme v úvahu vztah mezi bololiny a tarbiny, tak byste mohl mít v něčem pravdu.“ Telek svraštila čelo a pokoušela si vzpomenout na všechny formy symbiózy existující na Světech. „Napadá mě teď jediná možnost, a to, že lov bololinů pomáhá odvádět agresivitu obyvatel města. Že je to dělá mírumilovnějšími.“

„Hmm… jejich agresivita není odváděna, jenom usměrňována jinam,“ ironicky se usmál Nnamdi a kývl k obrazovce. „Neviděla jste to smlouvání v klenotnictví o půl bloku zpátky. Ti mládenci by byli schopni dohnat i Trofty, aby se zastyděli.“

„Hmm. Pravděpodobně logická cesta, kde se mohou vybít, když jim mójové znemožňují vzájemné potyčky. Tohle a politika, možná…“

Odmlčela se tak najednou, že se Nnamdi na ni otočil. „Něco není v pořádku?“

„Nejsem si jista,“ řekla a sáhla po mikrofonu komunikátoru. „Joshuo, mohl by ses pomalu otočit kolem dokola?“

Obraz na monitoru se pomalu přesouval, jak Joshua plnil příkaz, přitom příležitostně dělal malé přestávky, aby se podíval na některý stánek nebo zas na jiný… a postupně tak dokončil celý kruh. Nejasné podezření Telek se změnilo v chladnou jistotu.

„Moff zmizel,“ řekla Nnamdimu tiše.

„Cože?“ Zakabonil se, přitáhl si křeslo blíž k obrazovce, jako by mu to mohlo nějak pomoci. „To není možné – Moff by přece nešel ani na záchod, dokud by si nebyl jist, že kontaktní tým je na takovém místě, odkud mu nikam nemůžou utéct.“

„Vím. Juri a všichni ostatní – Moff zmizel. Ví někdo, kam šel nebo alespoň všimli jste si někdo, že odchází?“

Následovala krátká pauza. Potom Telek uviděla na kraji obrazovky Cerenkova, jak rukou zakrývá translátor. „Vůbec jsem si toho nevšiml, guvernére. Je tady kolem nás tolik lidí –“

„Což mohl být přesně důvod, proč si vybrali tohle místo,“ přerušila ho Telek. „Řekl nebo udělal dnes ráno něco neobvyklého? Může mi k tomu někdo z vás něco říci?“

Rychle dostala čtyři záporné odpovědi.

„Dobrá. Každý se po něm podíváte, ale nenápadně. A zapamatujte si jeho výraz, až se zase objeví.“

Vypnula mikrofon a delší chvíli seděla mlčky a hleděla na hlučnou scénu na tržišti. „Co si myslíte, že to znamená?“ přerušil jí Nnamdi myšlenky.

„Snad nic. Doufám, že nic. Ale myslím, že si znovu přehraji záznamy z dnešního rána a podívám se, jestli nenajdu něco divného na Moffově chování. Nespouštějte oči z monitorů a dejte mi vědět, kdyby se něco stalo.“ Vzala si svou cahve, přistoupila k zatím nevyužitému monitoru v rohu místnosti a pustila si dřívější záznamy.

„Neměli bychom upozornit Alma a můstek?“ zeptal se Nnamdi.

„Můstek, ano – ale ať tomu zatím nepřikládá velkou váhu.“ Zaváhala. „A Alma… ne, teď ho s tím neobtěžujte. Bude ještě spousta času mu to říci, až zjistíme, jestli se něco děje a co vlastně.“

„Dobře.“

Telek se otočila ke svému monitoru. Poloviční temnota byla náhle přerušena blikajícím světlem, což byla qasamská verze budíčku. Obrysy pokoje se po obrazovce kvapně přesouvaly, jak se Joshua převaloval a pak se posadil. „Vstávej a zapni, Marcku,“ řekl Joshua Rynstadtovi ve druhé posteli. „Nastává nám den plný práce.“

„A co je na tom nového?“ zeptal se Rynstadt ospalým hlasem.

Telek poslepu sáhla po šálku a pohodlněji se usadila, aby dál mohla sledovat záznam.

Kapitola 14

Modrá obloha planety Tacta byla o poznání červenější než obloha na planetách Chata a Fuson. Jonny si toho všiml, když měl přestávku mezi pozorováními pralesního porostu, který končil asi patnáct metrů za perimetrem Menssany. Je tady víc prachu v horních vrstvách atmosféry, rozhodli experti, pravděpodobně jako výsledek činnosti pár tuctů aktivních sopek, které lokalizovali ještě před přistáním. Potenciálně nebezpečné pro život, ačkoli nebezpečí by mohlo být minimalizováno rozumnou volbou místa osady. Ale počasí a klima podléhaly příliš prudkým a velkým změnám – bez ohledu na místo, kde by bylo možné založit kolonii. Vzato kolem a kolem, rozhodl se ji umístit na čtvrtou, dost odlehlou pozici na seznamu pěti planet.

Nebo jinými slovy, Tacta by se v žebříčku ocitla na jasně posledním místě.

Vrátil se pohledem do pralesa a zjistil, že na jedné z tlustších větví sedí velký pták a dívá se na něj.

S nedůvěrou přijal fakt, že ani zesilovače zraku a sluchu vůbec nezaznamenaly, že se přiblížil. Pak si ale uvědomil, že když nezaslechl vůbec nic, musel tam ten pták někde tiše sedět po celou tu dobu, co zde Jonny stál, a jeho ochranné zbarvení a nehybnost byly příčinou, že mu zůstal skryt.

„Máš štěstí,“ zabručel k němu Jonny, „že teď nemám na starosti sběr vzorků místní fauny.“

Kroky za ním způsobily, že se otočil. Byla to Chrys, v obličeji měla výraz lehké rozladěnosti. „Chceš zase být politikem?“ zeptala se bez úvodu.

Jonny vrhl pohled za ni na aktivity odehrávající se v chráněném prostoru mezi nimi a lodí. „Co se děje?“ zeptal se, když znovu hleděl na manželku.

Mávla znechuceně rukou. „Stejné spory, které vedou od doby, co jsme odletěli z Junky. Vědci chtějí využít čas, který jsme tam ušetřili, k dalšímu průzkumu Kubhy nebo Fusonu.“

„A Shepherd chce zkrátit výpravu o ty dva dny, které jsme proti harmonogramu ušetřili, a zamířit k domovu, jakmile tady všechno doděláme,“ dokončil za ni Jonny s podrážděným povzdechem. Měl už dost těchto neustálých sporů, obzvláště když Shepherdovo první odmítnutí mělo vše vyřešit už dávno. „Co chceš, abych udělal?“

„Já nechci, abys cokoli dělal,“ odsekla. „Ale Rey si zřejmě myslí, že bys mohl být schopen vložit do debaty pár dobře volených slov.“

Jinak řečeno, Banyon chtěl, aby zahřímal na vědce a zahnal je zpátky do jejich laboratoří. Jonny neměl pochyb, kterou stranu sporu Kobry podporují – vždyť právě oni byli pověřeni jak obranou expedice tak i prováděním těch nejtěžších prací, takže se chtěli vrátit co nejdříve. A ti čtyři, kteří stále ještě byli v lodní ošetřovně se zraněními, která utržili při šíleném spěchu při odletu z Junky, měli alespoň trojnásobek důvodů pro podporu takového názoru.

Určitě by to byl ten nejsnadnější způsob, jak spor jednou provždy ukončit. Jonny Moreau, Kobra a emeritní guvernér, měl na lodi větší autoritu i moc než kdokoli jiný na palubě, a to včetně Shepherda samotného. Už otevíral ústa, aby řekl své mínění, když se podíval na Chrys a zachytil její výraz.

Byla rozhněvaná, opravdu rozhněvaná. Snažila se to sice zakrýt, ale Jonny ji znal až příliš dobře na to, aby ho to oklamalo. Vrásky okolo očí, lehké sevření úst, ztuhlé lícní a krční svaly – zlost, vztek, to bylo jisté. Známky frustrace a zklamání.

Byl to stejný výraz, jaký u ní v posledních letech vídával až příliš často.

A v momentě, kdy si to uvědomil, věděl, jaká má být jeho reakce na vnitřní tahanice na Menssaně. „Nuže, Rey a ostatní na to mohou zapomenout,“ řekl jí. „Jestliže je Shepherd až příliš zdvořilý, aby vědce seřval, pak asi bude muset vydržet jejich žadonění. Já jsem tu jen na dovolené.“

Chrysiny oči se na okamžik rozšířily, ale jak přes tvář přelétl jemný úsměv, napětí jí z tváře a těla náhle zmizelo. „V každém případě tě budu přesně citovat,“ potvrdila.

„Udělej to. Ale nejdřív se podívej támhle,“ dodal, když se začala otáčet, aby se vrátila k lodi. „Vypadá to, jako bychom začínali být zajímaví pro místní pozorovatele.“

Pták dál seděl nehnutě a tiše na své větvi.

„Divné,“ řekla Chrys, která si ho prohlížela skládacím dalekohledem. „Tvar zobáku odpovídá spíš dravci než pojídači semen nebo hmyzu. A nohy také.“

Jonny zvětšil citlivost svého zesilovače zraku. Nohy toho ptáka vypadaly opravdu spíše jako spáry kondora. „Co je na něm divného? Zkatalogizovali jsme místní ptáky i živočichy podobné hlodavcům, kteří jsou dost malí na to, aby byli jeho kořistí.“

„Vím… ale proč tam pořád sedí? Proč neodletí lovit nebo třeba do hnízda?“

Jonny se zakabonil. Sedí tam nehybně uprostřed nízkého podrostu… jako by se bál, že ztratí tu jedinou ochranu, kterou mu tato poloha zaručuje. „Možná je poraněný,“ navrhl pomalu, „nebo se skrývá před nějakým větším dravcem.“

Podívali se s Chrys na sebe a viděl jí v očích, že jí hlavou proběhl stejný logický sled myšlenek a dospěla ke stejným závěrům. A nelíbilo se jí to stejně jako jemu.

„To jako… před námi?“ vyslovila nahlas to, na co mysleli oba.

„Nevidím tu nic jiného, čeho by se mohl bát,“ připustil a rychle se podíval na oblohu.

„Nějaký pozemní živočich? Ne. Každé zvíře, a nemuselo by být větší než kočka, by ho v tak malé výšce ulovilo bez potíží.“ Chrysiny oči znovu sklouzly na ptáka. „Ale… jak by mohl vědět –?“

„Je inteligentní.“ Dokud ta slova sám nevyřkl, neuvědomil si, jak moc tomu sám začíná věřit. „Poznal, že jsme cizí bytosti vyrábějící nástroje, a proto je přiměřeně opatrný. Anebo očekává, že s ním zkusíme komunikovat.“

„Jak?“

„Nevím… možná bych k němu měl jít blíž.“

Chrys mu stiskla paži překvapivě silně. „Myslíš, že by to bylo bezpečné?“

„Jsem přece Kobra – vzpomínáš?“ zavrčel s napětím v hlase. Kontakt s neznámem… náhle se naléhavě přihlásil dávný bojový výcvik. Pravidlo první: Vždycky mít zajištění. Opatrně, bez prudkých pohybů sáhl k opasku pro vysílačku. „Doktore Hanforde?“ zavolal jméno jediného zoologa, který by měl být poblíž a kterého viděl u lodi, když odtamtud Chrys před pár minutami přišla.

„Hanford.“

„Jonny Moreau. Jsem v nejjižnější části chráněného perimetru. Přijďte sem, ale tiše. A vezměte s sebou Kobru, kterou máte nejblíž.“

„Rozuměl jsem.“

Jonny dal vysílačku zpět na místo a čekal. Pták čekal také, ale začal projevovat netrpělivost. Ačkoli to byl možná jen Jonnyho dojem.

Hanford přišel o pár minut později a pohyboval se nemotornou kolébavou chůzí; zřejmě byla výsledkem kompromisu mezi snahou o rychlost a zachování ticha. Banyon a Kobra jménem Porris byli s ním. „Co se děje?“ zašeptal zoolog, když zastavil vedle Jonnyho.

Jonny pokývl k ptákovi. „Řekněte mi, co si o tom myslíte.“

„Myslíte tu džungli –?“

„Ne, tamtoho ptáka,“ ukázala Chrys.

„Jakého –? Aha,“ konečně ho Hanford spatřil a vytáhl dalekohled. „Aha. Ano, už jsme viděli několik jemu podobných, i když vždy na mnohem větší vzdálenost – nemyslím, že bychom se dostali k nějakému tak blízko.“

„Jsou tedy dost plaší, ne?“ snažil se ho Jonny popohnat. „Tedy normálně, ne?“

„Hm,“ přemýšlel Hanford. „Ano, tenhle se zdá být neobvykle krotký, že ano?“

„Možná se nehýbe, protože se nás bojí,“ řekl Banyon.

„Jestliže se bojí, měl by odletět,“ zavrtěl Hanford hlavou.

„Ne, pane. Na to jsme k němu příliš blízko,“ namítl Banyon. „Okamžitě jak vzletí, bude jeho silueta viditelná proti obloze – a navíc bude v pohybu. Už jeden z těchto důvodů stačí na to, aby přivábil nějakého dravce. Místo, kde sedí, není dobře vybrané, ale zůstat tam je pro něj pořád asi ta nejlepší volba.“

„Když nebudete brát v úvahu fakt, že on je pták a my samozřejmě ne,“ řekl Hanford. „Když odletí, nic mu od nás nehrozí.“

„Ledaže by,“ připomenul tiše Jonny, „nějak věděl, že můžeme použít zbraně.“

Chvilku bylo ticho. „Ne,“ nesouhlasil Hanford. „Ne, nemohu tomu uvěřit. Podívejte se pro začátek třeba na rozměry jeho lebky – není v ní dost místa pro velký mozek.“

„Velikost není to nejdůležitější –“ začal Porris.

„Ale počet buněk ano,“ odsekl mu Hanford. „Velikost tactanských buněk a jejich biochemie je dosti blízká naší, takže můžeme opodstatněně srovnávat. Ne, on určitě není forma života obdařená myšlením – je jenom paralyzovaný strachem tak moc, že si neuvědomuje, že může utéci, kdykoli se mu zachce.“

„‚Sluníčko, sluníčko, odleť pryč domů,‘“ šeptala Chrys známou říkanku.

„Dobrá, teď už promeškal šanci,“ rozhodl Hanford energicky. „Porrisi, víte, kde jsou uloženy záchytné sítě?“ začal se otáčet k Menssaně…

A vtom pták vystřelil z větve.

Chrys prudce vydechla nad tou náhlou změnou, zatímco vedle ní stojící Banyon reflexivně trhl rukama a nastavil je do palebné polohy. „Nestřílej!“ vyštěkl na něj Jonny. „Nech ho odletět.“

„Cože?“ křičel Hanford. „Zastřelte ho, člověče – zastřelte ho!“

Ale Banyon svěsil ruce.

A pták odletěl. Ne přímo nahoru k obloze, jak si Jonny myslel, že je to nejpravděpodobnější, ale horizontálně, sledoval vrcholky pralesa. A… kličkoval. Kličkoval jako…

Pták se ztratil za nevelkým pahorkem a Jonny se otočil a zjistil, že Banyon na něj hledí. „Úhybné manévry,“ téměř šeptal Banyon.

„Proč jste ho nezastřelili?“ křičel Hanford, chytil Jonnyho jednou rukou a druhá se mu zlostí sevřela v pěst. „Dal jsem vám Kobrám přímý rozkaz –“

„Doktore,“ vložil se do toho Jonny, „ten pták se nepohnul, dokud jste nenavrhl, abychom se ho pokusili chytit.“

„To mne nezajímá. Měli byste –“ Hanford se zarazil, jak kdyby mu to teprve teď došlo. „Vy si myslíte –?

Ne. Ne. Tomu nevěřím. Jak by mohl vědět, o čem si povídáme? Ne, to není možné.“

„Ovšemže ne.“ Banyonův hlas ztemněl. „Ale věděl, kdy musí odlétnout, a když to udělal, letěl nízko a cik‑cak. Tak, jako by chtěl uniknout nepřátelské palbě.“

„A také počkal, dokud jste se vy, doktore, k němu neotočil zády,“ přidala se chvějící se Chrys. „Vy jste byl ten, kdo dával povel k jeho polapení. Jonny… to všechno nemůže být jen náhoda.“

„Možná, že už předtím měl co do činění s inteligentními bytostmi,“ pomalu řekl Jonny. „Možná tady přistáli Troftové, když prozkoumávali planetu. Tím způsobem by se ptáci mohli něco dozvědět o zbraních.“

„Možná že všichni tihle ptáci jsou pouze jednotkami nějakého většího, kolektivního rozumu,“ navrhl náhle Porris. „Tak by jednotlivec nemusel být příliš inteligentní.“

„Teorie kolektivního rozumu byla odmítnuta už před dvaceti lety,“ opáčil Hanford, ale tón jeho hlasu ukazoval, že si není jistý. „A konec konců, ani to by nevysvětlovalo, jak by mohl znát natolik dobře náš jazyk, aby pochopil, že jsem se rozhodl poslat pro odchytovou síť.“

Náhle Jonny zjistil, že stále hledí na místo, kde pták zmizel. Rychle se rozhlédl, ale dolů se nevrhala žádná mračna útočících ptáků, jak skoro napůl očekával. Modř s delikátním červeným odstínem byla narušována pouze příležitostnými a vzdálenými tečkami. I když… „Myslím, že by bylo dobré všechno sbalit o trochu dříve. Měli bychom být připraveni okamžitě odletět, jestliže… by se to ukázalo nutným.“

Hanford vypadal, jako by chtěl něco namítat, protože všemu rozumí líp, ale namísto toho se obrátil na Banyona. „Bylo by možné vyslat pár Kober se mnou na lov? Chci jednoho z těch ptáků – pokud možno živého, ale už na tom netrvám.“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ řekl ne právě nadšeně Banyon. „Myslím, že dozvědět se o nich něco víc je výborný nápad.“

Nakonec kapitán Shepherd akceptoval všechna doporučení, která mu byla předložena. Byly provedeny rychlé přípravy k odletu, stráž Kober na hranicích ochranného perimetru byla zdvojnásobena a vědci začali pracovat s na ně přímo fantasticky vysokou rychlostí. Dvě speciální lovecká družstva ale ani nespatřila žádného z těch tajemných ptáků. Fakta, spekulace a šeptem pronášené výmysly se mísily a šířily se… a Menssana nakonec odletěla plných dvanáct hodin před časovým plánem. Tentokrát si nikdo nestěžoval.

Kapitola 15

Strávili spoustu času procházením se po huriseenském tržišti – nejvíce času, odhadoval York, ze všech ostatních míst během celé jejich qasamské cesty – a nakonec si hluboce oddechl, když se prohlídka chýlila ke konci. Nejvíce ho znervózňovala přítomnost tolika Mójů, s kterými byl v kontaktu doslova tváří v tvář, a stejně k tomu přispívala i Moffova přetrvávající nepřítomnost. Byl zvědav, jak ji starosta Ingliss vysvětlí – a York se domníval, že to bude muset udělat, jakmile za sebou zanechají tržiště spolu s davy Qasamanů. V přítomnosti pouze eskorty si prostě nemůžou nevšimnout, že jim Moff chybí, a Ingliss jim to určitě bude chtít nějak objasnit.

York ale neměl nejmenší chuť něco poslouchat. Věděl, že to bude hromada lží a co bylo ještě horší, hromada zcela zjevných lží. Moffovo zmizení bylo příliš hladké, načasování příliš dobré, než aby šlo o náhodu. Bylo jasné, že vše bylo připraveno tak, aby si průzkumná skupina co nejdéle nepovšimla jeho nepřítomnosti. Instinkt Yorkovi napovídal, že přiznání k faktu, že Moff s nimi není, bude pro Qasamany stejně nepříjemné, jako nutnost vysvětlit, kam a proč odešel. Čím lépe poznával Qasamany – čím déle naslouchal Moffovým vyhýbavým odpovědím na jejich otázky, čím víc viděl věci, které jim ukázali a hlavně ty, které se snažili neukázat – tím víc se mu v mysli označení příliš opatrný a podezřívavý postupně měnily na slovo paranoidní. Bylo mu jedno, jestli jim jejich historie dávala právo takto postupovat. Teď bral v úvahu pouze to, že se nejednou potkal s lidmi s paranoidním myšlením – a dobře věděl, jak uvažují. Samotný fakt Moffovy nepřítomnosti mu sice neposkytl ani jediný bit užitečné informace, ale obával se, že to Qasamané nevědí. Spíše bylo pravděpodobné, že si myslí, že celý jejich plán – nebo postup či schéma nebo zatracená náhoda nebo co to bylo – je naprosto prozrazeno a kvůli tomu by mohli chtít urychlit začátek celé akce.

A to York nechtěl. Jestliže Moff něco plánoval – cokoli – bylo by pro všechny zúčastněné bezpečnější, kdyby všechno proběhlo hladce a podle plánu. Zatraceně, Moffe, vrať se sem, pomyslel si zuřivě. Vrať se zpátky a snaž se nás utvrdit v přesvědčení, že máš situaci v rukách.

Byl tak zaujatý pokradmým hledáním a očekáváním Moffa, že úplně přehlédl událost, která vedla k boji.

Ze zamyšlení ho vytrhl teprve silný stisk jednoho z Moffových asistentů, když ho chytil za rameno a odtáhl až na okraj prstence lidí, který se utvořil hned na hranici tržiště. Vymezený prostor měl v průměru zhruba dvacet metrů. Uvnitř ve vzdálenosti asi pět metrů od sebe stáli dva muži bez obvyklých průvodců – Mójů a hleděli jeden na druhého. Jejich výraz bylo možno stručně označit za vražedný.

„Co se děje?“ zeptal se York Qasamana, který ho stále držel za paži.

Odpověděl mu Ingliss, stojící v kruhu o dva lidi dál: „Souboj. Došlo tu k urážce, padla výzva a byla přijata.“

York cítil, jak má najednou sucho v hrdle, když si všiml pistolí v pouzdrech na bocích obou mužů a pak davu dvou set nebo i více lidí, kteří se kolem natlačili. Doufal, že po sobě nechtějí střílet v takovém místě…

Muž s modrostříbrnou páskou okolo čela se najednou vyloupl z davu přihlížejících a přistoupil k oběma mužům. Z velkého vaku vyndal asi třiceticentimetrovou hůlku, která vypadala jako rákoska, a soupravu dvou nevelkých koulí, spojených asi padesáticentimetrovou mléčně bílou šňůrou. Podal hůlku i míčky jednomu z bojovníků, přistoupil k druhému muži a dal mu tentýž komplet. Potom se vrátil k okraji kruhu, zdvihl pravou ruku a najednou jí mávl švihem připomínajícím seknutí.

A bojovník po Yorkově pravici, který dosud jakoby líně točil koulemi nad hlavou, mrštil je náhle po svém protivníkovi.

Vrhl je dobře, s dostatečnou silou i přesností. Ale druhý bojovník byl připraven. Podržel svou hůlku svisle před sebou, a obratně jí zachytil letící střelu, která se na ní namotala. O okamžik později už letěly jeho vlastní koule zpět k prvnímu muži, který je podobným způsobem zachytil na svou hůlku. Následovala jen kratičká přestávka, kdy každý z duelantů rozmotával protivníkovu zbraň, kterou zachytil, než byli připraveni začít znova.

„O co tady jde?“ zašeptal opět York.

„Souboj, jak jsem říkal,“ zamručel v odpověď Ingliss. „Každý z mužů střídavě hází bola na druhého, dokud se obě zbraně neztratí v davu nebo dokud jeden z protivníků nepřizná porážku. Ty koule mohou udělat opravdu velké modřiny a někdy i značné pohmožděniny, ale jen zřídka způsobí vážnější zranění.“

„Zbraně se ztratí v davu?“

„Jestliže se jeden netrefí nebo nezůstanou namotané na hůlce, ale zalétnou k divákovi, ten je nemusí vrátit. Je jasné, že stačí dva špatné hody a souboj musí skončit.“

„A co zabrání jednomu ze soupeřů, aby se v přestávce mezi hody vrhl na soka a třeba ho praštil do hlavy?“

„Totéž, co mu brání použít pistoli,“ odpověděl Ingliss klidně. „Jejich Mójové – tam a tam.“ Ukázal na dva diváky, z nichž každý měl na ramenou jednoho ptáka navíc.

York svraštil čelo.

„Chcete říct, že je chrání proti všem útokům včetně útoků beze zbraně? Myslel jsem, že reagují pouze na vytažení pistolí.“

„Aha, ovšemže je nemohou chránit proti všem útokům,“ pokrčil rameny starosta. „Například vy mne teď můžete náhle udeřit, ještě než by vás můj Mójo zastavil. Ale už byste nemohl v útoku pokračovat.“ Ukázal na muže, jimž se začaly perlit na čele první kapky potu. „Ale tady je zřejmé, že oni spolu bojují výhradně tak, aby je jejich mójové nemuseli oddělit.“

„Chápu.“ York přemýšlel o aspektech, jaké by to mohlo přinést v tom případě, kdy by Kobry eventuálně musely jít do akce. Byli by mójové schopni rozpoznat v bitevní vřavě, že právě oni jsou zdrojem vražedných laserových paprsků? Neexistoval žádný způsob, jak se to dozvědět. „Teprve teď jsem pochopil,“ řekl hlasitě, „proč se tu nikdo nepokouší použít pistoli nebo jinou zbraň, kterou by mójové nemuseli jako zbraň rozpoznat. Mohl by vystřelit na cíl pouze jednou, ale to by bylo všechno.“

„Vypadá to, že vy z Aventine příliš uvažujete v termínech bojů a vzájemných konfliktů,“ ozval se Ingliss hlasem, ve kterém bylo zvláštní napětí. „Ta vaše planeta musí být divným místem pro život. Snad kdybyste měli své vlastní Móje… V každém případě máte pravdu, co se týče nekonvenčního tvaru zbraní. Kdysi dávno v počátcích domestikace Mójů se mnoho lidí pokoušelo použít různé konstrukce, ovšem s výsledkem, který jste si již sám domyslel.“

„Aha,“ přikývl York a soustředil se na sledování okolí.

Zdálo se, že boj trvá dlouho, ale ve skutečnosti skončil za pár minut. York by nemohl okamžitě říci, co souboj rozhodlo, ale když v jednu chvíli každého z mužů obklopil chumel jásajících a spokojeně vyhlížejících gratulantů a přátel, kteří se natlačili kolem nich a tak je oddělili, došel k závěru, že alespoň ti se bavili dobře. Snad Nnambi na palubě lodi to později dokáže utřídit ze sociologického a psychologického hlediska, ale pro Yorka to celé mělo opravdu velice nízkou prioritu. Rozhlédl se a zjistil, že davy se rozcházejí a jedinými nehybně stojícími osobami zůstávají ostatní členové kontaktního týmu. A také starosta Ingliss a doprovod.

A Moff.

York zamrkal a usilovně se snažil nedat na sobě znát sebemenší známku překvapení, zlosti nebo zklamání. Přes Yorkovu usilovnou snahu se Qasamanovi podařilo připojit se k nim stejně nenápadně, jako je opustil. I díky tomu začal celý souboj vypadat až příliš podezřele vhodně načasovaný… a jestliže byl skutečně vyvolán uměle, automaticky to zvyšovalo důležitost Moffova tajemného zmizení, jeho význam tím vzrostl až nepříjemně. Aby se mohla tak široce pojatá akce s cílem odvrácení pozornosti hostů uskutečnit, musel disponovat buď spoustou lidí připravených v každé chvíli k akci, anebo menší skupinou schopnou oklamat jak místní, tak i návštěvníky z Aventine. Obě možnosti zahrnují hodně námahy a vyžadují – snad – vpravdě dlouhodobé plánování.

Qasamané je podezřívali? A jestliže ano, z čeho a jak dlouho?

„Lituji, že jste viděli zrovna tohle,“ řekl Moff, když se znovu všichni spojili v jednu skupinu. „Je to jedna z těch forem agrese, kterou jsme nebyli schopni úplně eliminovat.“

„Vypadá to pěkně mírně ve srovnání s tím, co jsem v životě viděl,“ ujistil ho Cerenkov. Ani on ani nikdo z ostatních se ani gestem nebo slovem nepodivovali návratu šéfa ochranky, a tak si York, který strachy zadržoval dech, mohl klidně vydechnout.

„Ale i tak je to pořád víc, než by skutečně civilizovaná společnost měla dopustit,“ odporoval Moff. „Síla naší vůle by měla být zaměřena ven, k problémům spojeným s podrobením tohoto světa.“

„A co potom?“ zabručel Rynstadt.

Moff se na něj upřeně podíval, bylo znát, že je napjatý. „Budoucností lidstva jsou hvězdy. Nechceme být stále připoutaní k tomuto jedinému světu.“

„Lidstvo nemůže být nikdy znovu spoutáno,“ souhlasil vážně Cerenkov. „Řekněte mi, jsou takové souboje časté? Ten s tou páskou na hlavě, ať už to byl kdokoli, dokonale ovládl situaci.“

„Každá vesnice i město mají jednoho nebo více rozhodčích, to záleží na množství obyvatel,“ vysvětlil Moff. „Ovšem vedle dozoru nad souboji mají i mnoho dalších povinností. Ale pojďme – chtěl bych, abyste si prohlédli ještě další místa v této vesnici. Starosta Ingliss vám teď ukáže správní centrum, a kromě toho bychom měli mít čas prohlédnout si typické vesnické obydlí ještě předtím, než se lovci vrátí z lovu na dýkozubce. Teprve později navštívíme zemědělské pozemky.“

Cerenkov se zasmál. „Souhlasím s vámi, Moffe – opravdu máme bohatý program. Prosím, veďte nás.“

Zahnuli za roh a přišli k vozům, které pro ně Inglissovi lidé přistavili, třebaže museli jet okolo celého tržiště, a York se rozhodl, že bude opatrně optimistický. Pokračování prohlídky v této chvíli znamenalo, že Moff věří, že jeho nepřítomnost zůstala nepovšimnuta. Což znamenalo, že ať už Qasamané plánovali cokoli, stále to probíhá podle jejich původního plánu.

Náhle si ale uvědomil jemný tlak hodinek s počítačem na svém zápěstí a prstenu se safírem na ukazováku. Spolu s jeho perem to byly části dlaňového pomocníka… zbraně, kterou ani Qasamané ani mójové nikdy neviděli. Jen jednou vystřelit, ta slova mu zněla mozkem. Jen jeden výstřel, než by mne májové dokázali zastavit. Bylo by zatraceně dobře, aby byl ten výstřel přesný.

Stalo se to, když se ten večer vraceli do Sollas. Prvním varováním, že se děje něco zlého, bylo náhlé zapraskání statické elektřiny, které nahradilo tichý šum rádiového spojení s Kapkou rosy. Moff, který seděl vepředu, vstal a otočil se k nim, přidržuje se levou rukou. A pravou na ně mířil pistolí.

„Jste zatčeni,“ zahučel neznámý hlas ze strany muže, který seděl vedle něj – nebo spíše ze skříňky v Qasamanově ruce. „Jste podezřelí z vyzvědačství proti lidu Qasamy. Nedělejte žádné prudké pohyby, dokud se nedostaneme na místo konečného určení. Pokud neposlechnete, bude vaše loď zničena.“

„Cože?“ vykřikl Cerenkov a v hlase měl šok, úžas a vztek. „Co má tohle všechno znamenat?“

Ale z translátoru se už neozval ani zvuk a tak zůstala otázka nezodpovězena.

„Moffe –“ začal Cerenkov a napůl se vztyčil.

„Nemá to smysl,“ zašeptal Rynstadt. „Tohle je jenom nahrávka, ne translátor. Budeme muset počkat, až se vrátíme do Sollas, kde se to možná vysvětlí.“

Cerenkov otevřel ústa, chvíli o tom přemýšlel, a pak se zabořil do sedadla. Moffova pistole sebou ani neškubla, všiml si znepokojený York. Musí mít nervy ze železa – což značně omezuje akce, které by mohli proti němu podniknout. A jeho Mójo…

Moffův Mójo při pohledu na svého pána, stojícího s pistolí namířenou na jiné lidské bytosti, ani nezaskřehotal. Neudělal to ani žádný jiný z ptáků. Z nějakého důvodu – vzhled, zápach, řeč – byli Aventiňané zřejmě vyloučeni z automatické ochrany, kterou mójové poskytovali svým qasamanským pánům. York předtím doufal, že každá qasamanská akce proti jejich týmu by mohla být přinejmenším trochu zmírněna právě přítomností Mójů. Ale nic takového zřejmě nehrozí.

Joshua, který seděl přes uličku autobusu, se zavrtěl. „Musejí mít nějaký počítač s účinností velkou jako gantua, jinak by to nedokázali přeložit tak rychle,“ zamumlal.

„Pravděpodobně zaznamenávali jak naše slova, tak i jejich překlad,“ vysvětloval Rynstadt. Vypadal uvolněně, jako by si úplně neuvědomoval, co se děje, a tak se na něj York chvíli díval s ohromenou nedůvěrou. Cožpak si ten idiot neuvědomuje, do čeho jsme se to dostali? To není nějaká hra, chtělo se mu zakřičet. Tihle lidé to myslí vážně a navíc jsou asi vystrašení.

Ale dokázal zadusit ta slova dříve, než je vyslovil. Samozřejmě, že se Rynstadt neznepokojuje – vždyť na palubě Kapky rosy jsou čtyři Kobry, připravené vyrazit a zachránit je v žáru laserové palby?

Až na to, že to nebude tak snadné, a jestliže si to nikdo z ostatních neuvědomil, tak York rozhodně ano. Zahleděl se z okna na temnící oblohu a ještě daleko temnější prales kolem silnice. Moff si to dobře načasoval, pomyslel si, a dotek profesionálního respektu mu ještě více rozbušil srdce. Daleko od Kapky rosy, v neznámém a nebezpečném území právě když přichází noc, to by se jen šílenec pokoušel o útěk. Zapadající slunce probleskovalo mezerami mezi stromy a on si náhle uvědomil, že během právě uplynulých pár minut se stočili na jihozápad, tedy uhnuli ze silnice, která vedla mezi Huriseen a Sollas přímo na západ. Tedy jedou jižně, k nejbližšímu dalšímu městu řetězce? Pravděpodobně. Udržet rukojmí stranou, mimo pokusy o záchranu, zatímco s potenciálními zachránci samotnými uděláte… co vlastně? Co Qasamané zamýšlejí udělat s Kapkou rosy?

Podíval se na Joshuu a viděl, jak se jeho vlastní obavy a nejistoty odrážejí v napjatém obličeji mladšího muže. Syn Kobry a bratr Kobry chápal daleko lépe než Rynstadt, jak malé šance na pomoc mají ti na Kapce rosy.

Pocit strachu tělo připravuje, panika je paralyzuje, oblíbený aforismus jeho instruktora u mariňáků teď bleskl Yorkovi hlavou. Přinutil se dýchat pomaleji, dovoloval si jen strach a snažil se potlačit veškerou paniku. Až přijde příležitost, bude muset být připraven.

Oznámení, které na chvilku proniklo i šumem statické elektřiny ve společenské místnosti Kapky rosy, bylo krátké a bolestně jasné: „Jste podezřelí ze špionáže proti lidu Qasamy. Nedělejte žádné rychlé pohyby ani se nepokoušejte o útěk. Pokud neuposlechnete, budete zničeni.“

Rušení dosáhlo opět plné intenzity a Christopher hlasitě zaklel. „Jak to k čertu dokázali, že…“

„Drž hubu!“ vyštěkla Telek, přestože jí vlastní srdce bolestivě dunělo až v uších. Tak se to stalo – její nejhorší noční můra – a ona z toho nedokázala tým dostat, ještě než to kladivo dopadlo. Selhala. Oh, bože. Co teď mám dělat?

Hlas z interkomu jí náhle přerušil myšlenky. „Guvernérko, zjistil jsem pohyb a horká místa na vrcholu té letištní věže,“ řekl kapitán F’ahl. „Nevidím zatím ani lidi ani zbraně, ale mohou tam mít něco jako minomety nebo rakety a nechtějí, abychom to věděli.“

Telek se celou silou vůle přinutila ke klidu. „Rozumím, kapitáne. Mohou naše lasery zničit tu věž?“

„Pravděpodobně ne – a já bych se o to raději nepokoušel, dokud nebudeme mít na palubě všechny, které budeme moci zachránit.“

„Nešlo mi o to, že bychom teď odstartovali,“ řekla ledově. F’ahl začínal počítat s možností ztrát. Dobrá. Ale k čertu, ona se tak snadno nevzdá. „Je něco nového na monitorech? Myslím, že Joshuův nízkofrekvenční signál by nemělo být tak snadné…“

Bez upozornění zrnění na obrazovce zmizelo a zase byli zpátky v qasamanském autobusu.

Telek se naklonila dopředu s rukama zaťatýma v pěst, až to bolelo… ale neviděla žádný masakr, kterého se podvědomě obávala. Scéna byla téměř přesně taková jako před pěti minutami, když byl signál přerušen… s tou jedinou výjimkou, že Moff teď seděl obrácen k Aventiňanům a mířil na ně pistolí.

Telek chytila mikrofon.

„Joshuo, ukaž mi zbytek kontaktního týmu,“ nařídila.

Scéna se nijak nezměnila. „Nemůže vás slyšet,“ zabručel Christopher. „Můžeme odfiltrovat šumy u nás, ale oni tam nemají žádné počítačové vybavení, aby udělalo totéž.“

„Skvěle,“ zaskřípala zuby Telek. „To znamená, že nemůžeme kontaktovat ani Alma. Čert aby to všechno vzal.“ Ještě chvilku sledovala monitor a pak se otočila ke dvěma mužům, kteří tiše stáli ve dveřích do společenské místnosti. „Nuže, pánové, všechno nasvědčuje tomu, že vaše placená dovolená právě skončila. Návrhy?“

Michael Winward ukázal na jednu z obrazovek, na které byl okolní prales. „Qasamané podle všeho nevědí, že Almo je venku, což je teoreticky pro nás výhoda. Ale jestliže mu nemůžeme říci, co se přihodilo, je ta výhoda pěkně nanic. Musíme ho nějak upoutat, aby si zapnul laserový vysílač.“

„Jinými slovy, myslíte si, že byste se měl pokusit k němu tajně proplížit,“ váhavě to zvažovala Telek, ale pak zavrtěla hlavou. „Ne. To je příliš riskantní. I kdybychom provedli nějakou akci na odvedení pozornosti, pravděpodobně by vás objevili ještě předtím, než byste se stačil ukrýt. Raději počkáme, až se s námi sám spojí.“

Druhá Kobra, Dorjay Link, mrkl na Winwarda a téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou. „Qasamané mohou přesunout lidi a zbraně do pralesa, aby ohrožovali Kapku rosy i z této strany,“ řekl Telek. „Almo může slézt ze svého hnízda přímo doprostřed nich.“

„Nemyslíš, že by je uslyšel, jak přicházejí?“ zeptal se Nnamdi.

„Kobry jsou také lidé,“ řekl sarkasticky Winward. „A jestliže se neprobudí, než budou na svých místech, pak už nebudou dělat moc hluku.“

Telek se ještě jednou zadívala na monitor s obrazem pralesa. Ztrácím půdu pod nohama, musela si připustit. Dostali jsme se do válečné situace bez sebemenšího varování.

Ne. Byli varováni a to bylo to, co ji nejvíc trápilo. Účel Moffova tajemného zmizení před pár hodinami byl teprve teď jasný: připravoval tuhle operaci, koordinoval dění prostřednictvím toho jejich dosud neznámého třikrát zatraceného dálkového komunikačního systému. V takovém případě – „Vojáci a zbraně jsou pravděpodobně už dávno na svých určených místech,“ řekla hlasitě. „Jediná možnost je vzbudit Alma a současně mu oznámit, jaké nastaly potíže…“ Odmlčela se a podívala se na obě Kobry.

Winward přikývl – jenom nevěděla, zda souhlasí nebo rozumí.

„Rychlý výpad. Palba a tak. Nechte mne, ať si obléknu maskovací oděv – za minutu budu zpátky. Dorjayi, běž se podívat po nejlepším místě, ano?“

„Jistě,“ řekl Link, když Winward mizel ve dveřích společenské místnosti. „Je nějaká možnost, guvernérko, že bychom mohli počkat, až se úplně setmí?“

„Ne,“ ozval se najednou Christopher, ještě než Telek stačila cokoli říci. „Máme nový problém, guvernérko – kontaktní tým nevezou do Sollas.“

„Sakra.“ Telek k němu přistoupila a zadívala se na monitor, který ukazoval letecký snímek terénu mezi Sollas a Huriseen. „Jak to víte?“

„Joshua se trochu rozhlíží – a všiml jsem si, jak slunce blýsklo do bočního okna. Zdá se mi, jako by odbočili na tuhle silnici,“ – jel po ní prstem – „a směřují do nejbližšího města jihozápadně odtud.“

Telek mrkla na stupnici. „K čertu. Nedostanou se blíž než na dvacet kilometrů od Kapky rosy. Kde je nejbližší křižovatka? – aha, tady. Tři kilometry za tímto bodem. Má někdo nějakou představu, kde by mohli být teď?“

Christopher bezmocně rozpřáhl ruce. „Náš vyhledávač polohy nepracuje, když se počítač musí potýkat s odfiltrováváním šumů. Všechno, co mohu udělat, je stanovit jejich rychlost a extrapolovat vzdálenost, kterou už urazili z Huriseenu. Vychází mi to, že by byli asi tady, nějakých patnáct nebo dvacet minut od rozcestí.“

Telek se podívala na Justina, sedícího nehybně na lehátku. Kdyby ho tak byla nechala nahradit bratrem, jak to plánovali… ale ne, chtěla přece mít to své zatracené okno do světa. „Musíme zastavit ten vůz,“ řekla všem v místnosti. „Buď osvobodit celý tým, nebo nahradit Joshuu. Jakkoli.“

„Teď, když je Moff absolutně soustředěný, tak považuji to poslední za nemožné,“ řekl Link, který seděl před monitorem, který převzal od Nnamdiho.

„Vím.“ Telek zaskřípala zuby a pak se obrátila k interkomu. „Kapitáne, chci laserovým pulzem vyslat zprávu podpůrným lodím Troftů. Řekněte jim, aby se sem dostaly, jak nejrychleji mohou.“

„Ano, guvernérko.“

A nepřinese to vůbec nic dobrého. Věděla to stejně jako každý na palubě. Lodi Troftů byly příliš daleko, než aby se ještě před soumrakem dostaly na oběžnou dráhu. Kapka rosy byla odkázána sama na sebe.

Což znamenalo, že Winward bude muset uskutečnit svůj sebevražedný výpad během pár minut… a Almo i přesto může být chycen, ještě než se zorientuje a zjistí, co se děje… to všechno může být zbytečné, protože neexistuje žádný způsob, jak by jedna nebo dvě Kobry mohly autobus napadnout, aniž by v následujícím boji v něm nebyl někdo zabit nebo zraněn.

Jediné, co teď mohla udělat, bylo vydat rozkaz k okamžitému startu a doufat, že Kapka rosy dík své rychlosti dokáže uniknout qasamským granátům nebo raketám.

Zmenšit ztráty. A jestliže měla takto rozhodnout, musí to udělat ještě předtím, než Winward vyjde ven, aby obětoval svůj život. Má na to tedy asi následujících devadesát vteřin.

Bezvýchodná situace… a zatímco si usilovně lámala hlavu, co udělat, v pralese na jih od nich se něco nepozorovaně pohnulo a neviditelný laserový paprsek se k nim prodíral, až zasáhl Kapku rosy přímo do nosu.

Příběh pokračuje v románu Válka Kober