Kobra (2) - Kobra z Aventine

II of Kobra

Zahn Timothy

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Druhá kniha série Kobra.

Jonny Moreau spolu s ostatními Kobrami slouží Dominiu lidí. Chrání před nebezpečím osadníky nové kolonie, planety Aventine. Tváří v tvář vzpouře svých kolegů musí přijmout rozhodnutí, na němž může záviset celý jeho další život. Aby mohl skutečně účinně zastupovat zájmy kolonistů, kteří jsou pod jeho ochranou, stává se politikem. A když hrozí válka s nepřátelskou rasou Troftů, Jonny dokazuje, že umí řešit problémy nejen za pomocí síly.

Název originálu: COBRA

Obálka: David Mattingly

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Květa Palowská

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © by Timothy Zahn 1985, 1992 All Rights Reserved

Copyright © 1999 for the Czech translation by K. Palowská

Copyright © 1999 for Cover by D. Mattingly

Copyright © 1999 for the Czech edition by laser‑books s. r. o.

ISBN 80-7193-114-4

Loajalista: 2414

Hranice mezi polem a lesem byla ostrá jako laserový paprsek. Obrovské modrozelené cypřiše se zvedaly do výše hned za půlmetrovým pásem oranžové vegetační bariéry, který chránil mladé výhonky pšenice od pronikání místního rostlinstva. Někdy míval Jonny poněkud filozofičtější náladu a pak viděl v celém uspořádání několik rovin jin-jang: vysoké proti nízkému, staré proti mladému, místní proti lidskému. Právě teď se však jeho nálada dala nazvat všelijak, jen ne filozofickou.

Zvedl oči a spatřil mladíka, který zprávu doručil, jak před ním stojí ve strnulé napodobenině vojenského pozoru. „A co to vlastně znamená?“ zeptal se a jemně mával listem papíru.

„Zpráva mluví jasně, pane –“ začal chlapec.

„No ano, číst umím,“ přerušil jej Jonny. „A ještě jednou mi řekneš ‚pane‘, Almo, a budu na tebe žalovat otci. Měl jsem na mysli jinou věc – proč tě sem Challinor žene celý ten lán cesty jen proto, aby mě pozval na schůzku? Od toho jsou přece tyhle věci.“ Lehce poklepal na telefon u boku.

„C-dvě Challinor nechtěl riskovat, že by se cokoli prozradilo, pane – Jonny,“ opravil se Almo chvatně. „Je to soukromá schůzka, jen pro Kobry.“

Jonny zapátral pohledem v Almově tváři, pak list složil a schoval jej do kapsy. Ať už Challinor plánoval cokoli, děsit poslíčka by nemělo žádný smysl.

„Můžeš vyřídit Challinorovi, že závazně mohu říci pouze ‚možná‘. V poslední době se na kraji lesa objevuje ostnatý leopard. Jestli ho dnes nedostanu, budu muset v noci držet hlídku na Chinových plantážích.“

„C-dvě Challinor říkal, že mám zdůraznit, že schůzka je velice důležitá.“

„Moje slovo taky – a slíbil jsem Chinovi, že může večer začít s druhou sadbou.“ Jonny sáhl po telefonu. „Jestli chceš, zavolám Challinorovi a řeknu mu to sám,“ navrhl.

„Ne – to je v pořádku,“ vyhrkl rychle Almo. „Povím mu to. Omlouvám se, že jsem zdržoval.“ A namířil si to přes pole k zaparkovanému autu.

Jonnymu se přes rty mihl úsměv, ale veselí ho záhy opustilo. V téhle části Aventine nebylo zrovna mnoho teenagerů – kolonisté v prvních dvou vlnách byli bezdětní a následující dvě vlny rodin nemohly deficit vyrovnat. Jonny vždycky pocítil bolestivé píchnutí při pomyšlení na přílišnou osamělost, o které věděl, že ji Alma a jeho vrstevníci nesou velmi těžce, čtyři Kobry přidělené do města Díkůvzdání, kde Almo bydlel, byly pro tamější teenagery viditelnými vzory, to přinejmenším, a Jonny byl rád, že Almo našel přítele právě v Torsu Challinorovi. Alespoň býval rád. Teď už si nebyl tak docela jistý.

Almův vůz vyrazil, aniž by zvedl příliš prachu, a Jonny obrátil tvář i pozornost ke stromům, které se tyčily do značné výšky. O Challinorově intrice ve stylu pláště a laseru se bude starat později; teď musí zabít ostnatého leoparda. Ujistil se, že všechno vybavení mu na opasku drží pevně, překročil vegetační bariéru a vešel do lesa.

Dokonce i po sedmi letech na Aventine cítil Jonny úctu, kdykoli stanul pod starověkou klenbou nepravidelně tvarovaných listů, která změnila jasný den v kropenaté šero. Už dávno došel k závěru, že částečně to je dáno věkem stromů, ale zčásti si vždy pokorně připomněl, jak málo ví lidstvo o světě, který si před tak krátkým časem přivlastnilo. Les se hemžil rostlinstvem i živočichy, kterým Jonny ve skutečnosti nerozuměl. Stiskem aktivoval zrakové a sluchové násobiče, vnořil se hlouběji mezi stromy a snažil se sledovat všechny směry najednou.

Příliš hlasité zapraskání větví nad hlavou a před ním bylo jediným upozorněním, ale stačilo. Nanopočítač správně vyhodnotil, že zvuk způsobilo velké tělo kdesi ve vzduchu nad ním a těsně předtím, než Jonnyho mozek stačil zvuk zaregistrovat, převzaly kontrolu servomotory. Smýkly jím stranou právě v okamžiku, kdy místem, jímž právě prošel, zasvištěly čtyři sady ostrých drápů. Jonny udělal kotrmelec – tak tak že minul strom pokrytý přilnavými listy popínavého lepkavého vína – a vzápětí se už rozhlížel z podřepu. Koutkem oka spatřil, jak se ostnatý leopard připravuje ke druhému skoku, hroty, ostré jako jehly, schované v chlupech předních nohou – a počítač opět zapracoval.

Jedinou zbraní, jíž disponoval, stoje na nechráněném prostranství, byly lasery v malících; a i když jej servomotory opět strhly, počítač je dokázal použít se smrtonosnou důkladností. Vzduchem vyšlehly dvě jehly světla a proletěly hlavou nepřátelského tvora.

Ostnatý leopard strašlivě zařval. Jonnym projel pocit, že se mu obracejí vnitřnosti, a šelmí drápy reflexívně cvakly naprázdno. Instinktivní ochranný pohyb se ukázal být k ničemu; Jonny už byl mimo dosah hrotů. Opět sebou mrštil o zem, ale tentokrát se zpět na nohy nepřekulil. Rychle se ohlédl a spatřil, jak se leopard s námahou snaží vstát, očividně nedbaje černých rýh které mu křížem krážem brázdily tlamu, a poškozeného mozku. Člověka by takové rány beze vší pochyby zabily, ale poněkud méně centralizovaný metabolismus stvoření z jiného světa byl méně citlivý na takové poškození. Tvor se zvedl na všechny čtyři, ostny naježené, drápy stále zcela vysunuté.

Leopardovu hlavu zasáhl třpytivý záblesk protipancéřového laseru… tentokrát byl zásah víc než účinný.

Jonny opatrně vstal, a zamračil se při pohledu na čerstvá zranění, která v bitvě utrpěl. V kotníku cítil větší teplo, než jaké by měla mít na svědomí jediná salva z protipancéřového laseru – šlo o zvýšenou citlivost na teplo, jíž se dlouho obával; z velké části ji zavinilo nadměrné používání zbraně během útěku z Tylerova sídla.

Podle všeho neunikne přetrvávajícím důsledkům války ani na Aventine.

Naposledy se rozhlédl, pak vytáhl telefon a spojil se s operátorem. „Ariel,“ ozval se počítačový hlas.

„China Restona,“ požádal Jonny. Za okamžik se ozval farmářův hlas. „Reston, kdo volá?“

„Tady Jonny Moreau, Chine. Dostal jsem toho tvého leoparda. Doufám, že sis ho nechtěl nechat vycpat – musel jsem mu ustřelit hlavu.“

„K čertu s hlavou. Ty jsi v pořádku?“

Jonny se usmál. „Zbytečný strachy. Jsem v pohodě; ani o mě drápem nezavadil. Jestli chceš, nechám u něj zapnutý maják a můžeš si dojít pro kůži, kdykoli budeš chtít.“

„To zní dobře. Moc ti děkuju, Jonny – vážně to oceňuju.“

„Rádo se stalo. Probereme to později.“

Jonny stiskl tlačítko a opět se napojil na operátor. „Kennetha MacDonalda.“

Chvíli bylo ticho. „Nehlásí se,“ ozval se operátor.

Jonny se zamračil. Stejně jako všechny Kobry na Aventine, i MacDonald měl mít telefon neustále při sobě. Nejspíš byl právě někde v lese nebo jinde, kde je stejně nebezpečně, a nechtěl, aby ho cokoli rušilo od práce. „Nahrajte zprávu.“

„Nahrávám.“

„Kene, tady je Jonny Moreau. Zavolej mi, hned jak budeš mít příležitost – pokud možno ještě dříve než dnes večer.“

Vypnul telefon a připevnil jej na opasek. Pak z dolní části nouzového vaku vyňal jeden ze dvou miniaturních radiomajáků. Cvaknutím přepínače jej zprovoznil, přešel k tělu mrtvého leoparda a položil zařízení vedle šelmy. Na okamžik sjel pohledem k ostnům na předních nohách tvora. Biologové na Aventine zastávali jednotný názor, že umístění a rozmezí ostnů svědčí spíše o jejich obranné než útočné funkci. Jediným problémem bylo, že se dosud nikomu nepodařilo najít na planetě tvora, proti němuž by leopard potřeboval takové ostny v boji použít. Jonny v žádném případě neměl chuť osobně se střetnout s první z těchto neznámých bestií.

Znovu aktivoval smyslové násobiče a začal se prodírat porostem lesa.

MacDonald se ozval až pozdě odpoledne. Jonny právě zběžně prohlížel spíž a pokoušel se vykoumat, co si dá k večeři.

„Promiň mi to zpoždění,“ omlouval se MacDonald, sotva se stačil představit. „Skoro celý den jsem byl venku v lese, u řeky, a měl jsem vypnutý telefon.“

„Nic se neděje,“ ujistil jej Jonny. „Lovil jsi leoparda?“

„Jo. A jednoho jsem taky dostal.“

„Nápodobně. Musí jít o další migraci; většinou se tak rychle nevracejí na místa, která jsme vyčistili. Nejspíš budeme mít co nevidět plné ruce práce.“

„Nojo, je to otrava. Tak co pro mě máš?“

Jonny uvažoval. Challinor mohl mít dobrý důvod, proč nechtěl pustit do éteru jediné slovo o chystané schůzce.

„Nedostal jsi náhodou dneska nějaké neobvyklé zprávy?“ zeptal se nepřímo.

„Vlastně jo. Chceš se sejít a promluvit si o tom? Počkej chvilku – Chrys mi něco chce.“ V pozadí bylo slyšet nesrozumitelný hovor. „Chrys říká, že máš tak během půlhodinky přijet za námi, navečeříme se společně, tady u ní.“

„Nezlob se, ale zrovna jsem si sedl k jídlu,“ lhal Jonny. „Že bych se stavil až dojím?“

„Bezva,“ odvětil MacDonald. „Tak kolem sedmé, co říkáš? Možná bychom se pak mohli společně projet.“

Challinor naplánoval schůzku na půl osmou. „To by šlo,“ souhlasil Jonny. „Tak v sedm.“

Jonny položil sluchátko, naslepo hrábl do spíže, vyndal jakýsi balíček a vložil jej do mikrovlnky. Moc rád by s nimi povečeřel – MacDonald a Chrys Eldjarnová patřili k jeho nejlepším přátelům – a kdyby Chrysin otec nebyl právě za naléhavým chirurgickým zákrokem mimo město, přijal by pozvání všemi deseti. Ale Chrys a MacDonald byli už dlouho stálou dvojicí a jen málokdy měli příležitost být spolu sami jako teď. Ariel obývalo čtyři sta šedesát kolonistů a před místní faunou, jakož i příležitostně jednoho před druhým, je chránily jenom dvě Kobry. Volné chvíle měly cenu zlata.

A kromě toho, pomyslel si Jonny hořce, příliš mnoho času stráveného v blízkosti Chrysina úsměvu by ho zas jen lákalo pokusit se ji MacDonaldovi přebrat, a o nepříjemnosti tohoto druhu nestál. Jejich přátelství bylo pro něj příliš cenné, než aby riskoval, že je ztratí.

Beze spěchu – ze svého pohledu – spořádal večeři a přesně v sedm zastavil u Eldjarnových. Chrys jej přivítala jedním ze svých zářivých úsměvů a pozvala jej dál. Namířili do obývacího pokoje, kde na gauči seděl MacDonald.

„Přišels o bezvadnou večeři,“ pozdravil Jonnyho a mávl rukou k židli.

„Nepochybuju, žes moji nepřítomnost u stolu dohonil,“ prohodil Jonny dobromyslně. O půl hlavy vyšší a podstatně rozložitější MacDonald byl svou žravostí známý v širém okolí.

„Vynasnažil jsem se. Tak ukaž tu zprávu.“

Jonny vydoloval z kapsy list papíru a podal mu jej. MacDonald jej zběžně přejel očima a pak předal Chrys, která se mezitím uvelebila na gauči vedle něj. „Dostal jsem totéž,“ poznamenal. „Máš představu, o co tady běží?“

Jonny zavrtěl hlavou. „Kapka rosy už je venku na průzkumu vesmírné soustavy několik měsíců. Myslíš, že mohli najít něco zajímavého?“

„Zajímavého ve smyslu nebezpečného?“ zeptala se tiše Chrys.

„Možná,“ odvětil MacDonald, „zvlášť když se tahle zpráva týká opravdu jenom Kober. Ale o tom pochybuju,“ dodal k Jonnymu. „Kdyby šlo o válečnou poradu nebo něco podobného, sešli bychom se všichni v Capitalii, ne v Díkůvzdání.“

„Pokud ovšem nepředávají zprávu jednotlivě do každé vesnice,“ poznamenal Jonny. „Ale to by zase vybočovalo z ‚naléhavé‘ kategorie. Mimochodem, kdo ti tu zprávu doručil? Almo Pyre?“

MacDonald přikývl. „Zdál se mi hrozně formální. Asi čtyřikrát mě oslovil ‚C-dvě MacDonalde‘.“

„Ke mně se choval zrovna tak. To se tam Challinor snaží vrátit ke starému systému vojenských hodností nebo co?“

„Nemám tušení. Nebyl jsem v Díkůvzdání už celé týdny.“ MacDonald pohlédl na hodinky. „Myslím, že je nejvyšší čas tenhle nedostatek napravit. Co říkáš? Pojeďme se podívat, co od nás vlastně Challinor chce.“

„Stavte se tady, až schůzka skončí, ať vím, co se stalo,“ ozvala se Chrys, když se všichni tři zvedli.

„Mohli bychom se vrátit hodně pozdě,“ namítl MacDonald a políbil ji na rozloučenou.

„To je v pořádku – otec se vrátí také pozdě, takže budu vzhůru.“

„Dobrá. Auto je vzadu, Jonny.“

Díkůvzdání leželo dobrých dvacet kilometrů na severovýchod od Arielu. Bylo možné tam dojet polní cestou, chráněnou z obou stran vegetační bariérou, která byla zatím běžným standardem v novějších oblastech lidmi obydleného předmostí na Aventine. MacDonald za volantem obratně vedl vůz kolem nejhorších výmolů a přitom se s úspěchem stačil vyhýbat větvím stromů, které sem nahodile přečnívaly z hustého lesa z obou stran.

„Jednoho dne se ostnatý leopard vrhne skokem z některé z těch převislých větví na auto a zažije největší překvapení svého života,“ prohodil MacDonald.

Jonny se pobaveně usmál. „Myslím, že na něco takového jsou příliš chytří. A když už jsme u těch moudrých kroků, co ty a Chrys, už jste stanovili datum?“

„Hm… nic určitého. Myslím, že oba chceme mít jistotu, že jsme jeden pro druhého ti praví.“

„No, podle mého názoru jsi blázen, jestli po ní nechňapneš, dokud máš šanci. Ačkoliv, nejsem si jistý, jestli bych stejnou radu dal i jí.“

MacDonald odfrkl. „Mockrát děkuju. Tak za tohle nejspíš půjdeš domů pěšky.“

Challinorův dům stál téměř na okraji Díkůvzdání, v samé blízkosti obdělávaných polí, která obklopovala osadu. Byla tam zaparkována už dvě auta, a jakmile vystoupili a zamířili k domu, otevřely se vchodové dveře a objevil se vytáhlý muž v uniformě Kober. „Dobrý večer, Moreaue; MacDonalde,“ uvítal je chladně. „Máte dvacet minut zpoždění.“

Jonny ucítil, jak MacDonald vedle něj strnul a pospíšil si, aby promluvil první. „Zdravím tě, L’este,“ řekl chvatně a ukázal na uniformu. „Nenapadlo mě, že to bude maškarní dýchánek.“

Simmon L’est vyloudil na tváři nucený úsměv, manýru pečlivě odměřené blahosklonnosti, která Jonnyho vždycky tak dráždila. Ale v L’estových očích se zračilo vědomí, že jedovatý osten zasáhl cíl. MacDonald si toho nepochybně také všiml a protáhl se kolem L’esta beze slova, aniž by přidal daleko zlostnější odpověď, kterou by určitě použil, kdyby ho Jonny nepředešel. Dýchaje o něco volněji, následoval Jonny přítele dovnitř.

L’est za nimi zavřel.

Obývací pokoj skromných rozměrů byl pohodlně zařízen. Na židli s rovným opěradlem seděl v protějším rohu Tors Challinor, na sobě uniformu v plném lesku; napravo od něj, poněkud zpustlí v běžném pracovním oděvu, seděli Sandy Taber a Bari DesLone, Kobry zařazené do Zelené míle. Vedle nich, také v uniformě, byl Hael Szintra z Oázy a na konci Frank Patrusky z Díkůvzdání.

„Á – MacDonald a Moreau,“ zahlaholil Challinor na uvítanou. „Tak pojďte, tady máte místa,“ ukázal na dvě prázdné židle po své levici.

„Doufám, že je to skutečně důležité, Challinore,“ zabručel MacDonald, když procházeli pokojem, aby se posadili. „Nevím, jakým potěšením se oddáváte v Díkůvzdání, ale v Arielu nemáme moc času hrát si na vojáky.“ Významně se zahleděl na uniformy.

„Nedostatek volného času je čirou náhodou jedním z témat, o kterých tu dnes bude řeč,“ pronesl Challinor uhlazeně. „Řekněte mi, má Ariel k dispozici tolik Kober, kolik potřebuje? Nebo Zelená míle, když na to přijde?“ dodal a zabloudil pohledem k místu, kde seděli Taber a DesLone.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Taber.

„Poslední sčítání ukázalo, že celý okres Caravel obývá kolem deseti tisíc lidí a přesně dvaasedmdesát Kober,“ řekl Challinor. „To znamená jedna Kobra na zhruba sto čtyřicet obyvatel. Takže když to vezmeme kolem a kolem, město velikosti Zelené míle by mělo dostat tři Kobry, ne dvě. O Arielu platí dvojnásobek.“

„V Arielu je v poslední době poměrně klid,“ ozval se MacDonald. „Nepotřebujeme víc palebné síly, než kolik nám přidělili.“ Pohlédl na Tabera. „Jak to vypadá v Zelené míli?“

„Tady nejde o palebnou sílu,“ odvětil Szintra dřív, než stačil Taber otevřít ústa. „Jde o to, že se po nás chce daleko víc, než jen chránit naše osady před ostnatými leopardy a falxy. Musíme lovit pšeničné hady, zasahovat při domácích hádkách – a když vyšetříme trochu času, automaticky se od nás čeká, že půjdeme pomoci s kácením stromů a vykládáním dodávek. A nic za to!“

Jonny přelétl pohledem Szintrovu brunátnou tvář a pak stočil zrak na ostatní tři muže v uniformě. V žaludku se mu začal šířit chlad. „Kene, snad bychom se měli vrátit do Arielu,“ řekl tiše MacDonaldovi.

„Ne – zůstaňte tu prosím ještě okamžik,“ vyhrkl kvapně Challinor. „C-tři Szintra se trochu unáhlil, ale v Oáze zvládá všechno sám a možná pak vidí záležitosti trochu ostřeji než my ostatní.“

„Předpokládejme pro tuto chvíli, že má pravdu a my skutečně nemáme takový respekt, jaký si zasloužíme,“ promluvil MacDonald. „A máme možnost to vyřešit?“

„Tady nejde jenom o pouhý nedostatek respektu, ani o to, co se od nás považuje za samozřejmé,“ odpověděl Challinor vážně. „Jde také o způsob, jak úřad syndiků donekonečna protahuje vyřizování nejjednodušších požadavků na vybavení a dodávky – ačkoliv když jde o to naložit přebytečnou pšenici a extrakt z lepkavého vína, jsou rychlí až až. Nejspíš zapomněli, že všude není tak pohodlný život jako v Rankinu nebo Capitalii, a že když okrajová města něco potřebují, potřebují to hned. K tomu si připočítejte tu jejich mánii zakládat spousty malých okrajových osad namísto upevňování teritoria, které už máme – proto jsme taky tak zatraceně uboze roztroušeni – a vyjde vám obrázek vlády, která nedělá svoji práci. Takže řečeno bez obalu, cítíme, že se s tím musí něco udělat.“

Následovala dlouhá chvíle ticha. „Co navrhuješ?“ zeptal se nakonec LesDone. „Poslat příští kurýrskou lodí petici Dominiu?“

„Nedělej se ještě tupější než jsi, Barle,“ zabručel Taber. „Tady je řeč o odstranění samotného generálního guvernéra Zhua.“

„Ve skutečnosti si myslíme, že nejen generální guvernér potřebuje vyměnit,“ dodal Challinor tiše. „Je nepříjemnou pravdou, že centralizovaný systém vlády, který tak dobře funguje na rozvinutých světech, na Aventine neuspěl. Potřebujeme decentralizované vedení, co bude víc odpovídat potřebám planety –“

„Ovládané těmi, kdo budou odvádět nejlepší práci?“ skočil mu do řeči Jonny. „Například námi?“

„Náš zápas o podrobení Aventine je v mnoha směrech podobný partyzánské válce, kterou jsme vedli proti Troftům,“ řekl Challinor. „Za sebe můžu říct, že jsme tam odvedli zatraceně dobrou práci, nebo snad nesouhlasíš? Kdo na téhle planetě by to udělal líp?“

„Takže co navrhuješ?“ zeptal se MacDonald se zájmem mnohem větším než při jakémkoli jiném jednání. „Rozkrájíme Aventine na malá království a do čela jim postavíme Kobru?“

„V zásadě ano,“ přikývl Challinor. „Je to trochu komplikovanější – musela by tu být ustavena hierarchie k urovnávání sporů a tak – ale to je jen hlavní myšlenka. Co tomu říkáš? Máš zájem?“

„Kolik vás na to je?“ ignoroval MacDonald předchozí otázku.

„Dost,“ odvětil Challinor. „Tady my čtyři plus tři z Fallow, dva z Wealdu a další tři z Headwateru a táborů na úbočí Kerseageských dolů.“

„Máš v úmyslu převzít s dvanácti Kobrami kontrolu nad celým světem?“

Challinor poněkud svraštil čelo. „Ne, samozřejmě, že ne. Ale mluvil jsem už se spoustou dalších Kober, tady v okresu Caravel i jinde. Většina z nich je ochotná počkat a pozorovat, jak to s naším experimentem dopadne.“

„Jinými slovy: chtějí vidět, jak tvrdě na tebe vlítne Zhu, až vyhlásíš nezávislost?“ zavrtěl hlavou MacDonald. „Stojíš si na vedení, Challinore. Nikdo z Kober si nebude moci dovolit zůstat při takové akci neutrální. Bude jim nařízeno naklusat a znovu obnovit syndikovu vládu a jejich odpověď na tenhle rozkaz je postaví buď na jednu nebo na druhou stranu. S nadějí na – počkat; dvanáct Kober ze šesti set dvaceti, to máme zhruba jedna ku padesáti – kterou cestu myslíš, že si zvolí?“

„A kterou cestou se dáš ty, MacDonalde?“ vpadl nečekaně do hovoru L’est ze svého místa ode dveří. „Na to, že ses sám ještě neangažoval, máš nějak moc otázek.“

MacDonald nespouštěl oči z Challinora. „Tak jak to vidíš, Challinore? K tomuhle musíš mít v rukávu víc než jedno nebo dvě esa.“

„Zatraceně, na něco jsem se tě ptal!“ vyštěkl L’est.

MacDonald se k němu rozvážně otočil; a právě tak zvolna vstal. „Stojím na té straně, kde jsme já a moje rodina stáli vždycky: s Dominiem lidí. To, o čem se tu bavíte, pánové, je vlastizrada; s tím nechci mít nic společného.“

L’est už byl také na nohou. Stál bokem k MacDonaldovi v bojové pozici Kobry. „Loajalita Skota nebo psa bez koulí,“ zašklebil se pohrdavě. „Pro případ, že sis toho nevšiml, skotáku, tě upozorňuju, že to tvoje Dominium, které tady tak horlivě obhajuješ, s tebou zachází jako s nebezpečným odpadem. Odvrhlo tě nejdál, jak jen to šlo. Od civilizace tě dělí sto padesát světelných let a dvě stě miliard Troftů.“

„Jsme tu kvůli pracem, které souvisejí s osidlováním,“ vložil se Jonny do hovoru ve snaze podpořit MacDonalda, ale s obavou, aby si jeho čin nevykládali mylně. V tak těsném prostoru by přestřelka mezi dvěma Kobrami nejspíš přinesla smrt i všem ostatním.

„Oslí sračky, Moreaue – jsme tady, protože to bylo levnější než začít novou válku jen proto, aby nás nechali pozabíjet,“ uzemnil ho L’est. „Dominium se nestará o to, jestli tady přežijeme nebo chcípneme. Je na nás, abychom si pojistili vlastní přežití – nezáleží na tom, kolik krátkozrakých bláznů nám stojí v cestě.“

„Jdeš, Jonny?“ zeptal se MacDonald a vykročil ke dveřím.

L’est tam byl dřív a postavil se před ně. „Nikam nepůjdeš, MacDonalde. Víš toho příliš mnoho.“

„Klídek, Simmone,“ promluvil Challinor klidně, ale pod mírností jeho hlasu se skrýval tvrdý podtón. „Nejsme tu od toho, abychom dali tady pánům na vybranou mezi loajalitou nebo smrtí.“

L’est se nepohnul. „Neznáš tady toho šaška, Torsi. Pořád dělá problémy.“

„Já vím, to už jsi mi říkal. C-dvě MacDonalde, pochop, prosím tě, že tohle všechno neděláme jen tak z osobního prospěchu.“ V Challinorově hlase zazněla ryzí upřímnost. „Lidé na Aventine potřebují silné, kompetentní vedení, a to nemají. Je naší povinností, abychom tyto lidi – občany Dominia – uchránili od katastrofy.“

„Jestli mi tady tvůj kamarád neuhne, budu ho k tomu muset přinutit silou,“ řekl MacDonald.

Challinor si povzdechl. „Couvni, Simmone. MacDonalde, budeš o tom, co jsem řekl, alespoň přemýšlet?“

„Jo, zamyslím se nad tím docela určitě.“ MacDonald vykročil ke dveřím, aniž by spustil zrak z L’esta.

Jonny se ostražitě zvedl ze židle a vykročil také. Očima hlídal místa, kde dosud seděli Patrusky a Szintra. „Pokud bys rád zůstal, Moreaue,“ zavolal za ním Challinor, „hodíme tě pak zpátky do Arielu autem.“

„Ne, díky,“ ohlédl se Jonny přes rameno. „Mám dneska večer ještě nějakou práci, potřebuju to dodělat.“

„Dobrá. Ale přemýšlej o tom, co jsem povídal, ano?“

Slova byla přátelská, ale cosi v Challinorově tónu způsobilo, že se Jonnymu zježily chloupky na krku. Potlačil zamrazení a rychle vyšel ven.

Cestou do Arielu žádný z nich nepromluvil. Jonny se domníval, že MacDonald se nachází kdesi v temných vodách zuřivosti, a připravil se na hrůzostrašnou jízdu po hrbolaté cestě. K jeho překvapení však MacDonald řídil s klidem, hraničícím téměř s flegmatičností. Ale ve zpětném odrazu předních světel auta bylo v jeho tváři a kolem očí jasně patrné napětí. Jonny pochopil situaci a raději mlčel.

Když MacDonald zastavil, v domě Eldjarnových přes ulici se ještě svítilo. Před nimi stál zaparkovaný vůz, který si vzal Chrysin otec na cestu do Rankinu. Znamenalo to, že se vrátil domů příliš pozdě, než aby zaparkoval auto do místních garáží.

Stejně jako večer, i nyní jim otevřela Chrys. „Tak pojďte,“ pozvala je a ustoupila. „Jste tu dřív, než jsem vás čekala – schůzka byla tak krátká?“

„Až moc dlouhá,“ zabručel MacDonald.

V Chrysiných očích se objevilo pochopení. „Ale, copak se stalo – Challinor zase chce, abyste žádali o další Kobry?“

MacDonald zavrtěl hlavou. „Nic tak zábavného. Chtějí převzít vládu nad planetou.“

Chrys ztuhla v půlce kroku. „Cože chtějí?“

„Slyšela jsi. Chtějí svrhnout generálního guvernéra a zavést vojenskou diktaturu a každá Kobra, která se k nim připojí, bude spravovat malé poddanství.“

Chrys pohlédla na Jonnyho. „Dělá si legraci, Jonny?“ optala se.

Jonny zavrtěl hlavou. „Ne. Challinor to myslí smrtelně vážně. Nevím, jakým způsobem hodlají dosáhnout něčeho jiného, než se nechat rychle uškvařit, jenomže –“

„Moment,“ přerušila jej a namířila ke dveřím do křídla domu, kde byly ložnice. „Myslím, že bude lepší, když si to poslechne i otec.“

„Dobrý nápad,“ zamumlal MacDonald, přikročil k rohovému likérníku a nalil si skleničku. S lahví v ruce pohlédl tázavě na Jonnyho. Ten odmítavě zavrtěl hlavou.

Za pár minut byla Chrys zpátky, v patách jí kráčel muž v županu. „Kene; Jonny,“ kývl jim doktor Orrin Eldjarn na pozdrav. Navzdory rozcuchaným vlasům vůbec nevypadal rozespale. „Tak copak se to tady osnuje za intriky?“

Usadili se a MacDonald v kostce vyložil Challinorův návrh. Eldjarnovi pozorně poslouchali. „Ale jak říká Jonny,“ dodal MacDonald závěrem, „nemají v podstatě žádnou šanci na úspěch. Ostatně, bojová síla jedné Kobry je naprosto stejná jako všech ostatních.“

„Ale co do důležitosti je na tom Kobra líp než kdokoli jiný,“ podotkl Eldjarn. „Kdyby Challinor oznámil, že přebírá vládu nad Díkůvzdáním, neexistuje vůbec nic, co by lidé mohli udělat, aby ho zastavili.“

„Něco málo zbraní by se tam určitě našlo,“ namítla Chrys. „Tady v Arielu máme alespoň půl tuctu inerčních pušek a Díkůvzdání je větší než Ariel.“

„Inerční pušky by byly proti Kobře v podstatě k ničemu, s výjimkou těsných prostorů, kde nemůže dobře manévrovat,“ vysvětlil jí Jonny. „Palebný mechanizmus vydává charakteristické slyšitelné cvaknutí, pro náš sluch dost hlasité, abychom je mohli vnímat, a běžně nám nedělá žádný problém uhnout střele z dráhy. Jenom Troftové na Silvernu se to učili donekonečna.“

„Ale o to teď nejde,“ netrpělivě vpadl MacDonald. „K zabití dvanácti vzbouřených Kober bude zapotřebí použít dvanácti loajálních Kober.“

„Pokud se rebelům nepodaří postřílet ostatní ještě předtím, než bitva začne,“ pospíšila si s poznámkou Chrys. „Nebyli by schopni zabít všechny jedinou krátkou salvou?“

MacDonald odmítavě zavrtěl hlavou. „Optické násobiče, kterými jsme vybaveni teď, nemají vícenásobnou zaměřovací schopnost, jako měly ty staré. Ale dobře – řekněme, že pokud budou vzbouřenci v úkrytu a za předpokladu, že nám půjde o absolutně jisté vítězství, bude to chtít rovných padesát Kober. To je pořád jen pouhá dvanáctina Zhuových sil. Challinor to musí vědět.“

„Takže otázka zní, co dalšího ještě ví – na rozdíl od nás.“ Eldjarn si zamyšleně mnul čelo. „Neděje se někde na Aventine něco, co by zaměstnávalo velké množství Kober? Občanské nepokoje v některém jiném okrese nebo tak něco?“

Jonny s MacDonaldem si vyměnili pohled a MacDonald pokrčil rameny. „O ničem jsme neslyšeli,“ řekl.

„Připouštím, že je docela možné, aby Challinor zorganizoval skupiny, které současně vyhlásí převzetí moci i v jiných městech, ale ve skutečnosti tomu nevěřím.“

„Ostnatí leopardi znovu migrují,“ připomněl Jonny nejistě. „Pokud farmáři nebudou chtít na pár dní přerušit práci na polích, tak hlídkování a lov zaměstnají spoustu Kober. Jenomže nevidím, že by tohle generálního guvernéra nějak trápilo. Možná, že Challinor prostě ztratil hlavu.“

„Ten ne,“ namítl MacDonald rozhodně. „Uvažuje neobyčejně bystře a chladnokrevně. A L’est by na něco takového jenom kvůli Challinorovým přesvědčovacím řečičkám také nepřistoupil – byl liška podšitá dávno předtím, než jsme se vylodili na Aventine.“

„K tomuto názoru bych se přikláněl taky,“ promluvil pomalu Eldjarn. „Pro někoho s megalomanskou mánií je to načasováno až příliš dobře. Jak jsi správně podotkl, Jonny, migrace ostnatých leopardů rozhodně alespoň trochu zbrzdí jakákoli úřední protiopatření. Méně náhodný už je podle mého soudu fakt, že kurýrní loď Dominia opustila Capitalii právě před několika dny, což znamená, že do těchto končin nezabloudí nikdo z Dominia dřív než za šest měsíců.“

„Dost času ustavit a zabezpečit nový režim,“ zamumlal MacDonald. „Mohou postavit kurýra před hotovou věc a pak ať jim Dóm zkusí něco udělat.“

„A Kapka rosy je zatím kdovíkde v hlubokém vesmíru,“ dodal Jonny s úšklebkem.

„Přesně tak,“ přikývl Eldjarne. „Dokud se nevrátí, nemá Zhu žádnou možnost s kýmkoli se spojit – a vlastně ani tehdy, když Kapka rosy nebude moci bezpečně přistát a doplnit pohonné látky a zásoby potravin, protože potom nebude schopná letět pro pomoc. Ne, Challinor to vymyslel pečlivě, to se musí nechat. Škoda, že jste nespolupracovali o chvilku déle a nedověděli se zbytek jeho plánu.“

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ řekl MacDonald poněkud odměřeně. „Nebudu nikomu lhát o své loajalitě.“

„Samozřejmě – rozumím,“ řekl Eldjarn.

V pokoji se na okamžik rozhostilo ticho. „Mám dojem, že já bych se k nim mohl vrátit,“ promluvil Jonny váhavě. „Neřekl jsem jasně, na které straně stojím.“

„Budou podezíraví,“ podotkl MacDonald a zavrtěl hlavou. „A kdyby tě přistihli, že nám předáváš informace, budou s tebou zacházet jako se špiónem.“

„Pokud se ovšem,“ promluvila tiše Chrys, „nechceš přidat k nim.“

Chrysin otec a MacDonald na ni překvapeně pohlédli, ale Chrys dál upřeně hleděla na Jonnyho. „Konec konců celý čas považujeme za samozřejmé, že Jonny je na naší straně,“ poznamenala tiše. „Ale možná v tom ještě nemá jasno. Tohle není rozhodnutí, které bychom měli dělat za něj.“

Eldjarn přikývl na souhlas.

„Samozřejmě, máš pravdu. No tak, Jonny? Co ty nato?“

Jonny stáhl rty. „Abych byl naprosto upřímný, tak nevím. Také jsem přísahal věrnost Dominiu – ale zdejší vláda se skutečně dopouští činů, které potenciálně mají katastrofické následky, zvláště přílišná roztroušenost lidí a zařízení. To, co Challinor říkal o naší odpovědnosti k lidem na Aventine, nemůžu jen tak pustit z hlavy.“

„Ale jestli jsou ignorovány legální cesty pro politickou výměnu – a to kýmkoliv – pak otevíráš cestu totální anarchii,“ argumentoval MacDonald. „A pokud si skutečně myslíš, že Challinor s L’estem odvedou lepší práci –“

„Kene.“ Chrys mu položila dlaň na paži v uklidňujícím gestu a řekla Jonnymu: „Chápu tvou nejistotu, ale jsem si jistá, že si uvědomuješ, že tohle není problém, při jehož řešení bys mohl zůstat neutrální.“

„A budeš se muset rozhodnout velice brzo,“ dodal Eldjarn. „Challinor by neriskoval vykládat o spiknutí takto podrobně, kdyby už nebyli zcela připraveni to rozjet.“

„Rozumím,“ zvedl se Jonny. „Myslím, že bych teď udělal líp, kdybych šel domů. Jestli se rozhodnu postavit se do aktivní opozice proti Challinorovi, můžete se mnou počítat při čemkoli, co dnes vymyslíte. Ať tak nebo tak –“ pohlédl přímo do MacDonaldových očí, „– všechno, co tu dnes bylo řečeno, zůstává jen mezi námi čtyřmi. Ode mne neuslyší Challinor ani slovo.“

MacDonald zvolna přikývl. „Dobrá. Mám dojem, že je to pro dnešek všechno. Chceš hodit domů?“

„Ne, díky; projdu se. Dobrou noc.“

Stejně jako na farmářských usedlostech, jak je Jonny znával na Horizonu, i tady na Aventine se chodívalo večer spát brzy. Ulice byly tmavé a opuštěné a jediné osvětlení pocházelo z roztroušených lamp pouličního osvětlení a třpytivých hvězd nad hlavou. Kdykoliv byl Jonny takhle pozdě venku, rád pozoroval hvězdy; dnes večer si ale stěží všiml, že nějaké svítí.

Bývaly doby, pomyslel si zachmuřeně, kdy stačil jediný pohled do Chrysiných očí a stál by na její straně, a nezáleželo by na tom, o co jde. Ale ty časy jsou nenávratně pryč. Válka, jeho marná snaha začlenit se do společnosti a sedm dlouhých let strávených prací při budování nového světa, to všechno byla daň za nerozvážnost mládí. Už dávno se naučil nestavět svá rozhodnutí na citových základech.

Momentálně viděl největší problém v tom, že neměl k dispozici nijak závratné množství faktů, na základě kterých by se mohl uváženě rozhodnout. Zatím všechno mluvilo pro rychlou porážku Challinorovy skupiny… ale muselo v tom přece být něco víc, než se na první pohled zdálo. Simmon L’est sice určitými vlastnostmi lezl člověku na nervy, ale byl to vynikající taktik, a jeho otec působil jako instruktor výcviku na Asgardu. Rozhodně by se nepřidal k jakémukoli dobrodružství, které by bylo očividně odsouzeno k záhubě – a dlouhý, krvavý válečný konflikt by znamenal zkázu kolonie.

Na druhou stranu, Jonny byl po formální stránce loajální Dominiu a potažmo generálnímu guvernérovi Aventine. A MacDonaldův smysl pro loajalitu byl vždycky věcí, kterou Jonny obdivoval – navzdory Listovým jízlivostem.

Ještě když dorazil domů, nepřestal přemílat všechna pro a proti. Běžné úkony před spaním zabraly pouhých pár minut; pak zhasl světlo, lehl si a zavřel oči. Ráno snad bude moudřejší.

Ale na to, aby usnul, byl příliš rozrušený. Asi po hodině převalování se opět zvedl, přešel ke stolu a vytáhl ze zásuvky pásek od své rodiny, který mu doručil poslední kurýr. Zasunul jej do přehrávače, pustil si jenom zvuk a dopotácel se zpět do postele v naději, že známé hlasy mu pomohou uklidnit se a odpočívat.

Právě klouzal do klidné náruče spánku, když se mu pod růžek vědomí jakoby nenápadně vkradl kousek monologu jeho sestry. „…přijali mě na Univerzitu na Aerii,“ slyšel Gwenin neposedný hlas. „To znamená, že dokončím školu jinde než na Horizonu, ale mají tam nejlepší učební program geologie v těchto končinách Dominia a nabízejí stipendium na hlavní studijní obor využití tektoniky. Počítám, že s takovým diplomem mám tu nejlepší šanci být přijata jako kolonistka na Aventine. Doufám, že než dokončím školu, budeš tam mít dost velký vliv, abys mě dostal přímo do Arielu – nehodlám tam dorazit jen proto, abych viděla, jak vypadá zadní část Říše Troftů, chápeš. Ačkoliv i Jame by měl být do té doby schopen zařídit mi to na Asgardu, jak mě tak napadá. A když už jsme u Troftů, onehdy jsme měli ve školním vestibulu volnou debatu na téma jestli byl celý projekt Aventine skutečně jenom armádní intrikou k obklíčení Troftů z boku, tak, aby se nepokusili nás znovu napadnout. Myslím, že jsem za nás zabodovala zatraceně dobře. Fakta o celkové produkci Kerseageských dolů, která jsi poslal, mi abnormálně pomohla – ale obávám se, že jsem zruinovala všechny naděje, které jsem kdy měla vydávat se za upejpavou dívku, která se chová, jak se sluší a patří na pravou dámu. Doufám, že u vás nemáte žádný zákon, který by bránil vpouštění neurvalců a hulvátů…“

Jonny vstal a vypnul přehrávač… a než došel k posteli, věděl, jaké mělo být jeho rozhodnutí. Gweniny pásky plné dobré nálady, sebedůvěry a bezmezného obdivu k hrdinovi mu tady pomáhaly přežít nejhorší časy způsobem, kterému se poněkud klidnější podpora ze strany rodičů a Jamea nemohla rovnat. Dobrovolně na sebe vzít punc zrádce – obzvlášť když zatím nejde o žádnou zoufalou situaci – by znamenalo zradit obojí, Gweninu hrdost i víru rodiny. A něco takového by nikdy nebyl ochoten udělat.

Chvíli uvažoval, že zavolá MacDonaldovi a poví mu o svém rozhodnutí… ale jak ho pomalu začalo opouštět napětí, postel se zdála stále pohodlnější. A kromě toho už bylo opravdu pozdě. Ráno bude dost času přidat se k loajalistům.

O pět minut později bylo slyšet pravidelné oddechování.

Vzbudilo jej netrpělivé zvonění budíku, a zatímco si mnul oči a vyháněl z nich spánek, v mysli mu bleskově vytanula odpověď na jednu důležitou otázku. Ještě chvíli ležel a snažil si v hlavě srovnat všechny okolnosti a možnosti. Pak se vyhrabal z postele a sáhl po telefonu. „Kenneta MacDonalda,“ řekl operátorovi.

Čekal nezvykle dlouho; MacDonald musel určitě ještě spát. „Ano, prosím,“ ozval se konečně jeho hlas.

„Tady je Jonny, Kene. Vím, co má Challinor v plánu.“

„Ty to víš?“ MacDonald byl okamžitě ve střehu. „Co víš?“

„Hodlá obsadit Kerseageské doly.“ Další dlouhá pauza.

„Zatraceně,“ promluvil konečně MacDonald. „To musí být ono. Víc než polovina těžby vzácných kovů na Aventine pochází právě odtamtud. Challinorovi bude stačit, aby použil ukryté skladiště důlních trhavin a podminoval větrací šachty a vchody – a Zhu bude muset dlouho a těžce zvažovat nasazení masivních sil, aby ho vypudil.“

„A čím déle bude Zhu uvažovat, tím bude vypadat slabší,“ doplnil Jonny „a tím spíš některé z Challinorových ‚neutrálních‘ Kober pochopí, kdo podle všeho vyhraje tenhle gambit, a změní strany. Když se jich takhle rozhodne hodně, Zhuovi nezbyde než kapitulovat nebo riskovat občanskou válku.“

„Jo. Zatraceně. Měli bychom zburcovat Capitalii, aby tam poslali svoje jednotky, dřív než se tam nastěhuje Challinor.“

„To je pravda. Zavoláš jim, nebo to mám udělat já?“

„Bude lepší, když budeme na drátě oba. Zůstaň u telefonu; uvidíme, jestli si ještě pamatuju, jak to udělat.“

Ozvalo se dvojí cvaknutí.

„Ariel,“ promluvil operátor.

„Spojte mě s kanceláří generálního guvernéra v Capitalii,“ požádal MacDonald.

„Lituji, ale nejsem schopen zajistit spojení.“

Jonny zamrkal.

„Proč ne?“

„Lituji, ale nejsem schopen zajistit spojení.“

„Myslíš, že by to mohla být porucha na satelitu?“ zeptal se Jonny s nadějí v hlase.

„To rozhodně ne,“ zamumlal MacDonald. „Operátore: kancelář syndika Powella Stuarta v Rankinu.“

„Lituji, ale nejsem schopen zajistit spojení.“

A Rankin nebyl ani dost daleko na to, aby bylo potřeba používat k hovorům komunikační satelit.

„Nějak moc náhod najednou,“ vypravil ze sebe Jonny a pocítil, jak se mu svírá žaludek. „Jak se mohl Challinor tak rychle dostat k telekomunikačnímu počítači?“

„Mohl to udělat kdykoli během posledních několika dnů,“ zavrčel MacDonald. „Pochybuju, že by někdo v posledních dnech potřeboval mluvit s Rankinem nebo Capitalií, zaručeně ne od té doby, co odletěla kurýrní loď.“

„Tak proto nejspíš poslal se zprávou Almo Pyrea, místo aby nám zatelefonoval z Díkůvzdání,“ uvědomil si zčistajasna Jonny. „Možná zablokoval všechny mimoměstské hovory.“

„Možná. Poslouchej, najednou se mi přestalo líbit používat tenhle telefon. Sejdeme se u Chrys v obchodě, řekněme tak během půlhodinky?“

„V pořádku. Za půl hodiny.“

Jonny zaklapl telefon a okamžik zíral na malou krabičku. Uvažoval, jestli je někdo odposlouchával. To je nepravděpodobné, ale jestli Challinor dokázal naprogramovat počítač, aby blokoval meziměstské linky, proč by ho nemohl nějak nastavit, aby monitoroval i všechny místní hovory?

Začal na sebe házet svršky.

Chrys jako jeden ze dvou plně kvalifikovaných techniků přes elektroniku na Arielu spoluobývala jakousi dvojpodlažní kombinaci kanceláře, obchodu a skladiště poblíž zhruba kruhové plochy ve středu města, která byla – podle všeho z historických důvodů – známá jako náměstí.

Jonny dorazil první a nervózně přešlapoval přede dveřmi, dokud nepřišli Chrys a MacDonald s klíči.

„Pojďme dovnitř,“ spěchal MacDonald a rozhlížel se po hrstce lidí, kteří se začali s blížícím se ránem objevovat v ulicích. „Challinor si možná najal ve městě pár špiónů.“

Chrys rozsvítila světlo a sesunula se do židle za svým pracovním stolem. Strašlivě zažívala. „Tak jo, jsme tu,“ pronesla. „Byli byste teď tak laskaví a vysvětlili mi, co chcete, abych tu dělala po pěti hodinách spánku a deseti minutách vnímání?“

„Jsme odříznuti od Rankinu i Capitalie,“ sdělil jí MacDonald. „Challinor je očividně osobou, která způsobila nesnáze telefonnímu počítači.“ Začal jí popisovat Jonnyho myšlenku o Kerseageských dolech a jejich snahu varovat vládní orgány. „Kromě vodní cesty proti proudu Chalk River vedou do dolů přístupové cesty po souši jedině z Díkůvzdání a z Wealdu,“ vysvětloval. „Challinor je ze své pozice schopen zablokovat obě dvě a jestli dokáže dostat pod kontrolu i řeku tady v Arielu, nebude mít generální guvernér žádnou možnost, jak přemístit do dolů své jednotky a vybavení, jenom letecky.“

„K čertu s Challinorem,“ ulevila si Chrys a její oči, nyní doširoka probuzené, metaly jiskry. „Jestli poškodil počítač pro meziměstská spojení, tak jeho oprava může trvat zhruba týden.“

„Přesně tak. A to je taky odpověď na mou první otázku,“ konstatoval MacDonald zachmuřeně. „A teď další dotaz: dokážeš tady dát dohromady jakýkoli vysílač, jehož signál by mohl jít přes satelit do Capitalie a úplně se vyhnul operátoru v Arielu?“

„Teoreticky by to určitě šlo. Prakticky –“ Pokrčila rameny. „Nestavěla jsem vysokofrekvenční satelitní vysílač od prvního ročníku na škole. Chtělo by to alespoň dva nebo tři dny práce, i kdybych měla k ruce všechno potřebné vybavení.“

„Daly by se použít některé z tvých rezervních telefonních modulů?“ navrhl Jonny. „Aspoň bys tím ušetřila trochu času s montáží.“

„Za předpokladu, že nepřekryju jednu z řádných frekvencí a nespustím tak blokaci telefonního počítače, tak ano,“ přikývla. „Přizpůsobení vestavěných kmitočtů bude možná trvat stejně dlouho jako sestrojit to z ničeho, ale stojí to za pokus.“

„Dobrá. Pusť se do toho.“ MacDonald se otočil k Jonnymu. „I kdyby Challinor nenamontoval do počítače nic, co by jej upozornilo v případě, že by se kdokoli pokusil volat Capitalii, můžeme předpokládat, že si nás velice brzy pohlídá. Bude nutné zalarmovat starostu Tylera a dát dohromady, pokud je to možné, cosi jako oddíl hnutí odporu.“

„Který se bude skládat hlavně ze dvou osob: mě a tebe,“ dodal Jonny.

„Plus ten půltucet inerčních pušek, o kterých se včera večer zmínila Chrys.“ Zahlédl Jonny ho výraz a nervózně pokrčil rameny. „Já vím – muzeální kousky. Ale víš stejně dobře jako já, že naše nanopočítače reagují pomaleji, když čelí dvěma nebo více hrozbám současně. Třeba zrovna to nám poskytne výhodu, kterou budeme potřebovat.“

„Možná.“ Kdesi vzadu za očima se Jonnymu vynořily všechny stíny z Adirondacku. Civilisté umírající v křížové palbě… „Co podnikneme, pokusíme se hlídat silnici z Díkůvzdání?“

MacDonald zavrtěl odmítavě hlavou.

„Neexistuje žádný způsob, jak bychom jim dokázali zabránit vejít do osady – můžou sejít ze silnice, kdy se jim zlíbí, protože jim nevadí, že musí cestou do města zabít jednoho nebo dva ostnaté leopardy a nepotřebují s sebou tahat žádné těžké vybavení. Ne, nejlepší v co můžeme doufat je, že vydržíme v tomhle domě, dokud Chrys nebude hotova s vysílačem, a pak přivolat pomoc z Capitalie.“

„Možná bychom se také mohli pokusit o nevinný kontakt,“ nadhodila Chrys a vzhlédla od knihy s elektronickými schématy, kterou právě listovala. „Pokud zatím nepodnikli skutečnou invazi, proč bychom nemohli vyslat někoho – třeba otce – aby se pokusil projet přes Díkůvzdání do Sangraalu a zatelefonovat do Capitalie odtamtud?“

„Pochybuju, že by Challinor dovolil komukoli vyjet na východ odsud,“ ozval se MacDonald. „Ale za pokus to stojí. Myslíš, že by byl otec ochoten?“

„Jasně,“ sáhla po svém telefonu… a zaváhala. „Asi by bylo lepší jen ho poprosit, ať sem přijde, a pak mu na místě všechno vysvětlit. Třeba Challinor odposlouchává celý systém.“

Hovor trval půl minuty. Eldjarn se na nic neptal a řekl, že za okamžik je u nich. Jakmile Chrys ukončila hovor, MacDonald se zvedl a namířil ke dveřím. „Jdu najít starostu,“ prohodil přes rameno. „Jonny, ty zůstaň tady – pro každý případ. Vrátím se co nejdřív.“

Eldjarn přišel a zase odešel a Chrys se zabrala do práce. Uplynula asi hodina a půl, když zaslechli výstřel.

„Co to bylo?“ zvedla oči od montážní desky.

„Inerční puška,“ vyhrkl Jonny a vyrazil ke dveřím. „Bude lepší, když tu zůstaneš, dokud já –“

„Tak na to zapomeň,“ vyhrkla, opatrně položila pájku a vyběhla za ním. „Je tam Ken!“

Žádný další výstřel už nezaslechli, ale i tak nebylo těžké najít místo dění. Na náměstí už se shromáždilo asi třicet lidí, možná víc; další, stejně jako Jonny a Chrys, pospíchali všichni stejným směrem. Stranou, u rohu budovy, kde má sídlo starosta, leželo zkroucené tělo. Nad ním se skláněl MacDonald.

„Stát!“ vyštěkl autoritativní hlas, když se Jonny a Chrys prodrali hloučkem diváků a namířili k MacDonaldovi. „Nepřibližujte se, zůstaňte stranou!“

Jonny vrhl pohled na mluvčího, aniž by zpomalil. „Jdi do hajzlu, L’este,“ odpověděl, „ten člověk je zraněnej!“

Jonny napolo očekával, že jim do zad vyšlehne laser, ale nestalo se tak. Doběhli k MacDonaldovi bez dalšího incidentu. „Co můžeme udělat?“ vyrazil chvatně, když poklekli vedle něj. Až teď si všiml, že Ken rytmicky provádí dlaní masáž hrudníku zraněného.

„Umělé dýchání,“ vyhrkl MacDonald, ale než domluvil, Chrys už se sama pustila do dýchání z úst do úst. Jonny s obavou rozepnul ohořelou košili a při pohledu na popálené tělo sebou trhl. „Co se stalo?“

„Asi před čtvrthodinou přišel Challinor a oznámil Tylerovi, že přebírají moc,“ řekl MacDonald upjatě. „Neměli jsme nejmenší šanci se bránit, ale Insley po něm stejně zkusil vystřelit.“ Ohavně zaklel. „Challinor stačil uskočit z dráhy výstřelu a pak se ukryl. Nebyl důvod Insleye takhle vyřídit, – ale L’est zřejmě cítil, že potřebujeme dostat názornou lekci.“

Jonny upřel zrak přes MacDonaldovo rameno. L’est stál pořád téměř uprostřed náměstí a pozoroval je. Rozhlédl se a všiml si dalších čtyř Kober, rozestavených víceméně pravidelně v této části náměstí: dva muži, kteří byli kromě L’esta předchozí večer u Challinora, Challinor a – „Sandy Taber je s nimi,“ řekl.

MacDonald odfrkl. „Chrys?“ Odvrátila tvář od Insleyho a zavrtěla hlavou. „V krční tepně není puls,“ řekla mírně. „Za celou dobu, co jsme tady. Je mi to líto, Kene.“

MacDonald na ni dlouhou chvíli hleděl, ruce stále na hrudníku mrtvého. Pak zvolna vstal a otočil se k náměstí. Jeho tvář připomínala bouřkový mrak vytesaný z kamene. „Dávej na ni pozor, Jonny,“ zamumlal a vykročil k L’estovi.

Udělal to tak lhostejně, že teprve po čtyřech krocích si Jonny uvědomil, co vlastně má v úmyslu. Chrys za ním se zprudka nadechla a Jonny poznal, že ve stejném okamžiku pochopila i ona, co bude následovat. „Kene!“ vyhrkla a skokem byla na nohou.

Jonny byl rychlejší, napřímil se a ještě předtím, než kolem něj stačila proklouznout, zachytil ji a pevně sevřel. „Zůstaň tady,“ zašeptal jí důrazně do ucha. „Tam pro něj nemůžeš nic udělat.“

„Jonny, musíš ho zastavit!“ zaúpěla, jak se mu snažila vyškubnout. „Zabijou ho!“

Pro Jonnyho to bylo nejtěžší rozhodnutí, jaké kdy v životě udělal. Instinkt mu napovídal, že by se měl postavit doprostřed náměstí a začít pálit a tak vyřadit z boje co nejvíce Kober tiše rozestavených kolem dokola. Bylo mu jasné, že Insleyova smrt znamenala z L’estovy strany úmysl vyprovokovat přesně takovou reakci; dohnat MacDonalda ke konfrontaci, ve které nemá ani početní, ani taktickou výhodu. Ale naprosto zřejmá byla i skutečnost, že neexistuje nic, co by mohl na výsledku následující potyčky změnit. Při přesile pět na dva by on a MacDonald umřeli společně právě tak nevyhnutelně, jako teď umře MacDonald sám… a odejdou-li dvě Kobry, které brání město, nebudou mít obyvatelé Arielu žádnou možnost postavit se na odpor Challinorovým novopečeným diktátorům. Nyní ještě víc než včera v noci mu bylo jasné, co je jeho povinností.

A tak k sobě těsně přivinul Chrys a díval se, jak mu zabili přítele.

Byla to krátká bitva. Dokonce i v záchvatu vzteku měl MacDonald dost rozumu na to, aby ho nenapadlo jen tak přijít, stoupnout si a zkusit oddělat L’esta. V půli jednoho dlouhého kroku najednou nechal pravou nohu prudce podklesnout a padl přímo k zemi. V ten mžik bleskově mávl rukama a z laserů v malících vyšlehl na obě strany oheň. Cílem byli Patrusky a Szintra na opačných koncích náměstí. Reagovali okamžitě a smýkli s sebou na stranu, zatímco jejich vlastní nanopočítače opětovaly palbu. V mžiku bylo slyšet dvojí výkřiky bolesti, jak se výstřely Kober mihly křížem přes náměstí a Szintra s Patruskym zasáhli jeden druhého… a vtom MacDonald ze své pozice vleže na zemi namířil levou nohou na L’esta.

Ale neměl nejmenší šanci vystřelit. Díky stejně bleskovým reflexům a svalům zesíleným servomotory se L’est vymrštil obloukem do šestimetrové výšky; tím se dostal téměř přímo nad svého protivníka. MacDonald se ještě pokusil v zoufalém gestu dát ruce nad hlavu… ale L’estova levá noha se rychleji ocitla v pozici vhodné ke střelbě.

Náměstí se rozzářilo jedním krátkým zábleskem a pak bylo po všem.

Jonny cítil, jak z Chrysina těla vedle něj opadá napětí. Proletělo mu hlavou, že buď omdlí, nebo ji popadne hysterie… ale když promluvila, měla hlas tichý a pevný. „Dovol mi jít k němu, Jonny. Prosím.“

Chvíli uvažoval; věděl, jaký pohled ji čeká. „Chrys, bude to zlé.“

„Prosím.“

Šli společně, Jonny stále s paží kolem jejích ramen.

A opravdu to bylo zlé. L’estův protipancéřový laser zasáhl MacDonalda do hrudi, sežehl srdce a zřejmě i valnou část plicní tkáně. Paže mu ležely bezvládně na zemi – jako důkaz, že spojení mezi nanopočítačem a servomotory v pažích bylo také zničeno a Kobře tak byla upřena dokonce i satisfakce posledního předsmrtelného výstřelu.

„Taková děsivá spoušť.“

Jonny se pomalu otočil, stáhl ruku z Chrysiných ramen a o půl kroku od dívky odstoupil. „Ano, to určitě, že, Challinore?“ promluvil k muži před sebou a jeho mysl vzplála doběla rozžhaveným vztekem. „Škoda, že to rovnou nezkusil na tebe a na tvého vrchního řezníka místo tady těch dvou hlupáků.“

„Zaútočil první. Viděl jsi to – všichni jste to viděli,“ Challinor zvýšil hlas, aby ho slyšel celý omráčený zástup. „C-tři L’est vás chránil, tak jak je jeho povinností.“

Všechny možné odpovědi se zasekly kdesi hluboko v Jonnyho hrdle; ven se vydralo jen jakési zvířecí zavrčení. Challinor ho zamyšleně pozoroval. „Je mi líto tvého přítele – vážně je mi to líto,“ řekl tiše. „Ale nemůžeme si dovolit živit odpor k našemu plánu. Hodláme změnit Aventine, Moreaue; a čím rychlejší a silnější bude náš první úder, tím spíš bude generální guvernér nucen kapitulovat bez zbytečného krveprolití.“

Taber přešel k Challinorovi. „Szintra je mrtvý,“ oznámil, vyhýbaje se Jonnyho očím. „Patrusky bude na pár dní vyřazen z činnosti, ale nemá žádné nebezpečné popáleniny.“

Challinor přikývl. „Šeredně jsem ho podcenil,“ zapřemítal. „Myslel jsem, že je až moc vzteklý, aby jednal takticky. Nebezpečný člověk – byl bych ho rád viděl na naší straně.“

„Zabiju tě, Challinore,“ pronesl Jonny. „Zavinil jsi Kenovu smrt, a za to umřeš.“

Challinor se nepohnul, ale pohled mu zchladl pohrdáním.

„Beze všeho to zkus,“ kývl bezstarostně. „Ale zastavit nás nemůžeš. Jestli umřu, na moje místo nastoupí L’est; viděl bys ho v našem čele raději? A nečekej, že nás dostaneš všechny. MacDonald měl štěstí, že se mu podařilo napáchat takovou škodu.“

Jonny neodpovídal. Jako surfař na vlně plul svým smyslem pro taktiku na hřebeni vlastní zuřivosti a promýšlel abnormálně rychle a jasně možnosti a šance. Challinor stál před ním, Taber nepatrně vlevo a L’est někde za ním. Nepostřehnutelný pokles v kolenou by mu dovolil vyskočit dost vysoko, aby uštědřil smrtící kopance do hlavy těm dvěma před ním, zvlášť kdyby je nejprve ohlušil sonickou zbraní. L’est byl daleko mimo její venkovní dosah, ale pokud sledoval zástup a pátral po známkách nepřátelství, možná by Jonny měl první střelu mířit právě tam.

„Ne!“ Chrys mu nečekaně sevřela paži a přetrhla mu tak myšlenky v polovině. „Nedělej to, Jonny. Už jsem ztratila Kena – nechci přijít ještě o tebe.“

Jonny zavřel oči a zhluboka a přerývaně se nadechl. Moje odpovědnost k Arielu mi nedovolí ve vzteku zahodit svůj život, pomyslel si v tom bílém horku uvnitř mysli… a hořící hranice ochladla na lépe zvládnutelné doutnající uhlíky.

Otevřel oči. Chalinor a Tamber ho napjatě sledovali. „Doktor Eldjarn musel dnes ráno odjet do Sangraalu,“ promluvil klidně k Challinorovi. „Bude potřeba odblokovat naše telefony, abychom ho mohli zavolat zpátky.“

Dvě odpadlé Kobry si nepatrně vydechly. „To nebude nutné,“ řekl Challinor. „Za pár minut bude doma, jestli už nedorazil. Náš silniční zátaras ho samozřejmě zastavil, než stačil dojet do Díkůvzdání. Opravdu ses neměl pokoušet dostat ven zprávu takhle hloupě – nedals nám na vybranou a přinutil jsi nás začít akci.“

K tomu nebylo co dodat. Jonny uchopil Chrys za paži a vedl ji pryč.

„Jeho pradědeček byl poslední ze šesti generací MacDonaldů, který sloužil jako důstojník v 51. divizi skotských horalů na Zemi – tos věděl?“

Jonny tiše přikývl. Chrys seděla na gauči stočená do klubíčka a od jejich návratu domů před několika hodinami mluvila skoro nepřetržitě o MacDonaldovi. Jonny měl zpočátku obavy, jestli se nestanuje do jakéhosi osobního světa fantazie, ale brzy mu bylo jasné, že je to prostě jen její způsob loučení.

Takže seděl tiše na židli, sem tam na něco odpověděl, bylo-li to nezbytné, a pozoroval, jak se Chrys snaží zbavit svého žalu.

Odpoledne už bylo skoro pryč, když se konečně odmlčela. Seděli pak spolu beze slova a pozorovali z okna, jak se dlouží stíny. Kde se tou dobou toulaly Chrysiny myšlenky, Jonny netušil; v hlavě mu pomalu plynula řeka hořkosti a nesmyslné viny. Znovu a znovu se mu celá scéna odvíjela před očima a v mysli hlodaly nezodpovězené otázky. Byl MacDonald skutečně pomatený zuřivostí, nebo uvažoval naprosto jasně? Postřehl možnost zneškodnění Szintry a Patruskyho současně a jednal podle toho? Čekal, že mu Jonny při této akci bude krýt záda? Mohli oba dohromady skutečně porazit Challinorovu skupinu?

Kolotoč viny a ospravedlňování přerušil zvuk vchodových dveří. „Tati?“ zavolala Chrys.

„Ano,“ Eldjarn vešel a posadil se vedle dcery. Vypadal unaveně. „Jak je ti?“

„Už lépe. Co se děje ve městě?“

„Nic zvláštního.“ Eldjarn si promnul oči. „Starosta Tyler v podstatě slíbil Challinorovi, že nikdo z nás nebude dělat problémy. Sám nevím, ačkoli – po městě se šušká, že někdo by měl něco udělat.“

„Ten někdo jsem já,“ promluvil Jonny. „Lidé si nejspíš myslí, že se bojím jednat?“

Eldjarn k němu zvedl zrak a nervózně pokrčil rameny. „Nikdo tě z ničeho neobviňuje.“

„Jinými slovy ano,“ vybafl Jonny až příliš hrubě.

„Jonny –“

„To je v pořádku, Chrys,“ otočil se k ní Jonny. Těžko mohl ostatním něco vyčítat; nevěděli, proč nezasáhl. Sám si tím nebyl jistý, a teď… „Orrine, kolik mužů má Challinor v Arielu? Máš nějakou představu?“

„Alespoň deset Kober, o kterých víme, a nejspíš ještě tucet těch pubertálních drzounů, co obsluhují zátarasy,“ odvětil Eldjarn.

Jonny přikývl. Challinor tvrdil, že má na své straně dvanáct Kober. K tomu Taber a možná pár dalších, kromě Szintry. Pořád to vypadá, že skoro všichni rebelové jsou právě teď v Arielu. Závěr je jasný. „Zatím nejsou připraveni táhnout na doly. Jsou dokonce tak nepřipravení, že se raději pokusí odříznout celé město od zbytku světa, než aby uspíšili realizaci svých plánů. Nenapadá vás proč?“

Chvíli bylo ticho. „Horníci většinou pracují ve dvoutýdenních turnusech a pak tráví týden volna ve Wealdu, ne?“ zeptala se Chrys. „Možná, že se Challinor chce dostat dovnitř během střídání turnusů.“

„To zní pravděpodobně,“ souhlasil Jonny. „V závislosti na tom, jak obvykle probíhá výměna, Challinor napadne doly buď když tam bude pouze jedna směna, anebo všechny tři. V prvním případě proběhne obsazení snadněji; ve druhém získá mnohem více rukojmí, takže tak jako tak to dává smysl.“ Podíval se na hodinky. „Mají ještě tři dny, jestliže se budou držet tohoto plánu. To by mělo být dost času.“

„Na co?“ zeptala se Chrys ostražitě.

„Abych se dostal proti proudu řeky z Arielu varovat horníky – a nejlepší bude, když vyrazím hned.“ Rázně se zvedl ze židle.

„Zadrž, Jonny; to je šílenství,“ zasáhl Eldjarn. „Za prvé, mezi nimi a námi je čtyřicet kilometrů krajně nepřátelského lesa. A za druhé, začnou tě shánět mnohem dřív, než se tam dokážeš dostat.“

Jonny se opět zvolna posadil. „Na to jsem nemyslel,“ přiznal. „Vážně si myslíš, že mi bude Challinor tak důsledně šlapat na paty?“

Eldjarn pokrčil rameny. „Navzdory tvé… ehm… nečinnosti dnes ráno jsi pořád jediná osoba ve městě, která ho může reálně ohrozit. Tvé zmizení bude nejpozději zítra ráno odhaleno, a nechci ani myslet na to, jaké zoufalé kroky by Challinor považoval za nezbytné podniknout. Nápad je to dobrý, ale musí ho provést někdo jiný. Třeba já.“

„Ty?“ Chrys vypadala vyplašeně. „Ale to je absurdní – a sebevražedné. Beze zbraní a během migrace leopardů nemáš šanci.“

„Musím to zkusit,“ prohlásil otec. „Člun mě ochrání před vším, až na nejzarytější ostnaté leopardy. A ve městě je dosud zbraň, kterou si můžu vzít.“

„A co to je – mačeta Setha Ramorra?“ ušklíbla se.

„Ne.“ Eldjarn se odmlčel a Jonny si všiml, jak mu ve tváři cuká sval. „Kenův protipancéřový laser.“

Chrys údivem pootevřela ústa. „Máš na mysli ten – tati! To nemyslíš vážně!“

„Myslím.“ Pohlédl na Jonnnyho. „Dá se laser vyjmout, aniž by se musela amputovat noha? Toho by si Challinor nemohl nevšimnout.“

„Jednou už to udělali, během našeho krátkého nájezdu do civilního života,“ odvětil Jonny bezmyšlenkovitě. Veškeré MacDonaldovo vybavení Kobry je k dispozici – a jeho vůbec nenapadlo je využít. „Už jsi mluvil s otcem Vitkauskasem kvůli pohřbu?“

Eldjarn přikývl. „Bude společný obřad, pro Kena i Ra Insleye. Zítra v devět na náměstí. Přijde skoro celé město, doufám – a v takovém davu si Challinor určitě nevšimne, že tam nejsem.“

Jonny se napřímil. „Pak tedy musíme vyjmout laser hned teď. Kenovo tělo je tam vzadu, ne? Dobrá; jdeme na to.“

Stejně jako ve většině okrajových měst na Aventine vyžadovala Eldjarnova práce městského doktora, aby v nezbytných případech posloužil i jako zaměstnanec pohřebního ústavu, a skromná chirurgická ordinace připojená k domu zahrnovala i malou místnost v zadní části budovy, která sloužila k přípravě mrtvého na pohřeb. Jonny a Eldjarn nechali Chrys hlídat v kanceláři a odešli do márnice.

MacDonaldovo tělo položené na stole nevypadalo o nic lépe než zhroucené s roztaženými údy na náměstí, ale zmizel alespoň pach spáleného masa; ať už se rozptýlil samovolně nebo byl neutralizován uměle. Jonny na zpustošený přítelův hrudník pohlédl jen jedinkrát, pak se odvrátil a soustředil se výlučně jen na nohu. „Laser je umístěný tady, pod lýtkovým svalem,“ promluvil k Eldjarnovi a lehce naznačil pozici přímo na MacDonaldově noze. „Jizva tu nejspíš není – taky žádnou nemám – ale když to posledně vytahovali, šel řez asi tudy,“ naznačil.

Eldjarn přikývl. „Už chápu, jak to tam vložili. Dobrá; připravím si podnos s nástroji a můžeme začít.“

Varoval je sotva patrný zvuk kroků. Jonny se ohlédl právě včas, aby spatřil, jak se dveře širokým obloukem rozlétly a do místnosti vrazili L’est a Taber. Bledá a ustrašená Chrys v patách za nimi.

„Dobrý večer, doktore Eldjarne; Moreaue,“ pozdravil L’est a rychle přelétl očima pokoj. „Doufám, že vám nepřekážíme?“

„Připravujeme tělo pana MacDonalda,“ odsekl doktor úsečně. „Co chcete?“

„Ale, jen se tak trochu pojistit, že nikdo nebude zkoušet žádné hrdinské činy.“ L’est sjel pohledem přes Eldjarnovo rameno. „Napadlo mě, že bychom snad měli odmontovat zbraně našeho nedávného kolegy dřív, než to napadne někoho jiného a udělá to sám. Kdybyste laskavě ustoupili o krůček, bude to jen minutka.“

Eldjarn se nepohnul. „Ne,“ pronesl a jeho tón nepřipouštěl žádnou diskusi. „Nedovolím vám zohavit mrtvého.“

„Nemáte na vybranou. Ustupte.“

Eldjarn pohrdavě zasupěl. „Uznávám sice, že jste v diktátorském byznysu nováčci, ale jestli si myslíte, že můžete zabít nebo uvěznit jediného doktora ve městě a pak čekat alespoň chabou spolupráci od místních obyvatel, tak počítejte s tím, že zažijete krutý šok.“

Poprvé se zdálo, že L’estova sebedůvěra je poněkud otřesena. „Podívejte, doktore –“

„Doktore, vyndal byste vy pro nás ty lasery?“ vmísil se nečekaně Taber. „Jste chirurg – mohl byste to udělat, aniž byste zanechal stopy.“

Eldjarn uvažoval. „Jonny?“ zeptal se.

Jonny pokrčil rameny. Pokoušel se skrýt své zklamání nad L’estovým mizerným smyslem pro načasování. „Buď to uděláš ty, nebo L’est. Dal bych přednost tobě.“ Probodl L’esta pohledem. „Ale Orrin má pravdu. Žádné zohavování. A zvlášť ti nedovolíme, abys mu odřízl malíky.“

„Ale lasery –“ začal L’est.

„Žádné ale. V rakvi budou ruce zřetelně vidět.“

Taber do L’esta šťouchl. „Bude nám muset stačit, když budeme moci před pohřbem zkontrolovat, že malíkové lasery jsou pořád na svém místě,“ zamumlal. „Vždycky je můžeš i se zdrojem vyndat před samotným pohřbem, jestli to uznáš za opravdu nutné.“

L’est váhavě přikývl. „Tak dobrá. Ale jestli budou malíky ráno chybět, odpovědnost bude na vás, doktore.“

„Rozumím. Jonny, snad byste mohli s Chrys zajít do Kenova domu a přinést mi jeho uniformu, prosím?“

Jonny kývl. Dost na tom, že tu Chrys musela stát a poslouchat, jak se o MacDonaldově těle mluvilo jako o vojenském šrotu; určitě neměla zapotřebí sledovat, jak je rozřezáváno. „Samozřejmě. Myslím, že nám oběma prospěje procházka. Pojď, Chrys.“

„Ale nedělej hlouposti a nestrkej nos tam, kam nemáš,“ varoval ho L’est. „Silnice z města jsou uzavřeny a u každého zátarasu jsou Kobry.“

S odpovědí se Jonny neobtěžoval. Protáhl se kolem nich, vzal Chrys za paži a vykročili.

MacDonaldův dům nebyl nijak daleko, ale Jonny neměl naspěch a navíc dům v nich obou vyvolával spoustu vzpomínek. Když nakonec vyšli ven s pečlivě zabalenou uniformou, bylo už takové šero, že byly viditelné nejjasnější hvězdy. „Pojďme se na chvíli projít,“ podotkl, když Chrys namířila k domovu.

„To není nutné,“ řekla unaveně. „Otec už bude jistě hotov.“

„Ale je taková příjemná noc,“ namítl a nasměroval ji jemně, ale pevně do středu města.

Odporovala jen chvíli a pak srovnala své kroky s jeho. „Máš nějaký nápad?“ zašeptala.

Jonny přikývl. „Myslím, že jo. Máš s sebou klíč od kanceláře?“

„Mám… ale s tím směrovým vysílačem jsem se ještě moc daleko nedostala.“

„To je v pořádku. Nemáš náhodou pár těch drobných elektrických čudlíků, které se dají instalovat v kontrolních obvodech auta a dovolí ti ho ovládat na dálku?“

„Radiová mikrorelé? Jasně. Horníci v Kerseage je běžně používají pro vrtací stroje a dálkově ovládané nákladní vlečné čluny s rudou, když je posílají po řece –“ zarazila se. „Člun vyslaný proti proudu řeky? A v něm zpráva?“

„Mluv trochu tišeji – ten chlapík za námi by tě mohl slyšet.“

Ve skutečnosti o tom pochyboval; už se ujistil, že jejich doprovod je jeden z Challinorových teenagerů, ale byl od nich příliš daleko, aby mohl slyšet cokoli kromě hlasitého křiku. Ale nebyl si úplně jistý, jak Chrys zareaguje na plán, který se mu zvolna rodil v mysli, a chtěl odložit vysvětlování na co možná nejpozději.

Došli už téměř na okraj náměstí a Chrysin obchod měli na dohled, když mu najednou prudce trhla paží. „Někdo stojí ve dveřích!“ zasyčela.

Jonny stiskem aktivoval zrakové násobiče. „To je Almo Pyre,“ rozpoznal hlídku. „A má inerční pušku. Challinor má nejspíš strach, abyste ty nebo Ned nevykoumali nějakou fintu s telefonním systémem.“ Naproti tomu fakt, že Challinor rozmístil podstatnou část svých sil tak, aby hlídaly, kdyby kdokoliv chtěl proklouznout z města, svědčil o tom, že nepovažoval Chrysino vybavení za žádnou velkou hrozbu. „To by neměl být moc velký problém.“

„A co ten za námi?“ zeptala se Chrys úzkostlivě. „A nehodláš zranit Alma, že ne? Vždyť je to ještě chlapec.“

„Který je dost starý na to, aby čelil následkům svých rozhodnutí,“ poznamenal Jonny. „Ale neboj se – mám toho kluka taky rád. A pokud jde o ten náš stín, vzal bych to ostrým klusem doprava kolem lékárny a pak už ho svižnou chůzí setřeseme, aniž bychom mu dali najevo, že o něm víme. Pak obejdeme náměstí a vejdeme do tvého obchodu zadem. Jakmile se rozběhneme, nebude čas na řeči, takže bych potřeboval vědět pár věcí ještě teď.

Pokud mohl Jonny soudit, jeho plán fungoval znamenitě a když dorazili ke Chrysinu domu, nebyl špeh nikde v dohledu.

Zadní strana obchodu, kde nebyly žádné dveře, které by bylo třeba hlídat, zela opuštěností. Jonny se postavil přímo pod okno v patře, které mu Chrys ukázala, ještě jednou se opatrně rozhlédl a skočil. Servomotory v nohách posloužily pro takový úkol víc než spolehlivě a Jonny v podřepu přistál na úzkém okenním parapetu, s koleny od sebe, aby nerozbil sklo. Rukama zašátral po dřevěném rámu a snažil se něčeho zachytit. Okno bylo kvůli větrání na pár centimetrů pootevřené a dalo se hladce otevřít dokořán. Za pár vteřin byl Jonny uvnitř.

Hledání bylo krátké – všechny věci, které potřeboval, byly právě tam, kde mu Chrys řekla a tak během dvou minut stál opět na parapetu a zavíral za sebou okno. O chvilenku později už kráčeli od budovy, tak nenápadně, jak to jen šlo. Chrys vedle něj dýchala o něco rychleji než on.

„Žádný problém,“ odpověděl na její nevyřčenou otázku. „Absolutně nikdo nezjistí, že jsem tam byl. Pojďme domů – dnes v noci budete mít s otcem ještě spoustu práce.“

Když dorazili, L’est a Taber už byli dávno pryč. Ale Jonny nepovažoval za vhodné se příliš dlouho zdržovat uvnitř. Naštěstí mu vysvětlování toho, co po nich chce, stačilo pouhých pět minut. Chrys ani otec nebyli jeho plánem nijak zvlášť nadšeni, ale s očividnou neochotou souhlasili.

Hned potom odešel a jak tak kráčel ulicí k domu, kde bydlel, zachytil svým periferním viděním stín, který se odlepil od keře blízko Eldjarnova domu a vydal se za ním. Držel se poněkud blíž než předtím.

Jonny si povzdychl a poprvé od MacDonaldovy smrti se mu tváří mihl hořký úsměv. Takže riskantní kousek zabral: špeh už zase makal. Nepřítomnost nervózních Kober, které by patrolovaly v osadě, napovídala, že mladík neuznal několikaminutovou ztrátu sledované osoby za natolik důležitou, aby ji stálo za to nahlásit nadřízeným. Celkem pochopitelná reakce, uvažoval Jonny, po předchozí demonstraci rychlosti, s jakou dokáží Kobry zabíjet, jaké byli svědky ráno.

A pokud šlo o Jonnyho, mohl jej ten hošík beze všeho sledovat po celý zbytek noci.

Jenom doufal, že Challinora nenapadlo poslat někoho hlídkovat i k Eldjarnovým.

Ráno bylo svěží a jasné, po obloze plulo jako závoj jen pár lehounkých oblaků, které narušovaly temnou modř. Jonnymu se zdálo poněkud nepatřičné, aby obloha nad Aventine vypadala tak radostně právě v den MacDonaldova pohřbu a navíc po vlastní neklidné noci, plné nočních můr. Na druhou stranu ale pěkné počasí může přilákat na pohřeb početný dav obyvatel a tím na náměstí přitáhnout i většinu Challinorových Kober. Snad měl nakonec Aventine na své straně.

Trochu povzbuzen dobře posnídal, vysprchoval se a oholil a v osm třicet vyšel z domu v kompletní uniformě Kobry.

Venku čekali L’est s Taberem a vypadali přesně tak unaveně, jak tušil. „Dobré, ráno, Moreaue,“ pozdravil L’est a změřil si jej pohledem od hlavy k patě. „Takhle upraveného tě vidím poprvé od chvíle, kdy jsme tu přistáli.“

„Příliš mi lichotíš,“ odvětil Jonny úsečně. „A teď, pokud ti to nebude vadit, bych se rád zúčastnil pohřbu. Jsem přesvědčen, že tam máte také namířeno.“ Prošel mezi nimi a pustil se ulicí k náměstí.

Vykročili současně a drželi se Jonnymu v patách. Každý z jedné strany a asi o krok pozadu. „Je asi sto míst, kam bych šel raději,“ prohodil L’est, „a asi tisíc lidí, které bych doprovázel s větší chutí. Ale Tors si nejspíš myslí, že je třeba, aby tě někdo držel na uzdě.“

Jonny si odfrkl. „Challinor si vždycky uměl všechno dobře odůvodnit. Čeho se k čertu bojíte – že začnu na Kenově pohřbu řádit?“

„Nač ti dávat příležitost,“ řekl Taber tupě. „Zatím je v Arielu klid, ale davové akce jsou vždycky potenciálně nebezpečné. Ukázka síly je vždycky tím nejlepším způsobem, jak zajistit, aby nikoho nenapadlo provést něco bláznivého.“

Jonny se po něm ohlédl. „Ale neříkáš to zrovna dvakrát přesvědčivě,“ poznamenal. „Začínají ti vadit Challinorovy panovačné způsoby?“

Taber několik kroků mlčel. „Taky jsem měl rád MacDonalda,“ odhodlal se nakonec. „Ale Challinor má pravdu: vláda tu nefunguje.“

„Jsou způsoby, jak to zlepšit, aniž by bylo třeba zatáhnout planetu do vzpoury –“

„To stačí,“ přerušil je L’est. „Čas na žvanění o politice vypršel.“

Jonny pevně sevřel čelisti, ale ve skutečnosti žádnou jinou reakci nečekal. L’est prostě jenom nehodlal tiše přihlížet, jak Jonny zavlažuje semínka nejistoty, která začínala klíčit v Taberově mysli. Ale možná – jenom možná – už měla dost vláhy, aby vyklíčila sama. Jestli vyraší včas, to byla docela jiná otázka.

Tak zaplněné náměstí Jonny neviděl od minulé slavnosti Dne Přistání. Uprostřed, položené na dvou po pás vysokých podstavcích, spočívaly otevřené rakve; z kraje náměstí bylo vidět jen MacDonaldovu tvář a ruce zkřížené na prsou. Mezi rakvemi na jediné židli v dohledu seděl Otec Vitauskas. Aniž by se na okamžik zastavil, zahnul Jonny doleva a obcházel dav, dokud nestál v jedné linii s nohama MacDonaldovy rakve. Rozhlédl se a všiml si nejmíň šesti dalších Challinorových Kober, rozestavených volně na okrajích zástupu a v bezprostřední blízkosti. Jejich pozice byly očividně vybrány tak, aby všechny stály o něco výš a umožňovaly tak lepší rozhled po náměstí. Challinor se problémů s davem zjevně obával.

„Dobré ráno, Moreaue,“ zamumlal hlas za ním. Otočil se a spatřil Challinora, jak se přidává po bok L’estovi. „Slušná sešlost, co ty na to?“

„Velmi slušná,“ odvětil Jonny chladně. „Ken byl velice známá a oblíbená osobnost. Jeho zabití bylo pravděpodobně jednou z tvých největších chyb.“

Challinor rychle přelétl očima zástup a pak se vrátil k Jonnymu. „Věřím, že nebudeš takový blázen, aby ses toho pokusil využít,“ řekl poněkud ostřejším tónem. „L’est, Taber a já budeme stát celou dobu za tebou, a kdybys jen vypadal, že hodláš dělat potíže, bude to poslední věc, kterou jsi kdy zkusil. A nejspíš taky poslední věc některých dalších lidí okolo.“ Významně se podíval na Kobry rozestavené po obou stranách.

„Žádný strachy, nemám v úmyslu s čímkoli začínat.“

Znenadání šum hovoru na náměstí ustal. Jonny se otočil a spatřil, že Otec Vitauskas vstal.

A obřad začal.

Ze všeho, co bylo toho rána řečeno, si Jonny pamatoval jen velmi málo. Když to bylo nezbytné, zpíval s ostatními, ve vhodných okamžicích skláněl hlavu… ale po většinu času věnoval pozornost davu, vyhledával očima lidi, které nejlépe znal, a snažil se odhadnout jejich rozpoložení. Chrys s otcem našel snadno, stáli v přední řadě, vzdáleni od něj čtvrtinu cesty okolo náměstí. Nedaleko od nich zahlédl starostu Tylera. Vypadal „smrtelně důstojný“, jako muž rozhodnutý nedávat v náhlém životním zvratu najevo svůj šok. Jonny si uvědomil, že stejný výraz má ve tváři většina lidí a těžko jim to mohl mít za zlé. Kobry, jejich pomocníci a ochránci, jako by se teď postavily proti nim a nikdo nevěděl, jak na to reagovat. Z některých čišelo poněkud víc nejistoty než z druhých; všiml si Almo Pyrea, jak rozpačitě přešlapuje z nohy na nohu. Vypadalo to, že stejně jako Taber má i teenager Almo postranní myšlenky a že se také týkají strany, kterou si vybral.

Náhle zašustil oděv a Jonny obrátil pozornost zpět ke knězi. Viděl, že obřad se chýlí ke konci a dav poklekl k závěrečné modlitbě. Jonny rychle učinil totéž, ale nepřestal pozorně sledovat okolí. Challinorovy Kobry zůstaly stát, a všechny pocity úcty k MacDonaldovi, které snad cítily, přebila taktická nezbytnost mít zástup stále na očích. Koutkem oka zahlédl, jak Almo Pyre váhá a pak, pohled upřený na Jonnyho, poklekl stejně jako lidé kolem něj. Mezi stojany s rakvemi poklekl Otec Vitauskas… a když začal odříkávat závěrečnou modlitbu za zemřelé, Jonnyho oči vyhledaly Chrys. Viděl, jak vklouzla rukou pod obrubu dlouhé sukně a dotkla se zařízení, které měla přilepené leukoplastí k noze.

A MacDonald se v rakvi posadil.

Kdosi za Jonnym zalapal po dechu, ale to byla jediná reakce, na jakou kdo měl čas. MacDonaldovy ruce se rozevřely a hladce zaujaly pozici, která vypadala jako cosi podobného dvojitému potřesení rukou… a lasery v jeho malících zčistajasna vychrlily oheň.

Taber, který stál přímo v dráze paprsku, se bez jediného hlesu zhroutil. Challinorovy a L’estovy naprogramované reflexy je konečně vytrhly z užaslého ustrnutí. Oba uskočili a zvedli vlastní lasery k protiútoku. Ale MacDonaldovy dlaně byly rychlejší. Udělaly nepatrné pohyby do stran a nad hlavami klečícího davu se přehnal dvojitý vějíř smrti. L’est vydal dávivý zvuk, když jej jeden paprsek zasáhl do hrudi, a jak padal, jeho lasery stále zbytečně pálily na muže, kterého už jednou zabil. Challinor ihned přestal střílet a snažil se dostat z linie palby, ale místo toho bezvládně padl na zem, když dostal přímý zásah z Jonnyho protipancéřového laseru. Zbylé Kobry, jejichž reflexy a zaměřovací objektivy už reagovaly na MacDonaldův útok, vzaly Jonnyho vstup do bitvy na vědomí příliš pomalu; mnozí si vlastně ani neuvědomili, že po nich střílí ještě někdo jiný, dokud nebylo pozdě. Díky MacDonaldově divoké střelbě a Jonnyho cíleným výstřelům byly všechny Challinorovy Kobry zabity.

Dřív, než kohokoliv z davu napadlo vykřiknout, bylo po všem.

„Takovou věc nebudeme schopni udržet v tajnosti, chápeš,“ řekl starosta Tyler a potřásl hlavou. Ruce se mu také třásly. „Pokud nic jiného, tak my a ještě dobrá čtvrtina měst v celém obvodu Caravel bude muset požádat generálního guvernéra o nové Kobry.“

„To je v pořádku,“ kývl Jonny a trhl sebou, jak mu Eldjarn přikládal hojivou náplast na rameno, popálené laserem během boje. „Nikoho ani nenapadne, aby pomstil Challinorovu smrt nebo pokračoval v tom, co začal, jestli ti tohle dělá starosti. Všichni ti váhavci, o kterých tvrdil, že je má v záloze, teď budou celí diví, aby dokázali, že se připojili na správnou stranu. Spiknutí je mrtvé.“ Podíval se významně po starostovi. „Vy jenom dbejte na to, aby vaše zpráva zdůraznila, že do vzpoury se zapojila jen velmi malá část Kober. Nemůžeme si dovolit, aby se nás lidé začali obávat – na Aventine je ještě hodně práce, kterou dokáží zastat jen Kobry.“

Tyler přikývl a zamířil do své kanceláře. „Jo. Jenom doufám, že Zhu nepochopí celou věc špatně. Byl bych velice nerad, aby na Arielu zůstala nálepka viny za Challinorovy ambice.“

Zaklaply za ním dveře a Chrys se zvedla k odchodu. „Myslím, že bude lepší, když také půjdu. Budu mít spoustu práce s opravou telefonního spojení.“

„Chrys –“ Jonny zaváhal. „Omlouvám se za to, co se muselo stát na Kenově pohřbu, a že jsi to všechno… musela… vidět.“

Vyčerpaně se usmála. „Tu příšernou hrůzu?“ zavrtěla hlavou. „Jonny, z toho těla už byl Ken dávno pryč. Nemohl už cítit žádnou bolest. Ty jsi byl ten, o koho jsem se bála – byla jsem k smrti vyděšená, že tě taky zabijí.“

Jonny zavrtěl hlavou. „Ve skutečnosti to nebylo až tak nebezpečné,“ ujistil ji. „Ty, táta a Otec Vitauskas jste udělali, co bylo ve vašich silách, abyste mi ulehčili práci. Jenom nevím, zda Kenovo dobré jméno není… nevím.“

„Už je,“ povzdechla. „Venku už začaly kolovat klepy, že Ken pouze předstíral smrt, aby se mohl pomstít svým nepřátelům.“

Jonny se ušklíbl. „Jo, tak to si lidé budou myslet – a za pár dní a o pár set kilometrů dál bude příběh nejspíš úplně k nepoznání. Je možné, že lidé budou mluvit o Kobře-mstiteli, který vstal z mrtvých, aby ochránil prostý lid před útlakem? Taková legenda by možná nebyla zas tak špatná – přinejmenším by mohla odradit budoucí Challinory,“ zauvažoval nahlas. „Nemyslím si, že by to bylo něco, co by Ken nerad spojoval se svým jménem.“

Chrys zavrtěla hlavou. „Možná. V tuhle chvíli nejsem schopná myslet tak daleko dopředu.“

„Jsi si jistá, že máš teď chuť do práce?“ zeptal se a zapátral přitom pohledem v dívčině unavené tváři. „Nedt může začít s opravami sám.“

„Jsem v pořádku.“ Uchopila Jonnyho ruku a krátce ji stiskla. „Uvidíme se později, Jonny – a děkuju ti.“

Odešla a Jonny si povzdechl. „Opravdové díky patří vám dvěma,“ obrátil se k Eljarnovi. Teprve teď na něj všechno dolehlo a najednou se začal cítit unavený. „I kdybych věděl, jak na to, nemyslím si, že bych vydržel zapojovat jedno radiové relé po druhém do Kenových servomotorů. Zvlášť pro Chrys to muselo být zatraceně kruté.“

„Všichni jsme dělali, co jsme museli,“ pronesl Eldjarn nepřímo. „Myslím, že víš, že bohužel zatím není konec – ani zdaleka. Dobře, Zhu bude muset na celou věc reagovat, a jestli je chytrý, bude součástí jeho reakce i to, že začne naslouchat připomínkám Kober k vládním metodám a způsobům práce. Měli byste využít možnosti a nabídnout mu několik dobrých, opravdu konkrétních návrhů a připomínek.“

Jonny unaveně pokrčil rameny. „Jsem jako Chrys: zrovna teď nejsem schopen přemýšlet tak daleko dopředu.“

Eldjarn odmítavě zavrtěl hlavou. „Chrys na to má právo; ty ne. Pokud jsou na Aventine Kobry, budeme stále žít s hrozbou, že se něco podobného stane znovu. Teď musíme jednat, abychom spolehlivě zařídili, že tato pravděpodobnost zůstane malá.“

„No jo, pokračuj, Orrine – teď mi tady povídáš o politice, a ta je od mých zkušeností vzdálená světelné roky. Ani bych nevěděl, kde začít.“

„Začneš tím, že přesvědčíš všechny Kobry o tom, že útok na vládu je útokem na ně osobně,“ poučoval Eldjarn. „Ken bojoval s Challinorem, protože vzpoura se dotkla jeho rodinné pýchy; tys měl nejspíš podobné důvody.“ Na chvíli se zamyslel. „Předpokládám, že většina z vás se dá přesvědčit, že loajalita je v jejich vlastním zájmu… pokud zůstane spojena se zájmy vlády.“

Jonny zasupěl, protože začínal chápat. „Domníváš se, že bychom měli být nějak přímo zapojeni do vlády?“

„Myslím, že je to nevyhnutelné,“ potvrdil Eldjarn, a ačkoliv mluvil pevným hlasem, neklidné ruce prozrazovaly napětí. „Vy Kobry máte na tomto světě daleko větší moc, než jakou systém bere v úvahu, a ať už je to k dobrému či ne, společnost si musí tuto realitu uvědomit a přizpůsobit se. Buď vám přiznáme moc dobrovolně a kontrolovanou, zákonnou cestou, nebo budeme riskovat chaos Challinorovy metody. Ať se Ti to, Jonny, líbí nebo ne, jsi teď důležitá politická síla a tvou první politickou povinností bude spolehlivě zařídit, aby to Zhu pochopil.“

Jonny se ironicky zašklebil. Možná, že Challinor tak trochu neočekávaným způsobem přece jenom vyhrál. „Ano,“ povzdechl si. „Vypadá to, že budu muset.“

Mezihra

Pro trénované oko pozorovatele se signály nacházely všude.

Samozřejmě nebyly zřejmé na první pohled. Zbytečná frázovitost v oficiální zprávě Troftů pro Ústřední výbor, určité malé přesuny obchodních lodí i lodí, které hlídaly hranice Koridoru, kritika, z viditelného popudu Troftů přicházející od Minthistů – samé drobnosti, každá sama o sobě docela bezvýznamná, ale všechny dohromady směřovaly k jedinému závěru.

Po patnácti letech, kdy přihlíželi, jak lodě Dominia svobodně prolétají koridorem, vedoucím přes jejich území, toho měli Troftové dost.

Vanis D’arl se zlostně zachmuřil a upřeně hleděl na noční siluetu Dómu, viditelnou oknem kanceláře. Vlastně to nebyl zrovna překvapivý vývoj – polovina Ústředního výboru byla upřímně překvapena, že Koridor zůstal otevřený tak dlouho. Hvězdné síly aktualizovaly své plány pro mimořádné případy už po jedenáct let… a jestli se něco nestane, vypadá to, že dostanou příležitost vyzkoušet svou strategii během příštího roku.

Nebylo třeba říkat nahlas, že ať už vyhrají, nebo prohrají, jednou z prvních obětí nového válečného konfliktu bude Aventine a její dvě nové a ještě mladé kolonie… tedy jednoznačně světy, jejichž obrana by byla důvodem střetu. Což podle D’arlova názoru činilo nadcházející konflikt typickým příkladem činnosti, již od začátku odsouzené k neúspěchu.

Jaké ale byly alternativy? Ústřední výbor, kde přijetí plánu na kolonizaci Aventine prošlo jen s nátlakem o prsa, v poslední době zásadně obrátil, když Koridorem začaly odtamtud proudit vzácné rudy a neznámá léčiva. Podle smlouvy s Trofty měly vojenské lodě zakázáno létat Koridorem, a tak bylo Dominium bezmocné – neexistoval způsob, jak Aventine chránit, vyjma hrozby vojenským konfliktem, bude-li kolonie napadena – a tato hrozba byla pronášena veřejně i soukromě po celá léta.

A jestli v politice platilo nějaké obecné pravidlo, pak to, že hrozba, která není podpořena činy, bude z dlouhodobého hlediska vždycky stát víc.

D’arl se předklonil a zmáčkl klávesu interkomu. „Ano, pane předsedo?“ pohlédl na něj mladík z obrazovky.

„Už jste utřídil botanická data z Aventine?“

„Ano, pane,“ přikývl souhlasně Jame Moreau. „Leží na vašem stole pod označením ‚Aventine Bot/Phys III‘. Položil jsem je tam, když jste byl na plenární schůzi.“

„Děkuji.“ D’arl pohlédl na hodinky. „Můžete klidně jít domů, Moreaue; kdybych ještě něco potřeboval, pomůže mi noční služba.“

„Ano, pane. Dovolte ještě, abych se zmínil, že na magnetické kartě je jeden bod, který podle mého názoru stojí za to sledovat, pokud jsem dobře pochopil, co hledáte. Označil jsem to místo dvojitou hvězdičkou.“

„Díky,“ zopakoval D’arl a vypnul interkom. Jestli jste pochopil, co hledám? zíral s ironickým úšklebkem na prázdnou obrazovku. Kdybych já chápal, co hledám, nejspíš bych to nalezl už před lety. Studie o soběstačnosti, nutné prostředky k zastrašení nepřítele – to všechno fungovalo, dávalo to smysl – a D’arl byl připraven kdykoliv se pokusit to uskutečnit. Ale něco chybělo; základní politický princip, který by dokázal přesvědčit jak členy Výboru tady, tak i vládu Aventine. Muselo něco takového existovat… ale v této fázi neměl D’arl žádnou představu, co by mohlo být tímto důležitým jednotícím prvkem.

Probral organizovaný nepořádek na stole a našel Moreauovu magnetickou kartu, zasunul ji do počítače a vyhledal dvojitou hvězdičku. Vyklubala se z ní analýza jakési kořenové rostliny zvané blussa, které se zjevně dobře dařilo ve vlhkých nížinách Aventine a která horlivě koncentrovala jeden ze strategických kovů, zmíněný v D’arlově studii o soběstačnosti. Růstový cyklus, ekologický výskyt, biochemie – zběžně prolétal očima přehled, který Moreau zkopíroval přímo z centrální databáze o Aventine.

– biochemická reakce na klimatologické změny.

Zpomalil a pečlivě sledoval text. Vrátil se a pročetl to ještě jednou. Vyvolal poslední klimatologické údaje zaslané z Aventine, přečetl je a kontaktoval noční počítačovou službu Dómu, aby si vyžádal simulaci dosavadních záznamů o fauně kolonie. Hlavní programátor pozorně naslouchal, pak D’arlovi sdělil, že celá operace potrvá několik hodin, a odmlčel se.

Nezbylo mu nic jiného než čekat. Jestli skutečně našel dosud unikající základní princip… ale i tak by to pro oba postižené světy znamenalo ujít ještě pořádně dlouhou cestu. A k dovršení všeho nemusel jeho plán fungovat, i kdyby se mu podařilo jej beze zbytku uskutečnit.

V počátcích svého předsednického působení by možná cítil v zádech drtivou nejistotu. Nyní, po více než deseti letech, už uvažoval daleko racionálněji. Udělá pro věc to nejlepší, co bude v jeho silách, a zbytek nechá vesmíru.

A v tomto případě byl vesmír laskavý. Když se D’arl o šest hodin později probudil z krátkého nočního spánku, výsledky simulace už na něj čekaly.

Pozitivní.

Pečlivě pročetl celou zprávu. Ano, měl před sebou základní princip. Nečekaný; a vlastně ani nehledaný… a teď zbývá zjistit, jestli i ostatní kousky skládačky, které shromáždil, do sebe zapadnou. A jestli ano…

Pokud tomu tak bude, Dominium zakrátko uvidí, jak Troftové zareagují na naprostou změnu pravidel hry.

Politik: 2421

Jonny odmítavě zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Tame, ale prozatím se budeš muset obejít beze mne. Dovolená mi začíná přesně za – mrkl na hodinky – čtyři minuty.“

Tvář Tamise Dyona, která na něj zírala z obrazovky telefonu, už ukončila bleskovou proměnu od překvapení k šoku a teď začala přecházet k výrazu čiré nedůvěry. „Cože ti začíná? Jonny, letí sem předseda Ústředního výboru Dominia!“

„Slyšel jsem tě. Takže co chce Zhu, abychom udělali, mám snad uspořádat vojenskou přehlídku celé planety? Jestli ten chlapík chtěl uvítání s pompou, měl nám dát před svým příletem víc než šestihodinové avízo.“

„Jonny, uznávám, že oba jsme v tomhle politickém byznysu nováčky, ale nemyslíš si, že se od nás očekává, že budeme v Capitalii alespoň po ruce a přivítáme jeho loď?“

Jonny pokrčil rameny a potlačil úsměv. Sledovat Dyona, jak organizuje věci ‚shovívavým‘ způsobem, bylo vždycky zábavné.

„Vážně pochybuju, že by se tam nahrnuli všichni syndikové,“ poznamenal. „A když tam nebudou všichni, co na tom záleží, bude-li o jednoho víc nebo míň?“

„Rozdíl je v tom,“ vyrazil Dyon, „že my máme bránit čest Kober.“

„Tak naši čest braň ty. Vážně, Tame, bude velký rozdíl, když se tam předvedu já, ty, nebo nikdo z nás? Pokud ovšem Zhu neplánuje laserovou šou nebo tak něco.“

Dyon pohrdavě zasupěl, ale i tak se vzápětí musel pousmát představě, jak vážený generální guvernér vytahuje z rukávu podobný fórek. „Bude zuřit, když tu nebudeš, a ty to víš. A co je vůbec na té tvé dovolené tak důležitého? Chrys vyhrožuje, že tě opustí, jestli si nevezmeš pár dní volna?“

„Nebuď směšný,“ zavrčel Jonny. Ačkoliv v minulosti nějaká malá nedorozumění v této oblasti byla… „Ve skutečnosti je na palubě lodi, která právě teď krouží po orbitě, někdo daleko důležitější než obyčejný předseda: moje sestra Gwen. Chtěl bych ji večer vyvést někam za zábavou a pak jí pomoci zabydlet se u geologického týmu, který prozkoumává horu Molada v Paleenu.“

Dyon protáhl obličej. „V okrese Dawa, je to tak? A jéje. Máš pravdu; zaslouží si něco blízkého civilizaci, než zmizí v takovém zapadákově.“ Hlasitě vydechl a zavrtěl přitom hlavou. „Vyhráls. Upaluj odtud a zapomeň na telefon. Máš půlhodinový náskok, pak zavolám do Zhuovy kanceláře, že jsi v terénu.“

„Díky – máš to u mě. A řekni Zhuovi, ať je v klidu – během týdne jsem zpátky, a je jen stěží pravděpodobné, že by se předseda do té doby chtěl vrátit domů. K tomu, aby se na mě přilepil, mu zbyde ještě dost formálních večeří.“

„Budu tě přesně citovat. Tak zatím.“ Dyon zmizel z obrazovky.

Jonny s úsměvem vstal ze židle a připnul si na opasek přenosný telefon. Mohl jej nechat ležet, jak mu doporučoval Dyon… ale byl stále Kobrou, i když už nemusel být neustále v dosahu. Učinil kompromis. Telefon tedy nechal na opasku, ale vypnul jej. Vzápětí opustil kancelář.

Chrys už čekala v předpokoji a povídala si s Jonnyho asistentem. „Všechno vyřízeno?“ zeptala se, když vstoupil.

„Všechno,“ přisvědčil. „Teď jsem oficiálně uvolněn z úředních povinností a nechávám osud okresu Caravel v Theronových zdatných rukách.“

Theron Yutu se usmál. „Při troše štěstí tu okres ještě bude, až se vrátíte, syndiku. Do jaké míry jste uvolněn?“

„Mám s sebou telefon, ale bude vypnutý,“ odvětil Jonny. „Zkus někomu prozradit spojovací kód, aniž by hrozilo vážné nebezpečí, a vezmu tě do okresu Dawa a dovolím gantuám, aby se po tobě procházely.“

„To je horší než mít dluhy,“ souhlasil Yutu věcně. „Mějte se hezky, pane. Vy také, paní Moreauová.“

Chrys nechala vůz připravený k rychlému odjezdu a o minutu později už projížděli celkem mírným dopravním ruchem Rankinu a mířili k místnímu letišti aerotaxíků.

„Máš nějaké potíže s Corvinem, o kterých bych měl vědět?“ zeptal se Chrys.

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Tim a Sue říkali, že ho pohlídají i přes noc, jestli se do té doby nestihneme vrátit. A co ty? Nějaké problémy kvůli té druhé lodi, která nám obíhá nad hlavami?“

Podíval se na ni. „Ty mě nikdy nepřestaneš ohromovat, miláčku – sám jsem se o ní dozvěděl před pár minutami.“

Usmála se. „To je všechno, co vím, ačkoliv – holé hlášení o lodi přišlo do Theronovy sítě, právě když jsem vkročila do kanceláře. Je to špatná zpráva?“

„Pokud vím, tak ne. Na palubě je předseda Výboru a soudím, že si chce udělat projížďku po našich koloniích. Na příští týden jsem se vyloučil ze všech oficiálních ceremonií.“

„Zajímalo by mě, jestli Dominium neplánuje snížit počty zásobovacích lodí,“ přemýšlela nahlas Chrys, „nebo jestli snad nedělají Troftové potíže.“

„Kdyby se vyskytlo něco, co bych měl vědět, Theron mi dá vědět,“ pokrčil rameny. „Do té doby předpokládejme, že návštěva má jen politický charakter a podle toho se chovejme.“

O chvíli později dorazili na letiště a za dalších několik minut už letěli do Capitalie rychlostí jen o málo menší než dva machy. Bývaly doby – dost často, když se to vezme kolem a kolem – kdy Jonny litoval, že přijal funkci syndika a vyměnil každodenní problémy jedné osady za úřednický bolehlav celého okresu. Ale mít neustále k dispozici aerotaxi bylo jedním ze světlých bodů, kvůli kterým tahle práce stála za to.

Nemuset riskovat život v soubojích s ostnatými leopardy a falxy bylo samozřejmě druhým velkým plus.

Když Jonny a Chrys přistáli na kosmodromu, vystoupili z lodi už i poslední pasažéři, ale odbavení trvalo dost dlouho, a tak se první cestující teprve začínali vynořovat ve dveřích vestibulu. Postavili se kousek stranou a čekali.

Ne však dlouho. Zčistajasna se objevila Gwen Moreauová… a Jonny, který v koutku duše stále očekával desetiletou holčičku, jakou zanechal na Horizonu, se skoro zakoktal, když na ni volal. „Gwen! Tady jsme!“

„Jonny!“ smála se a její smích překypoval vitalitou a dobrou náladou, která k ní odjakživa neodmyslitelně patřila. Na okamžik měl chuť ji popadnout a vyhodit do vzduchu, jako to vždycky dělával doma.

Naštěstí odolal.

Představování a vítání přineslo příval úsměvů, objetí a obecného zmatku. Chrys a Gwen znaly jedna druhou dost dobře z pásků, takže rozpaky, kterých se Jonny trochu obával, se nedostavily. Gwen se vyptávala na svého synovce a byla ujištěna, že je stejný jako kterýkoliv jiný dvouletý kluk – kromě toho, že je chytřejší, samozřejmě – a Jonny se právě otočil a chtěl je vyvést z haly, když ho Gwen s rukou na paži a nezbedným úsměvem na rtech zarazila. „Jonny, ještě než půjdeme, mám pro tebe malé překvapení. Potkala jsem na lodi někoho, kdo se chystá pracovat ve stejném městě jako já.“ Přelétla mu pohledem přes rameno na někoho, kdo mu teď stál za zády.

Snoubenec potkaný na lodi? pomyslel si Jonny a otočil se v očekávání cizince… a cítil, jak se mu překvapením otvírají ústa. „Cally!“

Úsměv Callyho Hallorana byl záležitostí obřích rozměrů.

„Zdravím tě, Jonny. Zatraceně, že ale je fajn tě zas vidět.“

„Stejně jako tebe s flitrama,“ usmíval se Jonny. „Chrys, to je Cally Halloran, jeden z mých parťáků ve válce na Adirondacku. Myslel jsem, že máte s Imelem v úmyslu zůstat po zbytek fyzického života v armádě.“

„Imel tam taky pořád je,“ přisvědčil Halloran. „Ale vy šašci tady jste dali hlavounům až moc nápadů, jak by se daly Kobry využít. Nakonec jsem měl patrolování v lesích na Iberiandu dost a zažádal jsem o transfer sem.“

„Jestli očekáváš, že budeš v okrese Dawa šéfem palácové gardy, tak na to můžeš zapomenout,“ varoval ho Jonny. „Je pravděpodobné, že budeš plnit povinnosti v džungli a k tomu zastávat těžkou manuální práci.“

„Jo, ale budu si dělat podle svýho, aniž by mi nějaký oficírek koukal přes rameno.“ Mávl rukou k obloze. „Nebo se možná přidám k výpravě, která bude mít za cíl objevení nových světů, tak jako ty.“

„Palatine a Caelian?“ Jonny znechuceně zavrtěl hlavou. „To je nejlepší příklad, jak hloupě armáda místama uvažuje. Máme sotva třetinu Aventine prozkoumanou, natožpak obydlenou, a oni otevřou předmostí na dva další světy. Nemluvě o přetěžování zdrojů a obzvlášť sil Kober.“

„Jonny,“ přerušila ho Chrys přívětivě, „slíbils, že nás nebudeš zasvěcovat do aventinské politiky aspoň první hodinu. Nevzpomínáš si?“

Rozesmáli se. Ve skutečnosti Jonny nic takového neslíbil, ale narážku pochopil. „Chrys má pravdu – někdy mívám sklony nechat se unést,“ přiznal a vedl všechny ke dveřím. „Jestli jste všichni tím postáváním unavení, tak pojďme někam na večeři. Nedostaneme se s Chrys do Capitalie moc často, ale víme, kde je tu nejlepší restaurace.“

Jídlo sklidilo halasnou pochvalu a vůbec celá večeře i atmosféra v restauraci byla právě tak příjemná, jakou si ji Jonny pamatoval. Nějaký čas strávili vyprávěním nejnovějších rodinných historek a pak se konverzace stočila k Aventine obecně a zejména k okresu Dawa. Jonny o něm věděl poměrně málo, Dawa patřil k nejčerstvěji připojeným částem planety a Jonny byl poněkud překvapený zjištěním, že i tak s Chrys vědí daleko víc než jiní kolonisté, kteří byli obeznámeni s nejnovějšími informacemi.

Právě si dávali moučník a aventinskou podobu cahve, když se Chrys docela náhodou zmínila o tajemné kosmické lodi Dominia, která přilétla v patách kolonizační lodi. „Žádné tajemství,“ zavrtěl Halloran odmítavě hlavou. „Já něco zaslechl už na Asgardu; myslel jsem, že ti o tom řekli. To je předseda Vanis D’arl s nějakým novým speciálním projektem Kobra, který ukuchtila armáda a senát.“

„D’arl?“ Gwen doširoka otevřela oči. „Jonny, to je předseda Výboru, pro kterého pracuje Jame.“

„Máš pravdu.“ Jméno mu v první chvíli nic neříkalo, ale najednou si vzpomněl. Jame patřil k D’arlovu personálu už – cože, dvanáct let? „Máš nějakou představu, koho s sebou D’arl vzal, Cally?“

„Chlapče, vy Moreauovi se dostanete všude,“ Halloran potřásl ohromeně hlavou. „Ne, nemám ponětí, kdo další je na palubě, vím jenom, že se to týká Kober, protože Mendro a Bai zbláznili na měsíc celý komplex Freyr a všude se hemžili lidi z Ústředního výboru.“

„Co dělali?“

„Slyšel jsem jen drby. Ale dovnitř i ven jezdila spousta kamionů… a jiné parkovaly před lékařským křídlem.“

„Vypadá to, že modernizují vybavení Kober,“ zachmuřil se Jonny. „Co Troftové a Minthisté? Chovají se řádně?“

„Pokud vím tak ano. Možná, že Dominium uvažuje o vážném rozšíření zdejších kolonizačních snah a chce mít k ruce víc Kober.“

„A D’arl sem letí pro konečné zhodnocení situace?“ doplnil Jonny. „Mohlo by být.“

„Ale, ale,“ vmísila se varovně Gwen. „To je zase politika, hoši. Technický faul. Chrys vyhlašuje změnu tématu.“

Zasmáli se a převedli hovor na různé metody geologického a tektonického průzkumu a jejich využití; Gwen doufala, že se jimi bude v novém světě zabývat. Ale pro Jonnyho byla pohoda posledních několika minut neodvratně pryč. Pokus o vzpouru, který provedl před sedmi lety Tors Challinor, už se neopakoval, ale Jonny žil těch sedm let v očekávání druhého, rozhodujícího úderu. Věděl, že kdyby se Aventine podařilo přežít několik dalších desetiletí, všechny Kobry postupně vymřou a společnost se vrátí k normálu. Ale jestli Dominium plánuje poslat sem novou várku…

Večer už nejiskřil, nicméně zůstal velice příjemný. Jonny a Chrys vzali ostatní na krátkou obhlídku nočního života v Capitalii. Bylo podivné, ale asi nevyhnutelné, že Jonny přistihl sám sebe, jak v duchu neustále všechno přirovnává k mlhavě zapamatovaným protějškům na Asgardu a Horizonu; ale i kdyby Gwen a Halloran považovali všechno na Aventine za prapodivné a primitivní, byli příliš zdvořilí, než aby cokoli řekli.

Když definitivně vyhlásili konec zábavy, bylo něco po půlnoci, a protože neměli žádný důvod vracet se v tak pozdní hodinu do Rankinu, ubytovali se v jednom z mála hotelů v Capitalii. Gwen a Halloran zmizeli ve svých pokojích a Jonny se právě začal svlékat, když si všiml červeně svítícího nápisu ‚zpráva čeká‘ na svém telefonu.

„Ale ne,“ zašeptal.

Chrys následovala jeho pohled. „Ignoruj to,“ poradila. „Alespoň do rána. Kdyby to bylo opravdu naléhavé, Theron by sebral odvahu a vzbudil tě.“

„No tak jo,“ souhlasil Jonny a skoro neochotně odložil telefon. „Ale kdyby to nebylo alespoň důležité, neobtěžoval by nás. Možná bude lepší se na to podívat.“

Zpráva, jak očekával, žádala, aby zatelefonoval svému asistentovi, kdykoli to bude možné. Jonny pohlédl na hodinky, pokrčil rameny a vyťukal číslo.

Yutu se ozval okamžitě, bez jakékoliv známky únavy či nejistoty, která by svědčila, že byl vytržen ze spánku. „Je mi líto, že ruším, syndiku,“ omlouval se. „Ale před půl hodinou přišlo do sítě něco, co byste podle mého názoru měl vědět. Dnes pozdě odpoledne našli na planinách pár kilometrů západně od Palleenu v okresu Dawa mrtvého ostnatého leoparda. Byl zatraceně zřízený… a očividně ne od mrchožroutů.“

Jonny vzhlédl a setkal se s Chrysinýma najednou ustaranýma očima. Cítil, jak usilovně stiskl rty. Neznámý predátor, vůči kterému se dokonce i ostnatý leopard musel bránit, se po dlouhém očekávání konečně objevil. „Dá se z něčeho soudit, co ho zabilo?“ oslovil Yutua.

„Zatím není známo nic víc, než co jsem vám řekl, pane. Zdechlina byla převezena do Niparinu a domnívám se, že rychle seženou nějaké experty a ti ji prostudují. Jen jsem si myslel, že možná budete chtít neprodleně vydat nějaká opatření.“

„Ano.“ Výstavba se v okresu Caravel rozvíjela den ode dne, přesto ale na tomto území byly rozlehlé lesní plochy, které obklopovaly města… a jestli nový predátor migroval stejně jako ostnatý leopard, pak mohla mít oblast kdykoli nevítanou návštěvu. „Upozorni všechny Kobry, a kdyby je povinnosti zavedly do lesa, ať si všímají všech nezvyklých stop nebo znamení,“ dával Yutuovi instrukce. „Všichni ostatní ať se drží až do odvolání mimo les a farmáři, kteří pracují v blízkosti porostů, ať mají kabiny svých strojů dobře zavřené.“

„Ano, pane. Během půlhodiny to dostanu do veřejné sítě. Jo – dnes večer také volal generální guvernér Zhu. Chce mít všechny syndiky zítra v jedenáct dopoledne na zvláštní schůzce v budově Dominia.“

Jonny si odfrkl. „Nepochybně slavnostní přesnídávka na počest návštěvy předsedy Výboru.“

„Neřekl bych. Předseda výboru tam bude, ale zdá se, že jde o cosi daleko důležitějšího. Odhaduji to z toho, že generálnímu guvernérovi na tom opravdu hodně záleželo. Zkrátka a dobře jsem mu řekl, že se budu snažit s vámi spojit, ale že nic neslibuji.“

„Díky.“ Pohlédl na Chrys a v duchu myslel na svůj slib dovolené. Ale její oči prozrazovaly obavy a dívka lehce přikývla. „Tak dobrá. Pokusím se přijít. Začni pro mě shromažďovat všechno, co se týká smrti toho leoparda. Budeme chtít znát totožnost jeho zabijáka co možná nejrychleji.“

„Rozumím, pane!“

„Díky za zavolání, dobrou noc.“ Jonny ukončil spojení a znovu vypnul telefon. Podíval se na Chrys a už otvíral ústa k omluvě… ale předešla ho.

„Gwen i Cally mají namířeno do Paleenu,“ řekla tiše. „Jestli se v blízkém okolí pohybuje něco tak nebezpečného…“ Zachvěla se. „Nemám se zítra ráno vrátit bez tebe a vzít je s sebou do Rankinu?“

Jonny se zamyslel. „Myslím, že by to bylo nejlepší. Nebylo řečeno, jak dlouho ta schůzka potrvá. Ačkoliv na druhou stranu… Kdybych já řídil okres Dawa, určitě bych neposílal Callyho na průzkum, ale ihned bych ho hnal rovnou do Palleenu hlídat vědce, kteří tam jsou. Možná by bylo lepší, kdybys odvezla jen Gwen a Callyho nechala tady. Až si vyřídí papíry, hodím ho tam, ať se hned na vlastní oči podívá na ostnatého leoparda, dokud jsem u toho.“

„A možná se i zúčastníš lovu?“ zdvihla ruku proti jeho protestům. „Ne, já tomu dobře rozumím. Nemusí se mi líbit, že riskuješ život, i když vím, že to musíš dělat. A dokonce i Kobra středního věku je venku v lese bezpečnější než mladší muži.“

„Tisíceré díky,“ zasupěl. „Devětatřicet je stěží střední věk.“

Zasmála se. „Tak proč nenecháš těch protestů a nejdeš ke mně do postele… ukázat mi, jak jsi mladý.“

Když později leželi vedle sebe obklopeni tmou, Jonnyho myšlenky zabloudily zpátky na Adirondack. Lidé, které tam měl rád, se vždycky stáhli do sebe, když se obávali, že by ho třeba už nikdy nemuseli spatřit. Chrysina reakce ve stejné situaci byla o mnoho příjemnější… třebaže čelit realitě nebylo pro ni o nic jednodušší. Ale tváří v tvář nebezpečí stál koneckonců v minulosti už tisíckrát. A Chrys by právě v tomto okamžiku měla vědět, že je příliš šťastný, než aby se nechal zabít.

Ale sny té noci měl plné děsu a hrůzy a neustále se točily kolem obrovitého tvora, který kráčel mlhou, pozabíjel ostnaté leopardy a Kobry a pak beze stopy zmizel.

Předseda Výboru Vanis D’arl seděl u stolu v konferenční místnosti vedle generálního guvernéra Zhua. Na první pohled se nijak nelišil od běžného občana Aventine. Muž středního věku a odpovídající kondice s tmavými vlasy ostříhanými tradičním způsobem vůbec nepůsobil dojmem člověka s téměř neomezenou mocí. Ale z jeho jména bylo zřejmé, že pochází z Asgardu a v Jonnyho očích to znamenalo zneklidňující podobnost s neúspěšným rebelem Simmonem L’estem. Stejná vyrovnaná tvrdost ve tváři, dojem, že se nezastaví před ničím, aby dosáhl svého. A hluboko pod tím vším podivný výraz jakési naléhavosti či spěchu.

Zhuúv úvod tuto skutečnost lehce podtrhoval. Trval totiž jen zlomek času, než jaký by si taková příležitost vyžádala jindy.

„Děkuji vám, pane generální guvernére,“ zvedl se D’arl z místa, jen co se Zhu posadil. Měl hluboký hlas se sotva patrným asgardským přízvukem. „Ze všeho nejdříve bych vám jménem Ústředního výboru rád blahopřál k vašim skutečně vynikajícím výsledkům v rozvoji tohoto nového světa Dominia. Za necelých patnáct let jste dosáhli pevné pozice na Aventine a míříte dokonce dál k budoucí kolonizaci Caelianu a Palatine. Měl jste, přirozeně, k dispozici přírodní zdroje pro tyto expedice, ale stejně tak je mně zřejmé, že vám nechybí odvaha. Ústřední výbor se velmi pozorně seznámil s dosaženými výsledky a po zralé úvaze došel k závěru, že limitujícím faktorem rozvoje Aventine byl – a stále je – nedostatek Kober, které by vašemu úsilí razily cestu.“

Jonny cítil, jak se mu zatajil dech.

D’arlův pohled, přejíždějící po tvářích lidí okolo stolu, se stočil na něj a jejich oči se na okamžik střetly.

„Vaše zprávy,“ pokračoval chladně D’arl, „obsahují téměř od samého počátku požadavky na zvýšení počtu Kober a Ústřední výbor dělal, co bylo v jeho silách, aby vám pomohl. Podporovali jsme přesuny Kober na Aventine do té míry, že armáda má nyní k běžné obraně Dominia k dispozici sotva dvě roty. Je zřejmé, že tento odliv nemůže pokračovat donekonečna; proto Výbor přichází s následujícím řešením.“

A je to tady, uvažoval Jonny a kolem žaludku ucítil nervózní napětí. Stálý přísun Kober Koridorem. Možná navždy.

Na další D’arlova slova ale nebyl připraven ani on. „Dominium rozhodlo, že další školení a vyzbrojování Kober jen proto, abychom je vyslali sem, je neekonomické. Proto jsme se rozhodli přesunout celou operaci sem na Aventine.“

Jonnymu poklesla čelist. Ne! chtěl vykřiknout… ale z jeho úst se přes ztuhlý jazyk nevydral ven ani hlásek. Nicméně D’arl si toho všiml a dál pokračoval s pohledem neustále upřeným do Jonnyho tváře. „Na palubě mé lodi je všechno nezbytné chirurgické a implantační zařízení a stejně tak specialisté znalí jeho použití. Celá procedura potrvá od dvou do šesti týdnů, záleží na tom, jaké nepohodlí považujete za přijatelné, a trénink vašich Kober by pak neměl zabrat déle než další čtyři týdny. Což je daleko lepší, než sedmi až devítiměsíční prodleva potřebná k tomu, abyste dostali Kobry z Asgardu sem k vám. Na všechno tedy budete dohlížet sami. Mohl bych pokračovat… ale mám pocit, jako by tu ve vzduchu trpělivě čekala kritika, až ji pustíme ke slovu, takže bych teď rád udělal přestávku na alespoň krátkou diskusi.“

Jonny byl na nohou skoro dřív, než předseda Výboru stačil doříci poslední slovo. „Při vší úctě a vděčnosti, pane D’arle,“ začal a opatrně volil slova, „se domnívám, že neustálý příliv nových a nových Kober by byl na škodu sociálnímu a politickému vývoji Aventine.“

D’arl zdvořile pozvedl obočí. „Jak to, syndiku Moreaue? Zdá se mi, že se vaše vláda přizpůsobila přítomnosti většího počtu Kober mezi obyvatelstvem pozoruhodně dobře. Důkazem se jeví vaše vlastní pozice.“

„Pokud narážíte na Challinorovu vzpouru, pak ano, podařilo se nám zajistit, aby se nic takového už neopakovalo,“ potvrdil Jonny. „Ale zaplatili jsme nepřirozenou deformací základní politické teorie Dominia.“

„Předpokládám, že máte na mysli fakt, že Kobry mají na všech úrovních vlády víc než jen jediný hlas, který přísluší obyčejným občanům.“ D’arlova tvář zůstala bez výrazu a ani hlasem nedal nijak najevo svůj názor, pokud jde o tuto praxi. „Věřím, že studium dějin ukáže, syndiku Moreaue, že vyžadují-li to okolnosti, upravují se ideální teorie dost často.“

Naproti přes stůl se pomalu zvedl z místa Brom Stiggur z okresu Maro. „Snad bychom tedy, pane D’arle, měli být konkrétnější,“ řekl. „Mluvíte o stálé přítomnosti Kober na Aventine a o tom, že výběr kandidátů bude pod naší kontrolou. Pod čí kontrolou, ptám se, by to mělo být? Generálního guvernéra? Syndiků? Pod přímým hlasováním občanů? Jak můžeme v tomto konkrétním případě zaručit, že se taková továrna na Kobry nedostane pod kontrolu dalšího Challinora?“

„Zdá se, že máte zatraceně nízké mínění o charakteru lidí, kteří se dobrovolně hlásí, aby se stali Kobrami,“ ozval se ze svého místa o několik sedadel dál Tamis Dyon. „Musíte uznat, že sítem psychologických testů prošla většina z nás velice zdařile – a pokud jde o Challinora, vzpomeňte si, že to byl syndik Moreau a jeho přátelé, kdo vzpouru zlikvidoval, ne žádná úřední paranoia.“ Pohlédl na D’arla. „Pokud jde o mne, velice rád bych měl k ruce další tucet Kober rozmístěných po odlehlých osadách.“

„Celý problém komplikuješ,“ pronesl rázně Jonny, když se přes stůl rozšuměl souhlasný i nesouhlasný šepot. „Domnívám se, že pro většinu úkolů, které tady máme, prostě nové, plně vyzbrojené a vyškolené Kobry nepotřebujeme. Proti falxům a pšeničným hadům bude absolutně stačit, když se lasery, které přivezl předseda D’arl, zainstalují do našich ručních zbraní. Ostnatí Leopardi jsou rafinovanější protivníci, to připouštím, ale s těmi jsou problémy jen v naprosto okrajových oblastech našich obydlených území a Kobry, které máme k dispozici teď, je dokážou udržet pod kontrolou dost dobře.“

„A co zabijáci ostnatých leopardů?“ ozval se tiše Jor Hemner. „S nimi si také poradíš tak dobře?“

Všechny oči se upřely k němu. „O čem to mluvíte?“ dožadoval se Zhu.

„Moje kancelář dala tu zprávu do sítě včera pozdě v noci,“ pokračoval Hemner. „Včera jsme nedaleko Paleenu našli mrtvého ostnatého leoparda. Byl rozsápaný něčím tak velkým jako gantua, ale daleko agresivnějším. A mimochodem, drápy na předních nohách zůstaly v posmrtné ztuhlosti roztažené, tedy v obranné pozici.“

Z šokovaných pohledů kolem stolu bylo Jonnymu jasné, že téměř pro všechny ostatní syndiky byla zpráva naprostou novinkou. „Rozhodně nechceme dělat žádná rozhodnutí na základě jedné nečekané a neobjasněné události,“ pospíšil si v naději, že poněkud zmírní účinek šoku. „Pokud je mi známo, mohl být ostnatý leopard otráven nějakým druhem hada a rozsápán mimořádně troufalými mrchožrouty.“

„Důkaz –“ přerušil jej ostře Hemner, ale zmlkl v půli slova. Jonny se otočil a spatřil D’arla, jak stojí s rukou zdviženou na znamení prosby o klid.

„Musím poznamenat, že syndik Moreau má absolutní pravdu, pokud jde o výstrahu, abychom nepřijali ukvapené rozhodnutí,“ řekl předseda Výboru. „Udal jsem některé z důvodů, proč vám senát nabízí toto vybavení; další jsou uvedeny v celkové zprávě, kterou mám s sebou. Ale rozhodnutí je na vás a já očekávám, že tento problém zvážíte pečlivě, tak jak to Dominium od svých vůdců očekává. Strávím tu několik příštích týdnů, a po tu dobu budete mít čas, bude-li to nezbytné, rozhodnout se, jakou cestu si vyberete.“ Cosi pošeptal Zhuovi, ten přikývl a povstal.

„Vyhlašuji krátkou přestávku, takže budeme mít všichni čas prozkoumat údaje, které zmínil pan předseda D’arl. Příslušné magnetické karty máte ve svých kancelářích v zadní části haly. Prostudujte je, prosím, velmi pozorně a v diskusi budeme pokračovat za dvě hodiny.“

Jonny se připojil k všeobecnému odchodu do křídla budovy, kde se nacházely kanceláře, ale na rozdíl od ostatních syndiků se tam příliš nezdržel. Popadl svou kopii D’arlovy magnetické karty, vyřídil dva rychlé telefonáty a pak odešel.

O dvacet minut později už byli s Callym Halloranem v aerotaxi a mířili jihovýchodně, k okresu Dawa.

Z obrazovky komunikátoru zmizela poslední stránka. Jonny s pohrdavým zasupěním rázně vypnul přístroj a odložil jej na vedlejší sedadlo. Naproti němu vzhlédl od svého komunikátoru Halloran. „Tak co?“

„Ani jediný argument, který by měl nějaký smysl,“ usmál se Jonny. „Dokážeme nabídnout řešení všech problémů, které D’arl vyzdvihuje, aniž by bylo nutné i sáhnout k výrobě nových Kober.“

„Tvá řešení ovšem pocházejí od aventinského syndika, kdežto jeho od předsedy Výboru Dominia.“

„Uhodls.“ Jonny zívl a zahleděl se oknem aerotaxi ven na svěží, nespoutanou krajinu pod nimi. „K čertu, myslím, že nemám žádnou naději prosadit veto D’arlova návrhu, pokud nedokážeme rychle odhalit zabijáka ostnatého leoparda.“

„Vážně si nejsem jistý, čeho tím dosáhneš,“ řekl Halloran a ťukal cosi na komunikátoru. „Jestli se celá ta záležitost s leopardem nepřehání, dost možná, že pro boj se zabijákem budeš novou montážní linku Kober moc potřebovat.“

Jonny zůstal dlouhou chvíli zticha. Uvažoval, zda má říct Halloranovi o svých podezřeních, která se v nejlepším případě dala označit za pomlouvačná; přinejhorším mohla být vykládána jako vlastizrada. „Napadlo tě,“ riskl to nakonec, „jak nápadně jde načasování D’arlovi na ruku? Je tady, aby nás dotlačil ke schválení neustálé přítomnosti Kober, a sotva přistane, tak se tenhle tajemný superpredátor rozhodne na nás vystartovat. D’arl by nemohl nalézt lepší argument na podporu svých plánů ani v případě, kdyby to všechno sám naaranžoval.“

Halloran povytáhl obočí. „Chceš říct, že za tím vším stojí on?“

Jonny zvolna zavrtěl hlavou.

„Ne, samozřejmě. Nejspíš ne. Ale pořád nemám jasno v tom načasování.“

Halloran pokrčil rameny. „Tahle část okresu Dawa teď trpí zatraceně úmorným suchem. Kaskia, přítok řeky Ojaante, docela vyschla. Nemyslíš, že to mohlo zničit rostliny, kterými se živí gantuy a tak je přinutit, aby riskovaly útok na ostnatého leoparda?“

„V žádném případě. Gantuy jsou od přírody býložravci, neschopní jíst maso. Ovšem je tu i pár pseudovšežravců, ale ti jsou příliš malí, aby ohrozili třeba i nemocného leoparda.“

„Pak je možné, že sucho vyhnalo z hor nějakého jiného tvora,“ trval na svém Halloran. „Kladu důraz na sucho, chápeš, protože je to také neobvyklá událost, alespoň v obydlených oblastech Aventine.“

„A ty si myslíš, že D’arlova návštěva připadla čirou náhodou zrovna na období našeho prvního sucha?“ vyhrkl Jonny skoro zdráhavě. „No dobře… možná. Ale stejně se mi to nelíbí.“

Halloran opět pokrčil rameny. „Budu se snažit mít na paměti možnost nečisté hry,“ řekl, „ale dokud nepřijdeme s něčím, co by se blížilo opravdovému důkazu, měli bychom si takové myšlenky nechat pro sebe.“

Jinými slovy, myslel si, že se Jonny pohybuje na tenkém ledě. A nejspíš měl pravdu. Přesto…

Za patnáct minut přistáli v Paleenu.

Návštěva syndika v takovém místě znamenala téměř vždy menší povyk nebo alespoň přítomnost místního starosty, který ho vítá na letišti, Jonny ale zatelefonoval dopředu přesně opačné instrukce a tak když s Halloranem opouštěli aerotaxi, očekával je jediný muž. „Syndik Moreau?“ zeptal se. „Jsem Niles Kier, místní Kobra.“

Jonny kývl na pozdrav a ukázal na Hallorana. „To je Cally Halloran, tvůj nastávající kolega. Co máte nového o smrti leoparda?“

„Ne o moc víc, než co už jsme věděli včera,“ připustil Kier a vedl je k otevřenému autu, které parkovalo na kraji letiště. „Pořád jej ještě zkoumají experti v Niparinu, ale zatím nedošli k žádným konkrétním závěrům.“

„Ty jsi jeden z těch, co ho našli, že ano?“

Kier přikývl. „Zkoumal jsem okolí a hledal možné zdroje vody, když jsem v malé prohlubni narazil na jeho zdechlinu.“

„Hledání vody?“ vpadl mu do řeči Halloran. „Táhl ses sám se vším tím zařízením?“

„Tady měříš jen průměry šlahounů lepkavého vína, které se pnou kolem některých stromů,“ vysvětloval Jonny zamyšleně. „Dostaneš tak rovnou údaje o vlhkosti půdy a nepřímo ti to naznačí, kde je vodní hladina. Byly okolo nějaké stopy?“

„Hlína byla pořádně rozoraná,“ řekl Kier, když nasedli do auta. „V okolí jsem si všiml nějakých otisků, které vypadaly jako stopy gantuy, ale jestli to tak bylo, pak byla buď obrovitá, nebo běžela rychleji, než jsem kdy slyšel, že gantuy běhají.“

„Z toho, co jsem viděl kdysi na páscích, vyplývalo, že gantuy nemají žádný důvod, aby běhaly,“ poznamenal Halloran.

Jonny přikývl. Gantuy, tvorové velikosti pozemských slonů, s těly obrněnými rohovinovými pláty s hadím vzorem, byly nejvěrnějšími živými napodobeninami tanků, jaké kdy viděl. „Důstojný klus je asi tak všechno, co svedou,“ řekl znepokojeně Halloranovi. „Jestli ta věc vyděsila gantuu natolik, že se rozběhla, opravdu máme problém. Pojďme k tomu místu, Nilesi, trochu se tam porozhlédneme. Domnívám se, že když jsi zdechlinu objevil, neměl jsi moc času, abys to celé prohlédl?“

„Ne,“ odvětil Kier, otočil vůz a namířil na západ. Z jeho hlasu zaznělo víc než jen pouhá obrana. „Myslel jsem, že mojí bezprostřední povinností je vyhlásit poplach… a v tom, že nenechám Paleen bezbranný.“

Jonny zachmuřeně přikývl. To byl základní princip, na který si sám dobře pamatoval – a jakkoli byl logický, Jonny věděl, jak zbaběle se mohla Kobra cítit. Snad Kier později dostane šanci se rehabilitovat.

Opustili vůz v oblasti poměrně hustého lesa na okraji vesnice a vydali se pěšky mezi stromy. Po slabých sto metrech následovala travnatá plocha jakoby tečkovaná řídce rozesetými stromy, což bylo typické pro celé údolí řeky Kaskia. Jonny se rozhlédl, neboť se nemohl ubránit pocitu, že je zde nějak víc odkrytý a tím i zranitelnější než v hustých lesích v okolí Arielu.

„Kudy?“ zeptal se Kiera a přemáhal se, aby nešeptal.

„No… tamhle, myslím. Je to blízko –“

„Ššš!“ zasyčel náhle Halloran. Všichni tři muži vmžiku znehybněli… a v nastalém tichu zachytily Jonnyho sluchové násobiče šelest trávy a tiché pofrkávání. Pomalu otočil hlavu a lokalizoval místo, odkud přicházel ten podivný zvuk: na druhé straně širokého pásu rákosiny zvané blussa. Kier už si toho také všiml. Zachytil Jonnyho pohled, ukázal očima a dal znamení palci nahoru. Jonny přikývl; pokynul gestem Halloranovi, pak poodešel o pár metrů stranou a napřáhl před sebe ruce v pozici připravené k výstřelu. Halloran udělal totéž… a Kier skočil.

Dvacetimetrový průzkumný skok byl považován za příliš nebezpečný pro použití v boji, po odrazu totiž zanechával Kobru po více než čtyři vteřiny skoku bezmocnou a mohla být protivníkem lehce zneškodněna. Na Aventine, kde nebyli žádní troftští střelci, byl skok používán často.

„Gantua,“ oznámil Kier, jakmile se dotkl země a servomotory v kolenou ztlumily dopad. „Vypadala, jako kdyby měla nějakou nemoc.“

Ozvalo se praštění lámané blussy. Na druhé straně planiny se vynořila hnědošedá obluda… a řítila se na ně.

„Do stran!“ vykřikl Jonny a nohy se mu zarývaly do země, jak sprintoval ve směru vysokého cypřiše. Nikdy by byl nevěřil, že se gantua dokáže pohybovat tak rychle.

Tvor se otočil jako hora na nohách, a pak vyrazil, aby odřízl Jonnymu cestu.

Jonny pouze zrychlil, zvedl ruce a vypustil dvě nitky laserových paprsků do hlavy zvířete. Všiml si i dalších záblesků světla na boku gantuy, ale jestli měly nějaký účinek, nedalo se to poznat. Strom, ke kterému mířil, se mu stále méně a méně zdál být místem skutečného bezpečí; ale na druhou stranu, kdyby se mu podařilo přinutit zvíře, aby v plné rychlosti narazilo do kmene, možná by ho síla úderu alespoň na chvíli omráčila. Vzal v úvahu jak tvora za sebou, tak strom před sebou, přizpůsobil rychlost… a tak tak že stačil před svým pronásledovatelem vyskočit vysoko do větví cypřiše.

A pustil se, když se strom s hromovým rachotem otřásl úderem rozzuřeného zvířete.

Mezi naprogramovanými reflexy Kober byla i téměř kočičí schopnost otočit se za letu, ale Jonny byl příliš blízko u země, než aby to mělo nějaký efekt. Přistál proto téměř bezvládně na zádech a síla nárazu mu vyrazila i ty zbytky dechu, kterými ještě disponoval.

Několik sekund jenom ležel a snažil se odehnat kulaté skvrny, které se mu roztančily před očima. Když nakonec přišel k sobě natolik, že byl schopen přinutit se alespoň pokleknout, gantua stačila zastavit svůj divoký běh, a teď se otočila k dalšímu pokusu. Zpoza Jonnyho rozčísly vzduch dva paprsky světla – z protipancéřových laserů zbylých dvou Kober – a trefily kolos přímo do hlavy. Na gantuu to zapůsobilo tak, že v odpověď mohutně zařvala, ale nezastavila se. Jonny se roztřeseně postavil na nohy a přitom se stále snažil popadnout dech. Cítil se příliš slabý na jakýkoli pohyb… ale věděl, že nanopočítač každou chvíli postřehne hrozící nebezpečí a převezme kontrolu nad jeho tělem…

A téměř v tutéž chvíli byl odmrštěn dlouhým skokem do strany. Překulil se, dopadl na nohy a otočil se právě včas, aby zahlédl, jak Halloran s Kierem zaútočili.

Na to, že se to odehrálo bez plánování, to byl nejdokonalejší manévr, jaký Jonny kdy viděl. Halloran energicky mával pažemi a křičel, aby na sebe upozornil gantuu, vyčkal do poslední chvíle a pak uskočil napravo, levou nohu zvednutou, a jak se gantua řítila okolo, protipancéřový laser zasáhl téměř celý její bok. V tentýž okamžik Kier vyskočil přes zvíře a salvu z vlastního protipancéřového laseru namířil přímo do tvorova kritického místa – mezi tělo a hlavu. Zvíře opět strašlivě zařvalo, a když se otočilo, mohl Jonny vidět řadu zčernalých plátů. Na krátkou chvíli se zastavilo, viděl rytmicky se nadouvající boky, jak tvor zprudka nabíral dech, a sotva viditelné oči, které si měřily zbývající tři Kobry a nejevily známky strachu ani bezprostředně hrozící smrti.

Jonny sáhl pro telefon připevněný v pouzdře na opasku, a stiskem příslušného tlačítka navolil místní spojení. „Zastavte palbu,“ zamumlal polohlasně do přístroje, když uviděl, že naproti přes planinu Halloran s Kierem vytáhli své telefony. „Jenom hrubou silou to nezabijeme.“

„Z čeho je k čertu ta věc udělaná?“ uslyšel zadýchaný Halloranův hlas. „Takovej útok by vyřídil pancéřový transportér Troftů.“

„Štíty gantuy jsou vysoce ablativní,“ vyložil mu Kier. „Při vysoké teplotě se rychle vypařují a oblak odpařovaného materiálu rozptýlí všechnu energii paprsku kromě té, která projde v prvních několika milisekundách. A ty zatracené věci jsou příliš tlusté. Jonny – syndiku – budeme muset zavolat Capitalii a zjistit, jestli tam nahoře někdo nemá ruční raketomet.“

„I kdyby ho měli, bude trvat příliš dlouho, než to sem dostanou,“ zavrtěl hlavou Jonny. „Jestli gantua uprchne, ztratíme ji nadobro.“

„Takže jí budeme střílet na hlavu?“ zeptal se Halloran.

„Zabít ji tímhle způsobem zabere spoustu času,“ zapochyboval Kier. „Centrální nervový systém gantuy je decentralizovaný daleko víc než cokoli jiného, na co jste zvyklí. Spodní část břicha a hrudník bude lepší cíl.“

„Jenom když ji dokážeme povalit,“ dodal Jonny. Znepokojeně si uvědomil, že gantua pomalu přestává supět. Ještě minutu nebo dvě a bude připravená k dalšímu útoku nebo úniku. Přelétl pohledem planinu ve snaze najít inspiraci… a vtom zavadil očima o cypřiš obalený místní popínavkou. „Nilsi, na tom stromě vlevo je dost dlouhý šlahoun lepkavého vína. Omrkni to, jestli se tam dokážeš opatrně dostat, a pořádný kus toho uřízni.“

Kier se opatrně plížil ke stromu, očima neustále sledoval gantuu.

„Cally,“ pokračoval Jonny, „Až se Nilesovi podaří uříznout ten šlahoun, hodí ti jeden konec. Nedotýkej se řezu; šťáva lepí jako blázen. Budete šlahoun držet natažený mezi sebou asi ve výšce kolen a já se pokusím přinutit gantuu, aby mezi vámi proběhla. Jasný?“

„Úplně,“ přisvědčil Halloran. „Že bychom to uprostřed nařízli malíkovými lasery?“

„Jestli budeme mít čas,“ řekl Kier. „Jinak nám nezbyde než doufat, že náraz roztrhne kůru natolik, že vypustí lep.“

Kier už byl u stromu a tahal za šlahouny, aby našel nejpříhodnější místo, kde révu odříznout. „Co se stane, jestli zaútočí na jednoho z nás místo na tebe?“ zeptal se Halloran.

Jonny mezitím už téměř zaujal pozici mezi oběma Kobrami, asi padesát metrů za nimi. „čekej tak dlouho, jak jen to půjde a pak hoď svůj konec révy na nohy zvířete a vyskoč,“ řekl. „Nilesi?“

„Připraven.“ Bylo slyšet, jak se Kier zhluboka nadechl. „O. K., Cally – dávej bacha.“

Vyšlehl dvojitý záblesk laseru a šlahoun vína se uvolnil.

Záblesky či náhlý Kierův pohyb vydráždily gantuu k novému útoku. S chraplavým řevem se znovu rozeběhla. Jonny okamžitě začal křičet a mávat rukama. Tvor to postřehl, změnil směr a namířil k němu. Na hranici svého periferního vidění zahlédl Jonny Hallorana a úponek révy… naříznutý téměř po celé délce laserem… nehybný, těsně nad travou.

Gantua do révy vletěla plnou parou a s duněním, které otřáslo zemí jako menší zemětřesení, se po hlavě skácela na zem.

Převrátila se, ale nevzdala to. Právě když se k ní Jonny rozběhl, překulila se na bok a začala roztahovat nohy podobné kmenům stromů, aby rozervala lepkavá pouta. A ta, napnutá na hranici, vypadala, že každým okamžikem povolí.

Musí to být provedeno rychle…

Ale když Jonny zvedl svůj protipancéřový laser, náhle si všiml, že gantuiny nohy zakrývají zamýšlený cíl.

„Oho,“ zamumlal Kier, když se s Halloranem připojili k Jonnymu. „Nejspíš jsme přelstili sami sebe.“

„Zkusíme jí kolem nohou omotat víc vína,“ navrhl Halloran. „možná bychom ji mohli ulovit živou.“

„Chytit šílenou gantuu živou není zrovna řešení podle mých představ,“ řekl mu Jonny. „V okruhu sta kilometrů není místo, kde by bylo možné držet klidnou gantuu, natožpak takovou bestii.“ Zaťal zuby. „Dobře, ještě můžeme zkusit jednu věc. Cally, až ti řeknu, přetneš šlahoun mezi jejíma předníma nohama. Nilesi, ty a já uvidíme, co se dá udělat během té půl sekundy, kterou budeme mít k dispozici. Když to nevyjde, rozptýlíme se a zkusíme přijít s něčím jiným. Připraveni? Jedem, Cally, teď.“

Réva se v záblesku světla rozlétla na kusy – a gantuiny nohy, které se doposud snažily rozervat šlahoun, se doširoka rozletěly a odhalily břicho.

Později Jonnyho zamrazilo při pomyšlení, jak v danou chvíli riskovali. Spodní část gantuina břicha byla relativně nechráněná. Ale přes smrtonosné paprsky dvou protipancéřových laserů pálících z bezprostřední blízkosti se gantue téměř podařilo vstát, než Kobry trefily nějaký životně důležitý orgán. Dokonce i potom smrtelné křeče zvířete málem smetly Kiera, který vyvázl jenom díky dávce štěstí a naprogramovaným reflexům.

Když gantua konečně tiše ležela, Halloran to shrnul za všechny: „Dobrý bože, tyhle věci jsou udělaný opravdu důkladně.“

„Nepamatuju se, že bych kdy slyšel, že někdo nějakou zabil,“ řekl Jonny. „Teď vím proč.“

„Doufám, že zešílela jenom jedna,“ přitakal Kier a třel si holeň v místech, kde ji pochroumal smrtelný zápas obrovského tvora. „Jestli se zbláznily všechny, budeme muset evakuovat polovinu okresu Dawa.“

„Nebo přivítat spoustu nových Kober,“ zamumlal Jonny. Ignoroval Halloranův najednou hloubavý pohled a vytáhl telefon.

Generální guvernér Zhu měl bolestivý výraz člověka uvězněného mezi dvěma protichůdnými, ale stejnou měrou oprávněnými požadavky. „Ale hlasování už proběhlo,“ namítl. „D’arlovi lidé už vykládají přivezené vybavení.“

„Tak zrušte hlasování na základě nových faktů,“ argumentoval Jonny a častoval jej z obrazovky telefonu nesmlouvavým pohledem.

Vypůjčil si kancelář starosty Niparinu zvlášť kvůli vizuálnímu kontaktu, ale výhoda jednání tváří v tvář mu dosud nepřinesla žádný užitek. „Nebo na základě skutečnosti, že ani já, ani syndikové z Palatine a Caelianu nebyli přítomni. No tak, Zhu – vždyť hlasování mělo být provedeno ne dříve než za týden.“

„Ostatní byli připraveni hlasovat – co jsem měl dělat? Ať je to jak chce, ty a druzí dva syndikové byste stejně výsledek neovlivnili. Hlasování znělo jedenáct ku pěti, a dokonce i s tvým dvojitým hlasem Kobry by konečný výsledek dopadl stejně. A pokud jde o nová fakta, všechno, co jsi dosud řekl, jenom podporuje moje rozhodnutí. Jestli se jedna nebo víc gantuí zbláznilo, rozhodně budeme potřebovat nové Kobry, abychom se ubránili.“

„A není náhodou důležité, proč se zbláznily?“

Zhuovy oči se zúžily. „Co má tohle znamenat?“

„To nevím – zatím. Vědci právě zahájili biochemickou studii gantuy, kterou jsme zabili, aby zjistili, jestli se v jejím organizmu nacházejí nějaké cizí látky.“

„Cizí látky? Moreaue, popuzuje mě, jak jste nemístně tajemný. Na co – řečeno jasnou řečí – narážíte?“

Jonny se zhluboka nadechl. „Nedělám žádné tajnosti; jednoduše nevím nic jistě. Mám… jistá podezření… ale bez důkazů bych o nich raději nehovořil.“

Zhu mu dlouhou chvíli zkoumavým pohledem pátral ve tváři. „Dobrá,“ kývl nakonec. „Povím vám, co udělám. Svolám další radu na zítra ráno na desátou. Řeknu, že chcete účastníkům rady popsat vaši bitvu s gantuou a také předložit předběžné výsledky vědeckého týmu. Jestli budete mít k dispozici jakýkoli důkaz – a nejspíš doufáte, že ano –, pak vyslechneme vaše obvinění nebo já nevím co; a jestli se budou zdát oprávněná, vyvolám nové hlasování. Jestli. Stačí vám to?“

„Ano, pane,“ přikývl Jonny.

„V pořádku. Takže zítra v deset. Nashledanou.“

Jonny chvíli upřeně hleděl na ztemnělou obrazovku a pokoušel se urovnat si v hlavě strategii na zítřejší schůzi. Ale ve hře stále bylo příliš mnoho neznámých. Nechal toho, znovu hmátl po telefonu a zavolal domů.

Chrys se objevila na obrazovce po druhém zazvonění. „Ahoj,“ řekla a při pohledu na něj jí vyprchaly z tváře sotva patrné stopy napětí. „Tak jak to jde?“

„Zrovna teď dost pomalu,“ odvětil. „Právě sedím v Niparinu a čekám, až nám vědci dají něco solidního, co by se dalo použít. Cally jel s Nilesem na noc zpátky do Paleenu, pro případ, že by se tam dělo něco nezvyklého. I když k vesnici nevede moc přístupových cest, kterými by se tam mohla třeba i šílená gantua dostat.“

„To je dobře,“ přikývla Chrys. „Co Nilesova noha, je v pořádku?“

„Jo, jistě. Potlučená a odřená, ale jsem si jistý, že už měl horší rány.“

Chabě se usmála. „Poslechni, Jonny, před půlhodinou jsme měli telefon z Capitalie. Volal tvůj bratr Jame.“

Takže D’arl ho vzal s sebou. „To je výborný! Jak se má?“

„Říkal, že dobře. Chtěl vědět, jestli byste se s ním ty a Gwen dnes večer kolem jedenácté mohli sejít na pozdní večeři.“

Jonny se usmál. Představil si Jamea Morreaua před nedávnem v Cedar Lake na Horizonu, jak zve své příbuzné, aby letěli dva tisíce kilometrů na jídlo. No dobrá, život na Asgardu ho poznamenal.

„Co na to Gwen?“

„Řekla, že samozřejmě, slíbila mi, že ti zavolá, až bude mít víc času a naskočila na aerotaxi do Capitalie.“

„Předpokládám, že se při tom odvolala na svého bratra syndika.“ Mrkl na hodinky: má dvě hodiny, než bude muset odletět. No dobrá, jestli do té doby nebude mít připraveny příslušné údaje o gantue, vždycky mu je přece mohou zatelefonovat do Capitalie. „O. K.,“ řekl Chrys, „podstoupíš tu námahu, seženeš narychlo hlídání pro Corwina a připojíš se k nám?“

Zavrtěla hlavou. „Jame už mi říkal, ale myslím si, že tenhle večer by měl být jenom Moreauových. Ještě se s ním uvidím, než odletí z Aventine. Jo, a Gwen počítá s tím, že se sejdete v té restauraci, kam jsme je s Callym zavedli včera.“

„To zní dobře.“ Ušklíbl se. „Že máš ale pěknou dovolenou, viď? Mrzí mě to.“

„O mne se nestarej,“ řekla smířlivě. „Spíš na sebe dávej pozor.“

„Budu. Miluju tě, Chrys.“

„Miluju tě, Jonny. Pozdravuj ode mne Jamea.“

Zavěsil a pohlédl opět na hodinky. Dvě hodiny… a neexistuje nic, s čím by mohl při pitvě gantuy pomoci. A ať už najdou cokoli…

Samo o sobě to stejně nebude důkazem, že za tím vším stojí D’arl.

Ale aspoň část tohoto důkazu by se přesto mohla hodit. Vyšel ven, vzal si svoje aerotaxi a odletěl zpátky do Paleenu. Když se s Halloranem dostali znovu na místo, kde zabili gantuu, už se stmívalo, ale s jejich zrakovými a sluchovými násobiči bylo pravděpodobné, že se k nim nepřiplíží ani ostnatý leopard. Přesto ale byl Jonny z odpoledních událostí stále tak trochu nesvůj, a tak ho potěšilo, že jejich úkol trval jen pár minut.

Za hodinu a půl už letěl nad hvězdami osvětlenou krajinou směrem na Capitalii… s informací, o které si byl jist, že výsledek spěšně vyhlášeného hlasování zvrátí.

Když Jonny vešel do restaurantu, Gwen s Jamem už seděli u stolu. „Jonny!“ vykřikl Jame a už se zvedal, aby mu pevně stiskl ruku. „Je to sice víc než jen pár let, ale vidíš, že jsme se sem nakonec dostali, abychom tě viděli.“

Jonnymu trvalo několik sekund, než si uvědomil souvislosti.

„No jo – pravda. Ten den, kdy jsem opouštěl Horizon. Už si vzpomínám. Vypadáš dobře, Jame.“

Bratr se usmál. „Náročná, ale užitečná práce. Stejný recept, kterým ses řídil ty. Neposadíme se? Gwen se pokouší přeložit mi jídelní lístek, ale mám dojem, že budeme potřebovat odborníka.“

Usadili se a rozhovor pokračoval… a jak tak povídali, Jonny pozoroval, jaký se z jeho bratra stal muž.

Je samozřejmé, že přeměna Jamea z devatenáctiletého mladíka ve třiatřicetiletého dospělého byla pro něj menším otřesem než pohled na dospělou ženu, kterou se stala Gwen, ale stejně jako sestra, i Jame měl v sobě něco, na co všechny jeho pásky nechaly Jonnyho nepřipraveného. Jameovo pubertální přehnané sebevědomí rozkvetlo do téměř hmatatelné sebejistoty a autority – a to všechno v sobě téměř paradoxně nemá ani stopy po blahosklonnosti. Zvyklý jednat s elitou Dominia, Jame přesto nezapomněl, jak mluvit s obyčejnými občany.

Nebo je dalším, kdo překonal aroganci a naučil se, jak předstírat přátelskost, napadlo ho a okamžitě se za své myšlenky zastyděl. Koneckonců, tohle byl Jame; ten, který jeho varoval, aby neopouštěl své morální zásady. Nezáleží na tom, kdo nebo co byl D’arl, pochopitelně by neuměl zkorumpovat svého mladého spolupracovníka natolik, aby se v jeho jednání nedala najít ani nejmenší stopa falše.

Z čehož vyplývá, že Jame ve skutečnosti neví, pro jaký typ člověka pracuje. A jestli to je důvod…

Jonny čekal jako správný voják na vhodnou příležitost a když dojídali, přišlo to samo.

„…takže když jsem zjistil, že předseda Výboru D’arl tady hodlá na celou záležitost osobně dohlížet, přirozeně jsem mu své služby nabídl včas a spolehlivě si tak zařídil, že poletím s ním.“ Jame upil doušek cahve. „Velmi tvrdě pracoval na tom, aby získal Ústřední výbor pro svůj plán; jsem rád, když vidím, že jej také přijímáte.“

„Takže D’arlovi tady jde zároveň o politickou pověst, že?“ zeptal se Jonny jakoby mimoděk.

Jameho tváří se mihl záblesk nejistoty. „V sázce je tak trochu jeho prestiž, ale nejde o nic rozhodujícího.“

„Chtěl jsi říct ‚pokud vím‘.“

Jame opatrně položil šálek a ztišil hlas. „Tak dobrá, Jonny. Se mnou nemusíš chodit kolem horké kaše. Co máš na mysli?“

Jonny stiskl rty. „Předpokládám, že už jsi slyšel o tom, že jsme dnes jihovýchodně odtud zabili rozzuřenou gantuu.“ Jame přikývl. „Možná víš i to, že za patnáct let, co jsme tady, žádná gantua neprojevila dokonce ani sebenepatrnější agresivitu. Dobrá. A co bys řekl na to, kdybych ti oznámil, že mám důkaz o tom, že gantua, kterou jsme dnes zabili, byla zdrogovaná?“

Gwen se zprudka nadýchla. Z Jameových očí se staly úzké štěrbinky. „Omámená jak?“

„Velmi účinným stimulačním halucinogenem. Blízko místa, kde nás gantua napadla, byla po rákosí blussa rozprášena silná stimulačně-halucinogenní látka. Blussa je jediná strava těchto zvířat, takže to byl perfektní způsob, jak jim dostat látku do organismu.“

„Perfektní způsob pro koho?“

Jonny uvažoval. „Přesně to nevím. Ale musím dodat, že D’arlovi to při včerejším hlasování pořádně pomohlo. A stalo se to zrovna po tom, co vaše loď přistála.“

Jame se na své židli zaklonil a zamyšleně staršího bratra pozoroval. „Dovol, abych ti připomněl, že s D’arlem a jeho lidmi pracuji už dobrých pár let a že se poměrně dobře vyznám v lidských charakterech. Taky bych si dovolil upozornit, že nepodložená obvinění tě mohou dostat do značných problémů. Ale raději se pokusím zanalyzovat celý problém logickou cestou. Za předpokladu, že kdosi na palubě naší lodi rozprášil tuto drogu z orbity, proč nejeví stejné známky šílenství i ostatní gantuy v té oblasti? I kdybychom shodili do těch míst bombu, která by drogu rozprášila – a nevím ani, jestli naše dráha při přistání a vůbec vedla tudy – musel by tam být nějaký rozptyl.“

Jonny sykl přes zaťaté zuby. „Tak dobrá. Pak tedy musel mít někdo z vaší lodi tady dole agenta připraveného látku rozprášit.“

„Jenomže vy jste věděli o příletu lodi pouze několik hodin, ne?“ promluvila Gwen. „Mohlo vůbec něco velikosti gantuy spolykat dost drogy tak rychle?“

„K tomu by nejspíš byla třeba pořádná dávka,“ přitakal Jame. „A proč tedy v tomto případě rozprašovat látku po celém rákosí?“ zamračil se. „Ačkoliv musím přiznat, že v poslední době se D’arl o aventinskou floru a faunu velmi zajímal a vzpomínám si, že rákosí blussa se objevilo v některé ze studií, na kterých jsem pracoval.“

„V jaké souvislosti bylo zmiňováno?“ zeptal se Jonny a předklonil se.

„Momentík…“ Jame se upřeně zahleděl do své sklenky cahve. „Jestli se správně pamatuji, byla to studie o strategických nerostech, kterou jsme pro něj dělali. Něco o tom, jestli by se v případě uzavření troftského Koridoru mohla Aventine stát soběstačnou. Objevil jsem, že ten tvůj rákos blussa je schopný neobvyklou měrou koncentrovat jakýsi kov – už jsem zapomněl, který to byl – a to hlavně koncem podzimu.“

„A z téhle studie se D’arl téměř nepochybně dověděl, že gantuy jsou jediní tvorové větší než hmyz, kteří se rákosem trvale živí,“ dovodil Jonny ponuře. „Takže jeho agenti dali několika gantuám injekci s pořádnou dávkou halucinogenu a poprášili rákos v jejich blízkosti tak, aby bylo zaručené, že droga bude působit tak dlouho, dokud neupoutají naši pozornost.“

„Jonny, tvé jednání má velice blízko k pobuřování.“ Jameův hlas byl sotva slyšitelný a ruku měl dočista strnulou, jak svíral sklenku. „I kdyby všechno, co říkáš, byla pravda, nemáš ani za mák důkazů, které by ukazovaly na samotného D’arla.“

„Zatím ne. Ale možná bys ten důkaz pro mě mohl získat.“

Jameův obličej se proměnil v nehybnou masku. „Co tím myslíš?“

„Jestli je do celé věci zapletený někdo na palubě vaší lodi, pak musel docela určitě nějak komunikovat s agenty tady. Můžeš prohlédnout rádiový deník a podívat se po kódovaných vysíláních před přistáním?“

Jame se dlouho mlčky díval bratrovi do očí.

„Teď po mně chceš, abych byl neloajální,“ řekl nakonec.

„Já? Jestli je v tom D’arl zapletený, nezasloužila by si celá věc pozornost Ústředního výboru? A jestli někdo pracuje za jeho zády – z jakéhokoli důvodu – neměl bys ho najít a dát mu vědět?“

„A jestli je celá záležitost jen nějaká místní aventinská pleticha, nezradil bych důvěru, kterou ve mě předseda D’arl vložil?“ opáčil ironicky Jame.

„Jame, ty mi musíš pomoct,“ řekl Jonny opatrně a snažil se ovládat natolik, aby se mu do hlasu nevkradla ani stopa po zoufalství. Jame měl pravdu: neměl jediný důkaz, že D’arl zmanipuloval politiku na Aventine, a dokud jej nedokáže získat, bude plán předsedy Výboru postupovat bez překážek. „Cožpak nechápeš, jak bude neustálá přítomnost Kober deformovat naši společnost? Nechci na Aventine umístit D’arlovu továrnu na Kobry a jsem si pekelně jistý, že to nechci tím spíš, pokud nepostupuje čestně.“

Zčistajasna se zarazil, překvapený svým výbuchem. Jame nepřítomně kroužil prstem po okraji šálku a pak pohlédl na Gwen. „Co si o tom myslíš ty?“ zeptal se jí.

Nepatrně se zachvěla. „Jsem tady sotva den, Jame – vážně nejsem schopná říct cokoli o výhodách a nevýhodách té takzvané továrny na Kobry. Ale jestli je Jonny přesvědčen, že by to nebylo dobré –“ Usmála se. „Víš přece, že všechno, co Jonny říká a dělá, je správné.“

Jame se uvolnil a úsměv jí oplatil. „To je jenom proto, že s námi nebyl během těch kritických let, kdy jsi dorůstala a byla zaneprázdněná válkou i mnou,“ prohlásil.

„Jonny udělal za ta léta pro Dominium hodně,“ odpověděla mírně.

Jame se opět zahleděl do svého šálku cahve. „Udělal, nebo ne?“ Pak zhluboka vzdychl a stiskl rty. „Dobře,“ kývl nakonec a podíval se Jonnymu do očí. „Mám dojem, že dokážu přežít D’arlův vztek kvůli něčemu, co je pro tebe důležité. Ale nemůžu ti jednoduše dát všechny záznamy o vysílání, které najdu. Prohlédnu je sám a dám ti vědět, když tam najdu něco mimořádného. Koneckonců, po formální stránce jsou všechny tajné.“

Jonny přikývl.

„Rozumím. Nechtěl bych to po tobě, kdyby existoval nějaký jiný způsob.“

„Jasně.“ Jame přiložil šálek k ústům, vypil zbytek cahve a zvedl se ze židle. „Zavolám ti, jakmile budu něco mít.“ Kývl oběma na pozdrav a odešel.

Jonny se zabořil do opěradla a ulehčeně si oddechl. Jestli to vyjde…

„Doufám, že víš, co děláš.“

Zvedl hlavu a setkal se s Gweninýma očima. „Jestli to vyjde, budu mít alespoň nepřímý důkaz, který přinutí Zhua a radu přemýšlet o tom, co Aventine provádějí.“

„Ale jestli to nevyjde,“ opáčila tiše, „riskuješ – a možná ničíš – Jameovu kariéru pro nic za nic.“

Jonny zavřel oči. „Nepřipomínej mi to.“ Chvíli tak seděl a pocit napětí z celého dne začal přecházet v únavu a pronikat mu do kostí. „Dobře,“ otevřel oči a vstal. „Co se stalo, stalo se. Dovol, abych zavolal auto a odvezl tě na noc do hotelu.“

„A co ty?“ zeptala se, když zamířili k východu.

„Dnes zůstanu v kanceláři v budově Dominia,“ odvětil podmračeně. „Napadlo mě, že tam mám údaje, které by možná někomu stálo za to ukradnout. Vlastně doufám, že se o to pokusí.“

Ale když vstoupil, balíček od vědeckého týmu v Niparinu ležel na stole nedotčený a kromě nepříjemných snů pak jeho spánek už nerušilo vůbec nic.

Hned bylo jasné, že ať už to zamýšlel, či ne, poskytl Zhu Jonnymu tu nejlepší vhodnou příležitost, jaká se vůbec mohla naskytnout. Ostatní syndikové poslouchali pozorně – dokonce se zaujetím – jak Jonny dopodrobna popisuje bitvu Kober s gantuou, která se udala předešlého odpoledne. Takové pozornosti se mu nedostalo už týdny; a jestli to potvrdilo, jak moc potřebuje Aventine kobří sílu, rozhodně jim to také připomnělo, že stejnou měrou je důležitá dobrá vůle a spolupráce Kober. Jonny dospěl k rozhodnutí, že proběhla regulérní psychologická dohoda.

„Důležitou otázkou samozřejmě je,“ řekl na závěr, „co mohlo být u gantuy příčinou takového chování. Od včerejšího pozdního večera máme odpověď.“ Odmlčel se a přelétl pohledem na D’arla, který poslouchal stejně pozorně jako ostatní, ale jestli pochopil, že jeho plán byl prozrazen, nedával to nijak najevo. „Ukazuje se,“ pokračoval Jonny, „že gantua byla záměrně omámena halucinogenní chemikálií rozprášenou přímo na její potravě.“

Opět se odmlčel, ale dramatický výbuch, který zpola očekával, se nekonal. „To je směšné,“ promluvil do ticha Joe Hemner. „Proč by kdo něco takového dělal?“

Jonny se zhluboka nadechl. To bylo ono. „Možná proto,“ upřel pohled na D’arla, „aby nás přesvědčil a my byli nuceni akceptovat přítomnost Kober, které ve skutečnosti nepotřebujeme.“

D’arl jeho pohled pevně opětoval. „Obviňujete mě, že jsem zdrogoval gantuu, syndiku?“

„A máte nějaký důkaz?“ dodal Zhu příkře, ještě než mohl Jonny odpovědět. „Protože dokud ten důkaz nebudete mít, bude pro vás zatraceně lepší ani se nedomnívat, že je předseda do celé věci nějak zapleten.“

Důkaz je na jeho lodi, chtěl říci Jonny… ale dokud ho Jame nekontaktoval, nechtěl riskovat a nasměrovat na bratra jakékoli podezření. „Nikoho přímo neobviňuji, pánové,“ namítl a přesunul pohled mezi Zhua a D’arla. „Ale vzhledem k tomu, že se zdá být zřejmé, že byl spáchán trestný čin – a jelikož je nepochybné, že existence omámené gantuy měla třeba i nepřímý vliv na včerejší hlasování – byl bych rád, kdyby bylo hlasování prohlášeno za neplatné a k dalšímu se nepřistupovalo, dokud nemáme k dispozici všechna fakta týkající se tohoto případu.“

„Jaká další fakta očekáváte, že najdete?“ vpadl mu do řeči starší syndik. „Nebo bych měl raději říci doufáte, že najdete? Zdá se mi, že nemáte nic než mýdlovou bublinu.“

„Pánové,“ D’arlův hlas byl tichý, ale zazněla z něj ostrost, která přerušila syndika vprostřed věty. „Jestli mohu vyslovit domněnku, pak se mi zdá, že kladete příliš velký důraz na ochranu mé pověsti a příliš málo se věnujete rozřešení skutečné záhady, kterou odkryl syndik Moreau. Jestli skutečně existuje jakákoli utajovaná aktivita, namířená na ovlivnění situace na Aventine, pak musí být zastavena a nezáleží na tom, kdo je do ní zapojen. A na druhou stranu, pokud má popsaný problém na svědomí čistě přírodní fenomén, měli bychom se o něm dozvědět všechno, co můžeme, a to co nejrychleji.“

„Přírodní fenomén?“ odfrkl Jonny. „Jestli pan D’arl omluví moji skepsi –“

„Skepticismus je přirozenou součástí vědy,“ přerušil ho klidně D’arl. „Ale ještě předtím, než dáte svou nedůvěru najevo příliš hlasitě, předpokládám, že jste zkontroloval následující fakta: zaprvé, zda jsou touto drogou poprášeny všechny rostliny blussa v údolí řeky Kaskia; za druhé, je-li nějaká stopa po této látce i na okolních rostlinách; za třetí, neexistují-li nějaké podmínky, za kterých by rostliny byly schopné samy přirozeným způsobem drogu vyprodukovat; a za čtvrté, zda takové podmínky v současné době nenastaly. Odpovědi na tyto otázky budou možná zajímavé.“ Vstal a kývl na Zhua. „S vaším dovolením budu pokračovat s rozmísťováním vybavení tak, jak jsme včera začali. Pokud pozdější hlasování rozhodne o jeho odstranění, nebude v tom žádný problém.“

„Samozřejmě, pane D’arle,“ souhlasil kvapně Zhu. „Děkuji vám, že jste dnes přišel. Syndikové, zasedání je skončeno.“

A bylo to. Během půl minuty D’arl zcela odrazil jeho útok. Útok, na který byl očividně velice dobře připraven…

Jonny beze slova posbíral své magnetické karty a vyšel z místnosti.

Halloran, který byl ještě stále v Niparinu, klidně vyslechl, jak mu Jonny po telefonu popsal své fiasko. „Vypadá strašlivě sebejistě,“ poznamenal zamyšleně, když Jonny skončil. „Je možné, aby měl s tím přírodním fenoménem pravdu?“

Jonny hlasitě vzdychl. „Je dost těžké si představit, že by zašel tak daleko a spoléhal se přitom na pouhé spekulace,“ připustil. „Ale jestli je to opravdu tak, jak tvrdí, proč on o tom věděl, a my ne?“

Halloran pokrčil rameny. „Dlouhá léta posíláte vzorky a údaje na Asgard a tam mají daleko lepší zařízení pro testování a počítačovou simulaci, než jaké tady kdy uvidíš. Nebo to bylo něco ještě jednoduššího; možná, že cestou došlo k dehydrataci některé z živých rostlin.“

„Dehydratace. Tak ty myslíš, že je to tím suchem?“

„Nevím, na jaké jiné podmínky by se mohl odvolávat. Je to jediný přírodní faktor, který je pro nás nový.“

Jonny se zevnitř kousl do tváře. „Sucho. Tak tedy dobrá. Jestli je tohle náš problém, budeme jej muset odstranit.“

Halloran povytáhl obočí. „Znáš nějakého dešťotvůrce, který se specializuje na vytváření mraků nad horama?“

„Ve skutečnosti dokážu něco lepšího. Zůstaň u telefonu.“ Zmáčkl tlačítko, jímž udržel spojení, a zavolal Rankin. Ozvala se Chrys a obrazovka se rozdělila napůl, aby se na ni vešla i Chrysina tvář. „Ahoj, miláčku,“ pozdravil ji. „Je tam Gwen?“

„Ahoj, Jonny; Cally. Jistě, je v kuchyni. Gwen?“

Gwenin obličej za okamžik vystřídal Chrysin.

„Ahoj, hoši. O co jde?“

„O tvou dovolenou,“ usmál se Jonny. „Měl bych pro tebe a Callyho takový malinkatý džob.“

Popsat jí, co měl na mysli, trvalo jen pár minut… a ukázalo se, že to bylo ze všeho nejjednodušší.

„Jonny, to je bláznovství,“ prohlásila Gwen rozhodně. „Máš vůbec představu, co žádáš?“

„Syndik Hemner bude zuřit, jestli je nachytá,“ vmísila se do hovoru Chrys zpoza Gweniných zad.

„Proč?“ odporoval Jonny. „Předpokládá se, že budou oba v jeho oblasti, vzpomínáš?“

„Ale budou podléhat jeho úřední moci, ne tvé,“ řekl Halloran.

„Tak necháte vaše telefony vypnuté a budete dělat mrtvé brouky,“ pokrčil rameny Jonny. „Co může udělat, degraduje mne zpátky na C-pět?“

„Nejspíš tě nechá zavřít a pak pošle na předmostí Palatine,“ řekl Halloran břitce. „Obzvlášť jestli to nevyjde.“

„Ale jestli to vyjde, nebude moct udělat vůbec nic, aby nevypadal jako malicherný právnický formalista,“ nedal se Jonny. „A já mám ve vás dva důvěru.“

„Dobře, ale já ne,“ přiznala Gwen. „Jonny, nemůžeš po nás chtít, abychom se na něco takového připravili během deseti minut. Chce to čas – čas na analýzu, čas pro zmapování a umístění –“

„Mapy máme perfektní – okolí hory Molada bylo rozsáhle prostudováno. A pokud jde o ten zbytek, dozajista můžeme riskovat malou škodu na životním prostředí.“

„Jonny, přesto je tu jeden zásadní bod, který opomíjíš. „ Chrys se vrátila do záběru kamery a Jonnyho zarazilo podivné napětí v její tváři. „To, co hodláš udělat,“ pokračovala klidně, „je plánovaně obejít legální postupy vlády, zbavit Zhua a ostatní syndiky práva na hlavní politická rozhodnutí a rozhodovat sám. Copak to nechápeš? – je to přesně totéž, kvůli čemu jste se s Kenem před sedmi lety postavili proti Challinorovi.“

Jonnymu zčistajasna vyschlo v ústech. „Ne. Ne, Chrys, to je něco jiného. On se pokoušel ovládnout celou planetu, totálně eliminovat autoritu Dominia.“

„Rozdíl je jen nepatrný,“ nepřestávala vrtět hlavou. „Pořád se snažíš ustanovit precedent, že syndik – nebo Kobra – kterému se nelíbí legální vládní rozhodnutí, je může jednoduše ignorovat a jít svou vlastní cestou.“

Ale to není totéž, zaznívalo Jonnyho myslí jako ozvěna. Vláda dělá něco stupidního jenom proto, že to po ní chce důležitý cizozemec. Já mám odpovědnost k lidem Aventine.

K lidem na Aventine.

Challinorův starý argument.

Tři obličeje natěsnané na obrazovce jej pozorně sledovaly. „Tak dobrá,“ ustoupil s povzdechem. „Gwen, ty a Cally namíříte do údolí Kaskia, ale jenom prostudovat proveditelnost mého plánu. Než se pustíme do skutečné akce, přednesu to celé radě, ale chci být alespoň schopen nabídnout jim solidní alternativu.“

Chrys se jakoby celá propadla, jak ji opouštělo napětí. „Díky,“ zamumlala.

Křečovitě se usmál. „Mně neděkuj. Tys byla ten, kdo měl pravdu.“ Zaostřil na Gwen. „Chrys tě spojí s Theronem Yutu, ten ti obstará aerotaxi, pilota a všechno ostatní, co budeš potřebovat. Co se týče elektroniky, domluv se s Chrys. Když něco nebude mít, tak to pravděpodobně dokáže sestavit. Můžeš se s Callym sejít v Niparinu a vyrazit odtamtud. Co se týče tebe, Cally –“ Pozvedl prst, aby slovům dodal důraz. „Nezáleží na tom, co ti Theron nebo Gwen napovídají, veškeré vybavení, které s sebou bereš, je nahraditelné. Kdybys tam nahoře náhodou narazil na zblázněnou gantuu, neváhej, popadni Gwen a vezměte do zaječích. Jasný?“

„Jasný.“ Halloran se zamyslel. „Jestli ti to trochu pomůže – myslím, že ses rozhodl správně.“

„Moc ne, ale i tak děkuju. Chrys?“

„Hned volám Theronovi,“ kývla ve spěchu. „Vypadá to, že dostaneme Gwen do Niparinu za tři hodiny, možná i dřív.“

„Dobře. Prosím… průběžně mě každý informujte, a já vám dám vědět, až vás tu bude potřeba. A buďte opatrní.“

Všichni zavěsili.

Pár minut Jonny jen tak seděl a v tiché kanceláři se cítil sám.

Jako by nestačilo, že ohrozil svoji i Jameovu kariéru, teď poslal na střelnici jako terče i Gwen a Callyho. Mohl si být skutečně natolik jistý, že má v celé téhle záležitosti pravdu?

Na to se nedalo odpovědět… ale najednou ho napadlo něco, co potřeboval víc než odpovědi. Hmátl po telefonu a spojil se s D’arlovou lodí. „Jamea Moreaua,“ řekl mladému podporučíkovi, který se mu ozval. „Povězte mu, že ho volá bratr.“

Mladík přikývl a jeho obličej zmizel; o minutu později se na obrazovce objevila Jameova tvář. „Ano, Jonny?“ Jameův hlas zněl běžným přátelským tónem, ale výraz tváře byl nanejvýš varovný.

„Rád bych, kdybychom se později sešli,“ navrhl Jonny. „Třeba dnes na večeři, co říkáš, vyvlékneš se z povinností?“

Ostražitost v Jameově tváři se ještě prohloubila. „No…“

„Žádné dotazování, žádné přátelské služby, žádná politika,“ slíbil Jonny. „Jen bych zas byl chvilku rád s rodinou. Jestli máš čas.“

Jame se slabě usmál. Z obličeje se mu začalo vytrácet napětí. „Na důležité věci je čas vždycky,“ řekl nezávazně. „Pojďme na oběd – za půl hodinky v našem restaurantu?“

Jonny oplatil úsměvem. Břímě na ramenou se konečně trošku zmenšilo.

„Budu tam.“

Trvalo to týden, ale výsledky testů různých rostlin rákosiny blussa do sebe nakonec přece jenom začaly zapadat… a byly vskutku právě takové, o jakých se zmiňoval D’arl.

„Vypadá to jako reakce na kritický nedostatek spodní vody,“ oznámil starší botanik radě a jak střídal na komunikátorech syndiků různé grafy, souhrnné vzorce a fotografie, ruka se mu viditelně třásla. Nejspíš ještě nikdy neoslovil ani jediného syndika, pomyslel si Jonny, natožpak celou řadu a k tomu ještě předsedu Výboru Dominia. „Jeden z komponentů cutinu – cutin, to je vrstva, která chrání proti ztrátě vody – se z této formy mění na tuto,“ na komunikátorech se objevily dva molekulární diagramy. „Ukazuje se, že tato přeměna má biologický význam hned ve dvou se doplňujících faktorech,“ pokračoval botanik. „Nejenže je nový cutin o patnáct až dvacet procent účinnější při kontrole vypařování vody povrchem rostliny neboli transpiraci, ale dotyčná chemická reakce dokonce uvolňuje dvě molekuly vody, které jsou pak rostlině k dispozici.“

„Jinými slovy: čím větší sucho, tím se gantuy stávají pomatenějšími?“ zeptal se syndik Hemner.

„V podstatě ano,“ přikývl vědec. „Může v té reakci někde být nějaká blokáda, například když gantuy přejdou na jiné druhy rostlinné potravy, ale pokud takové přerušení celého procesu existuje, nevypadá to, že bychom na ně dosud přišli.“

Halloran seděl vedle Gwen u boční zdi. Zachytil Jonnyho pohled a zatvářil se znechuceně. Jonny nepatrně přikývl na znamení souhlasu; jestli gantua, se kterou se utkali, nebyla úplně šílená, pak si rozhodně nepřál potkat takovou, která by byla.

„No dobrá, potom se tedy naše možnosti zdají být poměrně jasné,“ konstatoval ponuře Hemner. „Buď nasadíme D’arlovy Kobry do služby tak rychle, jak jen to bude možné, nebo se kompletně vystěhujeme z údolí řeky Kaskia, dokud sucho nepomine. Jestli se tak vůbec někdy stane.“

„Je tady ještě jedna možnost,“ promluvil hlasitě Jonny do sílícího souhlasného šumu.

„A to…?“ nadhodil Zhu.

„Ukončit sucho teď hned.“ Jonny pokynul gestem ke Gwen. „Dovoluji si vám představit doktorku Gwen Moreauovou, která se nedávno vrátila z horského masívu, který obklopuje údolí Kaskie.“

Gwen povstala. „Generální guvernére Zhu, s vaším dovolením bych tu ráda prezentovala výsledky studie, o jejíž zpracování mě před týdnem požádal syndik Moreau.“

„Čeho se týká?“ zeptal se Zhu podezřívavě.

„Týká se návrhu vyhloubit v horách Molada příkop, který by odváděl vodu z jezera Ojaante přímo do nyní vyschlého řečiště Kaskii.“

Zhuovi nepatrně poklesla brada a beze slova ji mávnutím přivolal ke stolu.

„Děkuji vám. Pánové,“ oslovila syndiky a zasunula svou magnetickou kartu do příslušné drážky. „Dovolte, abych vám předvedla, jak snadno by se tento návrh dal realizovat…“

A bezmála hodinu se činila. Svůj výklad prokládala náčrtky a diagramy a to dokonce ještě častěji, než předtím botanik. Mluvila autoritativně a promyšleně, často zabrousila i k základním metodám využití geologických výzkumů a tak vlastně bezbolestným způsobem proškolila i největší ignoranty v řadách syndiků… a Jonny si pomalu uvědomoval, že ticho kolem stolu přechází od údivu přes zájem až k umírněnému nadšení.

Pro Jonnyho byly změny daleko hlubší. Tvář desetileté Gwen, jak ji v duchu stále viděl, navždy zmizela. Jeho malá sestra je už dospělá žena… a Jonny byl proklatě pyšný na to, čím se stala.

Z obrazovek komunikátorů konečně zmizel poslední obrázek a Gwen se otočila k syndikům. „Pokud máte nějaké otázky, udělám, co bude v mých silách, abych je zodpověděla.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Jonny pohlédl na D’arla a v duchu se připravoval na útok, který člen výboru proti tomuto konkurenčnímu postupu dozajista zahájí. Ale D’arl zůstal potichu a jeho obdivný pohled ladil s pohledy ostatních, které Jonny viděl sedět kolem stolu.

„Budeme muset nařídit dodatečné studie, i kdyby to mělo jenom potvrdit všechny vaše závěry,“ promluvil konečně Zhu. „Ale pokud vám zcela neunikl nějaký podstatný problém, myslím, že vás mohu klidně požádat, abyste neprodleně začala sestavovat detailní plány pro naprosto přesné rozmístění potřebných náloží na linii dislokačního zlomu.“ Pokynul jí a rozhlédl se kolem stolu. „Jestli už nemáme nic dalšího k projednávání –“ při pohledu na Jonnyho zvednutý ukazováček se skoro neochotně zarazil.

„Ano, syndiku Moreaue?“

„Rád bych požádal, pane, aby se přistoupilo k novému hlasování o návrhu předsedy Výboru D’arla,“ pronesl Jonny se zdvořilou neústupností. „Věřím, že právě přednesená studie potvrdila mé dřívější tvrzení, že naše problémy se dají vyřešit, aniž by musela být vytvořena nová generace Kober. Rád bych dal radě novou možnost souhlasit či nesouhlasit s tímto tvrzením.“

Zhu zavrtěl hlavou. „Lituji, ale podle mého názoru jste nám neukázal nic, co by nějak podstatně měnilo situaci.“

„Cože? Ale –“

„Generální guvernére.“ D’arlův hlas byl klidný jako vždycky. „Pokud to ulehčí vašemu úřednímu svědomí, dovolte mi poznamenat, že nemám žádné námitky proti novému hlasování.“ Pohledem našel Jonnyho oči a usmál se. „Podle mého názoru si syndik Moreau zaslouží druhý pokus.“

Přistoupili k hlasování… a když bylo po všem, skóre znělo jedenáct ku sedmi ve prospěch D’arlova návrhu.

D’arlova loď, která stála na okraji kosmodromu Capitalie, působila pozoruhodným dojmem – samozřejmě byla menší než velké mezihvězdné transportéry, ale přesto byla víc než dvakrát větší než Kapka rosy, kterou vlastnila Aventine. Hranice území hlídaného senzory lodi byly nějakých padesát metrů od stroje, a když Jonny míjel tuto hranici, všiml si automatizované střelecké věže na špičce lodi, jak se pomalu otáčí a drží jej na mušce. Dva mariňáci u zavřeného vchodu sice nic podobného nepředváděli, ale Jonny viděl, že ústí jejich na rameni posazených pušek na něj míří celou dobu.

„Syndik Jonny Moreau. Jdu za předsedou Výboru D’arlem,“ ohlásil, když se zastavil pár kroků před nimi.

„Jste očekáván, pane?“ zeptal se jeden ze strážců. Mohl si dovolit zdvořilost: v plně opancéřovaném exoskeletu byl mnohem silnější než jakákoliv Kobra.

„Rád mě uvidí,“ odvětil Jonny. „Vyřiďte mu, že jsem tady.“

Druhý strážce pohlédl na kolegu. „Předseda Výboru je zcela zaneprázdněn, pane. Zítřejším odletem a všemi –“

„Vyřiďte mu, že jsem tady,“ opakoval Jonny.

První strážný sevřel rty a zapnul mikrofon na hrdle. Rozhovor byl stručný a naprosto neslyšitelný, ale zakrátko strážný přikývl. „Předseda vás přijme, syndiku,“ oznámil Jonnymu. „Váš doprovod tu bude za okamžik.“

Jonny kývl a trpělivě čekal; a když se doprovod objevil, vůbec jej nepřekvapilo, kdo jím je.

„Jonny,“ Jame mu pokynul hlavou na pozdrav. Usmíval se sice srdečně, ale poněkud stísněně. „Pan předseda D’arl tě čeká ve své kanceláři. Kdybys šel za mnou…“

Prošli vchodem z těžké kyreliové oceli a kolem další dvojice opancéřovaných mariňáků. „Doufal jsem, že tě ještě uvidím, než odletíme,“ prohodil Jame, když se pustili bludištěm krátkých chodeb. „U tebe v kanceláři mi tvrdili, že máš dovolenou a nejsi k zastižení.“

„Chrys myslela, že by mi pomohlo na pár týdnů zmizet,“ odvětil Jonny zlehka. „Pokusit se vypořádat s tím, co nám provedl ten tvůj předseda.“

Jame na něj z boku pohlédl. „A… podařilo se?“

„Myslíš, že na něj hodlám zaútočit?“ Jonny zavrtěl hlavou. „Ne. Jediné, co chci, je porozumět mu, vypátrat proč. Dluží mi to!“

Další dva mariňáci – tentokrát v uniformách – stáli u očividně pancéřovaných dveří. Jame mezi nimi prošel první a dotkl se dlaní zámku. Panel se zvolna a nehlučně odsunul.

„Syndiku Moreaue,“ D’arl se zvedl od stolu, který byl dominantou pokoje skromných rozměrů. „Vítám vás. Posaďte se, prosím,“ ukázal na židli před stolem.

Jonny uposlechl. Jame se posadil u rohu stolu, ve stejné vzdálenosti od obou mužů. Jonny bystře zauvažoval, jestli si toto místo vybral záměrně, a došel k rozhodnutí, že nejspíš ano.

„Doufal jsem, že dnes večer přijdete,“ promluvil D’arl a sám se také posadil. „Toto je naše poslední šance spolu hovořit – můžeme říci upřímně? – než začnou ty nudné oficiální ceremonie, které Zhu naplánoval na zítra.“

„Nudné? Pak to tedy nejsou veřejné ovace či hluboký obdiv veřejnosti, pro který vám to všechno stojí za to.“ Na okamžik se rozhlédl po pokoji. Komfortní, to rozhodně, ale stěží na úrovni luxusu, jaký by Jonny v místnostech personálu Ústředního výboru očekával. „Zjevně to není ani bohatství. Tak co to tedy je? Moc, díky níž lidé dělají, co chcete?“

D’arl odmítavě zavrtěl hlavou. „Uniká vám celý význam toho, co se tady stalo.“

„Mně? Vy jste věděl, že se gantuy rozběsní právě v době, kdy jste nám přišli mávat před obličeji kobří návnadou. Věděl jste celou dobu, že to bylo dehydrované rákosí blussa, ale neřekl jste o tom nic, dokud jsem vás nevystavil nátlaku.“

„A jaký by mělo smysl, kdybych to udělal?“ odpověděl D’arl útokem. „Doufám, že si nemyslíte, že jsem také zodpovědný za to sucho.“

Jonny pohrdavě odfrkl. „Samozřejmě, že ne.“

„Ale jak už jste řekl,“ pokračoval D’arl, jako by ani nevnímal, že byl přerušen, „důležitá je otázka proč. Proč jsem nabídl a Aventine přijala?“

„Proč přijala rada je snadné zodpovědět,“ řekl Jonny. „Jste předsedou Ústředního výboru a co řeknete, to platí.“

D’arl zavrtěl hlavou. „Řekl jsem, že vám uniká význam. Problém gantuí celé věci napomohl, to jistě, ale to byla ve skutečnosti jenom část daleko podstatnějšího záměru. Přijali, protože to bylo řešení, které nevyžadovalo od členů rady prakticky žádnou práci.“

Jonny se zamračil. „Nerozumím.“

„Je to docela jasné. Nadšeně souhlasili s tím, že břemeno dalšího rozvoje Aventine (a všech nebezpečí s tím spojených) se přesune na vás, na Kobry. Tím se zbavili jakékoli nutnosti přenést i sebemenší odpovědnost na obyčejné obyvatele. A když se jim dá šance v takovém systému pokračovat, lidé po ní téměř pokaždé skočí. Obzvláště mají-li záminku tak bezprostřední a příhodnou, jakou gantuy poskytly.“

„Ale to je pouze krátkodobé řešení,“ trval na svém Jonny. „Dlouhodobě –“

„Já to vím,“ vyštěkl D’arl. „Ale ten zlomek lidstva, který dokáže obětovat příští jídlo kvůli hostině za čtrnáct dní, nenaplní ani tohle město. Jestli hodláte být politikem, měl byste se to zatraceně rychle naučit.“

Zmlkl a pak se ušklíbl do ticha. „To už je let – od doby, co jsem ztratil vášeň zabývat se vším, co se týká veřejnosti,“ přiznal. „Odpusťte mi a berte to jako znamení, že nejsem o nic šťastnější než vy, že se situace musela vyřešit právě tímto způsobem.“

„Proč musela?“ zeptal se Jonny tiše. Před dvěma týdny by svou otázku vykřikl a vložil by do ní všechnu frustraci a vztek, který neustále cítil. Jenomže nyní byla zuřivost pryč, on přijal svou prohru a tak otázka nebyla ničím víc než touhou zjistit skutečné příčiny.

D’arl si povzdechl. „Další proč. Protože, syndiku Moreaue, to byl jediný způsob, který jsem dokázal vymyslet, abych zachránil tento svět před katastrofou.“ Mávl rukou k nebi. „Troftské výhrůžky, že zavřou Koridor, jsou v posledním roce stále hlasitější a ostřejší. Existuje jediná věc, která jim brání, aby to neudělali třeba ještě dnes v noci a to je skutečnost, že by to znamenalo válku na dvou frontách. A aby byla Aventine věrohodnou součástí této hrozby, musíte tu mít zajištěnu nepřetržitou přítomnost Kober.“

Jonny zavrtěl hlavou.

„Ale ani pak nebudeme žádnou hrozbou. Nemáme možnost přepravy, která by stála za řeč – a nemůžeme je tedy vůbec ohrozit. A i kdybychom mohli, vždycky jsou schopni nás předejít, masivně zaútočit a za nějakých pár hodin nás vymazat z hvězdných map.“

„Ale to oni neudělají. Kdysi jsem si sám myslel totéž, ale čím víc studuji nepřímé psychologické údaje, které se za celá ta léta nahromadily, tím větší mám dojem, že úplné zničení protivníka se jednoduše nesrovnává s troftským způsobem vedení války. Ne, daleko raději by provedli invazi, jako to udělali na Silvernu a Adirondacku.“

„Ale pořád si myslím, že na obranu před takovým útokem nepotřebujete Kobry,“ trval na svém Jonny a opět se v něm probudil pocit únavy ze života. „Přivezl jste protipancéřové lasery – zrovna tak snadno jste mohl přivézt standardní laserové pušky a organizovat domobranu nebo dokonce stálou armádu. Proč se mi pořád nedaří vám to vysvětlit?“

D’arl se usmál. „Protože Troftové se nebojí ani lidské domobrany ani armády. Mají strach pouze z Kober.“

Jonny zamrkal. Otevřel ústa a chtěl oponovat, ale syčivě se z něj vydralo jen jediné slůvko: „Zatraceně.“

D’arl přikývl. „A teď tedy chápete, proč jsem to všechno musel udělat. Aventine možná nikdy nebude schopná opravdové obrany proti invazi Troftů, ale dokud máte něco, čeho se obávají, třebaže z čistě psychologických důvodů… máte alespoň šanci.“

„A Dominium je ušetřeno problémů a nákladů s odvetou?“ podotkl Jonny kysele.

D’arl se opět usmál. „Začínáte rozumět mechanizmům, které řídí politiku. Největší dobro pro co největší množství lidí a okamžitý prospěch pro tolik, pro kolik to jen jde.“

„Nebo alespoň pro ty, jejichž podporu potřebujete?“ zeptal se Jonny tiše. „A na ty, jejichž námitky se nepočítají, se zřetel brát nemusí?“

„Jonny, je to tvá bezpečnost, o čem se tu bavíme,“ vmísil se Jame s naléhavou upřímností. „Ano, bude tě to něco stát, ale za všechno v životě musíš zaplatit.“

„Vím to.“ Jonny vstal. „A dokonce budu akceptovat, že pan D’arl měl alespoň trochu na srdci naše zájmy. Ale jeho řešení se mi nemusí líbit a nemusí se mi líbit ani způsob, jakým to na nás nahrál. Tajil jste před námi informace o gantuách možná celé měsíce – a někdo kvůli tomu mohl přijít o život. Kdybych věděl, že se alespoň něco změní, poslal bych to ještě dnes večer do veřejné sítě. Ale za těchto okolností předpokládám, že vás budu pouze muset zanechat vašemu vlastnímu svědomí. Jestli ještě nějaké máte.“

„Jonny –“ spustil Jame rozhněvaně.

„Ne, to je v pořádku,“ přerušil jej D’arl. „Čestný nepřítel stojí za tucet takových, které vede jen osobní prospěch. Nashledanou, syndiku Moreaue.“

Jonny pokynul na rozloučenou a otočil se k D’arlovi zády. Jakmile se přiblížil ke dveřím, zvolna se otevřely a Jonny vyšel ven z místnosti. Spoléhal na vlastní paměť, že ho provede chodbami až k východu z lodi. Myšlenky mu vířily v hlavě a tak dokud Jame nepromluvil, Jonny si ani nevšiml, že jej bratr celou dobu následoval. „Mrzí mne, že to muselo takhle skončit. Byl bych rád, kdybys mu porozuměl.“

„Chápu ho docela dobře,“ odvětil Jonny stroze. „Rozumím, že je politik a nemůže se obtěžovat přemýšlením o důsledcích, které mohou mít pro lidi tahy na jeho šachovnici.“

„Sám jsi teď politik,“ připomněl Jame a nasměroval ho do větve chodby, kam Jonny zapomněl zahnout. „Je možné, že se jednoho dne sám dostaneš do podobné situace, kterou nelze jednoznačně vyhrát. Doufám, že mezitím dosáhneš mnoha vítězství a porážek, tak abys byl schopen zvládat obojí o trochu lépe.“

U vchodu si vyměnili pozdravy – chladná, formální slova na rozloučenou, o jakých by Jonny nikdy v duchu nepředvídal, že je řekne vlastnímu bratrovi – a o pár minut později už seděl ve svém voze.

Hned ale neodjel. Místo toho seděl za volantem a zíral na tlumený lesk lodi Dominia. V mysli si znovu a znovu přehrával Jameova poslední slova. Skutečně zareagoval tak ostře jen proto, že prohrál ve věci, která nakonec není tak zásadní? Koneckonců, nebyl na porážky zvyklý. Ale mohla jeho ušlechtile znějící starost o budoucnost Aventine opravdu krýt pouze uraženou ješitnost a vlastní ambice?

Ne. Porážky utrpěl mnohokrát: na Adirondacku, pak po válce na Horizonu, dokonce i tady, v prvním kole krátkého boje proti Challinorovi. Znal hořkost porážky a uměl na ni reagovat… a věděl, jak často byla jen dočasná.

Dočasná.

Naposled pohlédl na D’arlovu loď a nastartoval. Ne, ještě nebylo po všem. Aventine přežije a vyroste. A bude to on, ne D’arl, kdo si v čele jejího rozvoje povede nejlépe. A jestli se potřebuje naučit umění politiky, stane se tím zatraceně nejlepším politikem odtud až k Asgardu.

Mezitím… tu byla žena, dítě a okres, který si zasluhoval všechnu pozornost. Otočil vůz a namířil domů. Věděl, že Chrys ho bude čekat.

Mezihra

Haiku zahrada se celá ta léta měnila tak pomalu a jemně, že si D’arl vlastně už ani nepamatoval, jak vypadala, když nastoupil na místo po předsedovi Výboru H’ormeovi. Na jednom záhonu však byla D’arlova ruka jasně patrná: trsy rákosí blussa, zakrnělé cypřiše a další flóra z Aventine. Pokud věděl, byl jediným členem Výboru, který včlenil rostlinný život Okrajových kolonií do své haiku zahrady… a bylo velmi pravděpodobné, že takovou šanci už žádný z jeho nástupců mít nebude.

Jame Moreau, který mu stál po boku, si D’arlův pohled vyložil správně.

„Tentokrát to myslí vážně, viďte,“ promluvil. Bylo to spíš konstatování než otázka.

D’arl zaváhal a pak přikývl. „Pro tak jasný požadavek nevidím žádné jiné vysvětlení. Budeme šťastní, když loď, kterou vysíláme, nezůstane trčet na Aventine.“

„Nebo v půli zpáteční cesty.“ Jame si sedl do dřepu, aby narovnal rákosinu, která hrozila, že se zlomí.

„V půli zpáteční cesty, to by byl problém,“ souhlasil D’arl. „Ale nemůžeme nechat Trofty zavřít Koridor, aniž bychom Aventine nevarovali.“

„Bez ohledu na to, jak zareagují na vaše varování.“ Jame svůj hlas ovládl, ale D’arl věděl, co měl na mysli. Na Aventine měl bratra a sestru, a byť byly jejich příbuzenské vztahy poněkud chladnější než kdysi, Jame si jich obou stále hluboce vážil.

„Přežijí,“ slíbil D’arl a přál si, aby jeho slova mohla být něčím víc než jen bezvýznamnou frází do větru. „Vypadá to, že troftské pojetí rukojmí se týká namísto lidí spíš půdy a majetku. Když se budou chovat rozumně, Troftové jim rozhodně neublíží.“

Jame se narovnal a letmo si očistil prsty od rákosí.

„Až na to, že oni se nebudou chovat rozumně,“ řekl tiše. „Budou bojovat… hlavně Jonny a ostatní Kobry – a to je koneckonců právě to, co od nich Ústřední výbor a Spojené velení chce.“

D’arl si povzdechl. „Vždycky jim visela nad hlavami hrozba podobné možnosti, Moreaue. Věděli jsme to, když jsme je tam vysílali – vy jste to nejspíš věděl také, někde hluboko v duši, když jste poprvé přišel s plánem. Bez ohledu na to, co se teď stane, myslím, že za to riziko to stálo.“

Jame přikývl. „Já vím, pane. Ale nemohu jinak, přál bych si, aby se našlo něco, jak bychom jim mohli pomoci.“

„Jsem přístupný návrhům.“

„Co takhle dovolit Troftům uzavřít Koridor výměnou za to, že nechají kolonie na pokoji?“

D’arl zavrtěl hlavou. „Přemýšlel jsem o tom, ale Ústřední výbor by to nikdy neschválil. Neměli bychom jako iniciátoři žádnou možnost kontroly. A mimoto, vložili jsme do těchto světů spoustu peněz, lidí a úsilí, a nemůžeme je jednoduše jen tak bez boje odříznout a nechat napospas.“

Jame si povzdechl a sklonil hlavu na znamení zdráhavého souhlasu. „Rád bych vás požádal o místo na kurýrní lodi, pane, jestli mě můžete dostat na palubu. Vím, že jsem si vzpomněl hodně pozdě, ale před plánovaným startem z Adirondacku budu připraven.“

D’arl očekával, že takový požadavek uslyší, ale nijak mu to odpověď neusnadnilo. „Lituji, Moreaue, ale obávám se, že vám nemohu dovolit letět. Sám jste poukázal na nebezpečí troftského zajetí či zničení lodi na zpáteční cestě – ale ještě předtím, než mi oznámíte, že jste ochoten podstoupit toto riziko, dovolte mi, abych řekl, že já nejsem ochoten souhlasit, abyste tak učinil. Víte příliš mnoho o vnitřních pochodech a frakcích v Ústředním výboru a já bych z duše nerad, aby Troftové používali naše vlastní drobné politikaření proti nám.“

„Pak mi dovolte podstoupit rychlou proceduru blokády paměti,“ trval na svém Jame. „Pokud to zařídím tak, že rekonvalescence proběhne už na palubě lodi, nezdržím odlet déle než o den.“

D’arl zavrtěl hlavou. „Ne – protože takovým ukvapeným zákrokem byste mohl paměť ztratit trvale a to také nehodlám riskovat.“

Jame zklamaně vydechl. „Ano, pane.“

D’arl odvrátil pohled a zabloudil očima po haiku zahradě. „Nejsem lhostejný k vašim pocitům,“ řekl tiše. „Ale takové spěšné setkání s vaší rodinou by za těchto podmínek chutnalo přinejlepším hořkosladce a dozajista by nepřineslo žádný užitek. Nejlepší věc, kterou pro ně můžete udělat, je zůstat tady a pomoci mi oddálit zhroucení diplomatických vztahů, jak jen to půjde. Čím víc času budeme mít, než nepřátelství vypukne, tím delší dobu bude mít Aventine na to, aby se připravila.“

A tím delší dobu – a to už nedodal – bude mít Dominium na přípravu své vlastní obrany. Protože při veškeré své důležitosti představovaly Okrajové kolonie méně než čtyři sta tisíc lidí… a z pohledu Dómu bylo sedmdesát dalších světů Dominia a stovky miliard lidí, kteří na nich žili, nekonečně důležitější. Na obranu těchto lidí se Aventine a její dceřiné světy daly eventuálně obětovat. Největší dobro pro co největší množství, to bylo stále nejspolehlivější vodítko, jaké D’arl znal.

Snažil se nijak zvlášť to před Jamem nerozmazávat… jenomže on už na to stejně nejspíš přišel. Proč by jinak chtěl letět na Aventine a říci jim sbohem?

D’arl s povzdechem pokračoval pěšinkou. Ještě jeden ohyb a bude u dveří své kanceláře. Zpátky v reálném světě, nad kterým se vynořuje děsivý přízrak války.

A v očekávání zázraku, o kterém věděl, že se nestane.

Státník: 2432

Zvukem telefonu vedle lůžka bylo pronikavé bzučení o frekvenci nastavené tak, aby probudilo z nejtvrdšího spánku i ty největší spáče. Ale Jonny už měsíce nespal tak dlouho a tak hlubokým spánkem a tak jeho mysl sotva zaznamenala zvuk a okamžitě jej včlenila do právě probíhajícího snu. Teprve když se Chrysino jemné rýpání vystupňovalo do energického zacloumání, konečně ho přivedla do stavu částečné bdělosti. „Hm?“ zeptal se, oči stále zavřené.

„Jonny, volá Theron Yutu. Prý je to naléhavé.“

„Áách,“ vzdychl Jonny, překulil se ztěžka na bok a píchl prstem do příslušného tlačítka. „No?“

„Guvernére, jsem na kosmodromu,“ ozval se Yutuův hlas. „Kurýrní loď Dominia přistane během hodiny. Chtějí vás, generálního guvernéra Stiggura a tolik syndiků, kolik se nám jich tu podaří do přistání shromáždit.“

„V – kolik je, tři hodiny ráno? Cože mají tak naspěch?“

„Nevím, pane. Nic víc neřekli. Ale šéf nočního provozu na kosmodromu říkal, že odlétají zpět nejdéle za dvanáct hodin po přistání.“

„Chtějí odletět během dvanácti hodin? Co k čertu je –? No, nevadí; jsem si jistý, že by ti to stejně neřekli.“ Jonny se zhluboka nadechl a zkusil vyhnat z hlavy všeobecný zmatek. „Už se ti podařilo sehnat Stiggura?“

„Ne, pane. Satelit Hap-3 má pořád poruchu, a než bude Hap-2 ve stavu navázat spojení, uběhne další půlhodina.“

A najednou mu došlo, že by to byly další tři hodiny, než by byl guvernér schopen vrátit se zpět ze vzdáleného venkovského okresu, kde byl na okružní cestě. Což znamenalo, že celé břemeno uvítání tohoto záhadného a očividně netrpělivého zástupce Dominia spadne na Jonnyho. „Therone, uděláš líp, když seženeš pár lidí, aby obtelefonovali syndiky – a ti, kteří nejsou schopni dostat se sem během hodiny, ať přijdou, jak nejdříve budou moci. Hm… nemáš představu, jaké postavení má ten chlapík?“

„Ne, pane, ale z rozhovoru vyplynulo, že by byl rád, kdybychom nepřipravovali žádnou uvítací ceremonii.“

„Dobře, to je každopádně jeden světlý bod. Jestli vyžaduje efektivitu, pak mu ji naservírujeme i s flitrama. Úplně vynecháme budovu Dominia a uvítáme ho u vstupní budovy na kosmodromu. Můžeš pro nás zařídit odpovídající kancelář nebo konferenční místnost a dáš dohromady nějaká bezpečnostní opatření?“

„Už je tam Almo Pyre. Hned mu zavolám a nařídím mu, aby na to dohlédl.“

„Dobrá.“ Jonny se pokoušel přemýšlet, které další věci mu měl připomenout, ale pak to vzdal. Yutu stejně většinou věděl, co má udělat. „Dobrá, během půlhodiny budu na kosmodromu. Lepší, když tam budeš osobně – můžu tě potřebovat.“

„Ano, pane. Omlouvám se, že jsem vás musel vyrušit.“

„To je v pořádku. Na viděnou.“

Jonny s povzdechem vypnul telefon a na chvíli se znovu natáhl, aby sebral síly. Pak se posadil a snažil se přitom nehekat nahlas. Nebylo to tak zlé, jak čekal. Ucítil obvyklou ztuhlost v kloubech, ale jen jedno či dvě bolestivá píchnutí. Závrať rychle pominula a on se postavil na nohy. Na nočním stolku ležely pilulky na obnovu červených krvinek, ale prakticky vzato neměl dovoleno brát další po pouhých čtyřech hodinách. Stejně si ale jeden prášek vzal, a když se osprchoval, byly zbytky anemické únavy pryč. Alespoň na chvíli.

Mezitím byla Chrys zaměstnaná hledáním a přípravou jako nejlepšího společenského oděvu. „Co si o tom všem myslíš?“ zeptala se polohlasně. Joshua a Justin, oba osmiletí, spali ve vedlejším pokoji a jeden jako druhý se vždy budili velmi lehce.

Jonny potřásl hlavou. „Když naposled někoho poslali, aniž by nás aspoň pár měsíců předem upozornili, potěšili nás továrnou na Kobry. Mám dojem, že by to teď mohlo být něco podobného… ale chtít odletět za dvanáct hodin, to zní strašně zlověstně. Buď se chtějí dostat domů co možná nejrychleji, nebo tady nehodlají strávit víc času, než je absolutně nezbytné ke splnění mise.“

„Že by se v naší poslední zásilce objevila nějaká nákaza?“ dohadovala se Chrys, v rukou Jonnyho košili. „Většina těch obchodních lodí dodržuje jen minimální bezpečnostní opatření.“

„Kdyby se něco objevilo, nejspíš by už upřesnili, že zůstanou na palubě lodi, zatímco bude probíhat vykládka.“ Jonny se otočil zády k nastavené košili, strčil ruce do rukávů a zašklebil se, jak přemáhal náhlou bolest.

Chrys stejně poznamenala: „Dnes odpoledne telefonoval otec. Chtěl ti znovu připomenout prohlídku.“

„K čemu?“ zavrčel Jonny. „Abych si poslechl, že moje anémie a artritida se pořád zhoršují? To už vím.“ Zavzdychal. „Omlouvám se, Chrys. Já vím, že bych měl zajít navštívit Orrina, ale vážně netuším, k čemu by to bylo dobré. Platím za to, že jsem byl celá ta léta supermanem, a tyhle potíže k tomu patří.“

Chvíli mlčela a její klidná tvář zneklidňovala Jonnyho mnohem víc než pravidelné výbuchy hořkosti a vzteku, kterým propadala v prvních měsících jeho zhoršujícího se stavu. Znamenalo to, že akceptovala skutečnost, že se nevyléčí a současně tlumila svou vlastní bolest, aby pomohla jemu a jejich třem synům zvládnout veškeré bolesti.

„Zavoláš, až budeš vědět, co se děje?“ zeptala se nakonec.

„Jistě,“ slíbil a se změnou předmětu hovoru se mu ulevilo. Ale jen na chvíli… protože jej napadal jen jediný vysvětlitelný důvod pro chování té lodi. A jestli měl pravdu, pak byla postupující anémie pravděpodobně nejmenší z jeho starostí.

Za pět minut mířil v autě ke kosmodromu. A zdálo se mu, že v temných zákoutích města, kam nedosahovalo světlo pouličních lamp, se začínají shromažďovat duchové z Adirondacku.

Tammerlaine Wrey se podobal byrokratům Dómu střední úrovně, jací bývali oblíbeným terčem politických karikaturistů, když byl Jonny ještě chlapec. Břichatý a rozměklý, v drahém obleku, který mu nepadl, měl ono mdle žoviální chování, o kterém lidé z hraničních světů často tvrdili, že vyzařuje ze všech občanů centrálních oblastí Dominia.

A navíc jeho zprávy byly tak špatné, že horší už být nemohly.

„Pochopte, že uděláme vše, co bude v našich silách, abychom na sebe stáhli převážnou část troftských sil,“ a mávl prstem na zakřivenou bojovou frontu, znázorněnou na taktické mapě Hvězdných sil, kterou přinesl s sebou. „Ale i když je budeme pořádně zaměstnávat, je nepravděpodobné, že by na vás úplně zapomněli. Spojené velení odhaduje, že v nejlepším případě můžete na vašich třech planetách očekávat během roku zhruba dvacet až sto tisíc nepřátelských vojáků.“

„Můj bože!“ vyjekl syndik Liang Kijika. „Sto tisíc? To je čtvrtina veškeré naší populace dohromady.“

„Ale máte skoro dva tisíce čtyři sta Kober,“ upozornil Wrey. „Sto tisíc Troftů by pro ně nemělo být příliš velkým problémem, pokud vezmeme v potaz výsledky z minulé války.“

„Až na to, že skoro sedmdesát procent z těchto Kober nikdy žádnou válku nezažilo,“ skočil mu do řeči Jonny a ze všech sil se snažil ovládat hlas, zatímco mu vzpomínky z Adirondacku kroužily myslí jako bludičky. „A ti, kteří nějakou zkušenost s válkou mají, budou podle všeho v době, kdy začne útok, neschopní služby.“

„Ti kdo nemohou válčit, školí ty, kteří mohou,“ ocitoval Wrey. „Vaši veteráni by měli být schopni dostat ostatní během pár měsíců do formy. Pánové, nepřišel jsem za vás organizovat vaši obranu. Jsou to vaši lidé a váš svět a vy nepochybně odvedete v té věci lepší práci, než bych dokázal já nebo kdokoli jiný z Asgardu. Jsem tady, abych vás pouze upozornil na existující ohrožení a abych s sebou odvezl asi tucet občanů Dominia, kteří tu kvůli zákazu obchodních cest zůstali trčet.“

„Všichni jsme občané Dominia,“ zavrčel Tamis Dyon.

„Ale jistě, jistě,“ přitakal netrpělivě Wrey. „Víte, co mám na mysli. V každém případě, během šesti hodin chci mít těch dvanáct lidí sbalených a na lodi. Mám jejich jména, ale budete je pro mě muset vyhledat.“

„Co se dělá, aby se zabránilo válce?“ zeptal se Jonny.

Wrey nepatrně svraštil čelo. „Už se jí nedá zabránit, guvernére, myslel jsem, že jsem to vysvětlil dost jasně.“

„Ale Ústřední výbor stále mluví.“

„Chce zdržet propuknutí konfliktu tak dlouho, abyste měli dost času se připravit.“

„Co tím myslíte, připravit?“ vyštěkl Dyon a zpola se zvedl z místa. „Co k čertu máme dělat – vyřezat z kmenů cypřišů protiletadlová děla? Nutíte nás pouze k výběru druhu smrti: buď nás povraždí Troftové nebo pomalu vymřeme hlady v důsledku uzavření Koridoru a zastavení transportů potravin.“

„Já nejsem odpovědný za to, co se stalo,“ ohradil se prudce Wrey. „Začali to Troftové, a vy byste měli být zatraceně rádi, že byl Výbor ochotný vás podporovat. Kdyby se tak nestalo, převálcovali vás už před lety.“ Odmlčel se a viditelně se snažil znovu nabýt nad sebou kontroly. „Tady je seznam lidí, které jsem pověřen přivézt,“ řekl a mrskl magnetickou kartu přes stůl k Jonnymu. „Šest hodin, pamatujte, protože Menssana odlétá v – jedenáct.“

Jonny se pomalu natáhl a uchopil kartu. Kostky byly zjevně vrženy… ale v sázce bylo příliš mnoho, než aby tu člověk jen tak seděl a nic nedělal. „Rád bych promluvil s generálním guvernérem Stiggurem, aby s vámi odletěl náš emisar, aby zjistil, co se ve skutečnosti děje.“

„To nepřichází v úvahu,“ zavrtěl hlavou Wrey. „Za prvé máme zhruba padesátiprocentní šanci, že nás Troftové napadnou, než vůbec dosáhneme prostoru Dominia; a i když proletíme, váš emisar stejně zůstane uvězněn v pasti. Není nejmenší naděje, že Koridor zůstane otevřený dost dlouho na to, aby se váš člověk stačil vrátit, a na Asgardu bude zbytečný.“

„Mohl by fungovat jako poradce ve věci Hraničních světů,“ trval na svém Jonny. „Sám jste přiznal, že v podstatě nevíte, co se tady děje.“

„Poradce – ale k čemu to povede? Očekáváte, že Hvězdné síly povedou podpůrný útok přes sto světelných let troftského území?“

Wrey se rozhlédl po ostatních okolo stolu a vstal. „Pokud nemáte žádné další otázky, vrátím se na chvíli zpět na Menssanu. Dejte mi prosím vědět, až dorazí generální guvernér Stiggur.“ Pokynul a rychle opustil místnost.

„Jsme pro něj méně něž falxí bobky, že jo?“ zabručel Kijika. Konečky prstů se opřel o stůl takovou silou, až mu pod nehty úplně zbělely.

„Za chvíli bude stejně jedno, co si o nás on nebo kdokoli z Dominia myslí,“ usoudil zachmuřeně Dyon.

„Možná, že bychom to mohli trošku odložit,“ podotkl Jonny a podal Dyonovi magnetickou kartu. „Mohl bys dát tohle Theronovi Yutu, ať začne vyhledávat ty lidi? Musím si vyřídit důležitý hovor.“

Generální guvernér Brom Stiggur byl ještě na cestě do Capitalie, ale nyní se už nacházel v dosahu komunikačního satelitu Hap-2 a jeho obraz byl křišťálově jasný. Ne že by na tom ve skutečnosti záleželo – Stiggurův výraz byl přesně takový, jaký Jonny očekával. „Takhle se tedy věci mají,“ konstatoval, když mu Jonny stručně nastínil Wreyovu zprávu o dni posledního soudu. „Troftové konečně sebrali odvahu ke druhému kolu. K čertu s nimi se všemi.“ Odfrkl. „Co potřebujeme, abychom byli připraveni na obležení?“

„Víc času, než máme,“ odvětil Jonny neomaleně. „Abych byl krutě upřímný, Brome, myslím si, že pokud se Troftové rozhodnou, že nás skutečně chtějí obsadit, nemáme za mák šance. Jedinou naší obranou jsou nové Kobry, ale ty vědí o válce míň než nic.“

Stiggur se ušklíbl. „Měli bychom to celé dát do veřejného vysílání?“

„My to snad všechno hodláme držet v tajnosti?“

„To sotva,“ připustil Stiggur. „Ale Jonny – nevolals mi, jen abys mi dal předběžnou hlášku o Armageddonu. Takže – co bys rád?“

Jonny ztěžka polkl. „Povolení odletět s Wreyem na Asgard a zjistit, co by se dalo udělat, abychom se vyhnuli válce.“

Stiggur povytáhl obočí téměř až tam, kde začínají vlasy. „Nemyslíš si, že už v tomto směru udělali všechno, co se dalo?“

„Nevím. Jak si to můžeme myslet, když jsme dosud nemluvili přímo s Ústředním výborem ani se Spojeným velením?“

Stiggur hlasitě vydechl. „Potřebujeme tě tady.“

„Máš přece víc rozumu. V boji už nestojím ani za zlámanou grešli a z první vlny je tu spousta Kober s lepšími vojenskými a taktickými znalostmi.“

„A co tvá rodina?“ zeptal se tiše Stiggur. „Ta tě potřebuje.“

Jonny se hluboce nadechl „Před devětadvaceti lety jsem opustil všechny své blízké, abych bojoval za lidi, které jsem ani neznal. Jak bych se teď mohl vzdát sebemenší šance zachránit život nejen mé ženy a dětí, ale vlastně i všech přátel, které jsem kdy měl?“

Stiggur na něj dlouho hleděl a z jeho výrazu nebylo nijak zřejmé, na co myslí. „Strašně nerad to přiznávám, ale asi máš pravdu,“ promluvil nakonec. „Doporučím té figurce Wreyovi, aby tě vzal s sebou. Hm… vypadá to, že do Capitalie se dostanu zhruba za další půlhodinu. Během hodiny bych měl mít jeho odpověď. Mezitím –“ Uvažoval. „Uděláš líp, když necháš všechny záležitosti Yutuovi a půjdeš si o tom promluvit s Chrys.“

„Díky, Brome. Už jsem na to myslel.“

„Jakmile budu mít něco nového, dám ti vědět.“ Kývl na rozloučenou a zmizel z obrazovky.

Jonny si povzdechl, opatrně ohnul vzpurné lokty a zavolal Yutuovi.

Seděli všichni tiše v měkce osvětleném obývacím pokoji a Jonny vysvětloval špatné zprávy i svůj návrh na řešení krize; přejížděl postupně očima z jednoho člena rodiny na druhého a upoutalo jej, jak se v jejich výrazech odrážejí nápadně odlišné povahy. Nikdy předtím to tak nevnímal. Joshua a Justin, usazení vedle sebe na pohovce, vykazovali zhruba stejný podíl strachu a slepé důvěry, směs, která bolestivě připomínala dětský obdiv a úctu k hrdinům, jakou mívala jeho sestra Gwen. Naproti tomu Corwinova tvář neodpovídala jeho třinácti letům, jak se zřetelně ze všech sil snažil najít dospělé stanovisko, do kterého by mohl skrýt vlastní pocity hrůzy. Úplně jako Jame, který vždycky vypadal starší, než jaký byl ve skutečnosti jeho biologický věk. A Chrys…

Chrys byla stejná jako vždycky. Vyzařovala k němu klidnou sílu a podporu, přestože v očích měla bolest strachu a trápení, kterou jí přinese možná trvalé odloučení. Nepřijímala jeho plán z důvodu jakési poslušnosti či podřízenosti, ale na základě prostého faktu, že její mysl pracovala stejně jako jeho a tak chápala, že Jonnyho návrh je něco, co by se mělo zkusit.

Skončil s vysvětlováním a v pokoji se rozhostilo ticho, které rušil jen nepatrný šum klimatizace.

„Kdy odlétáš, tati?“ zeptal se nakonec Corwin.

„Jestli poletím, tak to bude ještě dnes,“ odpověděl Jonny. „Budou chtít vyrazit, jakmile loď doplní pohonné hmoty.“

„Bereš s sebou Alma, nebo někoho jiného?“

Jonnyho tváří se mihl úsměv. Almo Pyre byl jedním z prvních dobrovolníků pro D’arlovu ‚továrnu na Kobry‘ a svou krajní oddaností Jonnymu a celé rodině Moreauových byl pro Corwina přirozeným vzorem, který uznával. „Nemyslím si, že bychom měli na cestě nějaké problémy,“ odpověděl synovi. „A kromě toho, tvůj otec ještě není tak bezmocný.“ Dodal si odvahy a obrátil se k Chrys. Loajalita, jakou mu prokazovala na každém kroku, si zasluhovala, aby jí oplatil přinejmenším stejným dílem. „Už jsem vyložil všechno, co vím a co si myslím a proč cítím, že bych měl letět,“ řekl jí. „Ale jestli si po tom mém povídání myslíš, že bych měl zůstat, udělám to.“

Smutně se usmála. „Jestli mi nerozumíš lépe, než že by teď –“

Vtom zazvonil telefon a všichni až nadskočili. Jonny opatrně vstal, přešel ke stolu a stiskl tlačítko. „Ano?“

Volal Stiggur. „Lituji, Jonny, ale nejde to. Wrey vytrvale odmítá zaneřádit si loď neužitečnými provinciálními úředníky. Cituji přesně jeho slova.“

Jonny pomalu vydechl. „Vysvětlil jsi mu, jak důležitou roli by to mohlo sehrát?“

„Tak nahlas, že by to vyděsilo gantuu. Jednoduše odmítá vzít v úvahu cokoli, co se třeba jen okrajově vymyká jeho nařízením.“

„Pak bude asi lepší, abych s ním znovu promluvil sám. Pořád mám tvoje zplnomocnění k cestě?“

„Ano. Ale teď se pohybujeme v akademické rovině.“

„Možná. Zavolám ti zpátky.“

Zaklapl a chtěl se spojit s kosmodromem… ale v polovině pohybu se zarazil a obrátil se ke Chrys.

Upřeně mu hleděla do očí a jimi pak ke všemu trápení, které jí mohla přinést nejbližší budoucnost. Ale i když se její rty zdály jako ze dřeva, hlas byl dost pevný. „Ano. Pokus se o to.“

Další vteřinu z ní nespouštěl zrak a pak se otočil zpátky k telefonu. Za několik okamžiků se objevila Wreyovi tvář. „Ano? Á, to jste vy. Podívejte, guvernére –“

„Pane Wreyi, nehodlám tu opakovat argumenty generálního guvernéra Stiggura,“ přerušil jej Jonny. „Nestarám se o to, že si nevidíte ani na špičku nosu a nedokážete pochopit, proč je moje cesta důležitá.

Podstatné je, že letím s vámi na Asgard – ať se vám to líbí nebo ne.“

Wrey pohrdavě zasupěl. „Ale, opravdu? V Dómu to nazývají titánským komplexem, pane Moreaue – to vaše přesvědčení, že můžete dělat, co chcete a pohrdat jakoukoli vládou, kdykoli se vám zachce. Doporučuji, abyste si uvědomil, koho tady reprezentuji a zvážil, co by se stalo, kdybyste se pokoušel proniknout na palubu kolem mých mariňáků navzdory mým příkazům.“

Jonny zavrtěl hlavou. „Obávám se, že jste to vy, pane, kdo nechápe právní situaci na Aventine. Naše právo jasně říká, že generální guvernér může za účelem konzultace s úřady Dominia požadovat místo na jakékoli odlétající lodi. Právo nezakotvuje žádnou klauzuli pro poskytování výjimek.“

„Ať je to jak chce, já tedy žádám výjimku. A jestli se vám to nelíbí, můžete po válce podat stížnost Ústřednímu výboru.“

„Je mi líto, ale takhle to nepůjde. Pokud chcete žádat o legitimní výjimku, budete muset přednést váš případ tady, aventinské Radě syndiků.“

Wrey zúžil oči. „Co to obnáší?“

Jeho otázka potvrzovala, že strávil na Asgardu tak dlouhou dobu, až zapomněl, jak pracuje politika na planetární úrovni. Jonny na okamžik upadl v pokušení předvést Wreyovi proceduru, která mu zmrazí krev v žilách, ale rychle to zavrhl. Poctivá hra bude bezpečnější a pravda je i tak dost nepříjemná. „Za prvé budeme potřebovat svolat všechny syndiky – to je ta snadná část; stejně už jsou všichni na cestě sem. Potom předložíte vaše pověřovací listiny a váš případ a generální guvernér Stiggur přednese své přání. Rada projedná vzniklý konflikt a pravděpodobně udělá přestávku v jednání, aby každý z členů měl čas prostudovat předpisy, a pokusí se najít nějaký precedens v dokumentech Dominia, kterými disponujeme. Potom se znovu shromáždí k diskusi a po jejím skončení budou hlasovat. Pokud to bude vypadat, že právo připouští vyřešit náš spor oběma způsoby, bude stačit prostá většina hlasů, ale pokud právní předpis, o kterém už jsem se zmínil, nepřipustí výjimky, budete k udělení této jednorázové výjimky potřebovat tříčtvrteční většinu hlasů. Celý postup zabere – no, minimálně tři až pět dní.“

Z pohledu do Wreyovy tváře Jonny vyčetl, kolik uhodilo. „Čekáte, že odmítnu spolupracovat v takové zdržovací taktice?“

„Nemusíte spolupracovat… ale vaše loď se nehne z místa, dokud se celá věc nevyřeší.“

„Jak mě chcete zastavit?“

Jonny sáhl po telefonu, vyťukal pár čísel a za okamžik se na jejich lince ozval další hlas. „Tady Pyre.“

„Almo, tady Jonny Moreau. Jak to vypadá se zabezpečovacím zařízením?“

„Všechno je zablokováno, pane,“ odvětila mladší Kobra.

„Dobře. Informuj prosím šéfa noční směny, že co se týče lodi Dominia, není už vůbec žádný spěch. Neodletí dřív než za pár dní.“

„Ano, pane.“

„Zadržte, vojáku,“ vyštěkl Wrey. „Jsem přímý zástupce Ústředního výboru a z tohoto titulu rozkaz odvolávám. Rozumíte?“

Nastala krátká pauza. „Guvernére, je tento požadavek legitimní?“

„Ano, ale zdá se, že tento specifický čin porušuje naše zákony. Podle všeho to půjde před soud.“

„Rozumím, pane. Veškerá údržba lodi bude neprodleně přerušena.“

„Cože?“ vyštěkl Wrey. „Zatracený –“

„Končím spojení, pane.“

Cvaknutí signalizovalo Pyreovo odpojení a zanechalo zbytek Wreyova výbuchu vyšumět do vzduchu. Udělal pauzu a zpražil Jonnyho zuřivým pohledem. „Tohle vám neprojde, Moreaue. Můžete se svými Kobrami útočit na moje mariňáky třeba celý den, aniž by to mělo –“

„Předpokládáte boj za použití laserů v blízkosti vaší lodi, pane?“ zeptal se Jonny uhlazeně.

Wrey okamžitě ztichl. „Tohle vám neprojde,“ opakoval mechanicky.

„Právo je na mojí straně,“ trval na svém Jonny. „Po pravdě řečeno, pane Wreyi, nechápu, proč z toho děláte takový problém. Místo na lodi samozřejmě máte a já už jsem vám naznačil, že budete morálně i legálně mimo jakékoli podezření, jestli se vaši nadřízení rozčílí. A kdo ví? Možná budou skutečně rádi, když poletím s vámi… V takovém případě se vám ovšem za váš prozíravý čin dostane plného uznání.“

Wrey pohrdavě odfrkl, ale v jeho tváři Jonny vyčetl, že už se rozhodl pro jednodušší a bezpečnější postup. „V pořádku, k čertu. Chcete se odsud uklidit a přečkat válku na Asgardu, a to není můj byznys. Ale buďte tu, až se ukážou i zbylí pasažéři, jinak letíme bez vás.“

„Srozuměn. A děkuji.“

Wrey opět zasupěl a zmizel z obrazu.

Jonny pomalu vydechl.

Další malé vítězství… a zrovna tak emocionálně neuspokojivé, jak se mu všechna taková politická vítězství zdála. Snad, pomyslel si, to je proto, že žádný politický protivník nikdy nebyl touto formou boje úplně poražen. Vždycky se znovu posbírali z prachu, o něco chytřejší a – často – o dost rozběsněnější. A Jonny teď stráví příští tři měsíce na cestě přímo do oblasti Wreovy moci, zatímco Wrey bude tytéž měsíce plánovat, jakou pomstu mu vybere.

Tak to by bylo všechno k tomu vítězství.

Jonny se ušklíbl a zavolal znovu Almo Pyreovi. Bude muset odvolat svůj rozkaz o pozastavení údržby lodi.

Předat všechny povinnosti během tak krátké doby dalo spoustu práce, a tak nakonec Jonnymu zbylo na rozloučení s rodinou daleko méně času, než si přál. Což ještě přidalo další stín trápení k beztak už Pyrrhovu vítězství, zvláště když naprosto neměl v úmyslu dát Wreyovi najevo, jak se cítí.

Nejhorší z toho všeho byl rozhodně fakt, že na palubě lodi nebylo téměř nic, čím by nějak zaměstnal své myšlenky. Při první cestě na Aventine před pětadvaceti lety se mohl na palubě potkávat s kolonisty a stejně tak měl k dispozici magnetické karty, z kterých se daly studovat informace o planetě, které shromáždily výzkumné týmy. Tentokrát, dokonce i včetně čtrnácti obchodních cestujících, které Wrey vezl domů, přepravovala loď pouhých šestatřicet lidí, a žádného z nich neměl Jonny nijak zvlášť chuť poznat. A i kdyby loď nesla nějaké užitečné informace o hrozící válce, nikdo o nich neřekl ani slovo.

Takže prvních pár týdnů nedělal Jonny téměř nic jiného, než seděl ve své kabině a znovu pročítal údaje o kolonii, které s sebou vezl, aby je přednesl Ústřednímu výboru, a v myšlenkách je rozebíral… až se jednoho rána probudil s neočekávanou, téměř nadpřirozenou čilostí. Několik minut mu trvalo, než na úrovni vědomí pochopil, co už zaznamenalo jeho podvědomí. Během noci přešla loď z prostoru nikoho do troftského Koridoru. Před dávnou dobou získaná opatrnost spojená s pobytem na nepřátelském území v něm probudila dlouho dřímající návyky Kobry; a jak se z politika znovu měnil ve válečníka, nečekaně zjistil, že pocity dočasné bezmoci ustupují zcela novému zjištění: protentokrát se politická situace stala potenciálně vojenskou – a vojenské situace nebyly skoro nikdy beznadějné.

Začal tedy tím, co bylo v armádě prvořadé: seznámit se s terénem. Celé hodiny procházel Menssanou ve snaze všechno si zapamatovat a v duchu sestavoval dlouhé výčty – týkaly se síly, slabých stránek, zvláštností a možností. Zapamatoval si jména a tváře všech čtrnácti členů posádky a šesti mariňáků a zhodnotil, jak nejlépe dovedl, jejich eventuální reakci v krizi. Udělat totéž s pasažéry se ukázalo být mnohem jednodušší. Měli stejný nadbytek volného času jako on a byli dychtivější trávit ho s ním místo hraním her nebo jen tak klábosením. Mockrát si Jonny přál, aby měl s sebou Callyho Hallorana, ale i bez jeho schopností provádět neformální psychologické ocenění charakterů byl brzy schopen rozdělit cestující do dvou skupin: na ty, kteří si budou umět poradit a přizpůsobí se krizové situaci, a na zbytek, který to nedokáže. Na první příčky žebříčku lidí patřících do první skupiny Jonny umístil jména dvou cestujících, které již zakrátko mohl považovat za své přátele a stejně tak potenciální spojence: Dru Quoraheimová, šéfka jedné farmaceutické společnosti, jejíž tvář a suchý humor mu mlhavě připomínaly Ilonu Lindnerovou; a Rando Harmon, předmětem jehož zájmu byly vzácné kovy a, příležitostně, i Dru Quoraheimová. Jonny nakrátko zauvažoval, zda Dru nevyhledává jeho společnost hlavně proto, aby ji ochraňoval před Harmonovými pokusy o navázání známosti, ale zakrátko se ukázalo, že Harmonův zájem o ni je zcela přátelský; záhy pochopil i Jonny, že Druino chování je jen promyšlenou hrou, která má odvést pozornost od představy tichých troftských válečných lodí.

A když dokončil svá pozorování… nezbývalo mu nic než čekat. Hrál s Dru a Harmonem šachy, neustále sledoval let lodi a – pozdě v noci, sám – se pokoušel vymyslet nějaký způsob, jak zabránit válce, nebo alespoň válce na Aventine. A uvažoval, jestli a kdy vytáhnou Troftové proti Menssaně.

Dvacet pět světelných let od prostoru Dominia to konečně udělali.

Byl večer lodního času a většina pasažérů se zdržovala v salonku, kde ve dvojicích či trojicích povídali, družně popíjeli nebo hráli různé hry. Jonny, Dru a Harmon seděli u stolu téměř až vzadu a spojili všechny tři činnosti, když diskutovali, popíjeli výtečné aventinské sherry a hráli trojrozměrné šachy.

Partie, ve které Jonny neustále ztrácel své červené figury. „Rozhodně uznáte,“ poznamenal ke svým protivníkům, „že taková přátelská spolupráce mezi vámi dvěma je prima facie důkazem tajné dohody vašich dvou společností. Jestli prohraju, tak slibuju, že až se dostaneme na Asgard, podám žalobu.“

„U soudu s tím nikdy neobstojíš,“ zabručel Harmon roztěkaně. Měl dobrý důvod soustředit svou pozornost jinam; Dru pomalu, ale neúprosně vyvíjela tlak na jeho královské křídlo a příliš mnoho jeho figur se ocitlo v místech, odkud nemohlo zasáhnout. „Dru je ta, která viditelně melouchaří pro taktický štáb Spojeného velení.“

„Kéž by,“ zavrtěla hlavou. „Alespoň bych měla během války co dělat. Manažeři odbytu nemají příliš mnoho práce, když se trhy hroutí.“

Pár minut bylo slyšet jen klapání šachových figurek, jak Dru spustila útok, Harmon se bránil a Jonny využil té příležitosti k přeskupení svých sil. Harmon se opozdil o jeden tah při výměně figur a tak ztratil většinu převahy, kterou měl díky nedávné rošádě.

„Vykládej mi ještě chvíli o té dohodě,“ řekl, když pominul náhlý příval tahů a protitahů.

„No dobře, mohl jsem se zmýlit,“ připustil Jonny.

Harmon cosi zabrblal a upil doušek ze své sklenky. „Vypadá to, že tohle bude nadlouho poslední aventinské sherry, které se nám podaří dostat na Asgard,“ podotkl. „Skutečná škoda.“

„Za války to tak obvykle bývá.“ Jonny přemítal. „Řekněte mi, co si myslí obchodní komora Dominia o hrozícím konfliktu?“

Dru zasupěla. „Předpokládám, že nemluvíš o loděnicích a zbrojním průmyslu?“

„Ne, mám na mysli společnosti jako jsou vaše, které obchodují s Aventine. A možná i s Trofty, pokud vím. Jak už jsi řekla, Dru, ztrácíte tady úspěšně se rozvíjející trh.“

Pohlédla na Harmona. „Pokud jde o Aventine, tak ano. Ale jinak bych chtěla zdůraznit, že žádná z našich firem neobchoduje s Trofty. Dóm velmi nerad uděluje licence na tento druh obchodu. Máš ale pravdu v tom, že trhy okrajových kolonií budeme postrádat.“

„Každý, kdo s vámi obchodoval, to v tuto chvíli pociťuje stejně,“ dodal Harmon. „Ale nic, co bychom mohli udělat, zřejmě neexistuje.“

„Všechno, co můžeme je doufat, že náš první útok bude tak brilantní a rozhodný, že ukončí válku, ještě než se nadělá příliš mnoho škody.“ Dru táhla pěšákem, čímž znovu ohrozila Harmonova krále a současně zablokovala postup Jonnyho zbývající věže.

Harmon mávl k šachovnici. „A jestli mají Hvězdné síly nějaké mozky, předají velení do rukou Dru – co to bylo?“

Jonny to také pocítil; tupé, téměř slyšitelné temné žuchnutí, jako kdyby někdo ve strojovně Menssany upustil obzvlášť těžký hasák. „Právě jsme opustili hyperprostor,“ zkonstatoval klidně, odsunul židli a rozhlédl se. Nezdálo se, že by si toho někdo z ostatních v salonku všiml.

„Tady?“ Dru svraštila čelo. „Nemáme se ještě dva týdny nacházet uvnitř troftského teritoria?“

„Možná, že to nebylo dobrovolné,“ Jonny se zvedl. „Zůstaňte tady; jdu na můstek. Ostatním zatím nic neříkejte – nemá smyslu kohokoliv zpanikařit, dokud nevíme, co se děje.“

Na můstku zastihl kapitána Davi Tarvna, jak dozírá na scénu kontrolovaného chaosu. „Jaká je situace?“ zeptal se a vystoupil ke kapitánovi nahoru na řídící stanoviště.

„Zatím je příliš brzo říci něco konkrétního,“ odpověděl Tarvn stísněně. „Vypadá to, jako bychom narazili na troftskou síť hyperprostorových min, ale obvyklé pavoučí lodě se zatím neukázaly. A možná ani neukáží.“

„Zbožné přání.“

„Jistě, ale to je to jediné, co máme,“ přikývl Tarvn. „A jestli se Troftové ukážou dřív, než bude pohon překalibrován, tak taky jediné, co jsme měli. Víte stejně dobře jako já, jak dlouho dokáže naše výzbroj a pancéřování odolávat útoku – v poslední době jste loď studoval až dost.“

Jonny se ušklíbl. „Přibližně půl minuty, pokud se rozhodli. Co můžu udělat?“

„Můžete vypadnout z toho můstku, k sakru!“ vypálil čísi hlas. Jonny se otočil a uviděl Wreye, jak si to k nim rázuje. „Jaký je stav, kapitáne?“

„Ještě alespoň hodinu, než dáme do pořádku pohon,“ odpověděl Tarvn. „Do té doby se pokusíme být tak nenápadní, jak jen to půjde.“

„Nepřítel v sektoru devadesát-sedm na šedesát,“ ozval se najednou navigátor. „Přibližují se, kapitáne.“

„Bojové pozice,“ zaskřípěl mezi zuby Tarvn. „Dobrá, pánové, tak to by bylo, co se týče nenápadnosti, všechno. Pane Wreyi, jaké pro mne máte rozkazy?“

Wrey uvažoval. „Máme nějakou šanci jim utéci?“

„Druhý nepřítel,“ oznámil navigátor ještě dříve, než mohl Tarvn odpovědět. „Sektor dva-devadesát na deset. Také se přibližuje.“

„Přímo nad námi,“ zamumlal Tarvn. „Řekl bych, že naše naděje jsou chabé, pane, alespoň dokud neopravíme pohon.“

„Pak se musíme vzdát,“ prohlásil Jonny.

Wrey na něj vrhl vražedný pohled. „Už jsem vám řekl, abyste se ztratil,“ zavrčel vztekle. „Tady nemáte co dělat – tohle je vojenská akce.“

„A právě proto mne potřebujete. Já jsem s Trofty bojoval, vy docela určitě ne.“

„Takže jste postarší záložník,“ odsekl Wrey. „To ještě –“

„Ne,“ Jonny snížil hlas, aby jej mohli slyšet jen Wrey a Tarvn. „Jsem Kobra.“

Wrey se zarazil uprostřed slova a oči přelétly Jonnyho postavu. Tarvn šeptem zamumlal cosi, co se Jonny neobtěžoval násobiči zachytit. Ale kapitán se rychle vzpamatoval. „Ví to někdo z cestujících?“ zabrumlal.

Jonny zavrtěl hlavou. „Jenom vy dva. A rád bych, aby to tak zůstalo.“

„Měl jste mi říci dřív –“ spustil Wrey.

„Buďte zticha, pane,“ řekl neočekávaně Tarvn, oči stále na Jonnym. „Budou Troftové schopni zjistit vaše vybavení a výzbroj, guvernére?“

„Záleží na tom, jak důkladně nás budou zkoumat,“ pokrčil rameny Jonny. „Celkový biosken to ukáže, ale zběžný detektor na zbraně by neměl.“

Muž u kormidla za Jonnym si odkašlal. „Kapitáne?“ zeptal se hlasem, který se snažil ze všech sil ovládnout. „Troftové nás vyzývají, abychom se vzdali.“

Tarvn pohlédl na obrazovky a otočil se zpět k Wreyovi. „Skutečně nemáme žádnou jinou možnost, pane.“

„Řekněte jim, že jsme oficiální kurýrní lodí Dominia a že se dopouštějí porušení smlouvy,“ řekl Wrey skrz sevřené zuby, pohled na displejích. „Vyhrožujte, argumentujte, hádejte se – nezastavujte se před ničím a prožvaňte nám cestu ven. Teprve když –“ Vydechl. „Jestli to nepůjde, jděte a vzdejte se.“

„A snažte se zajistit podmínku, že zůstaneme všichni na palubě Menssany,“ dodal Jonny. „Možná, že budeme potřebovat spěšně odletět, pokud se naskytne vhodná příležitost.“

„Bylo by lepší, kdyby se ta zatracená příležitost naskytla, k čertu,“ prskal Wrey tiše. „Pamatujte, že celé je to váš nápad.“

Jonny se téměř rozesmál. Byrokrat střední úrovně, vskutku – konflikt sotva začal a Wrey už se za každou cenu snažil najít někoho, na koho by mohl svalit vinu. Dalo se to tušit a lze se tomu divit, ale příležitostně to mohl využít ke svým cílům. „Pokud je to tak, předpokládám, že jsem zplnomocněn vést celou operaci? Včetně zadávání rozkazů kapitánu Tarvnovi?“

Wrey zauvažoval, ale jen nakrátko. „Cokoli chcete. Teď je to vaše hra.“

„Děkuji.“ Jonny se obrátil na Tarvna. „Uvidíme, co s ním můžeme udělat, pokud jde o ventilační systém, a možná při té příležitosti zkusíme malou diverzi.“

Nastínil své plány, dostal Tarvnův souhlas a spěchal zařídit všechno potřebné do kajuty mariňáků. Pak zpátky do salonku a následovala tichá konzultace s Dru a Harmonem. Přijali nové zprávy klidně, a když všichni sbírali a uklízeli šachové figurky, načrtl jim menší a – teoreticky – bezpečné role, které chtěl, aby hráli v jeho plánu. Oba souhlasili s pocitem určité satisfakce, která naznačovala, že si vybral potenciální spojence dobře.

Za čtvrt hodiny už byl zpátky ve své kajutě a schovával nejtajnější z vlastních údajů o Aventine namátkou do různých sektorů nijak spolu nesouvisejících magnetických karet, zatímco Tarvn oficiálně oznámil, že se Menssana vzdala. Uposlechl kapitánových instrukcí, vydal se s ostatními do salonku a pokoušel se relaxovat. Dařilo se mu to stejně jako všem ostatním.

Za půl hodiny byli Troftové na palubě.

Salonek byla nejrozlehlejší místnost na lodi přístupná cestujícím, ale patnáct pasažérů, třináct členů posádky a čtyři mariňáci způsobili, že tu bylo docela těsno, dokonce i kdyby se nepočítalo sedm ozbrojených Troftů, kteří stáli u stěny. Wrey a Tarvn chyběli, podle všeho je odvedli jinam; Jonny držel palce, aby každý, kdo si toho všiml, předpokládal, že chybějící dva mariňáci šli s nimi.

Během války byl Jonny svědkem několika kontaktů s vojáky Troftů a na jejich základě nabyl dojmu, že cizí bytosti neměly ve zvyku vést obyčejné hovory na společenská nebo politická témata. Mluvčí skupiny Troftů, která obsadila jejich loď, tento dojem jenom podpořil. „Tato loď a její zásoby jsou od této chvíle majetkem domény Drea’shaa’chki Shromáždění Troftů,“ ozvalo se monotónně z reproduktoru nepřátelského překladače. „Posádka a cestující zůstanou na palubě jako důkaz, že lidé porušili dohodu – smlouvu. Takzvaný troftský Koridor je uzavřen.“

Takže oni měli zůstat na palubě. To byl šťastný tah, ve který Jonny doufal, ale neodvažoval se jej očekávat. Jestli tento ústupek vymámil Wrey, pak byl snad přece jenom k něčemu dobrý, koneckonců…

Jeho myšlenky byly náhle přerušeny, když dva Troftové vtáhli dveřmi dovnitř k ostatním vězňům sice opancéřovaného, ale odzbrojeného mariňáka. Jonny v duchu pouze pokrčil rameny; očekával, že tohoto, který byl z obou ukrývajících se vojáků líp vybavený, najdou docela rychle. Druhý mariňák, v košili a vyzbrojený pouze nožem a garottou, měl odolávat pozornosti Troftů, kteří prohledávali loď, poněkud déle. Ne že by mezi jeho svobodou nebo zajetím byl nějaký rozdíl. Ovšem čím déle odvracel pozornost Troftů od civilistů, tím lépe posloužil svému účelu. Ačkoli Jonny pochyboval, že by to mariňák pochopil.

Vězňové byli v salonku zadržováni další hodinu a to vedlo Jonnyho k úvahám, zda tu nezůstanou až do doby, kdy budou Troftové přesvědčeni, že už našli všechny. Ale když začali být postupně odváděni do pasažérských kajut, aniž by byl objeven druhý mariňák, došlo mu, že důvod zpoždění byl nejspíš daleko prozaičtější: vetřelci prováděli pečlivý senzorový průzkum jejich kajut, aby je mohli změnit na vězeňské cely.

Předpoklad se ukázal správným a o pár minut později se Jonny ocitl opět ve své kajutě.

I když ne docela sám.

Tři senzorové disky, které Troftové upevnili do vybraných částí stěny, byly poněkud nápadnější, než takové věci obvykle bývají, každý měl v průměru téměř dva centimetry a povrch měly nepatrně průhledný. Blesková kontrola ukázala, že koupelna a dokonce i toaleta jsou vybaveny samostatnými senzory. Co mohly přenášet za signály kromě optických, to Jonny nevěděl, ale sotva na tom záleželo. Pokud byly na místě, nemohl nic dělat; takže jeho prvním úkolem bylo se jich zbavit.

Bylo to asi poprvé po sedmadvaceti letech, co by mu byl jeho obloukový rozrušovač k něčemu dobrý; ale na druhé straně, dost těžko jej mohl použít, aniž by všem neoznámil velkými červenými písmeny, že je Kobra. Naštěstí ale uměl použít i jiné způsoby, jak provést, co měl v úmyslu. Vrátil se do koupelny a vybral z lékárničky tubu masti na spáleniny. Právě se v pokoji věnoval pokrývání druhého disku tlustou vrstvou krému, když dovnitř vpadl, jak předpokládal, Troft.

„Tuto činnost zastavíte,“ řekl a monotónní hlas translátoru utlumil jakékoli emoce, které mohly ta slova podbarvovat.

„Ani mě nenapadne,“ zabručel Jonny a dal do slov a gest, kterými je doprovodil, všechno oprávněné rozhořčení, jakého byl schopen. Co kdyby náhodou právě tento byl jeden z těch Troftů, kteří umějí číst podobné jemné rozdíly. „Vy nás napadnete, zajmete naši loď, přehrabujete se v kajutách – jen se podívejte, jaký nepořádek jste nechali v mých magnetických kartách – a teď máte ještě tu zatracenou drzost nás špehovat. Tak to já si líbit nenechám – rozumíte mi?“

Vetřelcovy pažní membrány se nejistě zavlnily. „Zdá se, že ne všem z vás naše bezpečnostní opatření vadí.“

Ne všem… ale to znamenalo, že Dru s Harmonem postupovali podle jeho instrukcí a vyvolávali obdobný zmatek. Tři, to nebyl nijak velký dav, ve kterém by se ztratil, ale přece jenom to bylo lepší, než aby sám křiklavě bil do očí. „Ne všichni jsme také vyrůstali se soukromými koupelnami,“ oplatil ironicky. „Ale ti, kteří jsou na ně zvyklí, bez nich nedokážou být. Chci své soukromí a dostanu ho.“

„Senzory zůstanou,“ trval na svém Troft.

„Pak mě budete muset svázat,“ odsekl Jonny a vyzývavě zkřížil ruce.

Vetřelec se zarazil a Jonny svým zesíleným sluchem zachytil proud rychlé, pisklavé troftské řeči. Za další minutu se znovu ozval translátor. „Mluvil jste o soukromí v koupelně. Pokud bude senzor odtamtud odstraněn, uspokojí to vaše potřeby?“

Jonny sevřel rty. To samozřejmě ano, ale nechtěl přistoupit na kompromis tak dychtivě. „No dobrá… myslím, že se o to pokusím.“

Troft prošel kolem něj a zmizel v koupelně. Za okamžik se vrátil, v jedné ruce senzorový disk a ve druhé pár papírových kapesníků. Podával je Jonnymu. Tomu chvíli trvalo, než porozuměl; pak je uchopil a jal se dočista utírat oba disky, které předtím vyřadil z provozu. Když byl hotov, Troft se beze slova otočil a opustil pokoj.

Ustoupil hrozně snadno, byla Jonnyho první myšlenka. Pečlivá kontrola koupelny ale ukázala, že tam skutečně není žádný jiný senzor. Jonny se vrátil do hlavní místnosti, posadil se a sklonil nad svým komunikátorem – s vědomím, že musí udržovat neklidnou atmosféru – a předstíral, že čte.

Čekal hodinu a během ní strávil deset minut v koupelně, aby viděl, jestli Troftové znervózní a pošlou dovnitř strážce. Ale ti se evidentně rozhodli, že tam nemůže dělat nic nebezpečného a nikdo jej neobtěžoval. Vzal si nepatrně větší dávku léků na artritidu a anémii, než bylo obvyklé, vrátil se ke komunikátoru… a když léky zabraly, byl čas jít.

Zahájil běžnou přípravu jako člověk, který se chystá na sprchu před spaním: odnesl pyžamo do koupelny, a když tam byl, pustil vodu. Využil šumu a hluku vody dopadající na dlaždice, aby potichu vyřízl malíkovými lasery dost velký obdélníkový otvor v tenké kovové desce mezi umývadlem a sprchovým koutem. Během minuty tak získal ucházející otvor do úzkého technického koridoru, který se táhl rovnoběžně za řadou kajut. Nechal téci vodu, protáhl se do chodbičky a začal se plížit dopředu.

Konstruktér Menssany měl očividně pocit, že oddělené ventilační systémy pro technické koridory v různých úrovních lodi by byly plýtváním zařízením a místo toho se rozhodl, že stačí pouze je mezi sebou spojit otvory, zakrytými mřížkou. Bylo to řešení, které by nikomu v Jonnyho situaci na tomto místě v ničem nepomohlo, protože stísněné prostory a velká výška vadily vertikálnímu pohybu stejně účinně, jako by vadily pevné podlahy. Ale na druhé straně je nutno uznat, že konstruktér Menssany nemusel počítat s Kobrami.

Jonny minul tři další kabiny, než našel mřížku, která vedla na palubu. Pokrčil nohy v kolenou o pár stupňů, jak jen to stěna koridoru dovolila, a vyskočil nahoru. Potlačil přitom výkřik, když mu bodavá bolest projela klouby. Zachytil se mřížky a okamžik na ní visel, než vyhledal nejpříhodnější místa, kde by ji měl rozříznout. Pak za pomoci servomotorů zapřel nohy proti stěně tak silně, aby nesklouzával, a začal lasery pracovat na kovové síti. O minutu později se už protáhl vzniklým otvorem a plížil se dál technickým koridorem této paluby; za další dvě minuty už vykukoval z přístupových dveří do ztemnělé místnosti, ve které bylo různé vybavení pro tuto úroveň. Věděl, že sousední kabina slouží posádce k přípravám pro výstup do volného kosmu a dál se nachází hlavní přechodová komora, teď nejspíš propojená tunelem s troftskou lodí.

Jonny prošel místností a pootevřel druhé dveře, vedoucí do opuštěné hlavní chodby. Chvíli naslouchal, zda neuslyší zvuk kroků nebo nějaké činnosti. Nic se nedělo. Přechodová komora byla skutečně otevřená, ale tunel z ní se zatáčel tak ostře, že komoru v lodi Troftů – na druhém konci – nebylo vidět. Ať už Troftové rozmístili jakákoli bezpečnostní zařízení, byla nepochybně na opačném konci tunelu. Tím se případná akce komplikovala, ale nebylo nemožné ji provést. Jenomže každá taková operace by v první řadě vyžadovala, aby byla Menssana opět pod kontrolou lidí… a aby tohoto stavu dosáhl, musel by získat zpět můstek. Minul tedy přechodovou komoru a pokračoval dál.

Při konstrukci spirálovitého schodiště na můstek nebylo počítáno s vojenským využitím, ale Troftové na ně přidali jeden ze svých senzorových disků do takového místa, které znemožňovalo jej obejít. Jonny stál v krytém místě u paty schodiště, zatínal zuby a zapátral v paměti po způsobu, jak se dostat na můstek zezadu. Současně si ale uvědomil, že by to zabralo spoustu času, a toho neměl v této chvíli právě nazbyt. Na druhou stranu… kdyby Troftové spatřili evidentně neozbrojeného muže, jak se blíží k jejich pozici, bylo nepravděpodobné, že by jej automaticky přivítali ohněm laserových zbraní. Nejspíš by je na něj pouze namířili a nařídili mu, aby se vzdal, a pak by jej vrátili do cely a zjišťovali, jak unikl. Podle vojenských předpisů pro takové situace jsou povinni nejprve ho varovat, než začnou střílet… ale aby to zjistil, nezbývalo mu než riskovat. Nyní, když se Menssana nacházela uvnitř nebo v blízkosti Koridoru, měli nejpříhodnější možnost uniknout. Ještě jednou zaťal zuby a vyrazil ke schodišti.

Pohyboval se rychle, ale ne rychleji, než by šel normální člověk, a než dosáhl schodů a vystartoval nahoru, žádné výzvy ani výstřely mu cestu nezkřížily. Díky zapnutým zesilovačům sluchu mu jeho tiché, téměř kočičí kroky zněly v uších jako malé výbuchy bomb, ale přesto mezi nimi dokázal zachytit neomylný zvuk náhlé aktivity z můstku. Pokračoval… a když opatrně vystrčil hlavu nad úroveň podlahy můstku, shledal, že se ocitl tváří v tvář čtyřem ústím laserových pistolí, které drželi čtyři v půlkruhu rozestavení Troftové.

„Nebudete dělat žádné náhlé pohyby,“ nařídil hlas z translátoru, když Jonny zůstal stát jako přimrazený. „A teď vejděte a odpovězte na otázky.“

Jonny pomalu překonal poslední stupně schodů na můstek, ruce držel tak, aby na ně viděli.

Čtyři strážci byli podpořeni dalšími třemi u konzolí Menssany. Byli ozbrojení, ale pistole měli v pouzdrech. Na spojařské aparatuře ležela nevelká skříňka; bezpochyby patřila nepřátelům. Nejspíš troftské spojení s lodí a translátor… na docela zranitelném místě.

„Jak jste unikl z vaší kabiny?“ zeptal se jeden ze strážců.

Jonny znovu obrátil pozornost k půlkruhu Troftů. „Zavolejte vašeho kapitána,“ řekl. „Přeji si s ním mluvit o obchodu.“

Pažní membrány Troftů se zavlnily. „Nacházíte se v pozici, která neumožňuje žádný obchod – návrh.“

„Jak to víte?“ odpověděl Jonny otázkou. „To může rozhodnout jenom váš kapitán.“

Troft uvažoval. Potom pomalu zvedl ruku ke sponě v límci a horlivě cosi zabrebentil. Nastala další pauza… a náhle se ozvala komunikační skříňka. „Tady je velitel lodi. S čím máte v úmyslu se mnou obchodovat?“

Jonny sevřel rty. To byla otázka, na které pracoval od chvíle, co Troftové poprvé vstoupili na palubu… a na kterou až do této chvíle neuměl najít skutečně uspokojivou odpověď. Nabídnout mu svobodu a život Troftů na palubě Menssany? Ale vetřelci neuvažovali o slovu rukojmí jako o termínu použitelném v souvislosti s živými bytostmi. Tak tedy Menssanu samotnou? Ve skutečnosti měl loď pod kontrolou jen stěží. Přesto, jestli ho politika něčemu naučila, pak to byla hodnota blufu. „Nabízím vám vaši vlastní loď výměnou za lidi, které držíte, plus propuštění tohoto plavidla,“ řekl.

Dlouho bylo ticho.

„Prosím opakujte. Nabízíte mi mou vlastní loď – doménu?“

„Přesně tak,“ přitakal Jonny. „Jsem schopen z této lodi zničit tu vaši. Abych to upřesnil, prudké zatočení na pravobok lodi způsobí přetržení palubního tunelu a dík tomu ztrátu ovzduší přinejmenším v části vaší lodi. Současně při tak malé vzdálenosti plameny z trysek našich motorů způsobí poškození a možná i zničení vašich vlastních motorů. Stojí vám tato možnost za to, abyste se vyhýbali obchodu?“

Pažní membrány jeho věznitelů se teď vlnily téměř pořád. Buď se teplota v místnosti dramaticky zvýšila, nebo se skutečně trefil na nějaké citlivé místo. „Veliteli?“ pospíšil si.

„Možnost, o které mluvíte, neexistuje,“ ozvalo se z boxu. „Nemáte svou loď pod kontrolou.“

„Mýlíte se, veliteli. Můj společník a já tu máme plnou kontrolu.“

„Nemáte žádného společníka. Voják, který se schovával ve ventilačním systému jídelny, byl vrácen do své kajuty.“

Takže našli i druhého mariňáka. „O něm nemluvím.“

„Kde je váš společník?“

„Blízko a připravený. Jestli chcete vědět víc, budete muset přijít sem a projednat obchod, který jsem navrhl.“

Následovalo další, mnohem delší ticho. „Tak dobře. Přijdu.“

„Fajn.“ Jonny sfoukl ze špičky nosu kapičku potu. Možná tu opravdu bylo trochu horko.

„Dříve, než dorazí velitel, nám ukážete vašeho společníka,“ řekl jeden ze strážců. Neznělo to zrovna jako zdvořilý požadavek.

Jonny hluboce vydechl… a připravil se k akci. „Samozřejmě. Ona je právě tam.“ Ukázal gestem doleva a pohybem paže zamaskoval nepatrné pokrčení v kolenou.

Odrazil se od stropu, s bouchnutím přistál na podlaze za zády čtyř strážců a spustil lasery v malících.

Komunikační skříňka odešla první, bleskově uškvařená zášlehem z rozrušovače. Pušky dvou strážců dopadly na zem o chvíli později, také trefené první salvou, druzí dva se ještě stačili otočit téměř dokola, ale než jejich lasery vystřelily, změnily se také v oblaka vypařeného kovu a plastu a vypadly celé zkroucené z popálených rukou. Skok na bok, půlobrat a Jonny měl zbývající tři Trofty na očích. „Nehýbejte se,“ poručil.

Bez translátoru byla jeho slova nesrozumitelná, ale žádný z vetřelců nevypadal na to, že by si jejich význam vyložil mylně. Zůstali všichni stát nebo sedět na svých místech jako přimrazeni, pažní membrány nehybné. Jonny odzbrojil zbývající tři a pak všem sedmi Troftům odtrhl z uniforem odznaky s komunikátory. Sehnal je dolů ze schodů a do blízké místnosti, kde se recyklovala voda – přivařil zámek bodovým svárem, aby měl jistotu, že tam zůstanou – a spěchal k hlavnímu průlezu. Velitel Troftů rozhodně nepřijde sám a Jonny potřeboval alespoň zhruba dopředu vědět, s kolika nepřáteli bude muset bojovat. A snažil se nemyslet na to, co by nastalo, kdyby se troftský velitel rozhodl jinak a obětoval svůj přepadový oddíl na Menssaně za dva lidi, které měl v rukou.

Slyšel Trofty přicházet palubním tunelem dlouho předtím, než se skutečně objevili: podle zvuku odhadoval jejich počet na deset až patnáct. Ukryl se o pár desítek metrů dál v chodbě v místnosti s havarijními akumulátory a škvírou v pootevřených dveřích sledoval, jak se blíží. Velitele rozeznal bez potíží – byl v geometrickém středu skupiny svých strážců; starší Troft s nachovými skvrnami na volátku, v uniformě doslova přetékající barevným lemováním na znamení vysoké hodnosti. Šest strážců před ním, šest za ním, všichni s lasery připravenými k výstřelu a namířenými do různých stran, aby kryly oba směry, kráčelo procesí chodbou k Jonnyho úkrytu a k můstku. Předvoj jej minul… a Jonny úderem rozrazil dveře dokořán a skočil.

Dveře zasáhly nejbližšího Trofta naplno do zad, odhodily jej a tím udělaly dost prostoru Jonnymu, který proletěl skrz kordon, který nekladl odpor, do středu. Jednou paží chytil velitele kolem trupu; energie skoku oba prudce otočila a vrhla k protější stěně. Proklouzli mezi zbylými dvěma strážci a narazili do kovového pláště lodi. Jonnyho záda nesla hlavní nápor úderu a bolestivě zanaříkala.

A pak několik dlouhých chvil vše v koridoru jakoby zmrzlo.

„Tak, to bychom měli,“ řekl nakonec Jonny, když znovu popadl dech. „Vím, veliteli, že si nepřipustíte myšlenku, že byste se mohl stát rukojmím, takže to budeme chápat pouze jako záležitost vašeho osobního bezpečí. A nyní všichni položte zbraně na podlahu. Nechci nic udělat vašemu veliteli, ale budu muset, jestli to jinak nepůjde.“

Stále se nikdo nehýbal a půlkruh na něj namířených blýskavých ústí dvanácti laserů podivně kontrastoval s pohledem na ruce s pažními membránami, které je třímaly.

„Řekl jsem, abyste odložili zbraně,“ opakoval Jonny ostřejším tónem. „Nezapomeňte, že mě nemůžete trefit, aniž by nebyl zabit váš velitel.“

Troft se v jeho sevření nepatrně pohnul. „O můj život nemají žádné obavy,“ podotkl hlas z translátoru. „Nejsem velitel lodi, jen technik v jeho uniformě. Primitivní trik, ale naučili jsme se jej od lidí.“

Jonnymu vyschlo v ústech. Přejel očima polokruh Troftů. Nezměněná poloha jejich zbraní byla nevyřčeným důkazem, že rukojmí mluví pravdu. „Lžete,“ promluvil, ne že by tomu sám věřil, ale zkrátka proto, aby něco řekl. „Když nejste velitel, tak proč nespustili palbu?“ Odpověď znal: chtěli ho dostat živého. Historie – alespoň ta jeho, osobní – se opakovala… věděl, že v porovnání s časy na Adirondacku zná teď o hodně víc velmi cenných tajemství, která jsou příliš důležitá na to, aby je dostal do rukou nepřítel. Chrys, samostatný fragment jeho duše, vyvanula v mukách ke vzdáleným hvězdám a Jonny se připravil na poslední bitvu.

„Nebudou střílet,“ řekl Troft v jeho sevření. „Jste koubrah-voják ze světa Aventine, a kdyby vás zabili, budete bojovat tak dlouho, dokud by všichni na palubě nebyli mrtví.“

Jonny svraštil čelo. „O čem to mluvíte?“

„Nemusíte zapírat pravdu. Všichni jsme slyšeli zprávu.“

Jakou zprávu? Jonny už otevřel ústa, otázku na jazyku… a najednou pochopil.

MacDonald. Doslechli se nějak o MacDonaldovi.

Znovu se zahleděl na polokruh Troftů a uviděl jejich strnule rozevřené pažní membrány jinýma očima. Odhodlání, myslel si předtím, nebo snad vztek. Ale teď si uvědomil tu správnou emoci: obyčejný, nepokrytý strach. D’arl měl pravdu, uznal tentýž samostatný fragment jeho duše. Oni se nás bojí. „Nechci nikoho zabít,“ řekl tiše. „Chci jenom osvobodit své druhy a pokračovat svou cestou.“

„S jakým cílem?“ ozval se stejný monotónní hlas, ale tentokrát přicházel od palubního tunelu. Jonny otočil hlavou a uviděl pomalu přicházet dalšího Trofta středního věku. Uniforma byla totožná s tou, kterou měl jeho zajatec.

„Ochránit můj svět, veliteli,“ odvětil Jonny. „Diplomatickou cestou, pokud je to možné, vojenskou cestou, je-li to nezbytné.“

Troft cosi zapištěl a ústí laserových pušek se pomalu sklonila k podlaze. Jonny nespouštěl zrak z troftského velitele, uvolnil zajatce a stoupl si vedle něj. Možná to byla jen finta, jak získat Kobru nekrytou, ale politik v Jonnym usoudil, že je třeba oplatit stejným gestem důvěry. „Máme nějakou společnou půdu k jednání?“ zeptal se.

„Možná,“ odvětil velitel. „Ušetřil jste životy Troftů ve vašem kontrolním centru a přitom jste je klidně mohl zabít. Proč?“

Jonny se zakabonil. Poprvé si uvědomil, že vlastně neměl vůbec žádnou představu, proč vyřídil celou záležitost právě tímto způsobem. Že by za to mohla příliš dlouhá doba strávená v politice, kde přece člověk nikdy nezabíjí svého protivníka?“

Ne. Skutečný důvod byl daleko méně vznešený. „Nebyl důvod je zabíjet,“ řekl a pokrčil rameny. „Myslím, že mě to ve skutečnosti ani nenapadlo.“

„Koubrah-vojáci byli vytvořeni k tomu, aby zabíjeli.“

„Byli jsme vytvořeni, abychom bránili. To je rozdíl.“

Zdálo se, že Troft o Jonnyho slovech přemýšlí. „Možná, že existují nějaké základy pro kompromis,“ řekl nakonec. „Nebo alespoň pro diskusi. Půjdete vy a váš společník na můj můstek?“

Jonny přikývl.

„Ano… ale společník, o kterém jsem se zmiňoval, tam nebude moci být. Je to nehmotná entita, kterou my, lidé, nazýváme Štěstěna.“

Velitel zůstal na okamžik zticha. „Myslím, že vám rozumím. V případě, že ano, bych ji přesto rád pozval, aby nás doprovázela.“

Otočil se a zmizel v tunelu spojujícím obě lodě. Jonny se rozmýšlel jen okamžik a pak jej následoval. Eskorta, zbraně stále namířeny k zemi, vykročila také, a to v rozestupu okolo něj.

O čtyři hodiny později byl zpátky na Menssaně a čekal u ústí tunelu na Wreye a Tarvna. „Dobrý večer, pánové,“ pokynul jim Jonny, když se troftí eskorta obrátila a tiše zmizela v tunelu. „Kapitáne, když uzavřete přechodovou komoru, budeme moci pokračovat v další cestě.“

„Co se tu k čertu stalo?“ zeptal se Wrey a jeho zmatený tón dodal slovům výraz spíš žalostný než energický. „To bylo pořád – žádné otázky, žádné požadavky, žádné mluvení – a najednou nás nechají jít?“

„No, nějaké řeči byly,“ řekl Jonny. „Spousta. Poklop zajištěn? Dobře. Kapitáne, jsem si jistý, že naše motory jsou už opraveny, ale budete muset jít na můstek, abyste to potvrdil. A předtím, než dáte rozkaz k letu, prosím, zkontrolujte všechno… Třeba i to, aby se nás ta druhá troftská loď, která nás neobsadila, nepokusila znovu zastavit.“

Tarvn vytáhl obočí do širokého oblouku, ale řekl jen „rozumím“, a vzdálil se téměř klusem na můstek.

„O co běží?“ dožadoval se Wrey, když se Jonny chystal vyrazit za Tarvnem. „Co myslíte tou spoustou řečí?“

„Velitel lodi Troftů a já jsme důkladně diskutovali, a já jsem ho přesvědčil, že je v jejich nejlepším zájmu nechat nás letět.“

„Jinými slovy, uzavřel jste dohodu,“ zavrčel Wrey. „Čeho se týká?“

„Něčeho, o čem budu hovořit jen před Ústředním výborem a teprve tehdy, až dorazíme na Asgard,“ odbyl jej Jonny zostra.

Wrey se na něj zamračil a do tváře se mu začínalo vrývat podráždění a vzrůstající nedůvěra.

„Nebyl jste zmocněn jednat jménem celého Dominia lidí.“

„To je v pořádku – velitel jejich lodi také nebyl zmocněn jednat jménem Shromáždění Troftů.“ Menssana se lehce zachvěla a Jonny uvolnil svaly, o kterých ani nevěděl, že je má celý čas napnuté. „Ale zmocnění, které měl, stačilo, aby nám povolil další cestu.“

„Moreaue –“

„Rád bych, kdybyste mě teď omluvil, byla to dlouhá noc a jsem opravdu unavený. Dobrou noc, pane Wreyi, musíte vymyslet sám, jak tenhle incident popíšete těm nahoře. Jsem si jistý, že z něj nakonec vyjdete jako hrdina.“

Což byl další laciný výstřel, přiznal si Jonny když se vydal do své kajuty. Ale v tomto okamžiku jej celé tělo bolelo víc, než by si Wrey kdy vůbec dokázal představit, a neměl žádnou trpělivost poslouchat myšlenky nějakého byrokrata střední úrovně.

Nebo, když na to přijde, myslet na ilegální obchodní praktiky a důmyslné vytáčky. Proto si také naplánoval pár dní odpočinku před tím, než se setká s Dru a Harmonem a řekne jim jejich část pravdy o průběhu rozhovoru s velitelem troftské lodi. Byli jeho spojenci; a mohli by být i v budoucnu… a kromě toho by Jonny chtěl, pokud je to možné, aby také zůstali jeho přáteli.

Uběhly další dva týdny cesty k hranici mezi Trofty a Dominiem, nejdelších čtrnáct dní, jaké Jonny protrpěl od poslední války. Zčásti samozřejmě proto, že vztahy s ostatními cestujícími na palubě Menssany velmi ochladly, což jej vracelo zpět a vyvolávalo bolestivé vzpomínky na poslední měsíce na Horizonu. Jonny už skoro zapomněl na tradiční obavy, které chovala společnost Dominia ke Kobrám, a k tomu všemu teď ještě navrch tušil, že Wrey trousí zlomyslné poznámky o tom, jak hroznou musel s Trofty uzavřít dohodu, aby jim vykoupil svobodu. Jen Harmon a Dru se zdáli být nedotčení všeobecnou rezervovaností, ale i pokud jde o ně, mohl Jonny říci, že jejich přátelství není úplně nezištné. Krátce po osvobození Menssany je přinutil téměř silou k dlouhé a nepříjemné rozmluvě a věděl, že by na ně mohl lehce přenést část veřejné kritiky. A oni oba to také věděli.

Ale sociální izolace tvořila jen nevelkou část frustrace, kterou Jonny pociťoval hlavně díky pomalému tempu jejich cesty. Měl reálnou šanci zcela zastavit válku, ale jen v tom případě, že se dostane na Asgard ještě předtím, než se začne doopravdy střílet. Na Asgard, a před Ústřední výbor. Doufal, že tohle bude schopen zajistit Jame; od Wreye rozhodně nemohl čekat žádnou pomoc.

Pak Menssana konečně přistála na Adirondacku, počátečním bodu pro přepravu Koridorem… a právě tehdy Wrey vytáhl svůj největší trumf.

„Mrzí mě, jaké potíže vám způsobí, že se budete muset dostat do cíle své cesty každý po svém,“ promluvil Wrey k pasažérům, když se shromáždili v budově celnice dannimorského kosmodromu. „Bohužel, na palubě rychlé kurýrní lodi, kterou poletím na Asgard, je místo jen pro mne a pro kapitána Tarvna.“

„A pro mě, předpokládám,“ ozval se Jonny.

„Obávám se, že ne,“ řekl Wrey s chladnou zdvořilostí. „Ale na druhé straně byste si měl pamatovat, že jsem vás varoval, abyste mě nenutil brát vás na palubu.“

Na dobu jednoho úderu srdce Jonny ztuhl, neschopen věřit vlastním uším. „Wreyi, to přece nemůžete udělat –“

„Nemohu?“ odsekl Wrey ironicky. „Doporučuji, abyste si to ověřil v zákonech, Moreaue – pokud ovšem víte, co je to skutečné právo, tak je to.“

Jonny zíral na Wreyův výraz sebeuspokojení, malý škodolibý úsměv, který se rozehrál v koutcích úst tohoto břichatého muže – maličká dušička a její velká chvíle. A Jonny, mysl zatíženou tolika jinými věcmi, nedokázal úplně odhadnout, že se něco tak absurdního může stát. „Podívejte,“ promluvil tiše, „to je bláznovství a vy to víte. Výbor potřebuje slyšet, co mi řekl velitel troftské lodi –“

„Ano, jistě – ‚tajemný plán‘, jak zastavit válku, o kterém nikomu nechcete nic říct,“ Wrey se téměř šklebil. „Asi byste udělal líp, kdybyste konečně rozvázal a seznámil mě s ním alespoň v základních rysech, a já se o něm určitě nezapomenu zmínit před Výborem.“

„Jsem si jistý, že nezapomenete,“ odpověděl Jonny se skřípěním zubů. „Odpustíte mi, když neuvěřím, že byste to vyřídil správně. Samozřejmě chápete, že nechat mě tady trčet s tak závažnou informací bude mít pro vás dost fatální následky ve velmi brzké době?“

„S tím bych si nedělal starosti.“ Wrey pozvedl prst a čtyři mužové v armádních uniformách se oddělili od stěn, vykročili k nim a obstoupili Jonnyho. „A na vašem místě bych si s tím také nedělal starosti,“ dodal Wrey. „Bude o vás dobře postaráno.“

Jonny se podíval na strážce, sklouzl pohledem od klidných a bdělých tváří k označení zbraně na límcích. Interror, elitní vojenské protišpionážní a protiteroristické komando. „Co má být k čertu tohle?“ dožadoval se.

„Dostane se vám komfortní cesty na Asgard, i když ve vojenských podmínkách,“ řekl mu Wrey. „Samozřejmě až potom, co vás zkontrolují z důvodů možnosti hypnotické manipulace a rovněž na změny vašeho podvědomí.“

„Cože? Podívejte se, Wreyi, pokud nebyla v poslední době zrušena základní občanská práva –“

„Sám jste potvrdil, že jste byl několik hodin o své vůli sám s Trofty,“ přerušil jej Wrey hrubě. „Možná vás nechali jít, protože jste naprogramovaný pro sabotáž nebo dokonce úkladnou vraždu.“

Jonny cítil, jak mu údivem poklesla čelist. „Při vší absurdnosti – nemůžete na mě něco takového hodit a domnívat se, že během čtvrt hodiny tomu někdo uvěří.“

„Jen klid, guvernére. Nepokouším se na vás nic ‚hodit‘ – jenom se držím zavedených postupů. Budete propuštěn za – kolik dní jste říkal minule? Minimálně tři až pět dní? A samozřejmě, k vašemu očištění od veškerého podezření bude potřeba souhlasu tříčtvrtinové většiny vyšetřovatelů.“

Jonny znovu zaťal zuby. Wrey se mu skutečně mstí, jak nejlépe umí.

„A uvědomujete si, že zatímco tady budu dřepět obklopený biosenzory, vaše zprávy o troftském přepadení vaší lodi odstartují válku, které mohlo být zabráněno? Nebo vás to nenapadlo?“

Wreyovy oči na okamžik ztratily něco ze své nestoudnosti. „Nemyslím si, že by hrozilo podobné nebezpečí. Dostanete se na Asgard až dost brzy.“ Prohnaně se usmál. „Pravděpodobně. Dobrá, a teď ho seberte.“

Jonny dlouhou chvíli odolával pokušení. Ale vojáci měli nepochybně všude kolem tajné a v budově byla spousta nevinných lidí, kteří by byli v případné přestřelce zasaženi. Jonny vydechl přes zaťaté zuby a nechal se odvést.

Jak si Jonny pamatoval z výuky Kober, první část tohoto druhu testů obnášela určit základní psychologickou linii tím, že byl dotyčný několik hodin ponechán o samotě, zatímco skryté senzory hromadily data. Vedlejším efektem této metody, obzvláště pro ty, kdo ji neznali, bylo pozvednout u dotyčného hladinu napětí tím, že uvažoval o neznámé budoucnosti, která jej čeká.

Co se týče Jonnyho, doháněly ho hodiny promarněného času k šílenství.

Během první hodiny tucetkrát vážně uvažoval o tom, že se pokusí utéci a proniknout k veliteli hvězdné lodi a pokaždé ho zastavilo vědomí, že je příliš mnoho věcí, které nedokáže předvídat. Na konci druhé hodiny začala do jeho plánů prosakovat první hlodavá bolest. Zavolal strážného, ale ten mu zdvořile, nicméně neústupně potvrdil, že dokud léky nebudou zanalyzovány, nemohou mu být vráceny. Protesty mu nebyly nic platné. Posadil se zpět na lůžko, čekal, a vztek, který v něm probublával, pomalu začínal přecházet v obavy. Věděl, že zakrátko se nebude moci normálně pohybovat… a kdyby se tak stalo, pak teprve bude skutečně vydán Wreyovi na milost a nemilost.

Strávil v cele téměř tři hodiny, když se přes pozorovací okénko mihl stín a jeho zesílený sluch zachytil ode dveří tiché cvaknutí.

Otočil hlavou, aby se podíval. Svaly mu projelo napětí… ale dveře se neotevřely. Namísto toho se otočil polokulovitý poklop nad podlahou vedle dveří a ukázal se podnos s jídlem.

V pozorovacím okénku se objevila tvář strážného. „Díky,“ řekl Jonny, opatrně vstal z lůžka a vzal si jídlo. Stará známá kuchyně Adirondacku, napověděly mu čichové buňky, když nesl podnos zpět, aby se posadil.

„Všechno v pořádku.“ Strážný se zamyslel. „Jste skutečně jedna z těch Kober, které uchránily Adirondack před Trofty?“

Jonny se zarazil, lžíci na půli cesty k ústům. „Ano,“ potvrdil. „Vy jste původem odtud?“

Strážný přikývl.

„Narodil jsem se a vyrostl tady v Dannimoru. Kde jste byl umístěn?“

„Naproti v Cranachu.“ Přes síťku v okénku bylo strážnému těžko vidět do tváře, ale Jonny odhadoval jeho věk tak na slabých třicet. „Byl jste nejspíš moc mladý, abyste si z války něco zapamatoval.“

„Pamatuji si dost. Měli jsme příbuzné v Paříži, když byla zničena.“ Při té vzpomínce sevřel pevně rty. „A pak jsem měl také v Cranachu strýčka. Znal jste Roba Delana?“

„Ne.“ Jonny se ve vzpomínkách vrátil k tvářím a jménům tehdy mu známých lidí… a jak se mu v duchu vybavovali, dostal nápad. „Řekněte mi, jak dlouho mám být v izolaci?“

„Co máte na mysli – návštěvy nebo něco takového?“

„Třeba jen telefonáty. Tady blízko nejspíš žijí lidé, o kterých jsem si kdysi myslel, že už je nikdy neuvidím. Když už jsem se tu takhle na chvíli zasekl, možná bych alespoň mohl některé z nich pozdravit.“

„No… později by to snad šlo.“

„A můžete mi dát aspoň telefonní seznam nebo něco, abych si mohl najít, kdo z nich v téhle oblasti žije?“ nedal se Jonny odbýt. „Koneckonců tahle porce samoty není trestem – je to jen součást přípravy na hloubkové psychotesty. Měl bych tu mít povoleno něco ke čtení.“

Strážný se na Jonnyho požadavek zamračil, ale pak pokrčil rameny. „Nejsem si jistý, co se považuje za ‚něco‘ ke čtení, ale ověřím to u velitele stráže.“

„Nezapomeňte mu připomenout, že jsem vysoký úředník Dominia,“ dodal Jonny mírně.

„Ano, pane.“ Strážný zmizel.

Jonny začal znovu jíst a ze všech sil se snažit udržet nový paprsek naděje pod kontrolou. Ještě přesně nevěděl, čeho by mohl dosáhnout za pomoci telefonního seznamu nebo i s pomocí svých dávných přátel, s kterými, jak doufal, se mu podaří navázat spojení – ale bylo to alespoň něco na začátek. Když nic jiného, alespoň by získal zevrubnou představu, do jak velké úřední nemilosti jej Wrey uvrhl.

Dojedl, položil podnos na příslušné místo ke dveřím a přemítal, zda si má jít opět lehnout, když vtom se vrátil strážný. „Velitel nebyl k zastižení,“ ozval se neosobním hlasem, zatímco bral podnos a na jeho místo položil malý komunikátor. „Ale vzhledem k tomu, že jste zástupce Dominia a nejen to, předpokládám, že to bude v pořádku.“ Znovu nakoukl do okénka a pozoroval, jak si Jonny odnáší komunikátor k lůžku.

„Opravdu si toho vážím,“ řekl mu Jonny. „Telefonní seznam je tady na magnetické kartě?“

„Ano – zahrnuje Cranach, Dannimor a asi tak deset menších měst okolo.“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „Podle toho, co všechno jsem o vás četl, jste vy Kobry byly pořádně efektivní.“

Cosi v jeho hlasu upoutalo Jonnyho pozornost. „Dělali jsme, co jsme uměli. Samozřejmě bez civilního hnutí odporu by to nešlo.“

„Nebo naopak. V té další válce už nebudeme moct počítat s pomocí žádné Kobry – věděl jste to?“

Jonny se ušklíbl. „Nevěděl, ale myslím, že mě to nijak nepřekvapuje. Jestli vypukne válka, chce tu armáda vytvořit normální partyzánské oddíly?“

„Až, ne jestli,“ opravil jej strážný. „Jo, teď tu máme hromadu Rangerů a jednotek Alfa a některé z nich zakládají sítě občanského odporu.“

Jonny přikývl, když konečně zařadil tón hlasu strážného do správné přihrádky. „Nahání to hrůzu, co? To válka vždycky… ale k tomuhle vůbec nemusí dojít.“

„Jo, slyšel jsem o tom mluvit chlapíky z jednotky Interroru. Říkali, že Kobra může explodovat, když se přivede do stavu hypnózy.“

„Ne, autodestrukční spouště nám vzali hned, jak válka skončila; ale mne nikdo nezhypnotizoval. Ani Troftové, ani nikdo jiný.“

„Ten člověk z Výboru, Wrey, vypadá, že si to myslí.“

Jonny se hořce usmál. „Wrey je krátkozraký idiot, který si hojí uraženou pýchu. V první řadě jsem ho musel doslova přinutit k tomu, aby mě vzal z Aventine, a pak jsem mu zachránil kůži, když Menssanu zajali Troftové. Tohle je jeho způsob, jak mě odkázat do patřičných mezí.“

„Ale dokázal byste bezpečně poznat, kdyby byla vaše mysl úmyslně pozměněná?“

„Ano, dokázal. Tahle věc vyžaduje, aby byl dotyčný přiveden do stavu bezvědomí nebo mdloby, a já mám vnitřní senzory, které mne upozorní na jakýkoli chemický, optický nebo sonický pokus o něco takového.“

Strážný zvolna přikývl.

„A Wrey to ví?“

„Nedal mi příležitost mu o tom povědět.“

„Chápu. No tak… udělám líp, když se vrátím ke svým povinnostem. Pro komunikátor se zastavím později.“

„Ještě jednou díky,“ řekl Jonny; ale strážný už odešel. A teď, uvažoval, co mělo tohle všechno znamenat? Informace? Návrat důvěry? Nebo za tím vším někdo stojí a snaží se zjistit, kolik se dá ze mne vytáhnout? Možná se Wrey rozhodl pár hodin tu okounět – v naději, že bude ušetřen problému dopravit Jonnyho na Asgard. Pokud je to tak, bude to dlouhé čekání, to Jonny věděl. S komunikátorem na kolenou se pustil do průzkumu.

Weissmann, Dane, Nunki; jména tuctu dočasných rodin a dvou tuctů dočasných kolegů; jména a tváře živých a mrtvých Kober – všechno se mu vybavovalo lehce a přirozeně, jako by jej od vzpomínek nedělilo propastných šestadvacet let. Téměř půl hodiny projížděl seznam dopředu i dozadu tak rychle, jak jen mu to tuhnoucí prsty dovolily; další hodinu pomaleji, jak se záplava zapamatovaných jmen pomalu měnila v potok a pak vyschla úplně.

A nikdo z nich v seznamu nebyl.

Zíral na komunikátor, s myslí neochotnou přijmout, co viděly oči. Adirondack byl stále označován jako pohraniční svět s novými oblastmi, které byly stále civilizovány – ale je možné, aby se všichni, které znal, byť během šestadvaceti let, přestěhovali někam jinam?

Ještě stále se to snažil nějak pochopit, když jej pohyb za dveřmi jeho cely přinutil vzhlédnout. Cvakot mnoha otevíraných zámků mu dal právě tak čas zastrčit komunikátor pod polštář, než se dveře otevřely a objevila se mladá žena. „Guvernér Moreau?“ zeptala se.

„Ano,“ přitakal Jonny. „Doufám, že jste někdo, kdo tu reprezentuje nějakou úřední moc.“

Tváří se jí cosi mihlo. Bohužel příliš rychle, aby to dokázal identifikovat. „Rozhodně. Děkuji,“ řekla a otočila se ke strážnému, který jí postával za zády – jiný, všiml si Jonny, než ten, se kterým si povídal předtím. „Zavolám, až budu hotova.“

„Dobře, doktorko.“ Dveře za ní se s bouchnutím zavřely.

„Guvernére, vaše léky byly prověřeny,“ spustila rázně a vytáhla z vaku na opasku dvě lahvičky, které mu předtím vzali. „Domnívám se, že byste je rád použil ještě před vyšetřením.“

Jonny svraštil čelo. „Vyšetřením?“

„Jenom obvyklá rutina. Vezměte si vaše pilulky, prosím.“

Poslechl a žena se posadila na lůžko vedle něj. „Musím teď zjistit pár údajů o vašem organismu,“ řekla a vytáhla z pouzdra malý váleček. „Zůstaňte jen klidně sedět a nemluvte.“

Zapnula zařízení a celu zaplnilo pronikavé bzučení. „Hodně ses změnil,“ řekla téměř nezřetelně. „Nebyla jsem si jistá, jestli jsi to ty, dokud jsem tě neslyšela promluvit.“

„Cože?“

„Mluv, aniž bys pohyboval rty, prosím tě.“ Pomalu mu přejížděla přístrojem přes hrudník a očima odečítala údaje.

Jonny cítil, jak mu na čele vyráží studený pot. V mysli mu opět vytanula myšlenka, že je to nějaká zkouška. Ale jestli je to tak, sázky ohromně vyskočily. Třeba i pasivní spolupráce s touto ženou by ho možná mohla dohnat k obvinění z konspirace. „Kdo jste?“ zamumlal tiše a snažil se pohybovat rty tak málo, jak jen dokázal.

Poprvé se očima střetla s jeho pohledem a koutky úst jí zacukal uličnický úsměv. „Nepamatuješ si svou žačku hvězdné geometrie?“

Geometrie? „Danice? Danice Tolanová?“

Úsměv na rtech se trochu rozšířil. „Nevěděla jsem, že jsem se až tak změnila!“ Zčistajasna opět zvážněla. „A teď: co děláš ve vojenské věznici Dominia?“

„Oficiálně jsem tu proto, že jsem debatoval s Trofty o míru a jsem tudíž považován za potenciálně nebezpečného. Ve skutečnosti jsem jednomu malému človíčkovi z Výboru šlápl na kuří oko.“

„Mír.“ Danice to slovo pronesla, jako by zkoušela, jak chutná. „Vzešlo z těch rozhovorů něco, co by se dalo považovat za pokrok?“

„Rozhodně to nebylo žádné formální jednání. Ale ano, myslím, že bych dokázal zabránit vypuknutí války. Jestli se mi ovšem podaří dostat na svou stranu Ústřední výbor.“

„Což se ti odtud zjevně nepodaří.“ Oči měla vážné, zamyšlené. „Jak dlouho tě tu chtějí držet?“

„Wrey říkal tři až pět dní nebo i víc. Ale ten už je na cestě na Asgard a nikdo neví, co udělá Výbor, až jim oznámí, že nás Troftové zastavili a vstoupili na naši palubu.“

„Myslíš, že by mohli chtít okamžitě vyhlásit válku?“

„To mi pověz ty – musíš toho vědět o současné politice Dominia víc než já.“

Danice se lehce kousla do rtu a v cele nebylo dlouhou chvíli slyšet nic než bzučení sondy. Dvakrát udělala přestávku a přístroj nastavovala a Jonny si všiml, že jí celou tvář postupně zahalil ustaraný výraz. „Tak dobře,“ zamumlala zničehonic. „Uděláme to teď. Zachytila jsem možné aneuryzma na jaterní artérii – což by nám mělo zajistit výlet do nemocnice, abychom se na to mohli pořádně podívat. A snažit se z toho nějak vybruslit.“ Nečekala na odpověď, vypnula přístroj a zavolala na velitele stráže.

Ten neprojevoval nad navrhovanou cestou do nemocnice žádné bouřlivé nadšení, ale z tónu řeči a ustaraných pohledů bylo jasné, že Kobru považoval za důležitého vězně. Za slabou čtvrthodinku už Jonny a Danice, obklopeni početnou a dobře vyzbrojenou skupinou strážců, mířili houstnoucím šerem do nejnovější a nejlépe vybavené nemocnice ve městě.

Poslední Jonnyho zážitek s tradiční lékařskou péčí spadal do doby před odjezdem na Aventine, a nyní na něj ohromně zapůsobil pokrok, kterého mezitím lékařské přístroje dosáhly. Mnohovrstevné, v reálném čase získané hologramy jeho těla byly k dispozici ve čtyř– až dvacetitisícinásobném zvětšení, navíc s možností zvýraznit strukturální a chemické změny. Danice zvládala vyšetření se zřejmou praxí, lokalizovala a zobrazila údajné aneuryzma tak jasně, že je mohl na hologramu rozeznat dokonce i Jonny.

„Budeme muset operovat,“ rozhodla Danice a obrátila se k veliteli stráže, který je doprovázel. „Navrhuji, abyste se spojil s nadřízenými a probral s nimi další postup. Třeba vám dají jméno chirurga, který by měl operovat, nebo budou mít jiné rozkazy. Mezitím mu podám sedativa a lék na rozšíření cév, aby se snížil tlak na aneuryzma.“

Strážný přikývl a zašátral po telefonu. Byl přistaven pojízdný stůl, který Jonnymu díky dlouhému, až na zem sahajícímu prostěradlu nepříjemně připomínal rakev. Byl uložen na desku a připoután. Z postranní skříňky vytáhla Danice hyposprej a dvě lahvičky. Jejich obsah vstříkla injekcemi do Jonnyho paže, vrátila hyposprej a vybalila celoobličejovou kyslíkovou masku.

„Na co to je?“ zeptal se jeden ze strážných, když nasazovala mléčný plast na Jonnyho hlavu.

„Potřebuje nepatrně zvýšit příjem kyslíku, aby byl kompenzován snížený krevní tlak,“ řekla. „Který pokoj je připravený, zdravotníku?“

„Tři-nula-sedm,“ odpověděl muž, který předtím přivezl stůl, „kdybyste byli tak hodní a poodešli malinko stranou… děkuji.“

S Danicí po boku byl Jonny vystrkán do bludiště nemocničních chodeb, aby nakonec dorazili na pokoj číslo 307. Přes masku čísla stěží přečetl. „Čekejte tady, dokud ho neuložíme,“ přikázala Danice úsečně strážným. „Ten pokoj není dost velký pro ubytování diváků.“

Jonnyho domanévrovali těsně vedle postele, která stála v nevelkém přístěnku. Danice se zdravotníkem přešli na druhou stranu jeho stolu – stranu mezi ním a strážnými ve dveřích – natáhli se –

A Jonny se ocitl v absolutní temnotě.

Akce byla tak nečekaná, že pár tepů srdce trvalo, než si uvědomil, co se vlastně stalo. Plochý vršek pojízdného stolu zřejmě provedl půlobrat kolem své podélné osy a ukryl jej v prohloubené hořejší části. Nad sebou slyšel nezřetelné tlumené zvuky, jako by ze stolu zvedali cosi těžkého… cítil, že se stůl pohybuje pryč od postele… nejasné zvuky stručné konverzace… pak opět pohyb, několik zatáček a dlouhá cesta výtahem…

Když byl konečně zase otočen do původní pozice, uviděl, že je s Danicí sám v podzemních garážích. „Rychle,“ zašeptala a jak mu rozepínala úchyty, ruce se jí třásly. „Musíme tě dostat z planety, dřív než si všimnou, že v té posteli neležíš ty.“

„A kdo tam je?“ chtěl vědět Jonny, když spolu běželi k jakémusi šedému, naprosto nenápadnému vozu.

„Fritz, jeden z cvičných lékařských robotů, jaké používají v nemocnicích.“ Dosedla za volant a zhluboka se nadechla. „Měli jsme pár minut, abychom mu trošku upravili rysy, ale v okamžiku, kdy mu někdo stáhne masku, je hotovo.“

„Chceš, abych řídil?“ zeptal se Jonny, když viděl v její tváři známky obav.

Energicky potřásla hlavou. „Jednou si na to musím zvyknout. Tak proč ne teď.“

Vyjeli z garáže na rampu a ven do večerní dopravní špičky. Jonny ji nechal pár minut v tichosti řídit a pak přišel s pochopitelným dotazem. „Kam jedeme?“

„Asi za dvě hodiny odlétá nákladní loď na Palm,“ odpověděla, aniž by na něj pohlédla. „Zruinovali jsme hříšný počet karet, aby vzal na palubu malou kosmickou jachtu a pilota. Stačí, když mu řekneš kdy a kde se musíš oddělit od lodi.“

Jonny přikývl. Cítil se tak trochu omámený rychlostí, s jakou se to všechno seběhlo. „Můžu se zeptat, komu bych za to všechno měl poděkovat?“

„Vážně to chceš vědět?“ odpověděla otázkou.

Zamyslel se. Tohle nebyl žádný banální dotaz.

„Ano,“ promluvil nakonec.

Povzdychla si. „Tak dobrá. Za prvé, nejčernější obavy můžeš pustit k vodě – v žádném případě nejsme žádná kriminální skupina. Když se to vezme kolem a kolem, jsme oficiální odnoží Spojeného velení Dominia.“ Odfrkla. „I když po téhle akci se to může změnit. Jsme tím, čemu se říká Ilegální obranná síť, organizace, od které se čeká, že za této války bude dělat totéž, co jsi dělal ty a hnutí odporu mých rodičů během minulé války. Až na to, že nebudeme mít žádné Kobry.“

„Připadáš mi jako jeden z mých strážných,“ zamumlal Jonny. „To on ti o mě řekl?“

Danice na něj hleděla očividně překvapená.

„Orientuješ se tak rychle, jak jsem si tě vždycky pamatovala. Ano, je jedním z hrstky spojek mezi armádou a IOS, ale nemyslím si, že o tom jeho nadřízení vědí. Byl to on, kdo vložil do naší komunikační sítě zprávu o tvém zatčení.“

„A přesvědčil všechny, že stojím za to vzepřít se úřadům?“

Hořce se usmála. „Ne, nic takového. Všichni, kdo nám pomáhají, si myslí, že je to jenom cvičná akce. Záchrana vězně zpod nepřátelského nosu 101; závěrečná zkouška.“

„Kromě tebe.“ Odpověď byla samozřejmá, nemusel se vlastně ani ptát.

„Jonny, za minulé války jsem byla pouhé dítě,“ promluvila tiše, „ale vzpomínky na ty roky jsou tak silné, že mě budou strašit dva nebo tři životy. Nechci tím projít znovu… ale jestli Dominium vyhlásí válku, budu muset.“

„Možná ne –“ začal Jonny opatrně.

„Co tím myslíš, ‚možná ne‘?“ vybuchla. „Myslíš, že se hrnou do všech těch trablů pro legraci? Oni vědí, že Adirondack bude hlavním terčem Troftů, a zrovna tak přiznávají, že nebudou schopni nás ubránit. Holá pravda je taková, že náš svět odepisují a připravují nás, abychom buď utonuli, nebo plavali vlastními silami. A nadarmo.“ Zarazila se a hluboce vzdychla. „Omlouvám se, Jonny. Jsem si jistá, že Aventine pro tebe znamená hodně. Ale já prostě nemůžu vidět, jak jsou Adirondack a možná i Silvern a Iberiand obětovány ve válce vedené pouze ze msty.“

„Není třeba se omlouvat,“ ujistil ji. „Žádný svět by neměl bojovat o právo na život dvakrát za jednu generaci.“

Ztrápeně potřásla hlavou.

„Nevíš ani polovinu pravdy. Nevíš o sociálních otřesech, které vyvolala ta první válka. Po ní se o nás napsala spousta knih, chápeš, ve kterých bylo hodně lidí z hnutí odporu uvedeno jménem. Spojené velení proto rozhodlo, že kdyby Troftové přišli znovu, mohly by životy těchto lidí být ohroženy, a tak před pěti lety vyhledali každého, kdo byl v nějaké knize jen zmíněn, a změnili mu jméno a přikázali přesídlit na jiné místo na planetě. Tak tak se mi podařilo najít vlastní rodiče a ti stále nevědí, kde je polovina z jejich starých přátel.“

Vpředu zahlédl Jonny proti posledním rudým paprskům jihozápadní oblohy siluetu kontrolní věže kosmodromu.

„Ten pilot, o kterém jsi mluvila, si taky myslí, že je to jenom cvičná akce?“

„Teoreticky ano. Jenomže Donovi to zatraceně pálí – možná, že si spočítal, že se něco děje. Ať tak nebo tak, budeš mít několik dní na to, abys to s ním probral.“ Zamyšleně se na něj zahleděla. „Určitě se ti nelíbí, že musíš svěřit svůj osud a život do rukou jiných lidí, viď? Domnívám se, že návyku být Kobrou se člověk zbavuje těžko.“

„Není to tak obtížné, jak si myslíš,“ zavrtěl Jonny hlavou. „Pamatuješ si mě očima desetileté dívky. A ani tehdy jsem vlastně nebyl závislý na jiných lidech o nic míň než dneska ty.“

Což samozřejmě nebyla odpověď na její otázku. Neměl rád závislost na druhých, obzvlášť když bylo tolik v sázce.

Ale bylo to něco, na co si dokázal zvyknout.

„Kancelář předsedy Výboru Vanise D’arla,“ oznámila znuděná tvář na obrazovce telefonu.

„Jamea Moreaua,“ požádal Jonny a bedlivě ji sledoval. Pokud dá jen sebenepatrněji najevo, že jej poznává…

„Kdo volá, prosím?“ zeptala se.

„Teague Stillman – býval jsem starostou v jeho rodném městě. Řekněte mu, že je to důležité.“

Jonny zatajil dech; ale řekla jen „moment, prosím“ a její tvář na obrazovce vystřídal stylizovaný obrázek Dómu. Místní symbol ‚moci‘, pomyslel si Jonny a automaticky spustil stopky na svém nanopočítači. Dal Jameovi dvě minuty na to, aby se ozval. Jinak bude jasné, že žena místo Jamea zavolala policajtům a on by se musel sakra rychle zdekovat.

„Ahoj, Jonny.“

Jonny se přestal věnovat průzkumu možných únikových cest a bleskově stočil pohled k obrazovce. Jestli byl Jame překvapen, že jej vidí, nedal to na sobě nijak znát. „Nazdar, Jame,“ začal opatrně. „Hm…“

„Linka je bezpečná,“ řekl bratr. „Jsi v pořádku?“

„Jsem, ale potřebuji tvou pomoc. Musím –“

„Nojo, vím všechno. K čertu s tím vším, Jonny – podívej, kde vlastně jsi?“

Jonny cítil, jak se mu kolem vnitřností stahují ledové prsty. „Proč?“

„Proč myslíš?“ mávl Jame podrážděně rukou. „Nevadí – dělej, jak myslíš. Už takhle pro tebe riskuju krk.“

Jonny zaťal zuby. „Telefonuju ti z budky na Vawter Street, je to přímo na sever od Carleova parku.“

Jame vzdychl. „Dobře. Budu tam nejpozději do půlhodiny, možná o pár minut dřív, a odvezu tě. Do té doby zůstaň na místě – rozumíš?“

„Jasně. A – díky.“

Napětí, dosud jasně viditelné na Jameově tváři, jako by částečně vyprchalo a dokonce se na ní mihl nesmělý, sotva patrný úsměv. „Nojo. Tak brzy nashle.“

Dorazil nachlup přesně za dvacet minut, a dokonce i s Jonnyho chabými znalostmi současných módních typů bylo nabíledni, že vůz Moreaua mladšího je poslední model. „Pěkné,“ pokýval Jonny, když se ocitl uvnitř vedle Jamea a zabořil se do bohatého čalounění. „O jednu nebo dvě třídy výš než otcův starý limper.“

„Jestli si nás někdo všimne, dlouho to tak nezůstane,“ odpověděl Jame sarkasticky, když se mu podařilo zařadit se do dopravního ruchu. „Máme štěstí, že na tebe upozornili jenom armádu a ne veřejnost. K čemu sis myslel, že povede takový útěk z vězení?“

„A co jsi čekal – že budu jenom sedět ve Wreyově zastrčené komoře na staré haraburdí, zatímco ten nabubřelý idiot spustí válku?“

„I když uznáme, že Wrey je přízemní egocentrik, v jeho prospěch mluví alespoň to, že má dost inteligence, aby si uchránil vlastní kůži,“ zabručel Jame. „Nenechal by tě tam déle než dva dny, – a měl už zajištěnou průzkumnou loď Hvězdných sil, aby tě sem přivezla, jakmile skončí testy. A tak mimořádnou rychlostí, jakou průzkumné lodi dokážou vyvinout, už bys tu byl před čtyřmi dny – takže sotva o den později, a možná ani ne, než Wrey.“

Jonnyho prsty se nervózně proplétaly. Že by skutečně Wreye pochopil tak špatně? „A kruci,“ zamumlal.

Jame s povzdechem pokračoval. „Teď to vypadá tak, že místo toho, abys byl se svou řečí předveden před Ústřední výbor, jsi na prvním místě vojenského seznamu hledaných osob. Nemyslím si, že Wrey skutečně věřil své bajce, že jsi udělal soukromou dohodu s Trofty, ale to, jak snadno tě tví přátelé propustili, mnohé lidi velmi znervózňuje. Ať už je to jakkoli, řekni mi, jak jsi to zařídil?“

„To není moje zásluha,“ vzdychl Jonny. „Dobrá, připouštím, že bych zasloužil… Ale to nic nemění na skutečnosti, že Výbor musí vyslechnout, co přináším.“

Jame zavrtěl hlavou. „Nemáš naději. Nedostaneš se v Dómu ani do prvních dveří.“

Zčistajasna si Jonny uvědomil, že namísto do města mají namířeno ven. „Kam jedeme?“

„Na venkovské sídlo předsedy D’arla.“

Jonnymu vyschlo v ústech. „Proč?“

Jame se na něj hněvivě zamračil. „Ty jsi přece říkal, že si chceš s někým promluvit. Předseda D’arl souhlasil s tím, že tě vyslechne.“

„V jeho soukromé rezidenci.“

Kde mohl Jonny v případě nutnosti v klidu a bez obtíží zmizet, aniž by o tom kdo věděl.

Jame si povzdechl. „Podívej se, Jonny, já vím, že nemáš D’arla rád. Ale je to jediný způsob, jak tě může přijmout. A můžu ti naprosto jednoznačně říct, že nikde jinde v Dómu bys pozornějšího posluchače nenašel.“ Pohlédl na staršího bratra. „No tak – udělej si pohodlí a odpočívej. Já vím, nejspíš to vypadá, jako by se proti tobě právě teď spikl celý vesmír, ale jestli nemůžeš věřit svému starému parťákovi z polštářových bitev, tak komu už potom?“

Skoro proti své vůli Jonny ucítil, jak mu přes rty přeběhl úsměv. „Asi máš pravdu,“ přiznal.

„Samozřejmě, že mám pravdu. A teď: máme necelou hodinu na to, abys mi pověděl všechny novinky o aventinské větvi rodiny Moreauových. Tak spusť.“

D’arlovo venkovské sídlo se svou rozlehlostí rovnalo přinejmenším celé Capitalii; bohatší verze Tylerova sídla a pozemků na Adirondacku, napadlo Jonnyho. Samozřejmě i ochrana odpovídala postavení bohatšího muže. Vůz byl šestkrát zastaven dvojicemi různě vyzbrojených strážných a na každé kontrole rozeznal Jonny svým zesíleným viděním skryté kamery a další strážce ukrývající se mezi stromy a zvláštně tvarovanými sochami. Ale Moreauovi byli nepochybně očekáváni, neboť stráže je propouštěly, aniž by se na něco vyptávaly.

Hlavní budova působila stejně impozantně jako pozemky, její exteriér byl úchvatný a velkolepý, interiér vyvolával tentýž záměrně zdrženlivý dojem luxusu, jakého si Jonny všiml už dávno předtím na D’arlově hvězdné lodi. Osobní vkus, pomyslel si tehdy; ale dnes, po více než jedenácti letech v politice, dokázal rozpoznat jemné varování, které se za tím skrývalo: vlastník nebyl člověk, který by se dal koupit.

D’arl je očekával v malé pracovně, očividně určené spíš pro vlastní práci než pro veřejné nebo soukromé audience.

Jakmile vstoupili, vzhlédl a beze slova jim pokynul ke křeslům, která už stála nachystaná čelem k němu. Posadili se a D’arl chvíli upřeně hleděl na Jonnyho. „No tak, guvernére – jste guvernér, ne?“ promluvil nakonec. „Vypadá to, že jste tím svým malým diplomatickým výletem doopravdy vyvolal rozruch. Předpokládám, že váš bratr už vás za ten hloupý útěk z Adirondacku dostatečně vypeskoval, takže já se obejdu bez dalších poznámek k té věci. A teď mi řekněte, proč bych měl kvůli vám riskovat vlastní kůži.“

„Protože mám informace o Shromáždění Troftů, o nichž si myslím, že vy je nemáte,“ odpověděl Jonny klidně. „A domnívám se, že mohou zabránit válce. Největší dobro pro co největší skupinu lidí… nebylo právě tohle ono kritérium, kterým jste se vždycky řídil?“

D’arlovými rty škubl krátký, sotva postřehnutelný úsměv. „Vaše politické dovednosti se jednoznačně zdokonalily, guvernére. Dobrá, takže začněte tím, proč jste před okamžikem nazval troftskou říši Shromážděním.“

„Protože ji tak nazývají sami Troftové, a protože přesně tím také je. Nemají žádnou centralizovanou vládu, alespoň ne nic, co by odpovídalo autoritě našeho Dómu nebo Výboru. Shromáždění není ve skutečnosti ničím víc než neformálním společenstvím malých, dvou až čtyřplanetových skupin, kterým říkají domény.“

D’arl se zamračil. „Promiňte mi můj skepticismus. Shromáždění skupin, jejichž zájmy mohou být naprosto protichůdné, by těžko mohlo odolávat vojenské síle celého Dominia tři roky.“

„To je pravda – ale já jsem nikdy neřekl, že jejich zájmy jsou vždycky protichůdné.“

D’arl zavrtěl odmítavě hlavou. „Individuální zájem téměř vždy garantuje konflikt, a ty by nutně musely propukat mezi tolika doménami.“

„Pokud by pro ně všechny neexistoval nějaký prvořadý problém, důležitější než všechno ostatní,“ řekl Jonny tiše. „Takový jako invaze cizího druhu. Nás.“

„Jonny, válku začali Troftové, ne my,“ ozval se Jame. „To není jenom oficiální stanovisko, chápeš, osobně jsem viděl záznamy.“

„Pak jsi snad také viděl záznam o výzkumu Scorpie 471,“ namítl Jonny. „Ten, podle Troftů, válku začal.“

D’arl otevřel ústa, aby něco řekl, ale místo toho sáhl po komunikátoru, který spočíval na nízkém stolku vedle jeho křesla. „Myslím, že nechápu, o co jde,“ řekl Jame.

„Byl to nevelký systém dvouhvězdy. Dominium se domnívalo, že by stálo za to tam rozvíjet těžbu,“ řekl D’arl. „Ale podle toho, co tu čtu, byla první naše výprava vyslána téměř deset let předtím, než byl napaden Silvern.“

„Ano, pane,“ přitakal Jonny. „Tak dlouho trvalo postiženým doménám přesvědčit ostatní, že válka je nezbytná.“

D’arl chvíli upřeně zíral do komunikátoru, prsty bubnoval do opěradla. „Chcete říct, že Ústřední výbor byl minulých třicet let slepý.“ Tón jeho hlasu napovídal, že spíše než otázka to je hlasité přemýšlení.

Jonny pokrčil rameny. „Troftové neměli zájem rozhlašovat něco, co tehdy nejpravděpodobněji viděli jako vlastní vojenské ohrožení. A všechno, co od té chvíle dělali na planetární nebo i menší úrovni, velmi připomínalo způsob, jakým by podobné věci řešilo i Dominium. Ale náznaky byly, pokud jsou čísla, která mi dal velitel troftské lodi, správná. Víte, kolik zástupců vyslali Troftové po válce k mírovým rozhovorům?“

D’arl stiskl několik tlačítek na komunikátoru. „Měli – podívejme se: dvacet šest Starších Zástupců. A dalších osmdesát čtyři poradců a pomocného personálu se k nim připojilo na Iberiandu.“

„Dvacet šest. Jak velký tým vyslalo Dominium, kolem deseti?“

„Dvanáct – a pamatuji si, jak si předseda Výboru H’orme tehdy stěžoval, že se mu zdá naše delegace příliš velká.“ D’arlovy oči se střetly s Jonnyho pohledem. „Dvacet šest troftských domén?“

Jonny přitakal.

„Po jednom zástupci z každé z hraničních domén. Pouze těch, které se cítily ohrožené možností vzniku našich kolonií. A o rok později začala jednání o právo průletu tak zvaným Koridorem Troftů. Odhaduji, že jeho existencí se mohlo cítit ohroženo asi osmdesát dalších domén.“

D’arl opět přebíhal prsty po klávesnici. „Sto šest Starších Zástupců,“ řekl a pomalu zavrtěl hlavou. „Přesně o osmdesát víc.“

„A objevily se další náznaky,“ řekl Jonny do nastalého ticha. „Velitel lodi, který nás nechal letět, se očividně cítil oprávněný porušit nařízení, když měl dostatečný důvod to udělat. A dokonce i během války, když jsem byl zajat místním důstojníkem, který mě nechal naživu – a bylo to zcela jistě proti rozkazům. Možná, že si pamatuješ, jak jsem ti o tom vyprávěl, Jame.“

Moreau mladší se pouze zamračil. „Pamatuji… ale já tvé vysvětlení nepřijímám. Široce otevřená autonomie mezi doménami je sama o sobě dost zlá, a když jí ještě přidáš úroveň vyššího vojenského velení, skončíš s úplnou anarchií.“

Jonny pokrčil rameny. „Abych řekl pravdu, sám tomu příliš nerozumím,“ přiznal. „Velitel lodi se mi pokoušel vysvětlit, jakým způsobem systém stupňovaného respektu a poslušnosti, založený na dosavadních úspěších každé jednotky, udržuje společnost v hladkém chodu bez konfliktů, ale přesto mi to pořád připadá jako magie.“

„Dobře,“ promluvil náhle D’arl. „Předpokládejme na chvíli, že to všechno je pravda. Co pak?“

Jonny se opět otočil k němu. „Potom se vyhneme válce jednoduše tak, že odstraníme problém, který domény sjednocuje. Přesně řečeno, dovolíme jim zavřít Koridor.“

„Nepřichází v úvahu,“ řekl D’arl tónem nepřipouštějícím diskuzi. „Oficiální politika Dominia říká, že Koridor zůstane otevřený, nebo Troftové za uzavření těžce zaplatí.“

„Politika Dominia snad není vytesaná do skály,“ odporoval Jonny. „Účelem této hrozby bylo chránit Aventine před útokem. Dobře – ale právě teď máme lepší naději na přežití bez této vaší ochrany; a pokud to bude za cenu ztráty kontaktu s vámi, jsme ochotni ji zaplatit.“

„Ochoten jste vy, teď a tady,“ řekl D’arl. „A co se stane, když vaše přístroje a elektronika začnou dosluhovat? Aventine nemá dost rozsáhlou technologickou základnu, aby vše fungovalo.“

„My ne, ale Troftové mají. Určitě s nimi dokážeme obchodovat, stejně jako to děláte vy.“

„Obchodujeme s nimi na minimální úrovni, pouze z taktických důvodů –“

„Ale, podívejme,“ odfrkl Jonny. „Oba přece víme, o čem mluvím. Prakticky každý z vašich koncesovaných přepravců se běžně při cestě na Aventine zastaví za obchodem u Troftů. Z jakého jiného důvodu si myslíte, že by domény kolem Koridoru celá ta dlouhá léta snášely dohodu s Dominiem? Dostávají zboží a informace, které by jinak musely kupovat – bezpochyby s vysokými cly – od jejich bratrských domén.“

D’arl se tvářil kysele. „Kdyby to tak skutečně bylo, snažili bychom se přijít se spolehlivým řešením, jak tento pokoutní obchod do budoucna ukončit.“

Jonny rozhodil rukama. „V pořádku, tady máte šanci.“

D’arl si povzdechl. „Guvernére, pořád nechápete, jaká je tady politická situace. Ústřední výbor zaujal stanovisko; nemůžeme je odvolat, aniž bychom měli proklatě dobrý důvod.“

„Tak si nějaký vymyslete,“ vyštěkl Jonny hrubě a cítil, jak pomalu ztrácí trpělivost. „Jste perfektní politik – určitě nedovolíte, aby taková drobnost jako pravda stála v cestě dosažení vašeho cíle.“

D’arlovo čelo potemnělo, ale Jonny pokračoval dřív, než soupeř stačil promluvit. „Aventine nechce válku, Troftové také nijak moc nechtějí válku, vaši vlastní lidé nechtějí válku. Cožpak je Ústřední výbor tak pevně odhodlán válčit, že jej ani tento fakt nezastaví?“

„Jonny!“ vatoval ho Jame.

„To je v pořádku, Moreaue, zvládnu to,“ řekl D’arl. „Guvernére, zítra přednesu vaše doporučení Ústřednímu výboru. To je to nejlepší, co mohu pro vás udělat.“

„To říká předseda s vaší zkušeností?“ vysmíval se Jonny. „Určitě máte na víc než si hrát na zpravodaje.“

„Musel bych mít nějaký pořádně podložený a politicky přijatelný důvod, abych mohl vyžadovat uzavření Koridoru,“ polkl D’arl. „Zatím jste mi nic takového nedal.“

„Vy chcete politicky přijatelný důvod? Dobrá; jeden vám dám hned teď.“ Jonny hněvivě vstal, nejasně si vědom, že přestává ovládat vztek, který ho zaplavuje.

„Co si myslíte, že udělá Výbor, když hostující úředník z Aventine zastřelí jednoho z jeho členů?“

„Jonny!“ vyskočil Jame.

„Nemíchej se do toho, Jame.“ Jonny nepřestával sledovat D’arla. „No tak, pane D’arle? Znamenalo by to ekonomické sankce proti koloniím, že ano, a to navzdory všem taktickým důvodům znamená uzavření Koridoru.“

„To souhlasí.“ D’arl byl ledově klidný. „Ale jenom proto byste mne chladnokrevně nezastřelil.“

„Že ne? Největší dobro pro co největší skupinu lidí, pamatujete? Co na tom záleží, že my dva budeme obětováni? A já mám kromě toho ještě jiný důvod, když už o tom mluvíme. Už jen za to, co jste provedl tisícům aventinských chlapců, vás nenávidím dost na to, abych vás zabil. Jame, zpátky.“

Moreau mladší si příkazu nevšímal. V klidu přešel místnost a postavil se přímo mezi oba muže. Dlouhou chvíli si oba bratři upřeně hleděli do očí. Pak se Jonny natáhl, bez jakékoli námahy uchopil Jamea za ruce, vyzdvihl jej do výšky a vzápětí opět postavil na zem o kousek stranou. Bleskový nával vzteku byl pryč a zanechal v Jonnym pouze odhodlání a chladné vědomí, že zašel příliš daleko, než aby mohl couvnout. „D’arle, chci, abyste vzal telefon a začal obvolávat všechny členy Výboru, kterým jste za ta léta nepochybně pomohl,“ přikázal nelítostně. „Hned teď. A pamatujte si, že si vymůžete, aby uzavření Koridoru bylo přijato.“

D’arl se nepohnul. „Pod hrozbou ztráty života? Ne. A určitě ne kvůli vašim neodůvodněným pocitům, které chováte k Projektu Kobra na Aventině.“

Poslední slova vyřkl tak nenuceně, že to Jonnyho vyvedlo z rovnováhy. Zuřivost hrozila, že jej zaplaví… ale náhle pochopil. „Vy nic nevíte, že ne?“ promluvil a v hlase měl víc hořkosti než vzteku. „Myslím, že vašim Kobrám se to dosud nestalo.“

„Co mám vědět?“

Jonny vydoloval z kapsy léky a hodil obě lahvičky D’arlovi do klína. Ten si podmračeně přečetl názvy léků a poté je vyťukal na komunikátor. Za okamžik vzhlédl a střetl se očima s Jonnyho pohledem. „Anémie a artritida,“ pronesl téměř šeptem.

„Ano,“ přikývl Jonny a přemýšlel, proč D’arlova reakce byla tak emocionální. „Všechny Kobry první generace v koloniích trpí těmito nemocemi jako přímým důsledkem implantovaných servomotorů a keramické vrstvy na kostech. Stejně tak se začínají objevovat známky poškození imunitního systému. Podle nejlepších odhadů mám před sebou slabých dvacet let života, a kdoví, jestli vůbec. Toto je rozhodující dědictví, které váš Projekt Kobra zanechá na Aventině.“

D’arl mlčky hleděl na lahvičky s léky, které držel v ruce. „Tady už to začíná také, guvernére. Zprávy o chronických onemocněních Kober se trousí zhruba od loňského roku. Statisticky zatím nebyly průkazné. Doufal jsem, že moje obavy jsou neopodstatněné.“ Vyhledal očima Jameův ohromený výraz. „Nechal jsem Alverese, aby se tím zaobíral, Moreaue – nemělo smysl, abyste si dělal starosti o zdraví vašeho bratra.“

Jame se zhluboka nadechl.

„Pane D’arle… jestli to, co Jonny říkal, je pravda… jestli byl Koridor otevřen celou dobu jen díky pokoutnímu obchodu s Trofty, vyplývá z toho, že celý projekt aventinských Kober byl skutečně zbytečný nebo alespoň ukvapený.“

„Teď tam budou Kobry potřebovat,“ bránil se D’arl.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jonny. „Zkusíme navázat obchodní vztahy s Trofty, a až bude Koridor zavřený, nebudeme už pro ně představovat žádnou vojenskou hrozbu. Nezaútočí na nás bez důvodu – a my je nebudeme provokovat. A máme další důvod, který jste chtěl, D’arle: pokud válka začne, nebudete moci spoléhat na to, že sto tisíc troftských vojáků bude vázaných okupací Aventine.“

„Můj názor, pane –“ vpadl mu do řeči Jame, ale D’arl ho přerušil zvednutím ruky.

„Klid, Moreaue,“ promluvil D’arl tiše. „Nikdy jsem neřekl, že nechci pomoci. Jenom jsem potřeboval pádnější důvod. Teď jej mám. Omluvte mě.“

Vstal, protáhl se kolem Jonnyho a přešel k malému stolku na druhé straně místnosti. „Kosmoport,“ řekl do telefonu. „…Tady je předseda Výboru D’arl. Hvězdná loď číslo jedna se připraví na cestu, a to pod vedením Jamea Moreaua. Seznam cestujících a nákladu dodá osobně; konečný cíl cesty: Adirondack… Děkuji.“

Vypnul telefon a obrátil se tváří v tvář oběma bratrům Moreauovým. „Jedu do Dómu spustit celou záležitost. Guvernére, vy a váš bratr určitě budete chtít vytvořit seznam všeho, co byste rád viděl jako poslední dodávku zboží Pohraničním koloniím. Můžete se vydat na cestu hned, jak budete připraven; než odletíte, zkontaktuji se s vámi na Adirondacku a dám vám poslední zprávy.“ Otočil se a šel k východu.

„Pane D’arle!“ zavolal za ním Jonny. „Děkuji vám.“

D’arl se otočil a Jonny ke svému překvapení zahlédl, jak mu rty přelétl ironický úsměv. „Zabráním válce, guvernére. Ale s díky šetřete, dokud se nedozvíte, jak to udělám.“ Vyšel z místnosti a dveře se za ním jemně zavřely.

Jonny jej už nikdy nespatřil.

Jejich cesta byla u konce a oba to věděli. Dlouho stáli u nástupní rampy Menssany a jen se jeden druhému dívali do očí. První přerušil ticho Jonny. „Viděl jsem dnes ráno ve zprávách, že Aventine je nespokojená se způsobem, jakým se Dóm chová k Pohraničním koloniím. Vypadalo to, že hlasatel je tím pobouřen.“

Jonny přikývl. „Obávám se, že to bude ještě horší. Až to všechno skončí, bude zákaz všech kontaktů a obchodování s koloniemi vypadat jako pozoruhodně klidná odpověď Ústředního výboru.“

„Jinými slovy, dějiny hodlají hodit vinu bezvýhradně na Aventine.“

Jame vzdychl. „Byla to jediná cesta – jediná politická cesta – jak přinutit senát změnit tak dlouho zavedený postoj. Je mi líto.“

Jonny přejel očima panorama města a v myšlenkách si porovnal obrázek válkou zničeného Adirondacku s tím, co měl před očima teď. „To není důležité,“ promluvil k bratrovi. „Pokud nás musí ponižovat a pomlouvat, aby si zachovali tvář, my s tím dokážeme žít.“

„Taky doufám. Ale nevíš o ještě jednom, utajeném důvodu, proč Výbor přijal D’arlův návrh.“

Jonny povytáhl obočí. „A to je…“

„Lehce upravená verze konfrontace mezi tebou a D’arlem v jeho sídle. Přesvědčil je, že jestli budou udržovat kontakt s Pohraničními koloniemi, pak může Kobry z Aventine popadnout v blízké budoucnosti dost velký vztek na to, aby usilovali o pomstu.“ Jame mírně zasupěl. „Je to podivné, chápeš. Téměř od konce minulé války se Výbor snaží vymyslet bezpečný způsob, jak se zbavit Kober, a teď, když jeden mají, musí se jim málem šlápnout na krk.“

„Nikdo neřekl, že je politika racionální záležitost. Ale funguje, a to je vše, na čem teď záleží.“

„Takže už jsi slyšel zprávu kurýra,“ pokýval hlavou Jame. „Číst odpověď Troftů bylo velice zajímavé – experti říkají, že její formulace naznačovala, že naše kapitulace ve věci Koridoru je skutečně zaskočila.“

„To mě nepřekvapuje,“ kývl Jonny. „Ale neobával bych se, že by se tím stanovily nějaké precedenty. Uvědom si, jak těžké je pro domény dát se dohromady kvůli jakýmkoli požadavkům v budoucnu.“ Rozhlédl se po kosmodromu a beznadějně doufal, že se Danice Tolanová na poslední chvíli objeví.

Jame sledoval jeho pohled i myšlenky. „Nespoléhal bych na to, že ještě před odletem uvidíš svou přítelkyni. Myslím, že teď je pravděpodobně na Spojeném velení, kde ji uvolňují z operací typu ‚laseru a pláště‘. Řekl bych, že se jim náhle přestalo líbit, že se po Dominiu potloukají nezávislé paravojenské jednotky.“ Kratičce se usmál, ale pak zvážněl. „Jonny… doufám, že jsi neodsoudil svůj svět k pomalé záhubě jen proto, abys zabránil válce, že ne? Mám na mysli fakt, že obchodování s Trofty a to všechno ostatní vypadá moc pěkně teoreticky, ale ve skutečnosti to ještě nikdo nikdy předtím nezkusil.“

„To je pravda, ale naučíme se to určitě hodně rychle a s Menssanou, která zdvojnásobí naší mezihvězdnou flotilu, budeme mít dostatečnou kapacitu. A kromě toho, nezačínáme tak úplně od nuly.“ Poklepal si na kapsu u saka, kde měl seznam kontaktů na Trofty i s místy schůzek, který dodali Rando Harmon a Dru Quoraheimová. „Povedeme si dobře.“

„Doufám, že máš pravdu. Nebudete to tam venku mít jednoduché.“

Jonny zavrtěl hlavou. „Už jsi na Asgardu příliš dlouho, aby sis pamatoval jaké to je být hraničním světem. Horizon, Adirondack, a teď Aventine – nikdy jsem nežil jinde. Zvládneme to, Jame… kdyby to mělo být jen proto, abychom dokázali vesmíru, že na to máme.“

„Guvernér Moreau?“ dolehlo k nim z lodi za nimi. „Zdraví vás kapitán, pane. Máme svolení z kontrolní věže. Můžeme startovat, kdy budeme chtít.“

Nadešla chvíle posledního rozloučení. „Buď na sebe opatrný, Jonny,“ řekl Jame a Jonny stále hledal slova. „A pozdravuj ode mne všechny, ano?“

„Jasně.“ Jonny vykročil a sevřel bratra v medvědím objetí. Přes slzy viděl jen rozmazaně. „Taky na sebe dávej pozor. A… díky za všechno.“

O dvě minuty později už stál na velitelském můstku Menssany. „Á – to jste vy, guvernére,“ řekl kapitán a poněkud neúspěšně se snažil zakrýt překypující entuziasmus profesionálním chováním. A taková byla celá posádka: mladí, plni idejí, kteří se stěží hodí k takové práci. Ale byli nejzkušenější ze všech dobrovolníků na této misi, ze které není návratu. Poslední kolonisté, které Dominium vysílalo na dlouhou, velice dlouhou dobu – oni, stejně jako Menssana a její náklad jsou dárkem na rozloučenou od D’arla a Ústředního výboru. „Jsme tu všichni,“ pokračoval mladý důstojník. „Kurs je určen a dostali jsme speciální povolení Troftů pro poslední průlet Koridorem. Jakmile budete připraven, můžeme startovat.“

Jonny zapátral očima na obrazovce, která ukazovala okolí lodi, a uviděl maličkou figurku Jamea. Právě vešel do vstupní budovy kosmodromu. „Jsem připraven kdykoli,“ řekl tiše kapitánovi. „Můžeme se vrátit domů.“