Kobra (1) - Kobra

I of Kobra

Zahn Timothy

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

První kniha série Kobra.

Planety náležející Dominiu lidí jsou napadeny impériem cizích bytostí – Troftů. Mladý Johnny Moreau přichází k armádě do oddílu supervojáků – Kober. Než se stane jedním z nich, čeká ho mnoho nebezpečí, ale když je nasazen do boje proti Trofům, nikdo a nic ho nedokáže ohrozit.

Název originálu: COBRA

Obálka: Juraj Maxon

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Květa Palowská

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © by Timothy Zahn 1985, 1992 All Rights Reserved

Copyright © 1999 for the Czech translation by K. Palowská

Copyright © 1999 for Cover by J. Maxon

Copyright © 1999 for the Czech edition by laser‑books s. r. o.

ISBN 80-7193-060-1

Rekrut: 2403

Celé dopoledne bylo slyšet jen bojové pochody, jako ostatně v posledních několika týdnech skoro pořád. Dnes ale nemohl vnímavému posluchači uniknout jakýsi temný podtón; zazníval poprvé od počátku nepřátelské invaze. Znenadání hudba umlkla a barevné efekty na obrazovce vystřídala tvář reportéra; přinášel nejnovější zprávy. Jonny Moreau bleskově vypnul laserovou svářečku a s pocitem divného napětí se naklonil blíž k přijímači, aby mu neuniklo ani slovo.

Zpravodajství bylo krátké a tak zlé, jak se Jonny obával. „Spojené vojenské velení Dominia na planetě Asgard oznámilo, že před čtyřmi dny okupační síly Troftů obsadily planetu Adirondack.“ Nad pravým ramenem reportéra se objevila holosimová mapa, sedmdesát bíle zbarvených teček představovalo Dominium lidí. To zleva hraničí s Říší Troftů, vyšrafovanou červeně, zprava a směrem nahoru pak s Říší Minthistů, vyznačenou zeleně. Dvě tečky zcela vlevo, patřící Dominiu, blikaly červenou barvou. „Podle našich zpravodajů zaujímají hvězdné síly Dominia v blízkosti Palmu a Iberiandu nové pozice a pozemní vojska na Adirondacku budou pokračovat v partyzánském boji proti okupačním jednotkám. Kompletní zpravodajství – včetně oficiálního vyjádření ústředního výboru a generálního štábu – uslyšíte v naší pravidelné zpravodajské relaci v šest večer.“

Místností se znovu rozezněly tóny hudby a objevily se barevné vzory. Jonny se pomalu zvedl od obrazovky, ale ještě než se stačil napřímit, ucítil na rameni otcovu ruku.

„Dostali Adirondack, tati,“ řekl, aniž by se na otce podíval.

„Slyšel jsem,“ odvětil tiše Pearce Moreau.

„A stačily jim na to jenom tři týdny.“ Jonny pevně stiskl laser, který po celou dobu vysílání bezděky držel. „Tři týdny.“

„Nemůžeš odhadovat průběh války z prvních akcí,“ nechal se slyšet Pearce a natáhl se k synovi pro laser. „Troftové rychle zjistí, že ovládat okupovaný svět je mnohem těžší, než ho prostě obsadit. A navíc, nezapomeň, že nás nachytali jen tak, nepřipravené. Jakmile hvězdné síly zmobilizují všechny rezervy a dosáhnou plné pohotovosti, pak Troftové poznají, jak těžké je s nimi bojovat. Možná ztratíme ještě Palm nebo Iberiand, ale víc už nic, to je můj názor.“

Jonny potřásl hlavou. Zdálo se mu neskutečné uvažovat o ovládnutí miliard lidí, jako by to byli jen obyčejní pěšáci v nějakých kosmických šachách.

„A co dál?“ vyrazil a v hlase měl víc hořkosti, než si otec zasloužil. „Jak vytlačíme Trofty z našich světů, aby při tom nepřišla o život polovina obyvatel? Co bude, když se během ústupu uchýlí k taktice spálené země? Uvažoval jsi –“

„Hej, hej, tak zadrž přece na chvíli,“ vpadl mu do řeči Pearce. Stál před ním a hleděl mu přímo do očí. „Nemáš důvod se takhle rozčilovat. Válka trvá teprve tři měsíce a Dominium má k opravdovým problémům hodně daleko. Takže pusť celou věc z hlavy a vrať se k práci, jasný? Než zamíříš domů, potřebuju mít tu kapotu hotovou.“

Podal synovi svářečku.

„Nojo.“ Jonny se s povzdechem chopil nástroje a posunul si přes oči ochranné brýle. Sklonil se nad zpola dokončeným svarem a pokusil se vypudit celou invazi z mysli… Nebýt otcovy poslední poznámky, málem se mu to podařilo.

„A kromě toho,“ pokrčil Pearce rameny a odcházel k pracovnímu stolu, „ať už se stane cokoli, není nic, co bychom mohli odtud udělat.“

Toho večera Jonny u večeře vůbec nepromluvil. U Moreauových ovšem jedna víc nebo míň tichá osoba nemohla halasné překřikování okolo stolu nijak zásadně ovlivnit. Nejvíc řečí jako obvykle měla sedmiletá Gwen. Novinky ze školy a o kamarádkách prokládala otázkami, které začínaly: jak meteorologové uklidňují tornáda a končily: jak řezníci odstraňují maso na lopatce z pečeně. Jame, Jonnyho o pět let mladší bratr, přispíval pubertálními klípky a postřehy ze střední školy, kterou navštěvoval, a vůbec se nerozpakoval přidat k lepšímu i věci, které by Jonny sotva kdy před rodiči rozmazával. Pearce s Irenou zvládali celý ten slovní cirkus s dovedností danou dlouholetou praxí. Odpovídali na Gweniny dotazy s rodičovskou trpělivostí a vůbec se snažili omezit hrozící hádky u stolu na minimum. O válce se nikdo ani slůvkem nezmínil, jako by tu panovala jakási tichá dohoda, nebo prostě proto, že jí nevěnovali žádnou zvláštní pozornost.

Jonny počkal, až byl stůl uklizený, a pak se s pečlivě předstíranou lhostejností zeptal:

„Tati? Mohl bych si půjčit dneska večer auto a podívat se do Horizon City?“

„Proč? Dneska se přece žádný zápas nehraje, nebo jo?“ zamručel nesouhlasně otec.

„To ne, ale mám tam nějaké vyřizování, myslel jsem…“

„Vyřizování?“

Jonny cítil, jak se červená. Lhát nechtěl, ale bylo mu jasné, co bude následovat, když jim řekne na rovinu, o co běží. Sáhodlouhá rodinná diskuse, a na tu se necítil.

„No. Chtěl jsem… si pouze prohlédnout pár věcí, to je všechno.“

„Jako třeba vojenskou náborovou kancelář?“ tiše se zeptal otec.

Zvuky mytí a ukládání kuchyňského náčiní, které rozhovor podbarvovaly, utichly jako odříznuté nožem. V nastalém zmatku Jonny uslyšel, jak matka lapla po dechu.

„Jonny?“

Vzdychl, když si uvědomil, že se diskusi nevyhne. Sebral odvahu a začal:

„Neudělal bych nic za vašimi zády. Chtěl jsem si jen sehnat nějaké informace – jaký je postup, jaké vůbec mají požadavky a tak.“

„Jonny, válka je daleko odtud –“ začala Irena.

„Já vím, mami,“ přerušil ji Jonny. „Jenomže tam umírají lidi.“

„O důvod víc, proč zůstat doma.“

„– a nejsou to jenom vojáci, ale i civilisti,“ pokračoval tvrdošíjně. „Myslel jsem… víš, táta dnes řekl, že neexistuje žádný způsob, jak bych mohl být užitečnej.“

Obrátil se k Pearceovi:

„Možná ne… možná bych neměl tak rychle podléhat statistickým údajům.“

Přes Pearceovy rty přelétl sotva znatelný úsměv. Na zbylé části obličeje však nenechal žádné stopy.

„Pamatuju doby, kdy jsi argumentoval jedině slovy proto, že to tak říkám.“

„To dělá ta univerzita,“ zamumlal Jame od kuchyňských dveří. „Mám dojem, že je také učí něco málo o opravách počítačů v přestávkách mezi semináři o tom, jak vést diskusi.“

Jonny se udiveně podíval bratrovi do očí, podrážděný jeho zjevnou snahou stočit rozhovor jinam. Ale Irena nehodlala uhýbat od tématu.

„A co univerzita, když už jsme u toho?“ začala. „Zbývá ti poslední rok. Měl bys zůstat ještě alespoň po tu dobu, nemyslíš?“

Jonny zavrtěl hlavou. „Ne, mami. Celý rok – podívej, co napáchali Troftové za pouhé tři měsíce.“

„Ale tady jde o tvoje vzdělání, pochop.“

„V pořádku, Jonny,“ přerušil Pearce tiše manželku. „Dělej, jak myslíš. Jeď do Horizon City a zjisti, jaká je situace.“

„Pearci!“ Irena se na něj udiveně podívala.

Pearce rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Nemůžeme mu stát v cestě. Neslyšíš, jak mluví? Na devadesát procent už se rozhodl. Je dospělý, má právo se rozhodnout podle svého a nést za to odpovědnost.“ Otočil se k Jonnymu: „Jdi, Jonny, ale slib mi jedno: ještě si promluvíme, dřív, než se definitivně rozhodneš, platí?“

„Platí,“ přikývl Jonny s pocitem úlevy.

Jít dobrovolně do války, to byla jedna věc: hrůzná, ale stále na jakési vzdálené, skoro abstraktní úrovni. Bitva o podporu vlastní rodiny se před ním vznášela jako noční můra, s potencionálními riziky, o kterých nechtěl uvažovat.

„Za pár hodin jsem zpátky,“ vyhrkl chvatně, když si bral od otce klíčky a mířil ke dveřím.

Odvodová kancelář spojeného velení vojsk sídlila ve stejné kanceláři v budově, která patřila městu, už třicet let. Když Jonny vešel dovnitř, napadlo ho, že nejspíš jde stejnou cestou, jakou se před nějakými osmadvaceti lety ubíral k odvodu otec. Nepřáteli tehdy byli Minthisté a Pearce Moreau sloužil na torpédové palubě bitevní lodi hvězdných sil.

Ta válka ale byla jiná, a přestože Jonny právě romantiku hvězdných sil odjakživa obdivoval, nyní se sám rozhodl pro poněkud méně efektní – avšak o to efektivnější – pozici.

„Ehm, tedy… k pozemnímu vojsku?“ opakovala úřednice. Údivem povytáhla obočí a zpoza stolu si Jonnyho pohledem přeměřila. „Omlouvám se za svoje překvapení, ale, upřímně řečeno, pro tuhle službu se nám zrovna moc dobrovolníků nehrne. Většina mladíků vašeho věku by raději létala na mezihvězdných lodích nebo alespoň v bitevních letounech. Můžu se zeptat na vaše důvody?“

Jonny přikývl a snažil se nevnímat blahosklonnost v jejím hlase. Všechno je v pořádku, jde o naprosto standardní postup, kterým se armáda snaží udělat si přibližný úsudek o psychice žadatele.

„Řekl bych, že jestli Troftové budou i nadále vytlačovat naše hvězdné síly z jejich pozic, přijdeme o dalších pár planet. A vypadá to, že mezitím jejich obyvatelům nezbývá nic jiného, než být vydáni na milost a nemilost Troftům… ale jen do té doby, než jim armáda pošle partyzánské jednotky, aby koordinovaly odpor. Rád bych dělal právě to.“

Úřednice chápavě přikývla.

„Takže chcete být u komandos?“

„Chci pomoct tamtěm lidem,“ opravil ji Jonny.

„Hm.“

Sáhla po klávesnici terminálu a vyťukala Jonnyho jméno a identifikační kód. Když prohlížela informace, naskakující na obrazovce, znovu povytáhla obočí.

„Impozantní,“ prohodila bez nejmenšího náznaku sarkasmu. „Prvotřídní student na střední škole, na univerzitě, osobní index… neměl byste zájem o důstojnický výcvik?“

Jonny pokrčil rameny.

„Ani ne, ale půjdu tam, jestli to bude to nejlepší, co můžu udělat. Nevadí mi, když budu obyčejným pěšákem, jestli máte na mysli tohle.“

Na okamžik se mu zkoumavým pohledem zahleděla do tváře.

„Hm. Dobře. Řeknu vám, co uděláme, Moreaue.“

Znovu prudce zabubnovala prsty do klávesnice a pak pohnula komunikátorem tak, aby na něj Jonny viděl.

„Pokud vím, zatím neexistují žádné konkrétní plány na budování partyzánských sítí na ohrožených planetách. Ale pokud k tomu dojde – a mělo by to opodstatnění – pak to bude mít na starosti s největší pravděpodobností jedna či několik těchto speciálních jednotek.“

Jonny studoval seznam. Skupina Alfa, Interror, Mariňáci, Rangeh – známá jména a všechna budí respekt.

„Co mám udělat, abych se k některé dostal?“

„Nic. Přihlásíte se prostě k pozemní armádě a absolvujete takovou malou horu testů – a jestli prokážete všechny kvality, jaké požadují, tak už vám sami dají vědět.“

„A když neprojdu, zůstávám v armádě?“

„Za předpokladu, že nepohoříte při základním výcviku, tak ano.“

Jonny se letmo rozhlédl po místnosti. Z holosimových plakátů jako by přímo na něj vyskakovaly mezihvězdné lodě, letadla a raketové tanky, vedle kterých byly siluety mužů v zelených, modrých a černých uniformách.

„Děkuju za ochotu,“ řekl ženě a přejížděl prstem po informační magnetické kartě, kterou od ní obdržel. „Vrátím se, až se rozhodnu.“

Čekal, že až se vrátí domů, budou už všichni spát, ale v obývacím pokoji našel v tichosti sedět rodiče a Jamea. Rozhovor se protáhl dlouho do noci, a když skončil, Jonny věděl, že se mu podařilo přesvědčit nejen rodinu, ale i sebe samého o tom, že to prostě musí udělat.

Příštího dne po večeři jeli všichni společně do Horizon City a sledovali, jak Jonny podepisuje všechny nezbytné magnetické formuláře.

„Tak tedy… zítra je velký den.“

Jonny vzhlédl od zabalených věcí a pohledem se střetl s bratrovýma očima. Jame seděl pohodlně opřený na své posteli a urputně se snažil vypadat klidně a nenuceně. Ale prsty, které si bez přestání pohrávaly s růžkem pokrývky, prozrazovaly, jak moc je nervózní.

„Jo,“ přikývl Jonny. „Port Horizon City, Skylark Lines 407 do Aerie a odtud vojenským transportérem na Asgard. Nic ti tak neumožní ocenit skutečné rozměry vesmíru jako právě cestování.“

Jame se mdle usmál.

„Doufám, že se někdy sám podívám do New Persia. Čistých sto dvacet kilometrů. A řekni mi něco víc o testech?“

„Jenom to, že mě možná za několik hodin konečně přestane bolet hlava.“

Uplynulé tři dny byly skutečně vražedné. Od sedmi hodin ráno do devíti večer jeden test za druhým. Obecné znalosti, politické a vojenské znalosti, psychologie, osobní názory, lékařská prohlídka, fyzické a biochemické testy. Pořádná dřina.

„Říkali, že tyhle testy trvají běžně čtrnáct dní,“ dodal. To se ovšem uchazeči dozvěděli, až když měli všechno za sebou. Snad to tak bylo lepší. „Řekl bych, že armáda má s novými vojáky pěkně napilno.“

„Hmm. Jo, co jsem to… rozloučil ses se všemi? Žádný problém?“

Jonny mrštil do kufru párem ponožek a posadil se na okraj postele.

„Tak podívej, Jame. Jsem moc unavený na to, abych tu hrál na slepou bábu. O co ti vlastně jde?“

Jame vzdychl.

„Na rovinu, brácho… Alyse Carneová je tak trochu naštvaná, žes jí o tom všem předem vůbec nic neřekl.“

Jonny podmračeně sklonil hlavu. Zapátral v paměti. Neviděl Alyse od začátku testů, to je pravda, ale když spolu byli naposled, měl dojem, že je všechno v pořádku.

„No dobrá, jestli je to tak, jak říkáš, pak mně o tom nic neřekla. A vůbec, od koho ses to dozvěděl?“

„Od Mony Biehlové,“ odpověděl Jame. „Je přece pochopitelný, že ti Alyse nic neřekne přímo – když už je stejně pozdě na to, abys měnil plány.“

„Tak proč mi to říkáš ty?“

„Protože si myslím, že by sis měl udělat čas a jít ji dnes večer navštívit. Ukázat jí, že o ni pořád stojíš. Ještě než utečeš zachraňovat zbytek lidstva.“

Cosi v bratrově hlase Jonny ho zarazilo. Chtěl něco odseknout, ale hlas se rozplynul kdesi v hrdle.

„Nesouhlasíš s tím, co jsem udělal, viď, Jame?“ zeptal se velmi tiše.

Zavrtěl hlavou. „To se tak nedá říct. Jenom mám strach, že se řítíš do něčeho, o čem nemáš ponětí.“

„Jame, je mi jednadvacet.“

„A až dosud jsi žil v průměrném městě provinciálního světa. Pochop, Jonny – tady jsi v pohodě, ale co nevidět se budeš muset vypořádat se třemi absolutně neznámými věcmi najednou – s hlavní společností Dominia, s armádou a válkou vůbec. A to budou zatraceně silní protivníci.“

Jonny povzdechl. Kdyby musel něco takového poslouchat od někoho jiného, bez váhání by to zavrhl… ale Jame se v lidech vyznal, to Jonny dávno věděl.

„Takže jediná možnost, jak čelit neznámému, je strávit zbytek života v tomhle pokoji,“ pronesl na svou obranu.

„Já vím… a beztak mě nenapadá nic velkého, co bys měl udělat.“ Jame mávl bezmocně rukou. „Nejspíš jsem ti chtěl jen trochu otevřít oči, než odtud odejdeš.“

„Fajn. Díky.“

Jonny zabloumal pohledem po pokoji. Teď viděl věci, které kolem sebe už dávno přestal vnímat. Teprve nyní, po necelém týdnu od rozhodnutí, mu začalo docházet, co všechno opouští.

Možná navždy.

„Myslíš, že mě Alyse uvidí ráda, hm?“ vrátil se pohledem k Jameovi.

Bratr přikývl.

„Ujišťuju tě, že se bude cítit aspoň o trochu líp, brácho. A mimoto –“ Chvíli váhal. „Možná to zní hloupě, ale myslím si, že čím víc budeš vázaný k tomuhle místu, k Cedar Lake, tím snazší pro tebe bude držet se svých zásad tam venku.“

Jonny pohrdavě odfrkl. „Máš na mysli tam venku v dekadentních velkých světech? Pokračuj, Jame, ty určitě nevěříš, že se s vyšším stupněm rozvoje pojí i větší zkaženost, viď?“

„Samozřejmě, že ne. Ale mohl by se najít někdo, kdo tě bude chtít přesvědčit, že zkaženost a vyšší stupeň rozvoje jedno jsou.“

Jonny rozhodil rukama na znamení porážky.

„V pořádku, končíme. Už jsem ti to říkal dříve: v momentě, kdy začneš s aforismy, opouštím diskusi.“

Vstal, nabral z prádelníku do náruče košile a vyklopil je na hromádku vedle kufru.

„Víš co, udělej pro změnu něco užitečného, jo? Sbal mi tohle a pár kazet, buď od té dobroty.“

„Jasně.“

Jame vstal a zašklebil se na Jonnyho.

„Užij si to. Cestou na Asgard budeš mít dost času dohnat spánek.“

Jonny s předstíranou podrážděností pohodil hlavou.

„Někoho tedy rozhodně nebudu v nejbližší době postrádat. Mého osobního poradce ve věcech života.“

Samozřejmě to nebyla pravda… a oni, oba dva, to věděli.

Loučení na letišti Horizon City příštího rána bylo bohužel přesně tak bolestné, jak Jonny čekal. A pak, když už seděl v raketoplánu a ten jej vynášel na orbitu k připravené přepravní lodi, sledoval, jak město pod ním mizí, a pocítil skoro hořkosladkou chuť úlevy. Ještě nikdy nezažil tak dlouhé odloučení od rodiny, přátel, od domova. A zatímco modravá obloha za průzorem pomalu tmavla, uvažoval, jestli měl Jame pravdu, když mluvil o příliš mnoha šocích najednou. Jenomže… zdálo se mu skoro snazší obrátit svůj život zčistajasna naruby, než aby se snažil zasunovat do skládačky menší dílky, které se tam stejně nehodí. V paměti si letmo vybavil dávné rčení o starém psu a nových kouscích. A z toho plyne poučení, že osoba, zvyklá odedávna dělat stále stejné věci, se později nemůže naučit cokoli, co by překračovalo rámec jejich dosavadních zkušeností.

Nad hlavou se mu začaly objevovat první hvězdy a Jonny se pousmál, když je spatřil. Na Horizonu rozhodně žil pohodlným a klidným životem, ale v jednadvaceti nemělo žádný smysl se na takový životní styl strnule vázat. Poprvé od chvíle, kdy se nechal zapsat, jím projela vlna radostného vzrušení. Ať si Jame doma mluví o tom, že Jonnyho čekají nepříjemné šoky, on, Jonny, má před sebou ohromné dobrodružství.

S touto myšlenkou pevně zakotvenou v mozku se obrátil k průzoru a zbytek cesty už jen hořel nedočkavostí, kdy poprvé zahlédne opravdovou mezihvězdnou loď.

Skylark 407 byla běžná osobní linka. Valnou většinu ze tří set pasažérů tvořili obchodníci a turisté. Jen několik cestujících bylo, stejně jako Jonny, novými rekruty. Ale během několika následujících dnů, kdy absolvovali zastávky na Rajputu, Zimbwe a Blue Havenu, jejich počet začal rychle růst. Jakmile dosáhli Aerie, byla plná třetina pasažérů převezena na velkou vojenskou transportní loď, která zde kroužila. Jonnyho skupina byla zjevně poslední, na kterou se čekalo a tak tak že se dostala na palubu, než loď přešla do hyperprostoru. Nepochybně měli naspěch.

Příštích pět dní bylo pro Jonnyho obdobím poněkud těžkého – a ne příliš úspěšného – kulturního přizpůsobování. Napěchováni jeden na druhém ve společných kajutách – dokonce i přepravní loď nabízela víc soukromí – tvořili čerství nováčci propletenou mozaiku názorů, zvyků a přízvuků a přizpůsobit se tomu všemu bylo pro Jonnyho daleko složitější, než čekal. A co hůř, mnoho rekrutů cítilo více méně totéž co on. A tak Jonny hned během prvního dne zjistil, že jeho spolucestující následovali příkladu těch, kdo už tohle absolvovali dříve a shlukovali se v malých, na první pohled společensky stejnorodých skupinách. Jonny učinil několik nesmělých pokusů překlenout společenské rozdíly, ale nakonec to vzdal a strávil zbytek cesty s ostatními rekruty z horizonského kontingentu. Pochopil až příliš dobře, že Dominium lidí podle všeho není ani zdaleka tak kulturně jednotné, jak si vždycky myslel a nakonec mu nezbylo, než utěšovat sám sebe nadějí, že problém překonávání podobných bariér už přece armáda musí mít dávno pod kontrolou. Věděl, že celá ta situace se rychle změní, až dorazí do výcvikových táborů na Asgardu, kde se všichni stanou obyčejnými rovnocennými vojáky.

Svým způsobem měl pravdu… ale v něčem se strašlivě mýlil.

Registrační hala byla místnost rozlehlá asi jako koncertní sál v Horizon City a skoro stejně přecpaná lidmi. Na jejím vzdáleném konci za dlouhou řadou seržantů usazených u terminálů se pomalu pohybující masa náhle měnila na vířivé pramínky, které mířily do průchodů, jak se rekruti chvatně snažili dostat včas k oddílům, ke kterým byli přiděleni. Jonny se pomalu posouval k těmto průchodům, nevšímavý k proudu, jenž jej míjel po obou stranách. Podíval se na přijímací kartu a zvedl obočí v překvapení, které se rychle změnilo v rozčarování.

JONNY MOREAU

HORIZON: HN-89927-238-2825

MÍSTNOST: AA-315 KOMPLEX FREYR

JEDNOTKA: KOBRY

SHROMAŽDIŠTĚ: C-662 KOMPLEX FREYR

CAS: 15:30

Kobry. Na transportéru byl k mání obvyklý výběr doporučeného čtení s vojenskou tématikou a Jonny strávil několik hodin pročítáním všeho dostupného o speciálních armádních jednotkách. O Kobrách ale nenašel nikde ani zmínky.

Kobry. Čím se asi zabývá jednotka pojmenovaná po jedovatém pozemském hadu? Provádí dekontaminační procesy nebo snad odstraňuje protipěchotní miny? Ať už to bylo cokoli, nejspíš to určitě nebude splňovat jeho sny z uplynulých několika týdnů.

Kdosi jej zprudka udeřil do zad, div že mu nevyrazil kartu z ruky.

„Doparoma, syp stranou,“ zabručel vytáhlý mladík a protlačil se kolem Jonnyho. Ten neznal ani užité slovo, ani přízvuk. „Jestli tu chceš zavadzet, syp stranou z tý zatracený cesty.“

„Promiň,“ zamumlal Jonny a mladík se dál dral zástupem.

Jonny zaťal zuby a zrychlil, pohled upřený na ukazatele směrů vyznačené na stěnách. Ať už budou Kobry cokoli, udělá nejlíp, když najde místnost, kterou má na kartě. Na místních hodinách už bylo 15:12 a Jonny si nedělal žádné iluze, že by jakýkoli velitel projevoval zvláštní nadšení nad pozdním příchodem.

Místnost označená jako C-662 v něm chtě nechtě vzbudila podezření, že šlápl vedle. Místo očekávaného prostorného auditoria, kam by se vešel alespoň prapor vojáků, byla stěží schopná pojmout oněch čtyřicet lidí, kteří již většinou seděli uvnitř. Dva muži v červenočerných károvaných blůzách přehlíželi skupinu z nízkého pódia a právě když se Jonny chystal posadit na volnou židli, mladší z mužů o něj zavadil pohledem.

„Jméno?“

„Jonny Moreau, pane,“ odvětil Jonny a pohledem zavadil o nástěnné hodiny.

Bylo teprve 15:28. Důstojník pokývl hlavou a poznamenal cosi do komunikátoru položeného na klíně. Příští dvě minuty Jonny potajmu obhlížel místnost, naslouchal hlasitému tlukotu vlastního srdce a nechal se unášet fantazií.

Přesně v 15:30 se zvedl jeden z uniformovaných mužů.

„Dobré odpoledne, pánové,“ kývl. „Jsem C-dvě Rand Mendro, velitel jednotky Kober, a rád bych vás přivítal na Asgardu. Tady se z obyčejných mužů a žen stávají vojáci – stejně jako piloti, námořníci, příslušníci hvězdných sil a několika dalších specializací. Tady, v komplexu Freyr, připravujeme výlučně vojáky – a vás pětačtyřicet má to štěstí, že jste byli vybráni pro nejnovější – a podle mého názoru nejelitnější – síly, které Dominium může nabídnout. Pokud se k nám ovšem přidáte.“

Pohlédl na ně, jako by se chtěl očima dotknout každého z nich. „Jestli ano, obdržíte nejnebezpečnější úkol ze všech: jít přímo na naše světy, obsazené Trofty, a utkat se s nimi v partyzánské válce.“

Odmlčel se a Jonny cítil, jak se mu svírá žaludek. Elitní jednotka – přesně to, co chtěl – a šance pomoci civilistům – to také chtěl. Ale být nasazen přímo na území ovládané Trofty, to znělo spíš jako sebevražda než služba. Soudě podle šumu, který proběhl místností, poznal, že ostatní si myslí totéž.

„Samozřejmě,“ pokračoval Mendro, „že vás nevysadíme s laserovou puškou v jedné ruce a rádiem v druhé. Pokud se rozhodnete přijmout, dostanete ten nejkvalitnější výcvik a naprosto špičkovou výzbroj, jakou budeme mít.“

Ukázal na muže vedle sebe.

„C-tři Shri Bai bude velitelem instruktorů, odpovědných za výcvik vaší skupiny. Teď vám ukáže pár věcí, které jako Kobry budete umět.“

Bai odložil komunikátor na židli a začal se pomalu zvedat, jako by se chtěl postavit… A v polovině pohybu nečekaně vystřelil ke stropu.

V němém úžasu stačil Jonny zahlédnout jenom rozmazanou skvrnu, jak se Bai odrazil, a dvojité zahřmění shora a zezadu bylo výmluvným znamením, že raketový let dopadl děsivě. Rychle se otočil a připravoval se na pohled na rozbité tělo.

Bai stál klidně u dveří, ve tváři sotva znatelný úsměv, kterým reagoval na omráčené obličeje přítomných.

„Je mi jasné, že všichni víte, že použití ať už osobních raket nebo exoskeletových svalových zesilovačů by bylo v tak malé místnosti čirým bláznovstvím. Je to tak? Takže se dívejte znovu.“

Mírně se prohnul v kolenou a se stejným hromovým buch buch se ocitl zpět na pódiu.

„No tak, postřehl někdo, co jsem udělal?“

Ticho… a pak se váhavě zdvihla něčí ruka.

„Řekl bych, že jste se odrazil od stropu,“ promluvil dotyčný poněkud nejistě. „Hm… to jste náraz zachytil rameny?“

„Jinými slovy, nezahlédli jste vůbec nic,“ kývl hlavou Bai. „Ve skutečnosti jsem se v půli cesty vzhůru otočil, nohama se odrazil od stropu, znovu otočil a vzpřímeně dopadl na podlahu.“

Jonnymu vyschlo v ústech. Strop nebyl víc než pět metrů vysoko. Provádět natolik složitý manévr v tak omezeném prostoru znamenalo…

„Pointa je, nehledě na sílu a přesnost skoku, v tom,“ vysvětloval Mendro, „že dokonce ani vy, kteří jste věděli, co přijde, jste nestačili sledovat Baiův pohyb. A teď si představte, jak se může taková věc hodit ve válce v místnosti plné Troftů, kteří nebudou nic tušit. Dál –“

Přerušilo ho prudké otevření dveří a do místnosti vstoupil další rekrut.

„Viljo?“ vyštěkl Bai a pohlédl na komunikátor.

„Ano, pane,“ přikývl příchozí. „Omluvte mě, pane – úředníci u registrace byli pomalí.“

„Tak?“ Bai mávl rukou s komunikátorem: „Mám tady, že jste se zaregistroval ve 14:50. To máme – okamžik – sedmnáct minut před Moreauem. Ten dorazil o sedm minut dřív, než se to podařilo vám. Co vy na to?“

Viljo lehce zčervenal.

„Já… trochu jsem zabloudil. Pane.“

„Přes veškeré značení po celém komplexu? Nemluvě o běžném vojenském personálu, který tady všude bloumá kolem?“

Viljo začínal připomínat štvané zvíře.

„Já… zastavil jsem se u vystavených předmětů ve vstupním koridoru. Myslel jsem si, že tahle místnost bude blíž, než ve skutečnosti je.“

„Chápu.“ Bai jej zmrazil dlouhým ledovým pohledem. „Vizitkou řádného vojáka, Viljo, je přesnost – a jestli se chcete stát kobrou, pak vám nezbyde, než se podle toho zařídit. A ještě důležitější než to je poctivost a důvěra kolegů. Jasně a stručně – když něco zvoráte, zatraceně se vám nevyplatí házet vinu na někoho jiného. Jasný?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. A teď sem pojďte, k další ukázce potřebuju asistenta.“

Viljo ztěžka polkl, odlepil se od podlahy a klestil si mezi židlemi cestu k pódiu.

„To, co jste viděli před chvílí,“ obrátil se Bai opět ke všem přítomným, „byl nevinný trik, který je možné předvádět na párty, ale nemá žádné vojenské využití. Ted vám ukážu něco mnohem praktičtějšího.“

Vylovil z kapsy blůzy dva kovové disky, každý o průměru asi deseti centimetrů, s malým černým středem.

„Vem si jeden a podrž ho v natažené levé ruce,“ nařídil Viljovi, „a až řeknu, hodíš druhým támhle dozadu.“

Mendro zatím přešel na druhý konec místnosti a stoupl si do rohu. Bai udělal pár kroků stranou, zkontroloval pozice a lehce se zhoupl v kolenou.

„Dobrá. Teď.“

Viljo se rozmáchl a disk zasvištěl ke dveřím. Jonny vycítil, jak se za ním Mendro vymrštil z kouta, kde stál, chytil disk v letu a okamžitě ho vrhl po Baiovi. Ten jediným naprosto nesledovatelným pohybem padl na bok a uhnul z dráhy letu disku… vmžiku se překulil na koleno a odkudsi z napřažených rukou mu vyšlehly do protilehlých směrů dva paprsky světla, tenké jako jehla.

Viljův užaslý výkřik málem zanikl v nárazu disku o zeď.

„Tak, to bychom měli,“ Bai byl opět na nohou a napřáhl ruku k Viljovi. „Ukaž teď ten tvůj disk, Viljo.“

I ze svého místa mohl Jonny vidět malou dírku téměř v samém středu disku.

„Perfektní, nemám pravdu?“ prohodil Bai a otočil se k pódiu, aby prozkoumal druhý cíl. „Nemůžete si samozřejmě myslet, že nepřítel bude vždycky stát a čekat, až ho trefíte.“

Druhý zásah nebyl zdaleka tak precizní. Otvor po laseru byl patrný na samém okraji černého středu a na světle pak Jonny viděl, jak se kov okolo průstřelu zkrabatil žárem. I tak ale byli svědky působivé podívané – zvláště když Jonny neměl nejmenší ponětí, kde Bai ukrývá své lasery.

Nebo kde, když už je o tom řeč, jsou právě teď.

„Takže už máte představu, co dokáže Kobra,“ vrátil se Mendro dopředu na pódium a poslal Vilja na místo. „Teď bych vám rád ukázal, na čem jsou postavené právě předvedené kousky.“

Uchopil komunikátor, vyťukal instrukce a vedle něj se objevil hologram člověka v životní velikosti.

„Navenek je Kobra od obyčejného smrtelníka k nerozeznání, ale uvnitř.“

Holografická podoba muže zbledla, až zůstala pouze modře svítící kostra, na které bylo porůznu roztroušeno několik blíže neurčených bílých skvrn.

„To modré je keramická vrstva. Díky ní jsou všechny velké a většina malých kostí nezlomitelné. Účel je ryze praktický. Tohle plus pár zesílení hlavních vazů má zhruba na svědomí polovinu faktu, že C-tři Bai dokáže provést stropní skok, aniž by se zabil. Kosti, které nejsou pokryté keramikou, jak vidíte, jsou určeny k tomu, aby se v nich dál v kostní dřeni tvořily červené krvinky.“

Vyťukal další příkaz na komunikátoru a strakatá kostra vybledla do bezvýrazné šedi, která ostře kontrastovala s malými žlutými elipsami v místech všech kloubů.

„Servomotory,“ vysvětloval Mendro. „Zbylá půlka úspěšného stropního skoku. Fungují jako silové zesilovače podobné těm v běžných exoskeletech a bojových skafandrech. Jenomže tyhle se dají dost těžko detekovat. Energii má na svědomí tady ta malá jaderná věcička –“ ukázal na nepravidelný předmět umístěný někde v oblasti žaludku „– ale mluvit o ní nehodlám, protože tomu sám nerozumím. Stačí mi, že to funguje, a funguje dobře.“

Jonny cítil, jak se mu při pomyšlení na Baiovy neuvěřitelné skoky svírá žaludek. Servomotory, vyztužené kosti, no dobrá, ale takovému kousku se těžko naučíte přes noc. Buď musí výcvik trvat minimálně pár měsíců, nebo ten člověk musí být rozený atlet… a jestli si byl Jonny něčím stoprocentně jistý, tak to bylo vědomí, že jeho do téhle jednotky rozhodně nevybrali díky výjimečné kondici. Armáda se zjevně chystala na dlouhý, vleklý konflikt.

Mezitím se hologram na pódiu opět změnil. Tentokrát přešly některé části do červena.

„Útočné a obranné vybavení Kobry,“ vysvětlil Mendro. „V konečcích obou malíků jsou malé lasery a v jednom z nich řídící elektrody pro obloukový rozrušovač. Nabíjecí kondenzátor zůstal uschován tady. V levém lýtku je protipancéřový laser a tohle jsou reproduktory – patří dvěma typům sonických zbraní. Nahoře nad očima a ušima je umístěn optický a sluchový násobič. Takže – nějaké otázky?“

„Rekrut MacDonald, pane,“ ozval se kdosi v duchu vojenského řádu s nepatrným venkovským přízvukem. „Mají tyhle optické násobiče něco společného se zaměřovacími objektivy bojových skafandrů, které vojákům před oči vysílají údaje o vzdálenosti a rychlosti pohybu cíle před vámi?“

Mendro odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ty slouží perfektně pro střední a delší vzdálenosti, ale v boji zblízka, a tomu se určitě nevyhnete, by vám nebyly skoro k ničemu. Čímž se dostáváme přímo k jádru celého Projektu Kobra.“

Červená barva zmizela a uvnitř lebky, přímo pod mozkem, se objevil jakýsi zelený předmět velikosti vlašského ořechu. Z něj se vinuly tucty jemných nitek. Většina jich ubíhala nejdříve rovnoběžně s páteří a dál potom každá svým směrem. Jonnymu bleskl myslí obrázek, který snad někdy ve čtvrté třídě základní školy probírali při biologii: diagram základní struktury nervového systému člověka…

„Toto,“ zdůraznil Mendro a namířil prstem na zelený ořech, „je počítač – a podle všeho vůbec nejvýkonnější v dané velikosti, jaký se kdy podařilo vyvinout. Támhleta optická vlákna –“ hodil bradou k síti nitek „– běží ke všem servomotorům a zbraním a také k řadě kineziologických senzorů, které jsou implantovány přímo do keramické vrstvy kostí. Vaše zaměřovací objektivy, MacDonalde, ještě předpokládají, že mířit a pálit budete vy sám. Tento nanopočítač za vás provede celou operaci automaticky.“

Jonny se ohlédl. MacDonald váhavě přikyvoval. Nešlo o žádnou převratnou novinku – zbraně řízené počítači patřily po staletí k běžnému vybavení mezihvězdných lodí a bojových letounů – ale vybavit jednotlivce takovým typem řízení zbraní, to byla zaručená technologická revoluce.

A to ještě Mendro nebyl se svými překvapeními u konce.

„Počítač tedy bude kontrolovat střelbu, ale nejen to, do paměti dostane i řadu bojových reflexů, zahrnujících vedle úhybných manévrů i takové kousky, jaké jste viděli před chvílí. Sečteno a podtrženo –“ hologram se rozvlnil směsicí barev všech překrývajících se vrstev „– máme před sebou nejhrozivějšího partyzána, jakého kdy lidstvo stvořilo.“

Rozhostilo se ticho. Po pár vteřinách Mendro vypnul hologram a odložil komunikátor na nejbližší židli.

„Jako Kobry budete páteří protiofenzívní strategie, díky které, jak doufám, se nám definitivně podaří vytlačit Trofty z území Dominia… je tu ovšem háček. Už jsem se zmínil o vojenských nebezpečích, kterým budete vystaveni. V tomto ohledu se nedá přesně stanovit, kolik z vás ztratí život, ale ujišťuji vás, že vás bude hodně. Dál: podstoupíte spoustu operací a to není nic příjemného. A navíc k tomu všemu: spousta z těch věciček, které do vás nacpeme, vám zůstane natrvalo. Například výztuhy. Ty se odstranit nedají. Z toho plyne, že vám zůstanou i servomotory a nanopočítač. Nepochybně se vynoří i problémy, o kterých nemáme zatím ani zdání, protože budete součástí první generace kober a odskáčete všechny konstrukční chyby, které třeba zatím ušly pozornosti.“

Na malou chvíli se odmlčel. Očima přelétl místnost.

„Přes to všechno, co jste právě teď slyšeli, bych vám rád připomněl, že jste tady, protože vás potřebujeme. Všichni máte za sebou testy inteligence, odvahy a emocionální stability a jejich výsledky vás klasifikují jako vhodný ‚materiál na výrobu Kober‘ – a říkám na rovinu: takových, jako jste vy, máme pekelně málo. Čím víc vás do toho půjde, tím rychleji se nám podaří dát Troftům pořádně na frak.

Tak. Zbytek dne máte pro sebe. Ubytujte se v přidělených pokojích, seznamte se s komplexem Freyr –“ mrkl k Viljovi „– nebo si třeba prohlédněte vystavené exponáty v halách. Zítra ráno se tu sejdeme a každý za sebe mi řekne, jak se rozhodl.“

Naposledy přehlédl místnost a pak kývl:

„Do té doby rozchod.“

Jonny strávil den podle Mendrova doporučení, klábosil se svými pěti spolubydlícími a procházel budovami i venkovními sekcemi komplexu Freyr. Vypadalo to, že kobry mají celé patro kasáren pro sebe a pokaždé, když Jonny míjel odpočinkový prostor, posedávaly okolo další a další hloučky rekrutů a probíraly různá pro a proti obdržené nabídky. Sem tam se Jonny zastavil a chvíli poslouchal, ale většinou hned pokračoval dál. Věděl, že jejich pochybnosti a argumenty nijak nezmění jeho rozhodnutí. Pravda, rozhodnout se nebylo nijak lehké… ale Jonny sem přišel v první řadě proto, aby pomohl lidem na okupovaných planetách. Nemohl se prostě otočit a odejít jenom proto, že ho to bude stát trochu víc, než zpočátku očekával.

Kromě toho – a to si poctivě přiznal – celý Projekt Kobra zaváněl příběhy superhrdinů z komiksů a filmů, které ho jako dítě tak vzrušovaly a šance stát se někým s nadlidskou silou byla mocným lákadlem i teď, když byl vzdělaným studentem univerzity.

Diskuse na jeho pokoji se toho večera protáhla až do chvíle, kdy zhaslo světlo, ale Jonnymu se podařilo neúčastnit se jí a díky tomu usnul dříve než ostatní. Když se ráno ozval budíček, jako jediný z celé šestice nenadával na tak bezbožnou hodinu, ale svižně se oblékl a seběhl do jídelny. Když se vrátil, byli už ostatní na snídani, jen Viljo ještě vyspával. Jonny vyběhl po schodech do místnosti C-662. Ukázalo se, že je zatím třetí v pořadí, kdo se oficiálně rozhodl jít ke Kobrám. Mendro mu potřásl rukou, prohodil několik povzbudivých frází a pak vylovil kartu s poněkud odstrašujícím plánem operací. Jonny se odebral do lékařského křídla. S nervózním chvěním v žaludeční krajině, ale s pocitem jistoty, že se rozhodl správně.

Během následujících dvou týdnů však byla jeho sebedůvěra vystavena těžkým zkouškám.

„V pořádku, Kobry, a teď poslouchejte!“ Baiův hlas byl ve zpola rozednělém ránu na Asgardu jako úder hromu. Jonny potlačil záchvat nevolnosti, který díky hlasu i ostrému vzduchu prošel tím, co mu zbylo ze žaludku. Nikdy předtím mu z třesavky z chladu nebylo na zvracení… ale dosud také jeho tělo nikdy nezažilo tak obrovské fyzické trauma. Bolest pominula, necítil už víc než tupý tlak, který se valil od hlavy až ke konečkům prstů u nohou a pak přes další místa vrtošivě zpátky. Pouze tak mohlo tělo dát najevo, jak je nespokojené. Jonny stál nervózně v řadě s dalšími pětatřiceti nováčky a pociťoval divnou tíseň a pocit nepříjemného mravenčení všude tam, kde se jeho orgány otíraly o nové vybavení a systémy v těle. Při pomyšlení na všechno, co má teď v sobě, jej znovu přepadla nevolnost. Chvatně obrátil pozornost k Baiovi.

„…pro vás těžký zážitek, ale mohu vás ujistit z vlastní zkušenosti, že všechny pooperační symptomy během několika dní odezní. Takže není nic, co by vám bránilo začít nová těla používat.

Vím, že se teď v duchu ptáte, proč se vám počítače houpají na krku, místo abyste je měli uložené v lebkách, je to tak? Podle všeho jste bystří a inteligentní, a uplynulé dva týdny jste neměli na práci nic jiného, než přemýšlet o podobných věcech. Takže chce se někdo vytasit se svou teorií?“

Jonny se rozhlédl. Jak otáčel hlavu, uvědomil si na krku pásek s počítačem. Byl přesvědčený, že by dokázal správně odpovědět, ale nechtěl se hlásit jako první.

„Vojín Noffke, pane,“ promluvil Paar Noffke, Jonnyho spolubydlící. „Je to proto, že nechcete, aby naše zbraně byly funkční, ještě než opustíme Asgard?“

„Přihořívá,“ kývl Bai. „Moreaue? Napadá vás něco?“

Jonny se poplašeně podíval na Baia.

„No, možná že chcete naše vybavení – zbraně a ostatní schopnosti – uvádět do chodu postupně, namísto abyste to spustili všechno najednou.“

„Měl byste se naučit odpovídat jasně, Moreaue, ale v podstatě máte pravdu. Jakmile je hlavní počítač implantován do mozku, jeho programování je zafixováno, takže zatím raději zůstaneme u těch programovatelných, které máte na krku, a to do té doby, než budeme mít jistotu, že neuděláte sami ze sebe nebo jeden z druhého škvarek. Dobrá. První lekce – možnosti vašich změněných těl. Asi pět kilometrů za mnou je vysloužilá vojenská pozorovací věž. Atleti z různých světů by k ní doběhli zhruba za dvanáct minut, pro nás to bude deset. Pohyb.“

Otočil se a vyrazil ostrým během ke vzdálené věži. Nováčci v nepřehledném houfu za ním. Jonny se držel někde uprostřed a pracně se snažil sladit kroky do rytmu. Připadal si současně příliš těžký i příliš lehký. Pět kilometrů byla dvojnásobná vzdálenost, než jakou kdy v životě uběhl – nehledě na rychlost – a ve chvíli, kdy dosáhli cíle, už jenom lapal po dechu, před očima mžitky.

Bai počkal, až k němu Jonny doklopýtá.

„Zadrž dech a počítej do třiceti,“ nařídil stručně a spěchal se stejnou radou k dalšímu.

Jonny nevěřil, že to pomůže, ale než doběhli do cíle i ostatní, byl už docela v pořádku.

„Tak, to bychom měli lekci jedna a půl,“ pousmál se Bai. „Dobrá polovina z vás nechává tělo zbytečně moc okysličovat, a to jenom z jediného důvodu. Ze zvyku. Při rychlosti, jakou jste vyvinuli, by měly servomotory zvládat padesát až sedmdesát procent vší námahy za vás. Po nějaké době si těla na tyto změny zvyknou, ale než k tomu dojde, musíte hlídat i tyhle drobné detaily.

Takže. Lekce dvě: skoky. Začneme se skoky přímo vzhůru do různých výšek; vy začnete tak, že mě budete sledovat. Zatím nemáte naprogramovány bojové reflexy a i když si nemůžete polámat kosti, tak kdybyste ztratili rovnováhu při dopadu, mohli byste se uhodit do hlavy a to bolí. Takže mě pozorujte a učte se.“

Příští hodinu se učili jak skákat, jak korigovat trajektorii letu, když je to nezbytné, a jak bezpečně přistávat na zemi, když se korekce nepodaří. Bai zaměřil jejich pozornost na pozorovací věž, která se tyčila nad nimi, a naučil je asi tucet různých způsobů šplhání po vnější straně budovy. Když Bai vyhlásil přestávku na oběd, měli právě za sebou strastiplný výstup nahoru po kolmé stěně a otevřeným oknem na nejvyšší podlaží; na Baiův příkaz se ovšem museli vrátit s jídlem zpět na stěny a hltali pak své polní dávky v desetimetrové výšce nad zemí, přimknuti ke zdem, nejlépe jak uměli.

Odpoledne strávili cvičením s pažními servomotory. Nejdůležitější bylo naučit se přenášet těžké předměty tak, aby došlo k minimálnímu zatížení pokožky a cév. Nebyl to zas tak triviální problém, jak se na první pohled zdálo, a třebaže Jonny vyvázl jen s několika škrábanci, jiní utržili celkem vážné podkožní krvácení a odřeniny. Nejhorší případy odeslal Bai okamžitě na ošetřovnu; zbytek jednotky pak pokračoval ve výcviku, dokud se slunce nedotklo horizontu. Následoval svižný pětikilometrový běh nazpět do hlavního komplexu a po bleskové večeři se všichni znovu sešli v místnosti C-662 a vyslechli přednášku o partyzánské taktice a strategii.

Pak se konečně mohli odebrat na ubikace, rozbolavělí na těle i na duchu.

Jonny byl ve svém pokoji poprvé po čtrnácti dnech pobytu na chirurgii, ale nalezl ho ve stejném stavu, jak si ho pamatoval. Namířil si to rovnou ke kavalci a vděčně se na něj svalil. Očekával hlasité protesty pérování. Samozřejmě to byla jen představa – navzdory všemu železu, které v sobě měl, nebyl o tolik těžší. Uvolnil bolavé svaly a začal opatrně zkoumat škrábance na pažích. Byl zvědavý, jestli vůbec může zbývající čtyři týdny výcviku přežít.

Jeho pět spolubydlících se vrátilo asi minutu po něm. Přihrnuli se jako velká voda a neustále diskutovali o zážitcích uplynulého dne.

„– říkám ti, všichni armádní instruktoři se chovají jako roboti u montážního pásu,“ nechal se mezi dveřmi slyšet Cally Halloran. „Je to součást utužování nováčků. Psychologie, pánové, psychologie.“

„Jebu na psychologii,“ utrousil Paar Noffke, naklonil se přes kavalec a prováděl jakési neurčité strečinkové cvičení. „Celá ta komedie s obědem v desetimetrové výšce – tomu říkáš utužování? Povídám, Bai nás akorát hrozně rád vidí propocený, to je všechno.“

„Ale přinejmenším ti ukázal, že se tam dokážeš udržet, aniž se musíš soustředit na tvý vlastní prsty, ne?“ poznamenal suše Imel Deutsch.

„Vždyť to povídám,“ přikývl souhlasně Halloran. „Psychologie.“

Noffke pohrdavě odfrkl a přestal cvičit.

„Hej, Drumo, Rolone? Čeká se na vás, máme čas tak akorát na partičku karet.“

„Hned to bude,“ ozval se Drumův tlumený hlas z koupelny, kam předtím s Viljem zmizeli.

Když se po chvíli vrátili do pokoje, Jonny si všiml bleděmodrých léčivých náplastí na Drumových rukou a domyslel si, že mu Viljo nejspíš pomáhal vyměnit obvaz.

„Vy taky, pane Odpověď,“ obrátil se Noffke na Jonnyho. „Jestlipak víte, jak se hraje královskej bluf?“

Pan Odpověď?

„No, znám ho tak, jak se hraje u nás,“ odsekl Jonny Noffkemu.

„Dobrá, uvidíme,“ zamumlal Noffke, popošel ke kulatému stolku, a z kabely vyndal balíček karet. „Tak pojď. Podle zvyků na Reginine nemůžeš odmítnout hru, když se nejedná o peníze.“

„Odkdy se na Asgardu hraje podle pravidel z Reginine?“ skočil mu do řeči Viljo, sotva vyšel z koupelny. „Nevidím důvod, proč bychom neměli hrát podle pravidel země, která jasně stanoví, že vždycky se hraje o peníze?“

„Na Aerii hrajeme o nemovitosti,“ ozval se Halloran ze své palandy.

„Pravidla na Horizonu –“ spustil Jonny.

„Asi bysme se neměli pouštět tak daleko na periférii našeho Dominia, ano?“ přerušil ho Viljo.

„A možná bysme si měli jít radši lehnout,“ připojil se Singh. „Zítra bude zaručeně těžkej den.“

„Jedem,“ zavrtěl hlavou Deutsch a sedl si ke stolu vedle Noffkeho, „při hře se všechno srovná. A mimoto, právě takovýhle drobnosti dávaj lidi dohromady. Psychologie, Cally, že jo?“

Halloran se zachechtal, zavrtěl se na palandě a vstal.

„To není fér. Ale jak chceš. Jdu na to. Tak, Jonny, pojď taky. Drumo, Rolone, platí regininská pravidla, jak říká tady ten člověk. Dáme si jenom jedno kolo.“

Ukázalo se, že pravidla, jak je vysvětloval Noffke, byla skoro stejná s těmi, která znal Jonny, takže když se s vervou pustili do hry, věřil si. Nebylo vůbec důležité, zda vyhraje, chtěl jen za každou cenu hrát tak, aby se nedopouštěl hloupých chyb. Díky Viljovu rýpnutí o periférii Dominia mu konečně došlo, proč se mezi nimi necítí dobře. S výjimkou Deutsche pocházeli všichni z daleko starších a rozvinutějších světů, než je Horizon – a Deutsch, jediný rekrut u kober, který pocházel z Adirondacku, budil zas přirozený respekt, protože jeho domovem byla jedna ze dvou planet obsazených Trofty. Ostatní většinou nebyli tak nestydatě blahosklonní jako Viljo, ale Jonny postřehl byť jen náznaky podobného chování u každého z nich. Když teď předvede, že s nimi dokáže držet krok v kartách, možná to bude znamenat první stupínek k rozbití všech zažitých představ, které měli o hraničních planetách obecně a o Jonnym konkrétně.

Nedělal si starosti s vítězstvím a možná právě to mu pomohlo zachovat chladnou hlavu a využít všech svých třeba jen průměrných taktických znalostí. Snad i malé rozdíly v mimice dodaly jeho blufům nečekanou břitkost… ať už to bylo cokoli, ten večer hrál líp než kdykoli předtím. Ze čtyř rozdávání vyhrál jedno jednoznačně, dvě další díky blufování a prohrál pouze jedno, když Noffke licitoval stále výš, i když měl karty, se kterými neměl nárok. Viljo jim navrhl hrát ještě jedno kolo – upřímně řečeno nařídil – ale Singh mu připomněl předchozí slib. Chvíli se přeli, ale pak sezení rozpustili a začali se chystat k spánku.

Několik minut poté, co zhasla světla, si Jonny celou hru znovu v duchu promítal.

Usilovně se snažil vybavit si třeba i nepatrné rozdíly v řeči nebo chování, které by svědčily o tom, že se společenské rozdíly konečně začínají vytrácet. Ale byl už příliš unavený, než aby došel k nějakému závěru, a brzy se o to přestal snažit. Přesto, mohli ho přece úplně vynechat ze hry, kdyby chtěli. A tak ještě než usnul, napadlo ho, že příští čtyři týdny možná přece jenom budou k přežití.

V prvním týdnu výcviku probírali funkci servomotorů, optických a sluchových násobičů a také se poprvé dostaly ke slovu zbraně. Malé lasery, zabudované do malíků, byly podle instruktora vyvinuty hlavně pro rozrušování kovů, ale stejně dobře mohou sloužit v boji muže proti muži. Bai zdůrazňoval, že protentokrát byl jejich výkon nastaven hluboko pod smrtelnou intenzitu. Když ovšem Jonny cvičil se snadno roztavitelnými cínovými terči, bylo mu Baiovo ujištění jen chabou útěchou. Když někde najednou začne pálit dvaasedmdesát laserů, nepotřebuje člověk ani moc fantazie, aby si představil, co by způsobilo něčí neopatrné, servomotorem vylepšené cuknutí zápěstím. Všechno se ještě zhoršilo, když se přidaly poloautomatické zaměřovací schopnosti: bylo velmi jednoduché omylem otočit hlavou jinam už při zapnutém naváděcím systému a to mohlo zaměřit paprsek na úplně jiný cíl. Možná jim ale přálo štěstí nebo byl Baiův výcvik natolik kvalitní – nic takového se nestalo. A když skončila poslední hodina cvičení, Jonny dokázal stát uprostřed šlehajících paprsků, aniž by hnul brvou. Alespoň ne příliš.

Začátkem druhého týdne začali všechno spojovat dohromady.

„Dávejte pozor, Kobry, protože dnes poprvé dostáváte šanci nechat se uškvařit,“ oznámil Bai a zjevně si nevšímal vytrvalého deště, který jim stékal po zádech.

Jonny stál v pozoru a snažil se sám sebe přesvědčit, že ani jemu nevadí, ale pramínky vody za límcem byly příliš studené, než aby se mu to podařilo.

„Sto metrů za mnou vidíte zeď,“ pokračoval Bai. „Obklopuje čtyřúhelníkovou plochu s malou budovou. Po vršku zdi běží fotoelektrický paprsek – to je simulace obranného laseru; na ploše je pár dálkově řízených robotů, které simulují troftské hlídky. Vaším cílem je malá červená krabička umístěná uvnitř budovy. Tu musíte získat. V tichosti! A uniknout s ní.“

„Skvěle,“ zamumlal Jonny. Žaludek mu začal lehce vibrovat.

„Dobře že se nepřipravujeme k invazi na Reginine,“ šeptal vedle něj Noffke, „naše obranné lasery míří vzhůru, ne napříč.“

„Pšš!“

„Další věc, hlídky jsou naprogramovány podle nejnovějších zjištění postřehu a reakce Troftů, a ovládají je naši nejkvalitnější operátoři, takže nepočítejte s tím, že budou dělat stupidní chyby. Jsou vybaveny zbraněmi se střelami s barvou, a když vás dostanou, jste považováni za mrtvé. Jestli naděláte zbytečně moc hluku – a jeho úroveň budou měřit detektory intenzity zvuku – pak nejenže ztratíte body, ale opět na sebe přilákáte hlídky a ty vás zlikvidují. A aby to nebylo všechno, jsou v budově nastraženy různé automatické a dostatečně přihlouplé léčky, těm se musíte vyhnout. A nesnažte se ze mne vydolovat podrobnosti, to by byla zbytečná námaha. Nějaké otázky? Ne? Dobrá. Aldrede, pusť se do toho, všichni ostatní do přístřešku vlevo.“

Jeden po druhém pak nováčci vyráželi přes blátivé pole do akce. Bai se opomenul zmínit, že každou smrt ohlásí poplašná siréna a vždy, jakmile někdo zmizel za zdí, se dříve nebo později rozječel její pronikavý tón, takže konverzace v přístřešku se postupně stávala poněkud nervózní. Jako osmý se pustil přes zeď Deutsch, a když se po čase znovu vynořil nad zdí s červenou skříňkou, aniž by siréna ohlásila jeho smrt, zbytek mužstva pod přístřeškem si kolektivně s úlevou oddechl a gesto bylo tak výmluvné, jako by Deutsche zahrnuli ovacemi.

Zakrátko přišel na řadu Jonny.

„Připrav se, Moreaue, všechno je vyresetováno,“ řekl Bai. „A pamatuj, je hodnocen váš postřeh a schopnost pohybovat se jako duch, ne rychlost. Drž se toho, co jsem vám v posledních večerech ládoval do hlavy a budeš v pohodě, jasný? Tak jo. Jdi.“

Jonny si to namířil blátem. Běžel shrbený, nechtěl být pro předpokládané optické senzory příliš lehkým cílem.

Deset metrů před zdí zpomalil a začal slídit po nastražených drátech, čidlech umístěných ve zdi a nějaké vhodné cestě, kudy by se dalo vyšplhat nahoru. Ničeho podezřelého si nevšiml; ale na druhé straně jej nijak nepotěšila naprostá absence úchytů pro ruce a nohy. Ještě jednou přelétl pátravým pohledem po zdi. Nezbylo mu nic jiného, než doufat, že výšku odhadl dobře. Mírně pokrčil kolena, odrazil se a skočil. Skok se ukázal trochu krátký, ale v kulminačním bodě se mu podařilo zachytit se prsty na vrcholu zdi.

Zatím dobře. Z nové výhodné pozice Jonny spatřil fotoelektrickou aparaturu a z jejího nastavení usoudil, že k tomu, aby hladce přešel na druhou stranu, potřebuje přeskočit vrchol zdi o dvacet centimetrů. Zdánlivě snadný úkol… za předpokladu, že se na něj dole nesesype horda pseudo-Troftů.

Skousnutím zadních zubů zapojil sluchové násobiče; trojím stisknutím je nastavil na maximum. Zvuk padajícího deště se sice změnil v monotónní hukot, ale na tomto podkladě mohl slyšet i jiné, o hodně slabší zvuky. Žádný z nich však nepřipomínal simulátor, který by se pachtil blátem. Popaměti přehmátl prsty, vypnul násobiče zvuku a vysunul hlavu nad zeď.

Vnitřní budova byla menší, než očekával. Jenom přízemní, zabírala přibližně desetinu plochy za zdí. A kolem ní neviděl žádné hlídky. Rychle přelétl pohledem zbytek prostoru.

Nikde nikdo.

Buď měl neuvěřitelné štěstí a všechny hlídky se právě zdržovaly na protilehlé straně budovy, nebo možná byly uvnitř a číhaly za potemnělými okny. Stejně neměl moc na vybranou. Zapřel se pravou rukou a vyšvihl nohy a trup nahoru a přes zeď. V letu rychle přitiskl ruce k tělu, aby nepřeťaly paprsek. Teprve nad ním měl možnost podívat se na místo, kam chtěl dopadnout…

A kde postřehl mdlý kovový lesk simulátoru; stál přímo pod ním.

Hlavou mu bleskla jediná myšlenka. To není fér! Na víc neměl čas. Spustil systém navádění na cíl, namířil ruce na simulátor a vypálil z obou laserů. Zaujatý střelbou dopadl o sekundu později ztěžka a neobratně. Nepovedený doskok mu nevadil, byl spokojený, protože viděl, že simulátor dopadl na zem současně s ním.

Zatím ale nebyl žádný důvod gratulovat si k úspěchu. Nestačil ani pořádně nabrat rovnováhu a rozběhl se k budově. Ať už se zbylé hlídky zdržují kdekoli, nepotrvá dlouho a začnou se shánět po kolegovi. Dokud byl Jonny pánem situace, nesměl ztrácet čas. Doběhl k nejbližší zdi, přikradl se na roh a rychle se rozhlédl. Nikdo v dohledu. K hlavnímu vchodu vedlo pár schodů. Rozběhl se k nim a už byl skoro u nich…

Zvuk bzučáku, který se ozval vedle něj, ho málem ohlušil, i když už dříve vypnul zvukové násobiče. Tlumeně zaklel; podle všeho nakopl jednu z pastí, o kterých mluvil Bai. Ať spěchal, nebo ne, měl si nechat čas a líp se porozhlédnout. Teď už bylo pozdě a nezbývalo, než se připravit na boj zblízka. Kdyby se mu podařilo dostat se dovnitř ještě předtím, než stráže zareagují na bzučák, možná by tu ještě byla šance… stál přede dveřmi a mířil laserem na zámek z cínu, když se zpoza vzdáleného rohu vynořil strážný.

Jonny prudce odskočil ode dveří, dopadl na zem a zkusil se odkutálet. Přitom mířil na strážného. Jakmile vystřelil… dveře se s rámusem otevřely a než stačil pohnout hlavou, ucítil tupý úder střely s barvou na žebrech. Vzápětí se rozječela siréna, aby oznámila celému světu jeho prohru.

Jonny se postavil a rozhlížel se, kudy odtud. Cítil se jako naprostý idiot.

„Ber to jako užitečnou lekci,“ ozvalo se z budovy.

Jonny se ohlédl. Za strážným, který na něj před chvílí vypálil, stál jakýsi muž. Na kombinéze měl nášivku operace Kobra.

„Když máš dva nebo víc cílů, je rychlejší zlikvidovat první vizuálně, bez použití optických zaměřovačů.“

„Děkuju, pane,“ hlesl Jonny. „Jak se dostanu ven?“

„Můžeš jít tudy. A koukej se dát do pořádku. Jo, a ještě něco – jestli ti to pomůže, spousta ostatních to zvládla hůř.“

Jonny přikývl a pomalu odcházel k východu. Necítil žádné uspokojení nad tím, že by ostatní umřeli dřív. Smrt zůstává smrtí.

„Vida, velká horizonská naděje nakonec rupla,“ prohodil Viljo s jízlivým úsměvem a postavil talíř na protější konec stolu.

Jonny zabodl pohled do talíře s obědem a neříkal nic. Jen se snažil soustředit na těch pár posledních kousků jídla, zatímco mu krev stoupala do hlavy. Viljo ho v posledních dnech obšťastňoval jedovatými poznámkami stále častěji, a přestože se Jonny vytrvale snažil si jich nevšímat, začínal pomalu ztrácet trpělivost. Měl obavy, aby jakákoliv ostřejší reakce z jeho strany nebyla chápána jako přecitlivělost, nebo – a to by bylo ještě horší – aby nepotvrzovala jeho provinční původ. Dusil se vztekem a jenom doufal, že to Vilja přestane bavit a najde si za cíl někoho jiného.

A když se neozval on, ostatní ano. Halloran, který seděl proti Jonnymu, zvedl oči od svého talíře a pohlédl zpříma na Vilju: „Nevšim jsem si, že bys zrovna ty odcházel s fanfárama, nebo jo?“ usadil jej. „Po pravdě řečeno, tak kromě Imela jsme všichni dostali pěkně co proto, než abychom se mohli něčím chlubit.“

„Jasně, já jen, že Bai pořád Jonnyho vyzdvihuje jako vzor pro nás všechny. Copak jste si nevšimli? Jenom bych rád věděl, jak se cítí náš hrdina, když ví, že je zase pouhým smrtelníkem.“

Singh, usazený vedle Vilja, se netrpělivě zavrtěl:

„Zbytečně přeháníš, Rolone, a i kdybys měl pravdu, není to Jonnyho vina.“

„Skutečně?“ prskal Viljo. „Jen pokračuj, víš přece stejně dobře jako já, jak to s takovými oblíbenci chodí. Jonnyho rodina se nejspíš s Baiem nebo dokonce s Mendrem nějak dohodla, a Bai teď předvádí, že neinvestovali peníze nadarmo.“

Jonny cítil, že těmi slovy přetekl pohár trpělivosti… měl všeho právě dost.

Jediným plynulým pohybem se vymrštil přes stůl a ani se nezajímal o osud židle, která s rachotem odletěla k vedlejšímu stolu. Přistál přímo za Viljem. Viljo, očividně vývojem překvapený, se ani nestačil zvednout z místa. Jonny nečekal, až se Viljo vzpamatuje. Hrábl po něm, chytil Vilja za košili, smýkl jím a otočil ho k sobě.

„To stačí, Viljo. To byla poslední kapka, než bude zle. Dáš si pohov, rozuměls?“

Viljo zachoval ledový klid:

„No, no, ty se ale umíš vztekat. Mám dojem, že ‚kapka‘ je jeden z těch výstižných výrazů, které používáte tam u vás ve vidlákově, nemám pravdu?“

Tato poslední urážka byla příliš. Jonny pustil Viljovu košili a rozmáchl se pěstí.

A pak přišlo naprosté fiasko. Nejenom že Viljo bleskově hlavou uhnul, ale Jonnyho servomotory mu daly rychlost a sílu, na jaké nebyl připraven, takže ztratil rovnováhu, přeletěl židli a než se stačil něčeho zachytit, přistál s rachotem na stole. Bolest způsobila, že se mu vztek změnil v divokou zuřivost. Jonny s hrozivým výrazem vstal a znovu se rozmáchl proti Viljovi. Opět minul. Jakmile se ale rozmáchl k třetímu pokusu, ucítil, jak mu něčí silné ruce znemožňují pohyb. Snažil se sevření setřást, ale povedlo se mu jenom znovu ztratit rovnováhu.

„Klid, Jonny, klid,“ uslyšel tichý hlas.

Červená mlha, která mu halila mozek, zčistajasna zmizela a Jonny zjistil, že stojí uprostřed ztichlých Kober, které na něj hledí, Deutsch a Noffke mu pevně svírají ruce a před ním stojí Viljo, zcela nedotčený, s obvyklým samolibým výrazem ve tváři a satisfakcí v očích.

Stále ještě se snažil všechno si srovnat v hlavě, když se ozval interkom. Měl se okamžitě hlásit u Mendra v kanceláři.

Rozhovor byl krátký, ale nesmírně nepříjemný, a když Jonny vyšel, cítil se jako jeden z cínových cílů na laserové střelnici. Myšlenka, že se bude muset vrátit na cvičiště – a že bude muset pohlédnout ostatním do tváře – mu rozhoupala žaludek, a jak procházel předpokojem Mendrovy kanceláře, vážně uvažoval, že se vrátí zpátky a požádá o přeřazení k jinému typu vojska. Aspoň by nemusel snášet pohledy ostatních rekrutů… Zatímco přemýšlel o svém rozhodnutí, nohy ho vynesly z kanceláře a za dveřmi se celý problém znenadání posunul do akademické roviny.

Deutsch s Halloranem se odlepili od zdi, právě když za sebou Jonny zavíral dveře.

„V pořádku?“ zeptal se Deutsch a jak v hlase, tak i ve tváři se mu odrážely obavy.

„Jo, jasně,“ vyhrkl Jonny, najednou přehnaně nervózní z neočekávané invaze vlastního studu. „Jen ze mě slovně stáhl kůži zaživa, to je všechno.“

„Dobře, že jenom slovně,“ poznamenal Halloran. „Nezapomeň, že všechny Mendrovy zbraně jsou funkční. No tak, hlavu vzhůru, Jonny. Zůstáváš u jednotky, ne?“

„To jo,“ odvětil Jonny a cítil, že knedlík v krku pomalu mizí. „Alespoň co já vím. I když Bai si k tomu asi taky řekne svý, až se dozví, co se stalo.“

„Ten už všechno ví. Sám nám řekl, abychom tu na tebe počkali,“ řekl Halloran. „Máme tě přivést na cvičák, až se vzpamatuješ. Už jsi O. K.?“

Jonny se zašklebil a pomalu přikývl.

„Ale jo. Ať to mám za sebou.“

„Co? Myslíš Baie?“ zeptal se Deutsch, když procházeli halou ven. „Žádný obavy; ten ví moc dobře, o co šlo. Paar a Druma taky.“

„Já bych to taky rád věděl,“ zavrtěl hlavou Jonny. „Co proti mně Viljo pořád má?“

Halloran si ho zkoumavě změřil a Jonny si všiml, že se zamračil.

„Ty vážně nevíš?“

„Už jsem to řekl, nebo ne? Co, třeba nemá rád nikoho, kdo se narodil víc než deset světelných let od Země?“

„Má rád, má… ale jenom do té doby, než mu dotyčný ukáže, že je v něčem lepší než on.“

Jonny se udiveně zastavil.

„O čem to mluvíte? Nikdy jsem nic takového neudělal.“

Halloran si povzdechl.

„To si myslíš ty. Ale člověk jako Rolon vidí všechno jinak. Hele, pamatuješ si na úplně první informační schůzku? Jak Viljo přišel pozdě? Kohopak Bai použil jako zářný příklad?“

„No dobře… mě. Ale to bylo jenom proto, že jsem byl poslední, kdo přišel před ním.“

„Nejspíš,“ připustil Halloran. „Jenomže Rolon to neví. A pak ten první večer po tréninku, jak jsme hráli karty; hrál jsi nejlíp. Lidi ze Země jsou v kartách odjakživa nejlepší a já myslím, že tady ses trefil do živýho.“

Jonny v neskrývaném úžasu vrtěl hlavou.

„Ale já ho přece nechtěl zahanbit!“

„Samozřejmě – každý přece hraje, jak umí, aby vyhrál,“ kývl Deutsch. „Jasně, nechtěl jsi ho tím ponížit, ale to je svým způsobem ještě horší. Protože když je někdo natolik ambiciózní povaha jako Rolon, tak prostě nedokáže unést, že ho na hlavu porazil někdo sice inteligentní, ale jinak považovaný za podřadného a navíc soupeř, který se o to vlastně ani nesnažil. To je na Rolona moc velké sousto.“

„A co mám podle tebe dělat? Odklidit se a tvářit se, že neexistuju?“

„Ne, snaž se být i nadále nejlepší, abys zůstal sám sebou, a ať čert vezme jeho egoismus,“ řekl Deutsch ponuře. „Možná, že jeho chorobnou touhu po slávě uspokojí, že tě vmanévroval do Mendrova kutlochu. A jestli ne –“ Na chvíli zaváhal. „Jestli nebude schopen s tebou vycházet, tak mám dojem, že bychom ho nechtěli ani na Adirondacku.“

Jonny na něj letmo pohlédl. Deutschův smysl pro humor se na moment kamsi poděl a pod ním se mihlo cosi mnohem temnějšího.

„Víš,“ řekl opatrně Jonny, „často mi připadáš, že tě ani moc nezajímá, co se děje s tvou planetou.“

„Myslíš kvůli mým vtipům, a že se směju?“ zeptal se Deutsch. „Nebo proto, že jsem se rozhodl strávit několik měsíců poflakováním po Asgardu, místo abych popadl laser a mazal domů pomáhat?“

„No… když to bereš takhle.“

„Vůbec mi není jedno, co se děje na Adirondacku, Jonny. Jenom nevidím žádný smysl v tom nechat se užírat myšlenkami, co asi udělali Troftové s mou rodinou a přáteli. Právě teď pro ně udělám nejvíc, když se stanu nejlepší Kobrou, jakou dokážu, a dokopu vás k tomu samýmu.“

„Řekl bych, žes nám právě naznačil, že se máme vrátit na cvičák,“ prohodil s úsměvem Halloran.

„Psychologický trénink ti nedovolí zblbnout,“ opáčil Deutsch s ironickým úšklebkem; chvilkový záblesk jeho nitra byl pryč.

I ten kratičký okamžik ale Jonnymu stačil k tomu, aby si poprvé pořádně uvědomil, jaký typ lidí si armáda pro tuhle jednotku vybrala.

Přesně ten typ lidí, ke kterému stálo za to patřit.

A Jonny hodil celou záležitost s Viljem za hlavu.

Nebude riskovat, aby ho vylili od Kober kvůli obyčejným citovým úletům. Něco takového by byl projev nejhlubší stupidity. Takže se rozhodl od nynějška nepovažovat Viljovy rýpance za nic jiného než trénink v trpělivosti. Když se Deutsch dokázal přenést přes invazi v jeho světě, pak Jonny zcela jistě dokáže brát s nadhledem Vilja.

Došli k východu. Halloran otevřel dveře a pustil kolegy napřed.

„Počkejte chvilku, vyšli jsme druhou stranou,“ zastavil se Jonny a rozhlížel se okolo. „Cvičák je na druhé straně budovy, nebo ne?“

„Uhodls,“ zahlaholil vesele Halloran. „Ale pro Kobry je rychlejší vzít to rovnou, než se zdržovat nějakýma chodbama, ne?“

„Myslíš okolo?“ Jonny nevěřícně zíral chvíli na Hallorana a pak na osmipodlažní budovu, která se táhla oběma směry téměř do nekonečna.

„Myslím horem,“ upřesnil Halloran. Postavil se tváří ke zdi a pokrčil kolena. „Kdo bude poslední nahoře, je salát. A rozbitý okna si platí každej ze svýho.“

Druhý týden se od prvního v ničem nelišil. Dlouhé dny naplněné výcvikem, a skoro stejně – alespoň jim to tak připadalo – dlouhé večery vojenské teorie. Skoro denně jim přidali do kroužku na krku nové počítačové moduly a každý modul zapojil do chodu další zbraň z jejich arzenálu. Jonny se už naučil, jak používat sonické zbraně a jak je přeladit v případě, kdy by se ukázalo, že jsou Troftové na některé frekvence obzvlášť citliví; naučil se spouštět obloukový rozrušovač – proud vysokého elektrického napětí, který se pohyboval po ionizační dráze způsobené výstřelem laseru na konci pravého malíčku – a uměl jím doslova upéct elektronickou výzbroj; a na závěr se naučil ovládat protipancéřový laser v levém lýtku, nejmocnější a zároveň nejnemotornější ze všech zbraní, které měl. Táhl se lýtkem a paprsek vedla optická vlákna přes kotník až do flexibilních zaměřovacích čoček na patě. Ten den dostali současně s modulem i speciální boty, a i když se Jonny poctivě snažil zvládnout střelbu a stát přitom na jedné noze, chtě nechtě se musel přidat k ostatním, kteří svorně hartusili, že něco takového mohl vymyslet jenom idiot. Bai sice prohlašoval, že všestrannost laseru ocení teprve tehdy, až budou mít programy s reflexy, ale stejně mu nikdo nevěřil.

Přes všechnu dřinu výcviku, tréninku i učení – navzdory tělesnému i duševnímu vyčerpání – si Jonny uvědomil dvě nečekané skutečnosti. Za prvé, že po onom nepříjemném incidentu v jídelně se Viljo se svými narážkami stáhl, i když jinak se k Jonnymu choval pořád stejně chladně. Za druhé, že Bai měl skutečně sklony neustále Jonnyho vychvalovat a dávat za vzor.

Druhé zjištění Jonnyho obtěžovalo víc, než byl ochoten si přiznat. Viljův argument, že Moreauovi instruktora podplatili, byl samozřejmě absurdní… ale někdo z ostatních v jídelně přece musel Viljovo tvrzení slyšet a vůbec, proč by měl být Baiovým oblíbencem právě Jonny? Co si o tom mysleli? Nemyslí si, že má privilegia i mimo cvičiště?

A když už jsme u toho, proč to vlastně Bai dělá?

Jonny zaručeně nebyl mezi nováčky nejlepší – důkazem byl Deutsch. Podle vlastního soudu ale nebyl ani nejhorší. Tak tedy nejmladší? Nejstarší? Připomínal někoho ze starých přátel či nepřátel? Nebo snad – a ta myšlenka mu naháněla husí kůži – Bai tajně souhlasil s některými z Viljových argumentů?

Ať už byl důvod jakýkoli, nedokázal vymyslet žádné jiné řešení než to dosavadní: obrnit se největší možnou dávkou lhostejnosti a vnitřního klidu, jakou byl schopen vyvinout. Ukázalo se to daleko efektivnějším, než ze začátku předpokládal a koncem druhého týdne byl schopen čelit Baiovým komentářům nebo trénovat vedle Vilja jen s nepatrnou známkou nervozity. Nakolik ostatní nováčci zaznamenali jeho nový přístup, nevěděl, ale Halloran to přinejmenším jednou komentoval.

A začal třetí týden; všechno, co dosud absolvovali, byla pouhá procházka růžovým sadem… hned od prvního dne totiž začali používat naprogramované reflexy.

„Je to naprosto jednoduché,“ oznámil jim Bai a ukázal ke stropu, který byl stěží dva metry nad jejich hlavami. „Nejdříve zaměříte naváděcí systémy na místo, od kterého se chcete odrazit, a než skočíte, musíte se naklonit dozadu.“

Prohnul se v zádech a zapéroval v kolenou.

„Pak už zůstaňte v klidu a dovolte počítači, aby řídil vaše servomotory. Nesnažte se mu pomáhat, jenom byste si mohli zbytečně natáhnout sval a ztěžovali byste situaci vašemu podvědomí, které si musí zvyknout na fakt, že vaše tělo ovládá někdo jiný. Nějaké otázky? Ne? Tak dobře, jdeme na to. Aldrede, zaměřit – teď!“

Jeden po druhém si vyzkoušeli stropní skoky a poprvé si tak uvědomili dovednosti, které se naučili během uplynulých čtyř týdnů.

Jonny si myslel, že má celkem dobrou přípravu; ale když došlo na skok, zjistil, že opak je pravdou. Vůbec nic – dokonce ani teď už důvěrně známý účinek servomotorů – se nedalo srovnat s naprostým oddělením těla a mysli, který vyvolaly automatické reflexy.

Naštěstí manévr proběhl tak rychle, že si Jonny nestačil uvědomit nic než záblesk strachu a vzápětí se octl zase nohama na zemi a získal zpět kontrolu nad svaly. Až později mu došlo, že Bai nejspíš začal stropními skoky právě z tohoto důvodu.

Provedli každý po pěti skocích. S každým povedeným skokem se Jonny postupně zbavoval nervozity a napětí z divného pocitu ‚neovládání‘ těla. Když skončili, tak už se cítil zcela volně ve společnosti svého ‚druhého pilota‘.

Jak se dalo tušit, nepříjemnost na sebe nenechala dlouho čekat.

Stáli na rovné střeše pětipodlažní budovy a shlíželi přes okraj dolů. Asi patnáct metrů před sebou měli zeď protější budovy.

„No to si snad dělá legraci,“ zahuhlal Halloran k Jonnymu.

Jonny beze slova přikývl a upřel oči na Baie, který právě vysvětlil techniku manévru a postavil se na okraj střechy, aby jej předvedl.

„Jako vždycky,“ upřesňoval Bai. „Začínáte nastavením naváděcího systému na cíl. A pak… skočíte.“

Odrazil se, špičky napjal před sebe a obloukem zamířil k protější zdi. Přistál na ní na obě chodidla asi pět metrů pod jejím horním okrajem. Ozvalo se hlasité zaskřípění, jak botami sklouzl o kousek níž. To a absorbce dopadu jim mírně otřásly. V tom okamžiku opět napjal nohy a odrazil se od zdi a letěl k původní budově. Za letu se otočil a přistál opět na obě chodidla na kolmé zdi, o pět metrů blíž zemi. Podruhé se odrazil a provedl celý manévr ještě jednou. Pak bezpečně přistál na zemi u paty jejich budovy.

„Nic na tom není,“ doneslo se nahoru k nováčkům. „Za chvíli jsem nahoře a zkusíme si to všichni.“

Zmizel uvnitř.

„Myslím, že bych raději skočil přímo dolů,“ prohodil Noffke jen tak do prázdna.

„To je dobrý pro pětipatrový budovy, ale ne pro doopravdy vysoký stavby,“ potřásl hlavou Deutsch. „Na Adirondacku máme pár opravdickejch měst, chápeš?“

„Vsadil bych se, že velká horizonská naděje by ti vyjmenovala tucet dalších důvodů, proč je to dobrý manévr,“ přisadil si Viljo a ironicky se usmíval na Jonny ho.

„Stačily by ti dva?“ optal se Jonny nevzrušeně. „Za prvé: nikdy neletíš dlouho volným pádem, takže si připravíš měkčí přistání a jsi těžší cíl k zamíření jak pro manuální, tak pro automatické zbraně nepřátel, kteří se tě budou snažit dostat. Za druhé: protože během takovéhoto skoku skoro pořád míříš nohama vzhůru, je protipancéřový laser v ideální pozici pálit po všem, před čím ze střechy utíkáš.“ Byl spokojený, když viděl, jak ostatní souhlasně přikyvují, a Viljův samolibý úsměv se změnil v kyselý škleb.

Bylo toho víc – mnohem víc – a za deset dní jim Bai pořádně sáhl na zoubek. Každý den jim přidávali nové moduly, které posouvaly omezení nejnebezpečnější výzbroje. Každý den byly lasery silnější a střely s barvou kovových protivníků nahradily skutečné zbraně.

Několik nováčků už nasbíralo řadu menších popálenin a ran od kulek, a díky tomu všichni začali brát cvičení velmi vážně. Jen Deutsch neztrácel humor, ale Jonny věděl, že je to všechno jenom fasáda a pod ní se skrývá tolik odpovědnosti, kolik jen člověk může mít. Večerní hodiny teorie nahradila cvičení venku. Ta umožňovala, aby veškeré kousky, které dosud prováděli jen za dne nebo šera, teď opakovali za pomoci techniky nočního vidění. Všechny dovednosti jim pozvolna přecházely do krve… a pak zčistajasna – i když plán všichni znali – byl výcvik u konce.

Skoro.

„Přišel čas, Kobry,“ oznámil jim onoho posledního odpoledne Bai, „kdy výcvik dosáhl vrcholu a na cvičáku už se toho víc naučit nemůžete. Další cvičení by pro vás byla pouze „vybrušováním“ toho, co už umíte. Takové „broušení“ by mělo smysl, kdybyste byli drahokamy nebo sportovci, ale vy nejste ani jedno, ani druhé. Jste vojáci. A pro vojáka není nic cennější, než opravdová bojová zkušenost.

Takže od zítřejšího rána budete bojovat. Celé čtyři dny. Dva dny každý sám, dva dny v jednotkách. Budete bojovat se stejnými simulátory, s jakými jste dosud trénovali. Vaše výzbroj a schopnosti na tom budou stejně jako ode dneška za pět dní, kdy vám bude implantován nanopočítač. To je vše. Teď máme šestnáct nula nula. Do osmi nula nula ráno máte volno. Pak vás čeká transport na polygon. Doporučoval bych vám, abyste se dnes večer pořádně najedli, mějte na paměti, že budete čtyři dny na polních dávkách – a pořádně se vyspěte. Otázky? Oddíle – rozchod.“

Ten večer po jídle vládla v Jonnyho pokoji ponurá nálada.

„Jsem zvědavý, co to asi bude obnášet,“ prolomil ticho Noffke; seděl u stolu a neustále míchal karty.

„Nebude to žádná sranda, to si můžem být jistý,“ vzdychl Singh. „Utržili jsme šrámy, i když každej z nás věděl, co sám dělá a co může čekat od protivníka. Teď může klidně někdo z nás zařvat.“

„Nebo i několik,“ přidal se Halloran. Stál u okna a hleděl ven.

Za jeho ramenem viděl Jonny roztroušená světla jiných budov komplexu Freyr a v dálce za nimi svítilo do tmy Farnesee, nejbližší civilní město. Připomnělo mu domov a rodinu a cítil se tak ještě hůř.

„Přece by to nemohli udělat tak nebezpečný, aby nás to zabilo, ne?“ promluvil Noffke a z jeho napjatého obličeje bylo znát, že odpověď stejně nepotřebuje.

„Proč ne?“ vyrazil Halloran. „Ne že by jim na nás nezáleželo, ale nemá přece smysl posílat na Adirondack ‚borce‘, kteří se v momentě, kdy přistanou, nechají zabít. Proč myslíš, že čekají s implantováním počítačů, až bude po cvičení?“

„Aby ušetřili, kde se dá,“ dodal zachmuřeně Jonny. „Paare, přestaň už míchat ty karty, buď je rozdej, nebo polož.“

„Víte, co potřebujeme?“ vpadl jim do řeči Viljo. „Na noc odtud vypadnout. Nějakej ten drink, trochu hudby, něco konverzace s normálními lidmi – obzvláště těmi ženského druhu –“

„A jak si představuješ, že přesvědčíš velitele Mendra, aby nás nechal podniknout takový výpad?“ odfrkl Deutsch.

„Popravdě řečeno bych se ho vůbec neptal,“ odpověděl klidně Viljo.

„Řekl bych, že to může být kvalifikováno jako nedovolené opuštění základny,“ poznamenal Halloran. „Znám daleko jednodušší způsoby, jak se nechat sešrotovat.“

„Nesmysl. Bai řekl, že máme volno. A vůbec, řekl nám někdo výslovně, že nesmíme opustit komplex Freyr?“

Chvíli bylo ticho.

„No neřekl, to je pravda,“ zamyslel se Halloran, „ale –“

„Žádné ale – zmizíme docela snadno. Vždyť to tu ani nehlídají tak jako vojenskou základnu. Jdeme – nikdo z nás by dnes v noci pořádně nespal. Potřebujeme si trochu užít.“

Protože zítra nás možná čeká smrt. Nikdo ta slova nahlas nevyslovil, ale z neklidného přešlapování bylo jasné, co se jim honí hlavou. Po chvilce ticha Halloran vstal:

„Jasně. Proč ne?“

„Jdu taky,“ přikývl rychle Noffke. „Slyšel jsem, že v centru města je několik míst, kde se dají dobře hrát karty.“

„A další příjemné věci,“ kývl Deutsch. „Drumo, Jonny, co vy?“

Jonny váhal, hlavou se mu honila bratrova slova o dekadenci a dodržování jistých zásad. Přesto ale Viljo měl pravdu: nikde v ústních či psaných řádech nebylo jediné slovo o tom, že by neměli opouštět komplex.

„Tak jdeme, Jonny,“ křestním jménem ho Viljo oslovil poprvé po několika dnech. „Jestli se ti taková relaxace příčí, ber to jako nácvik infiltrace do města obsazeného nepřáteli.“

„Tak jo,“ odpověděl Jonny. Koneckonců, nemusí ve městě dělat nic, co by se mu nezdálo. „Jen si rychle vezmu druhou uniformu.“

„Jeb na to,“ přerušil ho Viljo. „Tahle vypadá dobře. Nebudeme ztrácet čas. Drumo?“

„No dobrá, jdu taky,“ souhlasil Druma, „ale jenom na chvíli.“

„Můžeš si odejít, kdy se ti zachce,“ ujišťoval ho Halloran. „Čas si ve městě hlídá každý sám. Takže oknem?“

„Oknem a nahoru,“ přitakal Viljo. „Světla jsou zhasnutý… jdeme.“

Opustit areál komplexu bylo daleko jednodušší, než si Jonny myslel. Ze střechy svého křídla dopadli skokem na cvičiště používané vojáky z pravidelné armády Freyru; přeběhli je a dostali se k obvodové zdi komplexu. Ta pro ně byla snadnou překážkou. Vyhýbajíce se fotoelektrickým alarmům na hřebeni, hladkým skokem se dostali přes ni.

„Tak. To bychom měli,“ řekl Deutsch spokojeně. „A od zábavy nás dělí pouhých deset kilometrů přes pole a předměstí. Za mnou!“

I přesto, že museli zpomalit, jakmile se dostali k obydlenému okrajovému sídlišti, zvládli celý výlet za slabou půlhodinku… A Jonny poprvé okusil, jak chutná velkoměsto.

Později si jen s obtížemi vzpomněl na první kontakt se zábavou a potěšením, které nabízelo Dominium.

Vedení se chopil Deutsch a prováděl je barevnou a křivolakou směsicí různých šou, nočních klubů, restaurantů a zábavných center, se kterými se důvěrně seznámil během těch několika týdnů, které tu strávil mezi odchodem z univerzity v Iberiandu a naverbováním ke Kobrám. Tolik lidí pohromadě Jonny za celý svůj život neviděl. Kolem nich proudily davy – civilisté v luminiscentních oblecích nezvyklého střihu, jiní s divoce zmalovanými obličeji a pak vojáci všeho druhu a všech šarží. Vládla tu rozjařená atmosféra, která Jonnymu nedovolila cítit se mizerně, ale na druhé straně si o to víc si uvědomoval, že sem nepatří, a nedokázal se úplně uvolnit a relaxovat. Z večera se vyklubal bídný kompromis a Jonny to brzy vzdal. Rozloučil se s Deutschem a se Singhem – jedinými dvěma, kdo z celé šestice zbyli pohromadě – otočil se a klestil si zástupy cestu do konejšivé tmy, která obklopovala město. Vrátit se do komplexu nebylo o nic těžší než předtím cesta ven a Jonny se brzy protahoval oknem zpět do jejich tmavého a opuštěného pokoje. Ani nerozsvítil a rychle se chystal zalehnout.

Asi po půl hodině převalování na kavalci, kdy se marně snažil přinutit rozjitřenou mysl usnout, ho donutil jakýsi zvuk přicházející od okna otevřít oči.

„Kdo je to?“ hlasitě zašeptal, když viděl, že se do pokoje snaží někdo dostat.

„Viljo,“ odpověděl šeptem Rolon. „Jsi sám?“

„Jo,“ odpověděl Jonny a sedl si na postel. Cosi ve Viljově hlase jej zarazilo.

„Co se děje?“

„Bál jsem se, že už je tu Mendro s empíkama,“ řekl Viljo rozrušeně a svalil se zády na postel. „Nejsem si úplně jistej, ale mám dojem, že jsem v pěkný kaši.“

„Cože?“

Jonny ťuknutím zapojil optické násobiče a pohlédl na Vilja. Z jeho výrazu bylo jasné, že je opilý, ale nezdálo se, že by byl zraněný.

„V jaké kaši?“

„Ále, měl jsem takovej malej incident s jedním buranem tam u baru. Musel jsem mu trochu srovnat ciferník.“

Znenadání se zvedl a namířil si to do koupelny.

„Jdi si lehnout,“ prohodil přes rameno k Jonnymu. „Jestli to ten chlapík rozmázne a rozjede se pátrání, bude pro nás pro oba lepší, když budeme spát jako neviňátka.“

„Pozná tě? Myslím –“

„Neřekl bych, že by byl slepej nebo negramotnej.“

„Ptám se na to, jestli bylo dost vidět, aby mohl přečíst tvý jméno z uniformy.“

„Ale jo, světla bylo dost… jestli měl čas si všimnout. A jdi už laskavě spát.“

Jonny se s tlukoucím srdcem vsoukal zpátky pod deku. Trochu mu srovnal ciferník. Co to znamenalo? Zranil jej – nebo dokonce těžce? Otevřel ústa, aby se zeptal… a pak je zase zavřel. Doopravdy chtěl znát všechny podrobnosti?

„Co hodláš dělat?“ zeptal se místo toho.

„Svlíknout se a jít si lehnout, co jinýho?“

„No, myslel jsem… nahlásit to.“

Zvuk tekoucí vody rázně ustal a Viljo se objevil v koupelnových dveřích.

„Jsem si pekelně jistej, že o tom nebudu povídat nikomu jinýmu. Copak myslíš, že jsem blázen?“

„Co když jsi ho těžce zranil.“

„Odešel po svých. A mimoto, kvůli takovýmu buranovi by se ti nevyplatilo riskovat kariéru. Tady běží i o tvoji kariéru.“

„Já – cože?“

„Ty víš dobře co. Půjdeš, práskneš to Mendrovi a budeš muset přiznat, žes byl dneska v noci taky venku.“

Odmlčel se a zkoumavě se zadíval Jonnymu do tváře.

„Kromě toho by to od tebe byla ubohá ukázka týmový jednoty, kdybys mě shodil kvůli takový banalitě.“

„Banalitě? Jakou asi tak mohl mít zbraň, laserovou pušku? Mohl jsi to přece vyřídit bez použití síly. Proč si to neudělal?“

„Tomu bys nerozuměl.“

Viljo vyšplhal na svou palandu.

„Hele, nezranil jsem ho vážně. A jestli jsem to přepísknul, tak už je stejně pozdě. Takže na to zapomenem, jo? A vůbec, třeba to ani nenahlásí.“

„A co když to udělá? Když to nenahlásíš první, bude to vypadat, že se snažíš zatloukat.“

„Nojo, pořád, budu dělat hloupýho – a dokud je to můj problém, dej od toho ruce pryč.“

Jonny neodpověděl. V místnosti opět zavládlo ticho a po pár minutách se z Viljova kavalce ozývalo pomalé a pravidelné oddechování. Důkaz čistého svědomí, řekl by Jonnyho otec, ale v tomto případě by to nebyla pravda. A pro Jonnyho bylo teď právě problémem jeho vlastní svědomí, ne Viljovo.

Co by teď bylo nejlepší udělat? Když zůstane zticha, bude vlastně nepřímým spoluviníkem, a jestli jde o vážná zranění, mohlo by to znamenat opravdový problém. Na druhou stranu ta Viljova poznámka o týmové loajalitě nebyla zas tak od věci. Jonny si pamatoval, že o takových věcech mluvil Bai už na první orientační schůzce, a pak by mu Viljo jednoduše ukázal, kde je jeho místo. Nejlepším východiskem by bylo zapomenout. Pro a proti; a s tím málem, co o věci věděl, mohl oba argumenty probírat v hlavě pořád dokola celou noc.

Když se za necelou hodinu a půl vraceli zbylí čtyři nocležníci, Jonny ještě nespal. Jeden po druhém se soukali oknem do pokoje a rovnou do postele. Aspoň že nikoho nechytili, oddechl si Jonny s úlevou a konečně se mu podařilo vypudit z mysli i zbylou starost.

Unavený usnul. Zdály se mu těžké sny, divoké a plné tísnivého napětí, a když se ráno ozval budíček, cítil se hůř, než kdyby celou noc nespal.

Popaměti se oblékl, popadl připravený batoh a seběhl s ostatními do jídelny. Jeho kruhy pod očima nikdo nekomentoval. Po empících nikde stopy; ani během snídaně, ani když se pak venku řadili všichni rekruti u transportního letadla; a s každým kilometrem, který urazili, se Jonny pomalu zbavoval tíživého břemene. Určitě by je nenechali jen tak odletět, kdyby byly na pořadu dne nějaké stížnosti ohledně chování Kober ve městě. Viljův protivník nejspíš nechal celou záležitost plavat.

O hodinu později přistáli na střelnici o rozloze sta tisíc hektarů. Dostali nové počítačové moduly, zvláštní vybavení a poslední instrukce. Pak je Bai navedl na individuální cíle. Jonny pustil celou záležitost minulé noci z hlavy a soustředil všechny síly na to, aby zvládl zkoušku.

O to větší překvapení na něj čekalo, když při návratu na velitelské stanoviště z prvního úspěšného cvičení zahlédl transportér armádní policie. A vzápětí přišel další šok. Empíci čekali na něj.

Mladík na židli vedle Mendrova stolu bezpečně vypadal na někoho, kdo se účastnil nějaké bitky. Jednu tvář a čelist kryly hojivé náplasti, levá ruka a rameno vězely v plastikovém elastickém obvazu, jaký se používá, pro rychlé hojení zlomenin. To, co mu zbylo pod náplastmi z výrazu, bylo nervózní, ale rozhodné.

Mendrův výraz byl pouze rozhodný.

„Je to on?“ zeptal se mladíka, zatímco si Jonny sedal na židli, na kterou mu ukázal jeden z policistů.

Mladík přelétl pohledem Jonnyho tvář, pak sklouzl očima k vojenské blůze.

„Bylo moc tma, abych mu viděl dobře do tváře, veliteli. Ale to jméno sedí.“

„Dobře.“ Mendro probodl Jonnyho pohledem. „Moreaue, tady pan Palit prohlašuje, že jste ho minulou noc v baru Thasser Eye ve Farnesee napadl. Je to pravda nebo lež?“

„Lež,“ vypravil Jonny suchými rty. Jako skrz mlhu způsobenou nereálností situace se v místnosti začínalo rýsovat špinavé podezření.

„Byl jste včera v noci ve Farnesee?“ zjišťoval Mendro.

„Ano, pane. Byl. Já… vyklouzl jsem tajně ven, potřeboval jsem trochu provětrat hlavu a odreagovat se před závěrečnými testy. Byl jsem venku jen pár hodin –“ pohlédl na Palita, „a rozhodně jsem se s nikým nerval.“

„Lže,“ vyhrkl Palit. „Byl –“

Mendro jej gestem umlčel.

„Šel jste sám?“

Jonny zaváhal, než odpověděl.

„Ne, pane. Šli jsme všichni od nás z pokoje. Ve městě jsme se bohužel rozdělili, takže nemám žádné alibi. Ale…“

„Ale co?“

Jonny se zhluboka nadechl.

„Asi půl hodiny potom, co jsem se vrátil, se vrátil jeden z nich a povídal, že měl – zkrátka řekl, že za jedním barem ve Farnesee někoho trochu skřípnul.“

Mendrův pohled byl těžký, plný nedůvěry.

„A vy jste to nehlásil?“

„Řekl, že to nic nebylo. Určitě nic tak… vážného.“

Pohledem opět sklouzl na Palita; teprve teď si uvědomil rafinovanost falešného obvinění. Není divu, že Viljo nechtěl, aby si Jonny převlékl uniformu, než vyrazili.

„Můžu dodat jen jedno. V té době měl na sobě moji rezervní blůzu.“

„Hmm. Kdo to byl, Moreaue?“

„Rolon Viljo, pane.“

„Viljo. Ten, kterého jste před nedávnem napadl v jídelně?“

Jonny zaskřípal zuby.

„Ano, pane.“

„Akorát se snaží hodit vinu na někoho jinýho,“ vyrazil pohrdlivě Palit.

„Možná. Pane Palite, jak došlo k té bitce?“

Palit pokrčil volným ramenem.

„No, vedl jsem posměšný řeči o okrajových planetách – už ani nevím, jak jsme na to téma přišli. On to vzal osobně a prohodil mne zadními dveřmi, u kterých jsme předtím s partou stáli.“

„Není to ten důvod, kvůli kterému jste napadl Vilja, Moreaue?“ zeptal se Mendro.

„Ano, pane.“

Jonny potlačil obrovskou chuť celý incident vysvětlit, ale raději se otázal:

„Pane Palite, předpokládám, že ani nikdo z vašich společníků neviděl útočníkovi do tváře, nebo ano?“

„Ne, nikdo na vás pořádně neviděl – ale podle mě to není důležitý.“

Palit pohlédl opět na Mendra.

„Mám dojem, že i přes jeho lži už víte, veliteli, jak vypadá pravda. Hodláte s tím něco udělat, nebo ne?“

„Armádě je disciplína vlastní,“ odtušil Mendro a zmáčkl tlačítko na konsoli svého stolu. „Děkuji vám, že jste na celou věc upozornil.“

Dveře za Jonnyho zády se otevřely a objevil se další policista.

„Seržant Costas vás doprovodí ven.“

„Děkuji.“

Palit vstal, kývl Mendrovi a vyšel za policistou z místnosti. Mendro pokynul pohledem a Jonnyho stráž je následovala. Dveře se zavřely a Jonny zůstal s Mendrem o samotě.

„Máte ještě něco na srdci?“ promluvil Mendro klidně.

„Nic, co by mi mohlo nějak pomoci, pane,“ řekl Jonny hořce. Všechna námaha, všechen pot… a teď najednou konec. „Neudělal jsem to, ale nemám žádnou možnost, jak to dokázat.“

„Hm.“ Mendro se na něj zdlouha zkoumavě zahleděl a pak pokrčil rameny. „No tak… myslím, že uděláte nejlíp, když se vrátíte zpátky k testům, nebo budete pozadu.“

„Vy mne nevyřadíte z oddílu, pane?“ vyhrkl Jonny. Nad zborcenou budoucností svitla jiskřička naděje.

„Myslíš, že za takové chování bych měl?“ odpověděl Mendro otázkou.

„Já vážně nevím.“ Jonny zavrtěl hlavou. „Vím, že nás potřebujete pro válku, ale… na Horizonu je považováno za zbabělost napadnout slabšího.“

„Na Asgardu taky,“ souhlasil Mendro. „Docela dobře se může stát, že budete vyloučen, Moreaue. V tomto bodě zatím nemám jasno. Ale dokud nepadne rozhodnutí, nevidím důvod, proč bych měl váš tým připravit o vaši pomoc při skupinových cvičeních.“

Jinými slovy, dávají mu šanci riskovat život – a možná jej ztratit – a potom teprve rozhodnou, jestli měl risk vůbec nějaký význam nebo ne.

„Ano, pane,“ Jonny vstal. „Budu se snažit obstát co nejlépe.“

„Nic menšího nečekám.“

Mendro zmáčkl tlačítko a znovu se objevil policista.

„Odchod.“

Pustit během dalších testů všechny problémy z hlavy nebylo pro Jonnyho až tak těžké, jak si myslel. Nepřátelé, se kterými bojoval, byli ďábelsky mazaní a Jonny potřeboval každičkou špetku pozornosti na to, aby zvládl předepsané úkoly. Díky svým dovednostem a troše štěstí ale zakončil samostatná cvičení bez vážnější újmy, utržil jen odřeniny na rukou a slušnou řádku škrábanců.

A pak se připojil k ostatním, aby spolu provedli skupinové testy… a teď teprve začaly pohromy.

Byl zase blízko Vilja – pracovali a bojovali bok po boku – a Jonny si myslel a pociťoval něco, co v sobě nedokázal potlačit ani tváří v tvář nebezpečí… Toto rozptýlení se záhy projevilo na obratnosti. Dvakrát dostal sám sebe do situací, ze kterých se dostal jen díky počítačovým reflexům; a několikrát dokonce svou neschopností provést přidělenou část úkolu uvedl někoho z ostatních do zbytečného nebezpečí. Singh kvůli němu utržil popáleninu laserem a zbytek cvičení musel prožít v otupělosti způsobené silným místním anestetikem. Jindy jenom rychlá akce Jonnyho a Deutsche zachránila Noffkeho z léčky, kde by zcela určitě přišel o život.

Snad stokrát během těch dvou dní Jonny uvažoval o tom, že si to s Viljem vyřídí, ať už slovně nebo fyzicky; aby ostatní věděli, s jakým ničemou mají co do činění a aby se konečně zbavil lži, se kterou musel nedobrovolně žít. Přesto ale pokaždé, když se naskytla příležitost, zabarikádoval vztek kdesi uvnitř a neřekl ani slovo. Už takhle přežívali jen tak tak, a to byl v mizerném duševním rozpoložení jenom on, a přilévat olej do ohně, aby se ta mizérie šířila ještě dál, by bylo v dané situaci nejen nefér, ale navíc by to mohlo mít tragické následky.

Jiná logická alternativa ho napadla pouze jednou – a ještě hodinu potom vážně litoval, že mu jeho morální výcvik zakazoval jednoduše zastřelit Vilja zezadu.

I přes Jonnyho soukromé zemětřesení se přece jen dařilo úspěšně zdolávat předepsané úkoly. Společně pronikli do opevněné desetipodlažní budovy; přemohli a zlikvidovali dvacetičlennou posádku, zneškodnili miny okolo podzemního bunkru a vyhodili do povětří vchod; úspěšně osvobodili z troftské věznice čtyři roboty představující vězněné civilisty. Tábořili přes noc na území hlídaném Trofty, vydávali se za skupinu civilistů tak úspěšně, že nebyli odhaleni a dokonce vedli skupinu simulátorů-členů hnutí odporu do jednoduché akce, kterou se jim podařilo úspěšně zvládnout i navzdory tomu, že operátoři záměrně povolili simulátorům dělat časté a nebezpečné chyby.

Měli to vše za sebou, obstáli a přežili… a když je transportér unášel zpátky do Freyru, Jonny uznal, že ten risk stál za to. Není důležité, jaký trest Mendro vybral. Důležité je, že Jonny pochopil, že skutečně má všechny předpoklady nutné k tomu, aby byl dobrou Kobrou. A ať už ho nechají sloužit dál nebo ho vyhodí, jeho vnitřní zkušenost mu nikdy nemůžou vzít.

Když přistáli ve Freyru a Jonny viděl čekat empíky, byl skoro rád. Ať Mendro rozhodl jak rozhodl, očividně to bude rychle odbyté.

A bylo. Co ale Jonny nečekal, byl velitelův nápad s obecenstvem.

„C-tři Bai mi nahlásil, že jste si vedli mimořádně dobře,“ nechal se slyšet Mendro a rozhlédl se po šestici umouněných nováčků rozsazených v půlkruhu před jeho stolem. „Vidím, že jste všichni naživu a relativně nezraněni, takže mu dávám za pravdu. Honí se vám hlavou nějaké naléhavé připomínky ohledně plněných úkolů?“

„Ano, pane,“ vyhrkl Deutsch po chvíli zamyšleného ticha. „Měli jsme dost velké problémy s vedením týmu podzemního hnutí – dělali chyby, které se daly jen těžko kompenzovat. Šlo o realistickou simulaci?“

Mendro přikývl.

„Bohužel ano. Civilisté budou vždycky dělat – z vašeho pohledu – neuvěřitelně hloupé chyby. Nezbyde vám, než se obrnit notnou dávkou trpělivosti a snažit se co nejvíc minimalizovat dosah těchto omylů. Další připomínky? Ne? Pak bude nejlepší, když přejdeme rovnou k věci, kvůli které jsem vás sem zavolal: obvinění rekruta Moreaua.“

Náhlá změna tématu vyvolala vlnu udiveného šumu.

„Obvinění, pane?“ zeptal se opatrně Deutsch.

„Ano. Byl obviněn, že během vašeho nepovoleného výletu do města před čtyřmi dny v noci napadl civilistu.“ Mendro jim podal stručný obsah Palitovy výpovědi. „Moreau prohlašuje, že to neudělal,“ dodal. „Máte k tomu něco?“

„Nevěřím tomu, pane,“ ozval se zpříma Halloran. „Neřekl bych, že ten člověk lže, ale musel špatně přečíst jméno.“

„Nebo si Jonnyho někdo tu noc ve městě všimnul, pak se porval a teď chce z armády vyrazit poplatky za lékaře,“ navrhl Noffke.

„Možná,“ přikývl Mendro. „Ale dejme tomu, že je to pravda. Myslíte, že mne tato situace opravňuje, abych Moreaua vyloučil z jednotky Kober?“

V místnosti zavládlo nepříjemné ticho. Jonny sledoval hru emocí na jejich tvářích, a přestože měl jasně jejich sympatie, bylo jednoznačně vidět, k jakému řešení se přiklánějí. Nemohl jim to mít za zlé. Na jejich místě by o odpovědi také dlouho nepřemýšlel.

Byl to Deutsch, kdo vyjádřil společnou myšlenku slovy.

„Nemyslím si, že byste měl jinou volbu, pane. Zneužíváním našeho vybavení bychom si proti sobě mohli poštvat civilní obyvatelstvo a mám-li mluvit jako občan Adirondacku, pak musím říct, že protivníků už máme dost.“

Mendro přikývl.

„Jsem rád, že se mnou souhlasíte. Dobrá. Příštích pár dní budete mít zase volno. Potom se sejdeme a budeme s každým jednotlivě probírat detailní analýzu jeho testů. Každému doporučíme, kde a jak by měl zabrat, aby své vybavení používal co nejefektivněji.“

Odmlčel se… a výraz jeho tváře způsobil, že se Jonny až otřásl, neboť mu mysl vyplnila prázdnota.

„Je tu jedna věc, kterou jsme museli držet v tajnosti, abychom vás neuvedli do přílišných rozpaků,“ pokračoval velitel. „Díky velké rezervě paměti jsme schopni shromažďovat údaje o každém použití vaší výstroje.“

Pomalu, skoro líně zvedl oči k jednomu z rekrutů před sebou. „Ta ulička za barem Thasser Eye byla tmavá, rekrute Viljo. Musel jste při té rvačce s civilistou použít zrakové násobiče.“

Z Viljovy tváře se vytratila barva. Otevřel ústa… ale pak přelétl očima po ostatních a veškeré protesty nebo omluvy, které měl na jazyku, zůstaly nevyřčeny.

„Jestli máte nějaké vysvětlení, poslouchám,“ dodal Mendro.

„Nemám žádné vysvětlení, pane,“ řekl Viljo ztuhlými rty.

Mendro kývl:

„Hallorane, Noffke, Singhu, Deutschi: doprovodíte vašeho bývalého spolubydlícího do chirurgického křídla; tam už mají patřičné instrukce. Odchod.“

Viljo se pomalu postavil. Pohlédl prázdnýma očima na Jonnyho a pak se pomalu pustil ke dveřím s posledními zbytky důstojnosti. Ostatní šli za ním, tváře jako ze železa.

Ještě několik sekund poté, co se za nimi zavřely dveře, panovalo v místnosti nejisté ticho.

„Vy jste celou dobu věděli, že jsem to neudělal,“ promluvil konečně Jonny.

Mendro jenom lehce pokrčil rameny.

„Ne tak docela. Ale na devadesát procent jsme si byli jisti. Počítač nezaznamenává vše, co vidí oči za použití zrakových násobičů, chápeš. Abychom rozhodli, jestli jsi to udělal, museli jsme srovnat tento záznam s informacemi o servomotorech – a dokud jsi neoznačil Vilja jako pravděpodobného viníka, nevěděli jsme, čí záznamy máme prohlédnout.“

„Přesto jste mi mohl říct, že jsem nebyl v podezření doopravdy.“

„Mohl,“ souhlasil Mendro, „ale takhle jsme měli docela dobrou možnost dozvědět se trochu víc o tvém charakteru.“

„Chtěli jste vidět, jestli jsem příliš rozrušený, než abych obstál v boji? Nebo jestli z Vilja udělám škvarek, abych se uklidnil?“

„Kdybys ztratil kontrolu nad sebou jedním nebo druhým způsobem, odvolal bych tě z oddílu okamžitě.“ Mendrův hlas zhrubl. „A dřív, než si začneš stěžovat, že se k vám chovám nespravedlivě, pamatuj si, že my tě tu připravujeme pro válku, ne pro hru s nějakými pevnými pravidly. Děláme, co je nutné, a že někteří lidé nesou trošku větší břímě než ostatní, tak už to v životě chodí. Uděláš nejlíp, když si na to zvykneš.“ Mendro si odkašlal. „Promiň, nechtěl jsem ti držet kázání. Nebudu se omlouvat za to, že jsi běžel sólo, ale kdybych udělal testy tak dobře jako ty, nestěžoval bych si.“

„Ne, pane. To nebyla jediná sólo trasa. C-tři Bai mě neustále vychvaloval před ostatními, od samého začátku výcviku. A kdyby to nebyl dělal, možná by se Viljo k něčemu tak ohavnému ani nesnížil.“

„Což nám o Viljovi vypovídá leccos důležitého, nemyslíš?“ odpověděl Mendro opět otázkou, ale tentokrát o poznání chladněji.

„Ano, pane, ale –“

„Dovol mně, ať ti to vysvětlím jinak,“ přerušil jej Mendro. „Lidé z jedné části regionu, z jedné země nebo planety měli odjakživa sklony přehlížet druhé, pocházející odjinud. To už je prostě taková lidská nátura. V dnešním Dominiu lidí se to projevuje lehce povýšeným chováním k obyvatelům okrajových planet. Mám na mysli světy jako Horizon, Rajput, dokonce i Zimbwe… a Adirondack.

Je to celkem zanedbatelná a kulturně nedůležitá maličkost, tím spíš je zatraceně těžké ověřit její vliv na osobnost toho či onoho rekruta. Takže jsme neměli po ruce spolehlivou teorii a nezbylo, než sáhnout po experimentu: vybrali jsme jednoho z těchto světů jako zářný příklad Kobry, a pak už jen sledovali, kdo to nemůže vystát. Viljo očividně nemohl. Mrzí mne, že něco takového musím říct, ale nebyl, bohužel, sám.“

„Já vím.“

Ještě před týdnem, uvažoval Jonny, by ho popadl vztek, kdyby se dozvěděl, k čemu ho použili. Ale teď… on prošel testy. A zůstane Kobrou. Tamti ne. A stanou se… čím?

„Co s nimi bude? Pamatuji se, jak jste říkal, že část našeho vybavení se nedá nikdy odstranit. Budete je muset…?“

„Zabít?“ Mendro se hořce usmál a zatřásl hlavou. „Vybavení se odstranit nedá, ale na této úrovni výcviku se dá v podstatě vyřadit z činnosti.“

Jonny zčistajasna zachytil v Mendrových očích cosi jako bolest. Kolikrát, uvažoval, a z kolika různých vážných nebo méně vážných důvodů už Mendro musel říct někomu ze svých pečlivě vybíraných rekrutů, že všechno to utrpení a oběti mu nebudou k ničemu?

„Nanopočítač, kterým budou vybaveni, je jen chabá napodobenina toho, který už brzy dostanete vy. Znemožní spojení energetického modulu se zbytkem výzbroje a zásadním způsobem ohraničí výkon servomotorů. Budou opouštět Asgard jako na první pohled obyčejní lidé, pokud, samozřejmě, nepočítáme jejich nerozbitné kosti.“

„A s hořkými vzpomínkami.“

Mendro se na Jonny ho upřeně zadíval.

„Ty máme všichni, Moreaue. Právě vzpomínky jsou tím definitivním rozdílem mezi rekrutem a vojákem. Když si neseš v paměti věci, které se nezdařily – které bys udělal lépe, nebo úplně jinak, nebo raději vůbec ne – když to všechno odpočívá uloženo tam někde vzadu za očima a ty přesto dokážeš dělat, co se dělat musí… pak se stáváš vojákem.“

Týden nato opustili Jonny, Halloran, Deutsch, Noffke a Singh – teď už jako regulérní tým Kobra 2/03 – spolu s dalšími nově zařazenými Kobrami Asgard a byli přepraveni speciálním tajným transportem do válečné zóny. Aby se mohli dostat na území obsazené oddíly Troftů, byli vystřeleni v modulech nad různými místy celého osm set kilometrů dlouhého strategického úseku Essek District na Adirondacku.

Přistání bylo pohromou. Troftské pozemní síly reagovaly daleko rychleji, než mohl kdo předvídat, a odhalily Jonnyho tým na kraji města, kam je Deutsch směroval. Kobrám se podařilo uniknout z obklíčení jen s drobnými šrámy… ale křížová laserová palba zabila tři civilisty, kteří naneštěstí byli na nesprávném místě v nesprávnou dobu. Celé dny potom se Jonnymu honily hlavou jejich tváře a nikdy se mu úplně nepodařilo vymazat je z paměti. A hned, jak se tým zabydlel pod krycími jmény a začal plánovat první akci, Jonny už věděl, že Mendro měl pravdu.

A vydal se na nejlepší cestu sbírání vlastních vojenských vzpomínek Kobry.

Mezihra

Na opačné polokouli Asgardu, než ležel komplex Freyr – stranou od vojenské vlády jak z hlediska vzdálenosti, tak z hlediska filosofického – leží rozrůstající se město známé jednoduše jako Dóm. Během uplynulých dvou století se lidé vytrvale pokoušeli najít mu elegantnější jméno, ale tyto snahy byly stejně marné, jako kdyby se snažili přejmenovat Zemi. Město – a kopule, která svou geometrií dominovala jeho siluetě – bylo v mysli každého občana Dominia zakořeněno tak pevně jako jeho vlastní jméno… protože právě odtud chrlil Ústřední výbor svá nařízení, zákony a rozhodnutí, která podstatně ovlivňovala životy všech občanů. Tady mohla být zrušena rozhodnutí starostů, syndiků a dokonce generálních guvernérů planet; a protože zákony platily pro všechny, mohl se teoreticky každý z občanů obrátit na výbor se stížností nebo peticí.

V praxi to samozřejmě byla pouhá utopie a každý, kdo měl co do činění s Dómem, to věděl. Malé, lépe řečeno místní záležitosti spadaly do kompetence nižších úřadů a tam také obvykle skončily. Pokud se záležitost netýkala miliard lidí, neměla šanci upoutat pozornost jediného úředníka Výboru.

A přesto se to stalo.

Kancelář člena výboru Sarkisse H’orma vybavením odpovídala náročnosti jednoho ze třiceti nejmocnějších mužů Dominia. Plyšový koberec, obložení z pravého dřeva, mohutný stůl s artefakty, které pocházely z tuctů různých světů – nenápadný luxus, jak už to bývá. Za postranními dveřmi se nacházel soukromý osmipokojový apartmán a malá haiku zahrada, kam se často odebíral, když potřeboval přemýšlet nebo plánovat. Jiní členové výboru využívali své apartmány v Dómu jen zřídka, večer nechávali pracovní starosti za hlavou a odlétali na svá rozlehlá venkovská sídla. H’orme k nim nepatřil. Byl od přírody pilný a zodpovědný a často pracoval dlouho do noci… a vzhledem k věku se to na něm odráželo.

Jako právě teď, říkal si v duchu Vanis D’arl a kritickým okem hodnotil H’ormův stav, zatímco ten zběžně listoval předloženou zprávou. Velmi brzy – a možná mnohem dříve, než se oba domnívali – se H’orme upracuje k smrti, v lepším případě odejde alespoň do penze – a D’arl pak získá jeho místo v Ústředním výboru. Bude to pro něj nejvyšší ocenění, jakým ho může poctít Dominium, ale je to současně funkce, která mu zřejmě připraví víc než jen bolení hlavy. D’arl pracoval pro H’orma devatenáct let – z toho posledních osm jako hlavní poradce a předpokládaný nástupce – jestli se za tu dobu něco naučil, pak to, že hladký běh Dominia vyžaduje nekonečné vědomosti a nekonečnou moudrost. Fakt, že nikdo z nich těmito vlastnostmi neoplýval, byl bezvýznamný; filosofie dokonalosti, v níž byl vychován, vyžadovala, aby se vždy ze všech sil snažil o co nejlepší možné řešení. H’orme, který se také narodil a vyrostl na Asgardu, byl také jejím vyznavačem… proto D’arl velice dobře věděl, jak moc práce vyžaduje dosažení takového cíle.

Poté, co naposledy stiskl tlačítko „stránka“, H’orme odložil komunikátor a zvedl oči k D’arlovi.

„Třicet procent. Po všech vstupních testech se pořád celá třetina nově vycvičených Kober nehodí k plnění určených úkolů. Předpokládám, že jste zaznamenal, jaký důvod uvádějí nejčastěji.“

D’arl přikývl.

„Neschopnost užší spolupráce s civilisty. Obávám se, že to může zahrnovat mnoho věcí. Zatím nemám zmapovány konkrétní případy, ale pracuji na tom.“

„Chápete, co to znamená? Všechna ta selhání znamenají, že mezi přijímacími testy a závěrečným vyřazením se něco změní, a to znamená, že posíláme vycvičené Kobry na Silvern a Adirondack, aniž bychom plně rozuměli jejich psychice. Obecně vzato není to ničím jiným než sázkou do loterie.“

D’arl stiskl rty.

„Hm… třeba se najednou díky pocitu síly a novým schopnostem cítí být něčím víc,“ navrhl. „Válka jim ukáže, že jsou stejní smrtelníci jako ostatní lidé. Postaví je nohama zpátky na zem.“

„Možná ano. Nebo taky ne.“

H’orme se nahnul pro komunikátor a chvíli cosi hledal v rejstříku zprávy:

„Tři sta jich už nasadili v první vlně. Dalších šest set prochází výcvikem. Hmm. Připouštím, že to zkrátka může být odraz špatné statistické dostupnosti. Máte nějaké údaje o tom, že by armáda začala upravovat přijímací testy?“

„Zatím ne,“ zavrtěl hlavou D’arl.

V nastalém tichu se D’arl zahleděl trojúhelníkovými okny za H’ormovými zády ven. Pohled nabízel panorama města. Někteří členové výboru měli okna ve svých kancelářích nepřetržitě zakryta malebnějšími holografickými obrazy a D’arla často napadlo, že H’ormova volba jakoby podtrhuje jeho větší odpovědnost při hledání pravdy a skutečného stavu věcí.

„Pokud byste rád, pane,“ promluvil po chvíli, „mohu do Seznamu priorit přidat požadavek na zrušení celého projektu. Když nic jiného, tak tím alespoň upozorníme ostatní členy výboru na možné problémy.“

„Hmm –“ H’orme znovu upřel zrak na komunikátor. „Tři stovky Kober jsou už v terénu. Ne. Důvody, které vedly výbor k odsouhlasení celého projektu, stále platí: bojujeme o území Dominia a musíme využít každou zbraň, která nám může pomoci. Kromě toho, zmařením celého projektu bychom nyní v podstatě odsoudili už nasazené Kobry jejich vyčerpáním k prohrané válce. Přesto…“

Zamyslel se a začal bubnovat prsty do stolu.

„Chci, abyste začal sbírat všechny informace vojenské zpravodajské služby, které přicházejí ze Silvernu a Adirondacku a týkají se chování Kober mezi sebou a ve vztahu k civilnímu obyvatelstvu. Kdyby se objevily nějaké problémy, chci o nich hned vědět.“

„Ano, pane,“ kývl D’arl. „Možná, že by pomohlo, kdybych přesně věděl, co hledat.“

H’orme mávl neurčitě rukou.

„Hm, říkají tomu… titánský komplex, myslím. Přesvědčení o vlastní bezmezné síle, která člověka opravňuje povyšovat se nad běžné zákony a normy. Kobrám dali obrovskou fyzickou sílu a ta může být pořádně nebezpečná.“

D’arl se neubránil úsměvu. Člen výboru Dominia se obává přílišné moci v rukou jednotlivce! Přesto ale H’orma chápal. Tito bojovníci se stali silnými ze dne na den, nezískávali moc kousek po kousku, a to zásadně vybočovalo z běžného přizpůsobovacího procesu.

„Rozumím. Mám výslednou zprávu pustit do hlavní sítě?“

„Ne, udělám to později. Chci si ta čísla prostudovat podrobněji a jako první.“

„Dobře, pane.“

H’ormova slova znamenala, že některé z těch údajů zůstanou spíš v H’ormově soukromé databázi, než aby se dostaly do všeobecně přístupné hlavní informační sítě Dómu. D’arl už dávno pochopil, že jeden ze základních kamenů moci je nenechat možné protivníky vědět všechno to, co víte vy.

„Mám za vámi poslat někoho s večeří?“

„Buďte tak laskav. A prosil bych o jeden šálek cahve navíc; dnes budu nejspíš pracovat dlouho do noci.“

„Ano, pane.“

D’arl vstal.

„Kdybyste mě potřeboval, budu ve své kanceláři – a také zůstanu dlouho.“

H’orme zabručel, aby dal najevo, že rozumí a ihned se vrátil k analýze dat. D’arl tiše přešel po hustém koberci ke dřevem vykládaným dveřím. Pokud trvá válečný konflikt, není třeba se Kober obávat; H’orme ale myslel do budoucna a jestliže připouštěl možné problémy, byl to pokyn i pro D’arla. Prvním krokem tedy bude zatelefonovat do výcvikového střediska Kober v komplexu Freyr a pokusit se z nich dostat něco bližšího.

A dál… by asi bylo nejlepší zavolat službě a nechat místo jedné večeře přinést dvě. Vypadá to na dlouhý večer i pro něj.

Bojovník: 2406

Obývací pokojík apartmánu byl malý a zařízený bez ladu a skladu. Dýchala z něj jakási stísněná ošuntělost způsobená ani ne tak nezájmem o úklid jako spíš nedostatkem času a prostředků. Jonny seděl u zjizveného stolu uprostřed místnosti a bloudil očima po protější zdi. V otlučené modré malbě nacházel ozvěnu vlastní únavy. Mapa mé duše, nazýval ji často a pozoroval všechny ty praskliny a otlučeniny, které odrážely účinky skoro tří let války na Jonnyho psychiku. A přesto ta zeď pořád stojí, řekl si pevně, tak jako už tolikrát, když v úvahách zabrousil až sem. Výbuchy a sonické vlny mohou rozbrázdit povrch, ale vnitřek zůstává pevný. A když to vydrží ta zatracená zeď, tak já taky.

„Tak co?“ ozvalo se váhavě vedle něj.

Jonny sjel pohledem na odrbaný list papíru a pár čar a čísel psaných dětskou rukou.

„No vida, první tři máš správně,“ pokýval hlavou. „Ale poslední úhel měl vyjít –“

„Já na to přijdu,“ skočila mu do řeči Danice a vrhla se na geometrický příklad s novou vervou. „Neříkej mi to.“

Jonny se usmál a se zalíbením sledoval rozcuchanou rudou hlavu a odhodlání, s jakým byla skloněna nad úkolem. Danice bylo deset let, stejně jako doma sestře, a přestože Jonny od přistání na Adirondacku neměl o rodině žádné zprávy, občas jej napadlo, že Gwen jistě dorostla do tmavovlasé verze děvčátka sedícího vedle něj. Alespoň kuráže a paličatosti měly obě až až. Bezpochyby také Danicina schopnost brát ho jako dobrého kamaráda – navzdory tiché rezervovanosti, s jakou jeho stálou přítomnost v domácnosti snášeli její rodiče – znamenala určitý druh nezávislosti, který znal od vlastní sestry.

Jenomže Danice vyrůstala ve válečné zóně a ani silný charakter ji nemohl tím vším přenést úplně nepoznamenanou. Zatím byla šťastná: žila sice natěsnaná se spoustou lidí v malém apartmánu, ale jinak se partyzánská válka, která probublávala venku, dotýkala jejího života jen nepřímo.

Ale již zakrátko se vše mohlo změnit, zvláště když by přítomnost Kober v této části Cronachu měla trvat tak dlouho, až by přilákala pozornost Troftů. Na jednu stranu pro Jonnyho důvod k obavám navíc, ale z druhé strany Danicina bezstarostná tvář byla obrovskou motivací pro to, aby dělal svou práci co nejlépe a aby válka skončila co nejdříve.

Otevřeným oknem proniklo dovnitř vzdálené tupé zadunění.

„Co to bylo?“ zeptala se Danice a pero se zapíchlo do papíru.

„Sonický třesk. Někdo překročil rychlost zvuku,“ odpověděl rychle a zapjal zvukové násobiče. Kromě rázové vlny poznal dobře známý zvuk motorů troftských letadel.

„Vypadá to na pár kilometrů odtud.“

„Aha.“

Pero se opět dalo do pohybu.

Jonny vstal, přešel k oknu a zadíval se ven. Apartmán byl sice v šestém patře, ale příliš velký rozhled se odtud nenabízel. Cranach bylo město vysokých budov, obklopené bahnitým podložím, takže se nemohlo rozpínat do šířky jako většina měst na Adirondacku. Na protější straně ulice se táhla masivní zeď šestipodlažních budov; za ní vykukovaly výškové stavby ve středu města. Zapjal optické násobiče a zapátral po obloze, zda nezahlédne padat moduly. Zakódovaný impulzní signál, který zachytili z kosmu minulý večer, vyvolal zoufalou vlnu aktivity podzemního hnutí odporu, které se připravovalo na přijetí nových Kober. Podle těch proklatých plánů měly moduly přistát přímo do klína Troftům, kteří čekali ve městě i okolí. Jonny při tom pomyšlení skřípěl zuby, ale nemohl bohužel udělat vůbec nic. Zachytit kódovaný signál, který zasahuje bezmála půl kontinentu, to je jedna věc; vysílat odpověď, i kdyby se loď snažila držet co nejblíž, bylo daleko riskantnější. Jonny znal na tucet různých způsobů, jak přelstít hledače rádiových, laserových i pulzních signálů – a každý z nich fungoval nanejvýš čtyřikrát, než se Troftům podařilo vysílač lokalizovat. Hnutí odporu mělo pro zvláštní případy ještě jednu metodu drženou v tajnosti, ale nový transport Kober mezi ně nepatřil.

„Vidíš něco?“ zeptala se Danice od stolu.

Jonny zavrtěl hlavou.

„Vysoké domy, modrou oblohu – a malou holku, co se loudá s úkolem,“ otočil se s křečovitým úsměvem k dívence.

Danice se usmívala. Výraz dětské tvářičky však nikterak neladil se skoro dospělou vážností v očích. Jonny často uvažoval, kolik toho asi ví o aktivitách svých rodičů kdesi na zrádných a nejistých bitevních polích Adirondacku. Jestlipak ví, že třeba právě teď se oba účastní diverzní akce, která měla odvrátit pozornost Troftů?

Jonny si tím nebyl jist. Ale jestli se Danice nepotřebovala odreagovat od toho, co se děje venku, on rozhodně ano. Posadil se opět vedle ní a nejlépe jak uměl soustředil myšlenky na záhady matematického učiva páté třídy.

Uběhly asi tři hodiny, když se ozvalo cvaknutí klíčů v zámku venkovních dveří. Jonnyho ruce okamžitě zaujaly bojovou pozici, lasery v obou malících připraveny pálit. Do místnosti se tiše vměstnalo šest lidí. Jonny v obavách přejížděl očima z jednoho na druhého a hledal stopy po zraněních. Jako obvykle došel ke stejnému závěru: dopadlo to lépe, než se obával a hůř, než s nadějí doufal. Pokud se díval na věc z té lepší stránky, pak musel uznat, že se alespoň všichni, kdo za rozbřesku vyrazili – dvě Kobry a čtyři civilisté – vrátili po svých. Naproti tomu Danicina matka udělala sotva dva kroky ode dveří, když se Jonny jedním skokem ocitl vedle ní a nahradil jejího muže, trochu unaveného, jak ji cestou podpíral.

„Co se ti stalo?“ zeptal se Jonny potichu a vedl ji ke gauči.

„Sršeň.“ Marja Tolanová promluvila hlasem trochu otupělým sedativy.

Dva civilisté odstrčili Jonnyho a pustili se do práce s objemnou domácí lékárnou.

„Museli ji zaměřit, protože trefili přímo její inerční pušku chvíli po tom, co vystřelila,“ ozval se od stolu unaveným hlasem Marjin manžel Kem, který seděl v křesle, kde ještě před chvílí byl Jonny. A navzdory únavě hned přešel k dceři a snažil se ji uklidnit.

Jonny chmurně přikývl. Inerční pušky byly až dosud považovány za jedny z nejbezpečnějších. Jejich drobné inerčně naváděné střely se nedaly zachytit radarem, sonarem ani infračerveným detektorem žádného z mnoha troftských systémů, detekčních nebo obranných. A co víc, střely byly z hlavně vystřelovány stlačeným vzduchem a jejich vlastní raketky byly zapalovány ve vzdálenosti od deseti do patnácti metrů od střelce. Spoustu střel zničili Troftové sršni a laserovými systémy za letu, ale dosud se jim nepodařilo najít způsob, jak zjistit a zaměřit střelce. Možná, že by Marju zasáhli jen díky nešťastné shodě náhod…?

Jonny pohlédl na Callyho Hallorana a zdvihl obočí v němé otázce, tak jasné, že nebylo třeba slov. A Halloran rozuměl.

„Nebudeme to vědět jistě, dokud nezačnou být střelci s inerčními puškami zasahováni mnohem častěji,“ odpověděl unaveně. „Ale byl to skutečně až příliš přesný zásah, než aby šlo o náhodu. Myslím, že by inerční pušky měly být na čas z bezpečnostních důvodů staženy.“

„Proč jen se ta zatracená věc musela stát tak daleko od nás,“ ozval se Imel Deutsch. Stál u okna a díval se ven, ruce sepjaté za zády.

Místnost napjatě ztichla. Jonny se s žaludkem až v hrdle obrátil k Halloranovi:

„Co se stalo?“

„Dostali Kobru,“ hlesl. „Podle všeho to byl jeden z MacDonaldova týmu, ale nedá se to tvrdit s jistotou, viditelnost byla hrozně špatná. Místní, kteří měli za úkol hlídat jednu z přístupových cest k místu přistání, to evidentně nezvládli a dovnitř se dostalo asi tucet Troftů. Zachytili jsme nouzový signál, ale na to, abychom mohli pomoct, jsme byli moc daleko.“

Jonny přikývl, cítil tu samou hořkost, kterou Deutsch dával najevo. Stejnou, jakou cítil od příchodu na Adirondack už dvakrát. Paar Noffke a Druma Singh – dva přátelé z jeho skupiny – také zahynuli díky neschopnosti civilistů. Trvalo hodně dlouho, než se Jonny dokázal smířit s jejich zbytečnou smrtí. A Halloran, který měl pro místní lidi daleko méně pochopení než Jonny, na tom byl ještě hůř.

Deutsch, který se na Adirondacku narodil a vyrostl, se nikdy se smrtí svých druhů nevyrovnal.

„Máš představu, kolik lidí zahynulo?“ zeptal se Jonny Hallorana.

„Řekl bych, že moc ne, až na Kobru.“

Jonny se zarazil nad vyřčenou větou – která se v poslední době objevovala na jeho gusto příliš často – že životy Kober mají větší cenu než životy jejich spojenců z hnutí odporu.

„Jistě, vždyť jsme se ani nepokusili dostat do toho skladu, takže nikdo z nás nemusel riskovat. Povedlo se novým oddílům bezpečně přistát?“

„Nemám zdání,“ potřásl Jonny hlavou. „Nezachytil jsem žádný signál z kosmu, který by to potvrzoval.“

„To je podobné těm zkurvysynům. Do poslední minuty otálejí a my jim nestojíme ani za to, aby nám dali vědět.“

Jonny pokrčil rameny a otočil se k hloučku kolem Marji.

„Jak to vypadá?“

„Klasický sršeň. Velká povrchová rána, ale zahojí se to. Ale Marja bude muset nějaký čas zůstat doma.“

A Danice bude mít alespoň po tu dobu jednoho rodiče v bezpečí, mimo ohniska šarvátek.

Taky dobře. Jonny už viděl příliš mnoho nevinných civilistů umírat v přestřelkách.

Příštích pár minut bylo ticho. Marjina paže už byla ošetřena a dva civilisté právě odnášeli do úkrytu skromné vybavení a výzbroj skupiny. Kem a Danice se zvedli, aby doprovodili Marju do jedné ze tří ložnic, oficiálně proto, aby ji uložili do postele, ve skutečnosti, jak Jonny tušil, aby Kobry mohly o samotě a v klidu rozebrat operaci a naplánovat další strategii ještě předtím, než se zbytek osazenstva apartmánu vrátí z práce.

Během několika prvních měsíců postupovali právě takto, vzpomínal Jonny. Ale teď, po třech letech, už byla většina slov řečena a většina plánů prodiskutována, a tak tam, kde byla dříve nutná diskuse, dnes stačila gesta rukou či obočí.

Ale tentokrát gesta nenaznačovala nic víc než vyčerpanost.

„Zítra,“ připomněl jim Jonny, když namířili ke dveřím a do vlastních přeplněných apartmánů. Měl na mysli taktickou schůzku na vyšší úrovni, která je čekala.

Halloran přikývl a Deutsch jenom pozvedl koutek úst.

A další okouzlující den na Adirondacku se chýlil ke konci. Když vydrží zeď, opakoval si Jonny, dokážu to taky.

Tři muži u stolu se v ničem nelišili od ostatních obyvatel Cranachu těchto dní: unavení, špinaví a více než vystrašení. Bylo těžké občas nezapomínat, že jsou to jedni z nejlepších vůdců hnutí odporu, které mohl Adirondack nabídnout.

A ještě těžší bylo chápat, že přes všechny ty oběti, jak mezi Kobrami tak mezi civilisty, jsou skutečně těmi pravými na správných místech.

„Za prvé vám musím říci, že navzdory některým mylným signálům byl poslední výsadek Kober úspěšný,“ promluvil Borg Weissmann ke ztichlým vůdcům podzemního hnutí centrálního sektoru, kteří seděli porůznu v místnosti.

Malý a podsaditý, ve vlasech a za nehty neustále betonový prach, vypadal Weissmann vskutku jako stavební podnikatel, jímž také ve skutečnosti byl. Ale než byl před dvaceti lety vyřazen z armády, sloužil jako hlavní taktický programátor a teď už skoro rok předváděl, že se u vojáků naučil trochu víc než jen rozumět počítačům.

„Kolik nám jich přidělili?“ ozval se někdo od postranní zdi.

„Do oblasti Cranachu třicet: šest nových týmů,“ odpověděl Weissmann. „Většina z nich zamíří do severního sektoru, aby nahradili ty, které jsme ztratili při útoku na letiště minulý měsíc.“

Jonny se podíval na Deutsche a uviděl výraz, který se mu objevil na tváři jako vzpomínka na tu akci. Jejich tým se jí neúčastnil, ale podobné detaily nemohly mít vliv na Deutschovu reakci. Ať už se jí účastnil kdokoli z Adirondacku, Deutsch se vždycky choval, jako by smrt Kobry zavinil on osobně. Jonny přemítal, jestli by sám uvažoval podobně, kdyby válka probíhala na Horizonu; nejspíš ano, přiznal si.

„Jeden tým přidělili i k nám,“ pokračoval Weissmann. „Ama už pro ně zařizuje ubytování, identitu a všechno, co s tím souvisí. I přesto, že Troftové jsou v posledních týdnech nějak podezřele aktivní, myslím, že by se hodilo vytvořit novým Kobrám malý prostor na vydýchání, než se zabydlí.“

„Jinými slovy akce.“

Z tónu Halloranova hlasu bylo jasné, že to nebyla otázka.

Weissmann se zamyslel a pak přikývl.

„Vím, že nemáte rádi, když jdou operace tak rychle po sobě, ale já myslím, že tohle je věc, kterou bychom měli udělat.“

„Měli bychom?“ ozval se Deutsch ze svého obvyklého místa v rohu. „Chtěls říct měli byste, ne?“

Weissmann si přejel špičkou jazyka rty, čímž vyjadřoval nelibost. Kdysi Deutsch představoval cosi jako tlumící zónu mezi Kobrami a členy hnutí odporu. Jeho dvojí občanství – pokud se to dá tak nazvat – mu dovolovalo řešit všechna nedorozumění a stírat kulturní rozdíly. Nyní se ovšem nacházel ve stavu deziluze a byl pohromou pro každého, s kým měl co do činění.

„Já – ehm – nepochybně budete požadovat jednu či dvě skupiny, aby vám asistovaly,“ navrhl Weissmann. „Jsme samozřejmě připraveni nést náš díl.“

„Neschopnost unést váš díl odpovědnosti zavinila včera smrt další Kobry,“ promluvil tiše Deutsch. „Možná bychom to zvládli líp sami.“

Ama Nunki se nespokojeně zavrtěla na židli.

„Ty bys měl vědět ze všech nejlíp, že od nás nemůžeš očekávat žádnou zvláštní pomoc, Imele. Tohle je Adirondack, ne Země nebo Centauri – neprožili jsme tolik válek, abychom z toho teď mohli čerpat zkušenosti.“

„A co předchozí tři roky, to není nic –?“ spustil Deutsch zhurta.

„Na druhou stranu,“ vložil se mezi ně Jonny, „má tentokrát Imel možná pravdu. Potřebujeme krátký, tvrdý úder, který zamezí dennodenní troftské slídění dům od domu. Nepotřebujeme velkou operaci, aby si Troftové ještě zavolali posily z Dannimorské posádky. Rychlá akce Kober bude to pravé.“

Weissmann si viditelně oddechl a Jonny cítil, jak v místnosti povoluje napětí. V poslední době přebíral na těchto schůzkách Deutschovu roli usmiřovače stále častěji, aniž by o to sám nějak zvlášť stál nebo se k tomu cítil povolaný. Ale někdo to dělat musel, a Halloran měl pro lidi z okrajových světů daleko méně pochopení než Jonny. Nezbývalo mu, než pokračovat, jak nejlépe dovedl a doufat, že se Deutsch rychle vzpamatuje a silou vůle se dostane z apatie.

„Jsem stejného názoru jako Jonny,“ ozval se Halloran. „Předpokládám, že máte nějaké návrhy na téma cíle, který by stál za námahu?“

Weissmann se otočil k Jakobu Daneovi, třetí osobě u stolu.

„V úvahu by přicházely čtyři cíle,“ začal Dane. „Samozřejmě jsme předpokládali, že budete disponovat větší skupinou lidí…“

„Jen nám řekněte, o které jde,“ přerušil jej Deutsch.

„Ano, pane.“

Dane roztřesenýma rukama odkudsi vylovil arch papíru a začal číst. Ukázalo se, že všechny čtyři cíle jsou v podstatě úplně nedůležitá místa; Dane měl podle všeho o skupinách hnutí odporu stejně mizerné mínění jako Deutsch.

„Ani jeden z cílů nestojí ani za palivo, které spotřebujeme, než se tam dostaneme,“ odfrkl Halloran, když Dane dočetl.

„Nejradši by sis zchladil žáhu na Pevnosti duchů, ne?“ odtušila Ama kysele.

„To není legrace,“ zamumlal Jonny při pohledu na Halloranovu brunátnou tvář.

Celé měsíce bylo jasné, že Troftové mají někde v Cranachu hlavní štáb, ale dosud se nepodařilo tak trefně pokřtěnou Pevnost duchů lokalizovat. Pro Hallorana to bylo svým způsobem bolavé téma, protože vedl alespoň půl tuctu výzvědných akcí. Neúspěšně.

Opožděně si Ama uvědomila souvislosti a tím i svůj přehmat.

„Máš pravdu, Jonny,“ a sklonila hlavu v místním gestu omluvy, které dokonce i Jonnymu připadalo venkovské. „Mrzí mě to. Tohle opravdu není téma, které bychom měli rozebírat.“

Na znamení částečného přijetí omluvy Halloran neurčitě zachrochtal.

„Má někdo nějaké skutečné návrhy?“ zeptal se posléze a přeměřil si přítomné.

„A co ta dodávka elektronických náhradních dílů, která byla hlášená na včerejšek?“ ozval se Deutsch.

„Dorazila,“ přikývl Dane. „Je zamčená ve staré Wolkerově továrně. Ale nebude snadné se tam dostat.“

Deutsch našel pohledem Jonnyho a Hallorana, obočí významně zdvižené.

„Jasně, proč ne?“ odfrkl Halloran. „Zrekvírovaná továrna na plasty bude mít mnoho děr v bezpečnostních opatřeních, které Troftové ještě neucpali.“

„Jen aby se to už nenaučili,“ Deutsch se zvedl ze židle a rozhlédl se po místnosti. „Vypadá to, že vás už dneska nebudeme potřebovat. Dík, že jste přišli.“

Z technického hlediska neměl nikdo z Kober pravomoc schůzku ukončit, ale nezdálo se, že by tomu někdo věnoval pozornost. Místnost se spěšně a téměř beze slova vyprázdnila. Zůstaly pouze tři Kobry a tři civilní vůdci.

„Takže teď,“ navrhl Deutsch civilistům, „bych chtěl vědět, zda máme nějaké plány té továrny.“

Ama přemáhala vztek, ale bylo nasnadě, že zbylí dva civilisté nehodlají Deutschův výpad nijak komentovat, a tak se rozhodla uraženě mlčet. Beze slova vstala, došla ke skříňce v rohu a vrátila se s náručí pásek a kazet s neškodnými nadpisy. Promíchané s videohrami na nich byly plány hlavních městských budov, kanalizační a energetické sítě a také desítky plánů dalších objektů, které se podařilo ilegálně shromáždit. Ukázalo se, že plány Wolkerovy továrny na plasty jsou velice podrobné.

Schůzka se protáhla do pozdního odpoledne, ale Jonnymu se podařilo vrátit se k Tolanovým ještě před západem slunce, kdy začínal platit zákaz vycházení. Dva z dalších stálých obyvatel – Marjin bratr se synem, uprchlíci z úplně zničené Paříže – byli na noc kdesi pryč, a tak se Jonnymu dostalo nebývalého luxusu mít ložnici jen pro sebe, když si později všichni šli lehnout. Na schůzku se nikdo neptal, ale všichni věděli, méně či více, že již brzy proběhne další akce. Tichým, subtilním způsobem ho tedy ponechali vlastním myšlenkám, jako by chtěli v poslední chvíli postavit mezi něj a sebe emocionální hradbu pro případ, že by se nevrátil.

A potom, později v noci, ležel na matraci a sám v duchu zvažoval tuto možnost. Tušil, že jednou přijde den, kdy jej pomyšlení, že má smrt na dosah, nebude nijak vzrušovat. Zatím ale ten den nepřišel a Jonny doufal, že ještě dlouho nepřijde. Ti, kteří odešli do boje a nestarali se o to, zda umřou, obvykle umřeli.

A tak v posledních minutách předtím, než Jonnyho přemohl spánek, si v duchu seřadil všechny důvody, proč musí přežít. Začal, jako obvykle, vlastní rodinou a skončil radostí, jakou bude mít Danice.

Superpřesný časový obvod v nanopočítačích byl nejjednodušším a zároveň nejužitečnějším kouskem vybavení z celého arzenálu Kober. Stejně tak jako tradiční vojenský chronometr kdysi, i on nyní umožňoval různě rozloženým silám synchronizovat společný postup. Ale co víc, tahle věcička se dokázala napojit na všechny servomotory a to umožňovalo synchronizovat akce s přesností mikrosekundy. Tím se otevřely možnosti, které byly až do nynějška doménou působnosti automatů, dálkově řízených robotů a nejelitnějšího prvosledového mechanizovaného vojska.

A přesně za dvanáct minut a osmnáct sekund toto důmyslné zařízení opět ukáže, co umí. Jonny se plazil dlouhou větrací šachtou, do které se snadno dostal v nehlídané jižní filtrační stanici, a pravidelně kontroloval zbývající čas do zahájení akce. Použitím šachty jako zadního vchodu nebyl nijak nadšen – uzavřené prostory byly nejnebezpečnějším prostředím, kde mohly Kobry padnout do pasti – ale zatím to vypadalo, že se vyplatilo riskovat. Alarmy, které Troftové nainstalovali na vzdáleném konci, se daly snadno obejít a podle plánů by se měl už brzy dostat do nádrže přímo pod hlavním vchodem do budovy. Zůstane tam, dokud akce nezačne, a bude si hledat pozici, ze které dohlédne na stráže u vnitřních dveří.

Svého času se Troftové při ochraně upravených civilních budov jako je tato spoléhali na přenosné černé senzorové skříňky, ale od toho je rychle odradily akce hnutí odporu. Troftové rychle pochopili, že jejich protivníci dokážou vyvolat falešný poplach, ať je citlivost nastavena jakkoli. Notně unaveni přestali pronásledovat psí „vetřelce“ a honit se za nájezdníky vybavenými praky a výbušnými žabkami. A nahradili automaty živými hlídači. Vybavili je bezpečnostními senzory a alarmy, které se zapínaly, když stráže zemřely. Takový systém byl těžko zmanipulovatelný a téměř stoprocentně spolehlivý.

Téměř.

Vpředu začal Jonny rozeznávat šedou skvrnu na podkladě temně černé. Nejspíš mříž před vchodem do hlavní budovy. Fakt, že místnost nacházející se za ní byla také pohroužená do tmy, mohl znamenat, že v ní pravděpodobně nikdo není.

Jonny v to doufal, protože neměl chuť likvidovat nepřátele hned na začátku akce.

Zásadní věc, samozřejmě, byla, zda se všechny alarmy signalizující strážcovu smrt podaří zneškodnit o milisekundu dříve, než Kobry zahájí synchronizovaný útok. Tenhle úkol nejpravděpodobněji spočinul na Jonnyho bedrech, protože přijímač těchto alarmů se nachází někde uvnitř. Troftové měli spínače obojího typu – s uzavřeným i otevřeným elektrickým okruhem a je na něm, aby ještě před začátkem útoku zjistil, kde který druh použili.

Doplazil se k mříži. Zapnul optické násobiče a zapátral po alarmech a nastražených léčkách. Detektor elektrického proudu, který vyndal z batohu vybavení Kober, objevil čtyři podezřelé dráty. Jonny je deaktivoval zkratovacími kabely, pak je za pomoci laserů v malících přerušil. Pak poslední dva metry sklouzl potrubím přímo do prázdné nádrže. Ta sice neměla servisní východ otevíratelný zevnitř, ale lasery si s tímto nedopatřením hravě poradily. Prostrčil otvorem hlavu a opatrně se rozhlédl.

Odhadl, že je asi pět metrů nad zemí – nádrž byla oproti běžným typům nezvykle rozměrná. Zhruba čtyři metry před sebou v úrovni očí uviděl cosi jako východ. Z podlahy k němu vedly do zdi vestavěné schody.

Vzhledem k tomu, že ochranné systémy vedly jen sem, Jonny nepředpokládal, že by na podlaze pod ním mohlo být nastraženo něco na způsob léčky. Stále ještě měl sedm minut na to, aby se dostal na schody… a pro Kobru nebyl čtyřmetrový skok o nic složitější než chůze po chodníku. Pokrčil nohy, chvíli balancoval na okraji otvoru a pak se odrazil.

Předchozí noc varoval sám sebe, jak nebezpečná je apatie. A právě teď, v jednom jediném děsivém okamžiku – víc času neměl – si uvědomil, jak draze se platí za přílišnou sebedůvěru. Hlasité hvízdnutí skoku zesílené sluchovými násobiči mu vyplnilo hlavu a pažní servomotory namířily lasery v malících do palebné pozice rychleji, než si mozek stačil uvědomit černou stěnu, která se valila přímo proti němu. Nebylo to ale nic víc než bezvýznamné gesto. Když nitky světla zasáhly cíl, věděl, že tentokrát se Troftům podařilo nastražit mistrovskou past a že nemá šanci.

Důležitý vojenský cíl, lákavý vchod zadními dveřmi, nedostatečné zabezpečení. A nakonec past umístěná ve vzduchu, která využila jeho nestabilní pozice při skoku a zbavila jej tak možnosti účinně využít rychlosti a síly, dané servomotory.

Plocha doletěla až k němu a měl právě tak čas si uvědomit, že je to ve skutečnosti síť. Nabalila se kolem něj jako obrovská kukla. O zlomek sekundy později mu prudké škubnutí dalo najevo, že záchytná lana sítě se napjala do maxima, změnil směr letu a už visel nohama vzhůru ve středu místnosti.

A Jonny byl zajat… což, protože byl Kobra, znamenalo, že se právě stal mrtvým.

Jeho tělo se samozřejmě tak rychle nevzdávalo a snažilo se alespoň chabě odporovat lepkavé síti, která přilnula ke svrškům. Teď se však nepočítala síla servomotorů, ale fakt, že než vlákna rozerve, postupně mu proniknou přes oděv a živé maso až ke kostem. Z levé paty vypálil nahoru do sítě protipancéřovým laserem. Odpařil malý kousek sítě a od stropu odletovaly kousky betonu. Ale nohy ani paže nebyly natolik schopné pohybu, aby způsobily v síti nějakou vážnější trhlinu. Kdyby tak dosáhl na jedno ze závěsných lan, která jej držela nad podlahou… ale v temnotě, oči zakryté dvěma či třemi vrstvami lepkavé sítě, je ani nerozpoznal.

Kdesi v záhybech vědomí se probudil k životu signál o tělesném stavu. To senzor monitorující srdeční činnost signalizoval, že něco není v pořádku.

Začínal usínat.

Nepřítel vytáhl konečný trumf, nevyhnutelný jako osud. Přes pokožku obličeje mu pronikla kontaktní droga přimíchaná do lepidla sítě do krve rychleji, než ji dokázal neutralizovat nouzový stimulační systém pod srdcem. Zbývaly mu pouhé sekundy a pak vesmír pro něj navždy přestane existovat… Za každou cenu musel splnit ještě poslední úkol.

Jazyk byl hroudou jakéhosi bezvládného bahna opřeného o patro. Potřeboval všechnu zbylou sílu, aby se mu podařilo posunout jej do koutku úst… pak mezi zdřevěnělé rty… až se špičkou dotkl nouzového ovládacího senzoru vysílačky v koutku úst.

„Odvolat,“ zamumlal. Bylo stále temněji, ale neměl sílu zapnout zrakové násobiče. „Odvolat. Dostali… past…“

Na okamžik se mu zdálo, že odkudsi z dálky zaslechl úsečný hlas potvrzující příjem, ale porozumět slovům bylo nad jeho síly. Po pravdě řečeno, neměl již síly udělat cokoli.

A všude kolem se rozprostřela konejšivá temnota.

Nejbližší budovou v blízkosti Wolkerovy továrny bylo opuštěné skladiště vzdálené asi sto metrů severně od hlavního vchodu. Na střeše se tam krčil Halloran a nervózně skřípal zuby, jak se snažil očima sledovat všechny směry najednou. Past, řekl Jonny už téměř v zajetí spánku nebo snad smrti… ale byla to nějaká jednoduchá věc nebo důkladně promyšlená léčka? Pokud platí druhá možnost, pak se nejspíš nedostane živý ven z továrny ani Deutsch. A jestli se operace Troftů rozšíří dál, mohla by se stát smrtelnou pastí i jeho současná pozice.

Fakt Jonnyho smrti Halloranem na okamžik těžce otřásl. Na lítost ale nebyl čas, možná později. Teď měl před sebou jediný cíl: přežít. Napřáhl levou nohu dopředu, aby se ujistil, že protipancéřový laser dobře obsáhne celé území, a čekal.

Díky naplno aktivovanému nočnímu vidění se noc kolem nezdála o nic tmavší než pozdní zamračené odpoledne. Přesto však Deutsche zpozoroval, až když se vynořil ze stanoviště v hlubokém stínu, kde čekal na svoji chvíli, aby se podle plánu zapojil do útoku. V ten samý okamžik jej ovšem zahlédli i Troftové a krajina na okamžik potemněla, jak laserové záblesky přetížily citlivost násobičů. Deutsch s odvetou neotálel a v běhu za sebe pálil protipancéřovým laserem. S mimovolnou lehkostí značné zkušenosti Halloran zamířil na střechu a okna hlavní budovy, aby tak kryl Deutschův útěk.

Tento krok se ale ukázal zbytečným. Třebaže Deutsch za běhu kličkoval tak, že kdokoli jiný by si zlámal kosti, zvládl celý úsek jako střela kopírující povrch země. Za pár sekund se dostal za roh Halloranova skladiště a zmizel tak nepřátelům z dohledu.

Ale bylo více než jasné, že se Troftové nehodlají spokojit s pouhým vytlačením Kober z objektu. Ve chvíli, kdy Halloran klouzal ze střechy a letěl dolů, celá protilehlá stěna Wolkerovy továrny začala ožívat.

Deutsch čekal dole, tvář křečovitou napětím.

„V pořádku?“ zašeptal Halloran.

„Jo. Uděláš nejlíp, když vypadneš – v minutě se tu budou hemžit jako mravenci.“

„Změň vypadneš na vypadneme a nebudu proti. Jdeme!“ Sevřel Deutschovu paži, otočil se a chtěl odejít.

Deutsch se mu vyškubl.

„Ne, zůstávám tady, abych… Pro jistotu.“

Halloran se zastavil a otočil. Znepokojeně zapátral v Deutschově tváři. Jestli mu přeskočilo…

„Je mrtvý, Imele,“ vyslovoval pomalu a zřetelně jako pro malé dítě. „Slyšels přece, jak –“

„Jeho autodestrukční systém se neaktivoval,“ přerušil jej Deutsch zostra. „Museli bychom to slyšet nebo alespoň cítit chvění. A jestli je naživu…“

Nechal větu nedokončenou, ale Halloran rozuměl. Vědělo se, že Troftové už nejméně jednu Kobru pitvali zaživa. Pokud je to v jejich silách, Jonny si zaslouží lepší konec.

„Tak dobře,“ vydechl, potlačuje chvění. „Ale neriskuj více, než je nutné. Nevyplatí se zajistit Jonnymu lehkou smrt a sám přitom přijít o život, že.“

„Já vím. Nestarej se; nemám chuť dělat hlouposti.“

Deutsch se na okamžik odmlčel a poslouchal.

„Radši sebou hejbni.“

„Jo. Udělám, co budu moct, abych je odsud odlákal.“

„Ani ty zbytečně neriskuj.“

Deutsch stiskl Halloranovu paži a vyskočil vzhůru. Zachytil se okraje střechy skladiště, pak se přehoupl přes hřeben a zmizel.

Halloran zapjal naplno všechny zrakové a sluchové násobiče a vyběhl. Snažil se držet co možná nejvíc ve stínu. Věděl, že čas na oplakávání mrtvých teď leží v ještě vzdálenější budoucnosti.

Prvním pocitem, který se ozval ze zvolna řídnoucí černé mlhy, byl vjem podivné horkosti ve tvářích. Hořely čím dál víc a přidal se dojem, že jej cosi pevného tlačí do zad a nohou. Vnímal palčivou žízeň a podivný tlak v předloktí a lýtkách. Šum proudícího vzduchu… jasné světlo venku za zavřenýma očima… leží ve vodorovné poloze…

Teprve teď si Jonny plně uvědomil, že stále žije.

Opatrně otevřel oči. Metr nad sebou spatřil hladký strop z bíle natřené oceli. Sjel pohledem stranou a shledal, že jej obklopují čtyři bílé zdi, vzdálené od sebe zhruba pět metrů a vyrobené stejně jako strop z oceli. Skryté osvětlení dodávalo místnosti nemocniční ráz. Jediný viditelný východ představovaly kovové dveře s masivními zárubněmi. V jednom rohu vyčnívalo ze zdi cosi jako vodovodní kohoutek. Pod ním byla v podlaze zabudovaná asi deseticentimetrová kanalizační mřížka, která nejspíš měla v případě nutnosti posloužit jako toaleta. Vak s vybavením byl pryč a neměl ani opasek. Oblečení mu věznitelé nechali.

Na celu smrti mu místnost připadala poněkud veselá. Jako přípravna operačního sálu byla žalostně ubohá. Zvedl hlavu a prohlížel si zařízení, které mu přidržovalo ruce a nohy ke stolu. Žádná pouta, pomyslel si. Spíš komplikovaná sada biologických senzorů s možností aplikace různých drog. To znamená, že Troftové už vědí, že se probudil. Lépe řečeno, dovolili mu probudit se.

Kdesi v hloubi mozku se vznášela jistota, že ještě všechna mlha neustoupila, ale i tak si Jonny uvědomil, jak strašně hloupě se zachovali.

Prvním impulsem byla touha uvolnit se jedním prudkým, servomotory zesíleným pohybem ze stolu a z objetí senzorů, namířit protipancéřový laser na dveřní panty a prostřílet se odtud ven. Pak mu došlo, že je to holý nesmysl a začal o tom uvažovat z druhé strany.

O co asi Troftům jde?

Ať už to bylo cokoli, pravděpodobně porušili všechny rozkazy, které pro takovou situaci obdrželi. Členům hnutí odporu se před pár měsíci podařilo odposlechnout celou řadu troftských nařízení, a jedním z nich bylo každou zajatou Kobru okamžitě zabít nebo uchovat pod sedativy pro pitvu zaživa. Při druhé možnosti se Jonnymu rozhoupal žaludek a opět musel tlumit nutkavou potřebu dostat se ven dřív, než si Troftové přečtou na monitoru, že jejich vězeň už nespí. Nepřítel jednoduše nedělá tak nestydatě lajdácké chyby. Ať v tom bylo cokoliv, podle předpisů nebo bez nich, mělo to nějaký účel.

Ale co chtěl kdo dělat s živou, funkční Kobrou?

Výslech nepřipadal v úvahu. Fyzické mučení nad určitou mez by spustilo automatický autodestrukční systém; a stejně tak podání určitých drog. Že by ho drželi kvůli výkupnému nebo výměně zajatců? Směšné. Troftové nevypadali, že by uvažovali v těchto rovinách. I kdyby se naučili myslet jako lidé, Jonnymu to k nim zkrátka nesedělo. Museli by nejprve zajistit Jonnyho spolupráci, aby dal vědět svým druhům, že žije, ale to by raději sám spustil autodestrukční systém, než spolupracovat s Trofty. A což dovolit mu uniknout a pak ho sledovat a dostat se tak ke hnutí odporu? Stejně absurdní. Po celém městě existovaly tucty bezpečných, jednovláknových telefonních linek, díky kterým se mohl spojit s Borgem Weissmannem, aniž by vyhledal jediného člena hnutí odporu. Tohle už Troftové se zajatci vyzkoušeli. Neúspěšně, samozřejmě. A snažit se při útěku držet krok s trénovanou Kobrou? Marnost. Ne, pokud by dali Kobře třeba jen poloviční šanci k útěku, nezískali by nic než cestu zkázy, která by vedla přímo nitrem jejich budovy.

Cesta zkázy. Škody, které mohl způsobit živý Kobra…

Srdce se mu rozbušilo rychleji.

Znovu začal pohledem prozkoumávat strop a zdi, tentokrát pozorněji. A tentokrát, protože věděl, co hledá, nalezl bez potíží místa, kde by se mohly skrývat kamery a další senzory. Našel jich spousty.

Opatrně položil hlavu zpět na stůl a pocítil náhlý chlad. Tak o tohle jim tedy jde. Nic než pokus získat prvotřídní informace o vybavení a výzbroji Kober v laboratorních podmínkách. Z čehož plyne, že ať už tam venku za kovovými dveřmi čeká cokoliv, má šanci vybojovat si život.

Delší chvíli bojoval s pokušením. Jestli má možnost útěku, pak se samozřejmě vyplatí ji využít i za cenu, že o něm Troftové získají údaje. Většinu z nich už stejně mají a zhlédnutí bojových reflexů v praxi bude mít pro Trofty také jen omezený význam. Jen pouhá hrstka z těch nejsložitějších byla naprogramována stabilně; zbytek byl programován jen v obecné rovině, aby je bylo možné uzpůsobit momentální situaci. Troftové by zřejmě dokázali později předvídat, jak by mohla vypadat trasa, kterou by se vydal další Kobra při úniku z tohoto místa, ale nic víc.

Celá úvaha nebyla ničím jiným než duševní rozcvičkou… protože Jonny velice dobře věděl, že ho nenechají jen tak projít. Někde cestou – nejspíš před samým koncem této troftské uličky – přijde útok a s ním možná smrt.

Žádná smrtelná past není stoprocentně spolehlivá. Tento fakt jim C-tři Bai na Asgardu vtloukal do hlavy tak dlouho, až mu Jonny uvěřil. Ovšem za předpokladu, že oběť měla alespoň nějakou představu, čemu čelí. Jonny teď neměl ani nejmenší tušení, jak na něj zaútočí, aby ho zabili. Nevěděl zhola nic o vnitřním uspořádání budovy a vlastně ani o tom, kde na Adirondacku se vůbec nachází.

Takže jeho výběr byl bohužel jasný. Zavřel oči a soustředil pozornost na možné výstražné signály těla, které by mu napověděly, že se ho Troftové znovu pokoušejí uspat. Pokud by se tak stalo, musel by překonat senzorová pouta silou; při tom by obdařil věznitele minimálními informacemi výměnou za zachování vědomí. Do té doby… jednoduše musí čekat.

A doufat. Třeba to vyjde. I když se to příčí zdravému rozumu.

Seděli a poslouchali.

A když Deutsch skončil, bylo jasné, že je nepřesvědčil.

První se vyslovila Ama Nunki:

„Příliš velké riziko,“ váhavě zavrtěla hlavou, „a tak malá naděje na úspěch.“

Nastalo obvyklé posouvání židlí a pokašlávání, ale žádný bezprostřední souhlas s jejím výrokem ani u Kober, ani u ostatních členů hnutí odporu nezaznamenal. Možná tu ještě byla šance…

„Podívejte se,“ snažil se ze všech sil o přesvědčivý tón, „já vím, že to zní bláznivě, ale ujišťuju vás, že to byl Jonny, koho naložili do letadla. Pak odletěli na jih. Víte stejně dobře jako já, že kdyby ho chtěli pitvat, nepovezou ho nikam jinam než do nemocnice. A protože tam ho nevezli, musí s ním mít jiný plán, takový, pro který ho potřebují živého – a pokud je naživu, tak ho můžeme zachránit.“

„Nejdříve bychom ho ale museli najít,“ vysvětloval trpělivě Jakob Dane. „I přesto, že máš jakousi představu, kde asi letadlo přistálo, domněnka, že – obrazně řečeno – polámané keře budou znamením, kde ho hledat, je v nejlepším případě nadějná fikce.“

„Proč?“ nesouhlasil Deutsch. „Místo, kam by ho Troftové mohli ulít, musí být poměrně velké, chráněné před náhlým útokem a pokud možno neobydlené. Dobře, dobře – já přece vím, že v této části města je spousta takových budov. Ale přinejmenším se nám podařilo snížit jejich počet.“

„A co když se nám podaří to místo najít?“ zeptal se Kennet MacDonald, Kobra z východního sektoru Cranachu. „Vrhneme všechny naše síly do akce, která může klidně skončit fiaskem? Když zjistí, že jde do tuhého, stačí jim Moreaua zabít a nechat jeho autodestrukční systém srovnat se zemí nejen celou budovu, ale spolu s ní i nás.“

„Možná, že právě o tohle jim jde,“ přisadila si Ama.

„Kdyby na nás chtěli nastražit tak gigantickou smrtící past, nechali by ho rovnou ve Wolkerově továrně a nemuseli bychom si lámat hlavu, kde ho najít,“ nevzdával se Deutsch, ale cítil, že bitva už se mu vymkla z rukou. Pohledem prosil Hallorana, ale ten byl zticha jako pěna. Cožpak ho nezajímá, že když akci zorganizují, mají šanci Jonnyho zachránit?

„Musím souhlasit s Kennetem,“ přidal se Pazar Oberton, vůdce hnutí odporu z Macdonaldova sektoru. „Nikdy jsme po vás nežádali, abyste zachraňovali jediného z našich lidí, tak nevidím důvod, proč bychom teď měli honem chvátat na jih kvůli někomu z vašich.“

„To, co se tu provozuje, není obecní hospodaření, to je válka,“ spustil Deutsch jedovatě, „a nezapomínejte laskavě, že my Kobry jsme vaší nejlepší šancí vyhrát tuhle válku a vyhnat ty zatracený vetřelce z vaší planety.“

„Z vaší planety?“ zamumlal Dane. „Tys už oficiálně emigroval?“

Dane se nikdy nedozvěděl, jak blízko byl v tu chvíli smrti. Deutsch pevně zaťal zuby. Nekonečné měsíce žalu a depresí teď hrozily vybuchnout v jedné děsivé explozi laserového ohně, který by rozkrájel tamtoho necitelného blázna na kousky. Nikdo z nich nechápal – a ani se nesnažil chápat – co cítí, když vidí, jak nedbalost a hloupost krajanů vede ke smrti lidí, které si zvykl považovat za své bratry… jak chutná s vypětím všech sil bránit lidi, kteří často nejsou ochotni vyvinout ani ze čtvrtiny takovou snahu, aby zachránili vlastní svět… jak chutná sdílet jejich viny, protože je vlastně také jedním z nich…

Pomalu se mu vyjasnilo před očima. Před sebou na stole spatřil vlastní zaťaté pěsti.

„Borgu?“ pohlédl na Weissmanna. „Ty vedeš to hejno. Co k tomu řekneš?“

Kolem stolu to nespokojeně zašumělo, ale Weissmann vydržel upřený Deutschův pohled.

„Já vím, že se cítíš nejvíc zodpovědný, protožes to byl ty, kdo první navrhl útok na Wolkerovu továrnu,“ řekl tiše, „ale musím ti přesto říct, že strašně riskuješ.“

„Válka je plná takového rizika,“ opáčil Deutsch. Rozhlédl se po místnosti. „Nemusím vás žádat o dovolení. Můžu vám nařídit, abyste mi pomohli Jonnyho zachránit.“

Halloran se pohnul.

„Imele, technicky nás nic neopravňuje, abychom –“

„Nebavím se o formalitách,“ přerušil ho Deutsch klidně, ale důrazně. „Bavím se o tom, kdo tu má ve skutečnosti moc.“

Dlouho bylo v místnosti mrtvé ticho.

„Vyhrožuješ nám?“ řekl konečně Weissmann.

Deutsch se nadechl, na rtech slova sakra, to si piš… ale předtím, než promluvil, se mu vybavila dlouho zapomenutá scéna. Tvář Rolona Vilja, když mu velitel Mendro nařídil, aby odešel od Kober… a Deutschův vlastní verdikt nad Viljovým činem. Zneužíváním našeho vybavení bychom si proti sobě mohli poštvat civilní obyvatelstvo na Adirondacku.

„Ne,“ odpověděl Weissmannovi, a stálo ho neuvěřitelnou námahu to slovo vyslovit. „Samozřejmě, že ne. Já jenom – to je jedno.“ Naposledy se dlouze rozhlédl po místnosti a vstal. „Zatraceně, dělejte si, co chcete. Já jdu a najdu Jonnyho.“

Místnost byla stále plná dusného ticha. Došel ke dveřím a vyšel ven. Svižně se rozběhl po schodech a cestou ho napadlo, co si asi ti uvnitř o jeho úletu myslí. Ale zas tak moc ho to nezajímalo, tím spíš, že věděl, že zakrátko to bude úplně jedno.

Vykročil do noci. Zapátral po troftských hlídkách, a když byl vzduch čistý, namířil k jihu.

„Věřím,“ spustil Jacob, když dozněl zvuk Deutschových kroků, že samozvané svědomí Adirondacku jednou přijde k rozumu.“

„Sklapni, Jacobe,“ zasáhl Halloran a snažil se, aby jeho tón byl ocelově pevný. Už dávno věděl, že členové hnutí odporu se museli vyrovnat s přítomností Kober každý po svém, ale Danův přístup – vytváření mdle pohrdavé atmosféry vůči Kobrám – byl nebezpečnou kompenzací pocitu méněcennosti. Pochyboval, že by si toho všiml někdo z ostatních, ale když před pár minutami Deutsch zaťal pěsti, udělal sotva patrnou pauzu, při níž se palec dotkl nehtu prsteníku… byla to konfigurace, která umožňovala maximální výkon laserů.

„Pro případ, že byste se neobtěžovali s přemýšlením,“ prolomil ticho, „vám to řeknu stručně a jasně. Všechno, co říkal Imel, je pravda.“

„I to o účinnosti záchranné akce?“ odfrkl Dane.

Halloran se obrátil k Weissmannovi.

„Mám dojem, Borgu, že jsi neřekl členům hnutí o svém náhlém rozhodnutí poslat je na pomoc při hledání Jonnyho. Takže než to uděláš, dovol mi poznamenat, že existuje jediná troftská základna, kterou se nám zatím nepodařilo ani zhruba lokalizovat.“

„Myslíš Pevnost duchů?“ zeptala se Ama a zamračila se. „To je bláznovství. Jonny je časovaná bomba – byla by hloupost držet ho na tak utajovaném místě.“

„Záleží na tom, co s ním mají v plánu,“ podotkl zamyšleně MacDonald. „Dokud je naživu, nebezpečí jim nehrozí. A kromě toho, naše systémy autodestrukce nejsou zas tak ničivé. Stačí jakékoliv místo, které je odolné, řekněme vůči taktickému nukleárnímu granátu, a jste v bezpečí.“

„A další věc,“ podotkl Halloran, „podle toho, jak pomalu zareagovali proti mně a Imelovi, se dá soudit, že žádný noční útok na Wolkerovu továrnu nečekali. Past, do které padl Jonny, tam mohla čekat celé měsíce. Není důvod si myslet, že by ho drželi na nějakém zvlášť dopředu přichystaném místě. Jestli je Pevnost duchů jako jejich jiné taktické základny, pak je rozdělena na samostatné, dobře bráněné objekty. Nic moc neriskují, když Kobru zavřou v jednom z nich.“

„O žádných taktických základnách jsem nikdy neslyšela,“ Ama upřela tázavý pohled na Hallorana.

Pokrčil rameny a stroze ji odbyl:

„Na světě je víc věcí, o kterých jsi nikdy neslyšela.“ Nadechl se a pokračoval: „Teď se jednoduše dobrovolně připojíš k ostatním a pomůžete nám dostat se do troftské pevnosti, a pak ti možná budu o takových pekelných dírách vyprávět. Do té doby to budeš muset vydržet.“

Při pohledu na její pevně sevřené rty pocítil zadostiučinění; na lidi jako Ama se musí zhurta. Otočil se k Weissmannovi a povytáhl obočí.

„Tak co, Borgu?“

Weissmann pevně přitiskl prsty k ústům a ostře si Hallorana měřil.

„Souhlasím,“ vzdychl si. „Vyberu některé z mých lidí a pokusím se vypůjčit si jich pár i z okolních sektorů. Ale mám jednu podmínku: nepůjdou přímo do útoku a celá akce nezačne dřív, než se rozední. Nechci, aby kdokoli porušil zákaz vycházení – a dostal se do problémů.“

„Domluveno.“ Halloran přiznal sám sobě, že ani víc nečekal. „Kennete?“

MacDonald si mnul prsty.

„Nebudu riskovat, aby můj tým jen tak naslepo prošťourával jižní Cranach,“ řekl tiše. „Ale jestli budeš schopen říct mi alespoň přibližné místo, pomůžeme ti s útokem. Ať už Troftové zamýšlejí s Jonnym cokoli, měli bychom jim vzít chuť.“

„Souhlas. A díky,“ Halloran kývl na Amu. „Neseď tu jen tak. Vytáhni ty své podrobné mapy a pustíme se do práce.“

Jonny vyčkával tak dlouho, až nemohl žízní vydržet. Teprve pak přemohl pouta, vstal a přešel ke kohoutku s vodou. Bez vaku s vybavením nemohl provést řádnou chemickou analýzu. Voda mohla být kontaminovaná či s přídavkem drogy, ale tím se příliš netrápil. Kdyby do něj Troftové chtěli napumpovat chemikálie, udělali by to už dávno, příležitostí měli dost. A exotické bakterie byly to nejmenší, s čím si teď dělal starosti.

Řádně se napil a pak – když už byl na nohou – se pustil do obhlídky cely. Vzhledem k její velikosti to nedalo moc práce, a navíc mohl objevit na stěnách další stopy po kamerách a senzorech. Jak už dříve zjistil, stěny jimi byly doslova prošpikované.

Dveře cely se po bližším prozkoumání ukázaly jako dost složitý mechanismus. Na jedné straně byl kromě elektronického i klasický mechanický zámek, na druhé straně byly nápadně masivní panty. Takže pokud se chtěl dostat ven, měl na vybranou buď jemný způsob, nebo hrubou sílu. Tak či onak by to poskytlo Troftům užitečné údaje o jeho vybavení a možnostech.

Vrátil se ke stolu, odsunul stranou zbytky pout a znovu si lehl. Díky vnitřnímu hodinovému obvodu, který od okamžiku, kdy padl do pasti, neměl čas vypnout ani resetovat, měl teď alespoň představu, kolik času mezitím uběhlo. Podle všeho strávil v bezvědomí tři hodiny. A od té doby, co se probudil, už uběhlo dalších pět. To znamená, že venku bylo skoro deset hodin dopoledne. Obyvatelé Cranachu byli právě v plné práci na obnově zničeného města. Děti – včetně Danice Tolanové – byly ve škole, a členové hnutí odporu…

Hnutí odporu už určitě vzalo jeho smrt na vědomí… Vyjádřili lítost a věnují se dál své práci. Zemřel – a možná zahynuli i Cally a Imel.

Dlouhou palčivou chvíli Jonny uvažoval, co se asi stalo s jeho druhy. Dostali jeho upozornění včas, aby stačili utéct? Nebo byla troftská past tak velká a chytila je všechny? Možná, že právě teď jsou zavřeni v podobných místnostech a honí se jim hlavou stejné myšlenky; uvažují, zda utéct či ne. Třeba jsou uvězněni přímo za stěnou jeho cely; v tom případě by mohl protipancéřovým laserem prostřílet do stěny otvor a jím by se mohli domluvit na společné strategii.

Prudce zatřásl hlavou, aby tak absurdní myšlenky odehnal.

Musí se spolehnout jen sám na sebe. V dohledu není nikdo, kdo by mu pomohl. A jestli jsou Cally a Imel naživu, určitě budou mít víc rozumu, než aby se pokoušeli o něco tak stupidního, jako je jeho záchrana. I kdyby věděli, kde ho hledat. A jestli jsou mrtví… je na nejlepší cestě se k nim brzy připojit.

Znenadání, aniž by se o to snažil, vybavila se mu tvář Danice Tolanové. Pomyslel si, že jestli se nestane zázrak, tak ho zanedlouho válka sebere všem, kterým je blízký.

Doufal, že to Danice zvládne.

Člověk už strávil v cele skoro sedm vfohr, ale kromě toho, že se před dvěmi vfohr dostal bez větší námahy z uvolněných pout, neudělal ani jediný pokus použít své implantované zbraně proti stěnám vězení. Velitel města znovu lokty aktivoval své membránové vysílače ve tvaru křídel, zahleděl se na řadu monitorů a přemítal, co by měl udělat.

Zleva se přiblížil jeho biolog, specialista na cizí bytosti, a podlézavě nadouval volátko.

„Mluv,“ vyzval jej velitel.

„Důkladně jsem prostudoval nejnovější údaje,“ spustil biolog a hlas mu v místním ovzduší s nezvykle vysokým obsahem dusíku lehce pištěl: „Člověk nevykazuje žádné biochemické známky traumatu ani jakékoli verze obdoby našeho denního tranzu.“

Velitel jednou máchl svými membránami na znamení, že zprávu přijal. Bylo to tak, jak si myslel: vězeň se záměrně rozhodl, že se nepokusí o útěk. Absurdní řešení, dokonce i na cizí bytost… jedině že by nějak vytušil, jaké s ním mají plány.

Z velitelova pohledu si vetřelec nemohl vybrat k předvádění vzdorovitosti své rasy horší dobu. Stávající rozkazy, že tito coubrah-bojovníci budou neprodleně zabiti, se podařilo obejít celkem snadno, ale všechen už vynaložený čas a úsilí by přišlo nazmar, kdyby ten tvor nepředvedl před ukrytými senzory názornou ukázku svých schopností.

Což znamenalo, že velitel bude muset ještě jednou vykonat to, co tak hrozně nenáviděl. Pevně sevřel pažní membrány, ponořil se hluboko do svého paravědomí, dostal se do kontaktu s množstvím těžce nabytých psychologických údajů, které se nacházely na palubě vlajkové lodi pána domény. A s velkou námahou se snažil uvažovat jako člověk.

Celé to snažení mu zanechalo v ústech jakousi měďnatou pachuť, ale když se s prskáním vynořil z tranzu, měl plán.

„Spojdus!“ zavolal na spojovacího důstojníka, který seděl u bezpečnostního pultu. „Jednu plně vybavenou patrolu do Tunelu jedna. Okamžitě!“

Spojovací důstojník nadul svoje vole ve znamení podřízenosti a sklonil se nad komunikátor. Velitel rozevřel membrány – tranz, který prováděl, ho nepříjemně zahřál – a znovu začal pozorovat ležícího člověka. Zvažoval nejlepší způsob, jak to provést.

Ve světě za zdí byla jedna hodina po poledni. Jonny si opět vybavoval v paměti všechno, co se kdy naučil o únicích z vězení, když vtom zčistajasna zaslechl kovové zavrzání dveří. Bez zaváhání se skulil na zem, přikrčil se za krajem stolu, lasery v palebné pozici. Sledoval, jak se dveře asi na metr otevřely, a kdosi přistál na podlaze cely.

Mihnutím oka zacílil na vetřelce lasery, ale než stačil vystřelit, pronikly mu do vědomí dva zajímavé detaily. První – vetřelec byl člověk, druhý – nedostal se dovnitř vlastní silou.

Sjel pohledem zpět ke dveřím, ale stačil zahlédnout jen dva opancéřované Trofty, jak s bouchnutím přirazili masivní kovový plát dveří. Ozvěna se v malé místnosti odrážela ode zdí, jako by jim nad hlavami burácel hrom. Možnost útěku byla ztracena. Jonny se pomalu vzpřímil a obešel stůl, aby pozdravil novou spolubydlící.

Než k ní došel, byla už na nohou a předkloněná si mnula právě naražené koleno.

„Zatracený kuřecí ksichty!“ ulevila si. „Nemohli mě nechat vejít po svých.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se a zběžně ji přelétl pohledem.

O pár centimetrů menší než on, stejně hubená, možná o sedm nebo osm let starší. Na sobě páté přes deváté, jak je teď za války běžné. Žádná viditelná zranění ani skvrny od krve.

„Jo, jasně.“ Napřímila se a chvatně zabloudila očima po místnosti. „I když mám dojem, že by se to docela dobře mohlo změnit. Co se to tu vůbec děje?“

„Povězte mi, co se stalo.“

„To kdybych věděla. Jdu po Strassheimské ulici, starám se o svý, a najednou na rohu troftská hlídka. A hned, co tam dělám. Povídám, jděte k čertu, a oni mě jen tak bez důvodu sebrali a hodili sem.“

Jonny se musel pousmát. Slyšel už o tom, že dříve, v prvních dnech okupace, bylo možné Trofty klidně urážet, a když jste se neprozradili mimikou nebo gestem, Troftové na vás prostě nemohli. Teď už ovládli angličtinu natolik, že bylo potřeba značné vynalézavosti, aby člověk vyrukoval s něčím, co ještě neslyšeli.

Strassheimská ulice. Pokud si dobře pamatoval, byla to ulice na jižním konci Cranachu. V oblasti, kde byla spousta lehkého průmyslu.

„A co jste tam tedy dělala? Myslel jsem, že tahle oblast je teď z větší části opuštěná.“

Změřila ho chladným pohledem.

„Mám opakovat, co jsem řekla Troftům?“

Pokrčil rameny.

„To nemusí být. Jen jsem se ptal.“

Otočil se k ní zády a vyhoupl se na stůl. Zkřížil nohy pod sebe a díval se ke dveřím. Do toho mu opravdu nic nebylo.

Kromě toho začínal mít nepříjemné pocity, že rozumí důvodu, proč ji sem nasadili… a jestli je jeho domněnka správná, tak udělá nejlíp, když se s ní bude bavit co nejméně. Nemělo smysl snažit se poznat někoho, s kým budete podle všeho v nejbližší době umírat.

Na moment se zdálo, jako by i ona došla k podobnému závěru. Pak váhavými kroky obešla stůl, až se dostala do jeho zorného úhlu.

„Hej, omlouvám se,“ řekla a zloba jí z hlasu pomalu vyprchala. „Já jenom – začínám být trochu vyděšená, to je všechno, a když jsem vyděšená, tak kolem sebe kopu. Šla jsem do těch končin, protože jsem doufala, že se dostanu do některé ze starých továren a štípnu tam nějaké obvodové desky nebo jiné elektronické díly. Stačí?“

Sevřel rty a pohlédl na ni. Cítil, jak jeho čerstvé předsevzetí ztrácí lesk.

„Tyhle budovy jsou za poslední tři roky úplně vyčištěný,“ poznamenal.

„Ale většinou lidmi, kteří nemají ani páru o tom, kde co je,“ pokrčila rameny. „Je tam pořád spousta zajímavýho materiálu – jen člověk musí vědět, kde a jak hledat.“

„Jste v hnutí odporu?“ vyhrkl Jonny a vzápětí si přál, aby svá neuvážená slova mohl vzít zpět.

V místnosti prošpikované všemi těmi štěnicemi ji odpověď mohla v okamžiku připravit i o tu malou šanci na svobodu, kterou ještě měla.

Ale ona jen opovržlivě odfrkla.

„Jsi padlej na hlavu? Jsem zloděj, co bojuje o život, kolego, ne dobrovolnej šílenec.“

Zčistajasna vytřeštila oči.

„Počkej, ty nejsi… počkej, oni si nemyslí, že já… bezva. No to je bezvadný. A co jsi jim udělal ty? Přišel jsi za starým Tylerem s laserem v jedny ruce a s granátem v druhý?“

„Starý Tyler?“ chytil se Jonny jediné rozumné části v celé té zmatené směsici slov. „Kdo nebo co to je?“

„Jsme v jeho sídle,“ oznámila. „Aspoň si to myslím. To jsi nevěděl?“

„Dostal jsem se sem v bezvědomí. A jak to, že víte tak jistě, kde vlastně jsme?“

„Nejdřív jsme vešli do jednoho činžáku ve vedlejším bloku a pak podzemním tunelem až sem. A když mne vedli hlavní budovou, mrkla jsem jedním nezakrytým oknem ven. Myslím, že jsem zahlédla venkovní zeď Tylerova sídla. A vůbec, i bez krásného nábytku a všeho ostatního člověk pozná, že pokoje nahoře byly projektovány pro někoho hodně bohatého.“

Tak Tylerovo sídlo. Znal ten pojem z přednášek o místní geografii a dějinách, které pořádala Ama Nunki; rozlehlý dům v pseudoregininském milionářském stylu, vybudován ještě předtím, než do těchto končin pronikl průmysl. Ama nevěděla, kde se teď nachází její vlastník, který se vždy stranil lidí, ale obecně se mělo za to, že je zabarikádovaný kdesi uvnitř sídla a spoléhá na to, že bezpečnostní zařízení a obranné systémy odstraší jak zloděje, tak i Trofty. Jonny si dobře pamatoval myšlenku, která ho napadla při přednášce, že od Troftů bylo nezvykle velkorysé nechat sídlo stát za těchto podmínek a napadlo ho, jestli náhodou s Tylerem neuzavřeli soukromou smlouvu. Teď to začalo vypadat, že měl pravdu… i když smlouva asi nebyla tak jednostranná, jak si myslel.

Ovšem daleko zajímavější než nedávná historie sídla byly možnosti plynoucí z faktu, že byl zavřený uvnitř takové rezidence. Milionářské sídlo by mělo mít, na rozdíl od továrny, nouzový východ. Kdyby se mu podařilo jej najít, mohl by se vyhnout pastem, které na něj Troftové určitě nachystali.

„Říkáte, že vás sem dopravili tunelem,“ prohodil zamyšleně. „Vypadal nově, nebo narychlo postavený? Řekněme, jako kdyby jej Troftové zbudovali během posledních tří let?“

Znovu pohrdavě odfrkla a v očích se jí zajiskřilo.

„Kdo k čertu jsi, žes nikdy neslyšel o starým Tylerovi? Píše se o něm daleko víc než o jakékoliv jiné celebritě na Adirondacku – ani dobrovolný šílenci přece nemůžou být takoví ignoranti. Alespoň ne ti, kdo vyrostli v Cranachu.“

Jonny vzdychl; měla právo vědět pravdu o někom, na kom pravděpodobně bude v nejbližší době záviset její život. A pro monitorovací zařízení Troftů to zaručeně nebude nic nového.

„Máte pravdu, vyrostl jsem daleko od Cranachu. Jsem Kobra.“

Oči se jí rozšířily a vzápětí zúžily do úzkých štěrbinek, když si ho prohlédla od hlavy k patě.

„Cože, Kobra? Nevypadáš jako něco mimořádnýho.“

„Protože nejsem,“ vysvětloval trpělivě. „Partyzánští vojáci hnutí odporu – říká vám to něco?“

„Jo, říká. Ale viděla jsem i chlapy převlečený za Kobry, aby udělali dojem nebo ohrožovali ostatní lidi.“

„Takže chcete důkaz?“

Stejně hledal jenom důvod, aby to mohl udělat. Seskočil ze stolu, přešel blíž ke zdi a natáhl pravou ruku. Přímo v úrovni očí předpokládal sadu senzorů. Zacílil, odvrátil hlavu a podíval se na ni.

„Dávejte pozor,“ varoval ji a spustil obloukový rozrušovač.

Bystré oko by možná rozpoznalo, že plamen, který vzápětí ozářil místnost, měl dvě komponenty: laserový paprsek, který vytvořil ionizovanou dráhu vzduchem, a vysokoampérovou jiskru, která po této dráze přeskočila do zdi. Ale následné burácení bylo skutečně působivou součástí ukázky. V cele s kovovými zdmi to vřelo jako v pekle.

Žena uskočila asi metr stranou a zakřičela cosi, čemu Jonny stejně nemohl rozumět.

„Spokojená?“ zeptal se, když rachot konečně utichl.

Zírala na něj úžasem rozšířenýma očima a překotně kývala hlavou.

„Ano, zaručeně. Nebesa, co to bylo?“

„Obloukový rozrušovač. Má za úkol spalovat elektroniku. Je na něj spolehnutí.“

Právě tak zapracoval i nyní a Jonny věděl, že tyto senzory mu už nezpůsobí žádné starosti.

„O tom nepochybuju,“ vydechla. „Takže ty jsi vážně opravdová Kobra. Ale proč ses odtud ještě nedostal?“

Dlouhou dobu na ni hleděl a uvažoval, co říct. Jestli Troftové věděli, že prohlédl jejich plán… ale už pouhá její přítomnost tady naznačuje, že na to přišli. Má jí tedy říct pravdu? Že ho věznitelé nutí vybrat si mezi zradou ostatních Kober a záchranou jejího života?

Prozatím si vybral jednodušší, i když dočasné řešení: změnil téma hovoru.

„Chtěla jste mi povědět o tom tunelu,“ připomněl jí.

„No jo, pravda. Rozhodně vypadal, jako by tam byl dýl než tři roky. A taky tam byly místa, který vypadaly, že odtud byly vymontovaný dveře a všechno obranný vybavení.“

Jinými slovy to vypadalo jako Tylerova zamýšlená úniková cesta. A v rukou vetřelců.

„Hlídali to tam hodně?“

„Bylo jich tam plno,“ pohlédla na něj s obavou. „Doufám, že neplánuješ útěk touhle trasou?“

„A kdyby?“

„Byla by to sebevražda – a protože mám v úmyslu držet se ti po boku, zůstala bych tam i já.“

Zamračil se, když si teprve teď uvědomil, že možná pochopila daleko víc o co tu jde, než se zpočátku domníval. Svým vlastním nenápadným způsobem mu dala najevo, že kdyby si vybral útěk, nemusí se s ní zatěžovat. To znamená, že se nemusí cítit odpovědný za její bezpečí.

Kdyby to jen bylo tak jednoduché, pomyslel si hořce. Chápala i to, že kdyby zůstal nečinně sedět v cele, odsoudil by ji tak automaticky k smrti?

Možná, že takové východisko už nemohl přijmout. Navzdory dřívějšímu předsevzetí už by ji nedokázal brát jen jako ještě jednu, další anonymní oběť války. Povídal si s ní, viděl měnící se výraz jejích očí, možná jí malinko nahlédl i do nitra duše. Ať jej to stojí cokoliv – život i prozrazení tajných údajů – teď už věděl, že musí udělat všechno pro to, aby ji odtud dostal ven. Troftský manévr začínal účinkovat.

Budeš na mě pyšný, Jame, jestli se o tom někdy dozvíš, pomyslel si Jonny. Mé horizonské zásady přetrvaly válkou nenarušené, i s jejich stupidní ušlechtilostí.

Na druhou stranu… právě teď byl zamčený společně s profesionální zlodějkou uvnitř čehosi, co muselo být tím nejlákavějším potenciálním terčem v celém Cranachu.

Bylo možné, že ve své horlivosti pověsit mu na krk citovou zátěž Troftové přelstili sami sebe.

„Jmenuju se Jonny Moreau. A vy?“

„Ilona Linderová.“

Přikývl. Dobře věděl, že od chvíle výměny jmen už nemůže couvnout.

„Takže, Ilono, jestli myslíš, že tunel není to pravé, uvidíme, jestli nenajdeme něco lepšího. Jak to, že už nesypeš z rukávu všechno, co víš o Tylerově rezidenci?“

„Je to beznadějný,“ povzdechl si Cally Halloran a dál přehlížel městskou čtvrť z výhodné pozice v okně osmého poschodí. „Můžeme prohlížet opuštěné domy celé dny a stejně žádnou stopu nenajdeme.“

„Můžeš toho kdykoli nechat,“ uslyšel lehce předvídatelnou odpověď Deutsche, který seděl na podlaze a hloubal nad předválečnou územní mapou jižního Cranachu.

„No jo. Když vidím tvou závratnou vděčnost za to, že se ti snažíme pomoct, hádám, že se budu ještě nějakou chvíli potulovat kolem.“

Teď si povzdechl Deutsch.

„No dobře, dobře. Jestli to uklidní nespokojenost, která v tobě doutná, připouštím, že jsem kapku nervózní z nápadu svěřit tenhle kšeft Borgovi a spol. Stačí? A můžeš teď přestat s těmi jízlivostmi?“

„Můžu přestat kdykoli. Ale ty se budeš muset zamyslet, do čeho jsi poslal ty lidi, nehledě na to, do čeho posíláš sebe.“

„Myslíš jako že v nich podkopávám morálku, když se já sám honím za nereálnými cíli?“

„No, teď, když jsi to sám řekl –“

„Necpu se do ničeho, co nezvládnu – a ty to dobře víš. A co se týče hnutí odporu –“

Pokrčil rameny a zašustil mapou.

„Nerozumíš prostředí na Adirondacku, Cally. Jsme okrajový svět, celé Dominium se na nás dívá spatra, a pokud vím, tak Troftové taky. Musíme se všem okolo předvést, a jediný způsob, jak to udělat, je poradit si s Trofty a vyhnat je z našeho světa.“

„No jo, já přece znám tuhletu tvou teorii, kterou se řídíš,“ přikývl Halloran. „Ale ptám se, jestli právě tenhle úspěch okolní světy nejvíc ohromí.“

Deutsch si znovu odfrkl.

„A co jiného je na válce tak důležité, než kdo ji vyhrál?“

„Třeba duch, když jsme u toho. A Adirondack předvádí zatraceně silného ducha.“

Zvedl ruku a začal vypočítávat na prstech:

„Za prvé: nemáte na planetě žádnou kolaborantskou vládu. To nutí Trofty zatěžovat spoustu svých jednotek administrativou a organizačními povinnostmi, které by daleko raději nechali na vás. Za druhé: místní úřady, které donutili spolupracovat, pracují záměrně velice pomalu a nepružně a snaží se vytvářet umělé problémy. Pamatuješ, jak se Troftové pokusili povolat lidi z Cranachu a Dannimoru, aby opravili leedingský most?“

Deutsch se téměř neochotně usmál.

„Zbytečné zmatky, nevhodné vybavení a dobře utajené defekty v materiálu. Trvalo jim to dvakrát déle, než kdyby si Troftové ten most postavili sami.“

„A každý z lidí odpovědný za tohle fiasko riskoval život, jen aby se to povedlo,“ připomněl Halloran. „A právě tohle jsou věci, kterých jsou schopni obyčejní, zdánlivě smíření obyvatelé. A to jsem se ještě nezmínil o obětech, které přinášejí členové hnutí odporu, jak to předvádějí už celé tři roky. Možná, že nemáš o svém světě nijak zvlášť vysoké mínění, ale já ti řeknu jedno: byl bych zatraceně pyšný, kdyby Aerie v podobných podmínkách obstála zpoloviny tak dobře.“

Deutsch sevřel rty, oči upřené na mapu, kterou si teď rozložil přes kolena.

„Dobrá, beru,“ řekl nakonec. „Musím přiznat, že si možná nevedeme zas tak špatně. Jenomže tahle hra nestojí na nějakých ale a možná. Když prohrajem, nikdo se nebude starat, jestli jsme si vedli nejlíp, jak se dalo, nebo nejhůř, jak se dalo, protože si na nás nikdo nevzpomene. Do knihy dějin vstupují jenom vítězové.“

„Možná,“ přikývl Halloran, „nebo taky ne. Slyšel jsi někdy o Masadě?“

„Myslím, že ne. Co to bylo, nějaká bitva?“

„Pevnost. Bylo to v prvním století na Zemi. Římská říše napadla nějaký stát – myslím, že teď se jmenuje Izrael. A pár místních, kteří se nechtěli jen tak vzdát – už nevím, jestli to byli řádní vojáci nebo partyzáni – uniklo až na vršek planiny, která se jmenovala Masada. Římani to místo obklíčili a déle než rok se ho snažili dobýt.“

Deutschovy tmavé oči mu visely na rtech.

„A podařilo se jim to nakonec?“

„Jo, ale obránci přísahali, že živé je nedostanou… A tak když Římani napochodovali do tábora, nenašli nic než mrtvá těla. Než padnout do zajetí, raději si vybrali smrt.“

Deutsch si přejel jazykem po rtech.

„Kdybych byl na jejich místě, zkusil bych vzít s sebou na smrt pár Římanů.“

„To já taky,“ pokrčil rameny Halloran. „Ale to není to hlavní. Prohráli, ale nebyli přemoženi, jestli vidíš ten rozdíl. A přestože Římani nakonec válku vyhráli, Masada nebyla nikdy zapomenuta.“

„Hm.“

Deutsch chvíli nepřítomně zíral do prázdna a pak znovu rozložil mapu.

„Ale stejně bych rád dotáhl tuhle naši misi k lepšímu konci,“ řekl živě. „Je tam venku vidět něco slibného, co by se hodilo našim účelům?“

Halloran obrátil pozornost zpátky k oknu a uvažoval, jestli všechny ty povzbudivé řeči byly vůbec k něčemu dobré.

„Několik na první pohled vyrabovaných budov; táhnou se na jih a můžou docela dobře maskovat velitelství nebo tajný vchod do tunelu. A kousek opodál za ochrannou zdí je učiněná džungle.“

„Tylerova rezidence,“ kývl Deutsch s prstem na mapě. „Před válkou obklopovaly hlavní budovu nádherné zahrady a sady. Kdo ví, kde je všem Tylerovým zahradníkům konec.“

„Je tam tolik křoví, že by se pod to v pohodě schovala pancéřová divize. Bylo by možný, aby to Troftové zabrali?“

„Nejspíš jo, ale je dost těžký si představit, že by se jim to povedlo bez pořádný bitvy. Pro začátek – ta zeď tam není jen tak na ozdobu. A to měl Tyler určitě v zásobě něco poněkud těžšího kalibru. Kromě toho nikdy nikdo nezahlédl jediného Trofta vcházet ani vycházet.“

„To mi připomíná: měli bychom najít bezpečný telefon a ohlásit se dřív, než někam půjdem. A taky by mě zajímalo, jestli nejsou nějaké nové informace na téma zvýšené troftské činnosti.“

„Když nenašli nic za čtyři měsíce, tak nevidím důvod, proč by se jim to mělo podařit právě teď,“ poznamenal Deutsch a sroloval mapu. „Ale jak chceš; budeme dobrými týmovými hráči a ohlásíme se. Pak se pustíme do těch tvých vyrabovaných domů.“

„Fajn.“ Aspoň teď bude dumat taky o něčem jiném než jen vyhrát-prohrát, pomyslel si Halloran. A možná, že to bude stačit.

Přesto ale, když sestupovali potemnělým schodištěm a vyšli na ulici, napadlo ho, že vyprávět Deutschovi při jeho současném duševním rozpoložení o takových věcech, jako je osobní oběť, nebyl právě nejchytřejší nápad.

Ukázalo se, že Ilona je chodící databankou o Tylerově rezidenci.

Dokázala dopodrobna popsat, jak vypadá sídlo zvenku, jak byly před válkou uspořádány největší zahrady a znala dokonce i rozměry a přibližné umístění několika pokojů uvnitř. Vypodobnila mu i do kamene vytesané ozdobné vzory na pět metrů vysoké vnější zdi a měla alespoň obecnou představu o celkové rozloze domů a pozemků. Na Jonnyho její znalosti obrovsky zapůsobily, dokud mu nedošlo, že všechny její informace nejspíš pocházejí z těch šmíráckých časopisů, které strkají nos do soukromí slavných osobností a které jsou v různých formách k maní po celém Dominiu. Přesto bylo podezřelé, že v jejich popisu chyběly takové detaily, které by jak Jonny, tak každý lupič považoval za velmi důležité: bezpečnostní systém, zbraně a jejich umístění a tak dále. Nakonec s politováním uznal, že byla zkrátka jednou z těch horlivých obdivovatelek tajemného Tylera, jakých jsou nejspíš v Cranachu mraky.

Přesto si ale z popisu rozměrů budov dokázal pro sebe odvodit ledacos důležitého, a i když to byly jen informace z druhé ruky, vytvořil si jakous takous představu, kde a jaká by mohl mít Tyler obranná zařízení své rezidence.

A nebyl to zrovna povzbudivý obrázek.

„Hlavní brána vypadá asi takhle,“ snažila se Ilona a črtala prstem po stole pár linek. „Prý se zamyká elektronicky a je vyrobená z dvaceticentimetrové desky slitiny kyrelia a oceli. Stejně jako vnitřní strana hradby.“

Jonny se snažil střízlivě odhadnout, jak dlouho by mu trvalo, než by se takovou vrstvou kyrelia s ocelí prostřílel protipancéřovým laserem. V nejlepším případě několik hodin.

„Je brána zevnitř také obložená kameny?“

„Přímo brána ne, ale má dva kamenné reliéfy po stranách. Asi tady a tady. „ Ukázala.

Se vší pravděpodobností hnízda senzorů, a nejspíš i zbraní. Směrováno dovnitř i ven? Jonny se to nijak nemohl dozvědět, ale vzhledem k dvaceticentimetrové desce kyrelia blokující vchod to bylo jedno.

„Vypadá to, že nám nezbyde, než to zkusit horem přes hradbu. Co dal nahoru na zeď?“

„Pokud vím, tak nic.“

Jonny si odkašlal.

„Musí tam nějaké obranné zařízení být, Ilono. Pětimetrové zdi byly ochranou proti útočníkům, dokud lidi nevynalezli žebřík. Hm… co třeba v rozích? Nikde se nezdvihají kamenné ozdoby nebo tak?“

„Ani nápad,“ odbyla ho důrazně. „Nic než nudná hradba. Kolem celýho pozemku.“

To znamená, že na vrcholku hradby nebyl umístěn žádný laser ani fotoelektrický paprsek. Že by Tyler skutečně nechal v obranných systémech své rezidence tak očividnou mezeru? Samozřejmě, jakmile by se někdo objevil nahoře na zdi, byl by bez meškání zaměřen z domu lasery, ale takový postup nebyl spolehlivý. Zařízení mohlo být lehce zneškodněno pomocí vysokofrekvenčních pulzů. I kdyby všechno fungovalo řádně, mohla být část energie ztracená na jiné než zamýšlené cíle. Lajdácké a nebezpečné. Ne, Tyler to musel vykoumat nějak jinak.

Ale jak?

Zčistajasna mu blesklo hlavou pár zbloudilých faktů. Tyler si postavil sídlo v regininském stylu; a z Reginine přece pocházel Jonnyho nedávno zemřelý přítel Paar Noffke. Nezmínil se někdy o čemsi, co by mohlo být vodítkem…?

Zmínil. A to v den jejich prvních jednoduchých testů, tehdy, jak Jonny málem rozbil Viljovi obličej. Naše lasery na zdech, poznamenal Noffke, směřují vzhůru, ne napříč po vrcholku zdi.

A vše najednou bylo jasné. Jasné a reálné. Namísto čtyř laserů nasměrovaných tak, aby pálily horizontálně podél hřebene zdí, jich měl Tyler doslova stovky.

Jeden vedle druhého, jako bývaly kůly na starých palisádách, mířily z vnitřku zdi přímo vzhůru. Neuvěřitelně drahá bariéra, ale jediná, která ochrání jak proti projektilům a nízko letícím střelám, tak proti útočníkům s lany s kotvami. Rychlé, operačně jednoduché a naprosto spolehlivé.

A bezpochyby tvořila i troftskou smrtící past, připravenou pro něj. Polkl a na jazyku cítil železitou hořkost. Přesně tohle chtěl: pochopit už konečně, jak si Troftové představovali, že ho nakonec zastaví… a teď, když to věděl, připadal mu celý plán útěku ještě beznadějnější. Dokud se mu nepodaří objevit zařízení, které tyto lasery ovládá, neexistuje žádný způsob, jak se dostat na druhou stranu zdi a neskončit přitom jako spálený škvarek.

Uvědomil si, že ho Ilona sleduje, ve tváři špatně skrývané napětí.

„Tak co? Dostaneme se ven bránou?“

„Pochybuju,“ potřásl hlavou. „Ale nebudeme muset. Nahoru a přes hradbu to půjde spíš.“

„Nahoru a přes hradbu? To jako myslíš vyšplhat na pětimetrovou kolmou zeď jen tak?“

„Ne šplhat. Chci ji přeskočit. Myslím, že bych to měl zvládnout bez větších problémů.“

Výška zdi ho ve skutečnosti trápila ze všeho nejmíň, ale nač to vykládat tajným odposlouchávačům.

„A co obranné systémy, o kterých jsi mluvil, že by tam mohly být?“

„Neměly by s nimi být žádné problémy,“ lhal Jonny opět kvůli naslouchajícím Troftům. Nechtěl ale vypadat ani příliš naivně; mohlo by to v nich vzbudit podezření. „Řekl bych, že si Tyler dal tu práci a umístil lasery do vysouvacích věží v rozích. Při všech těch kamenných obkladech, ve kterých se určitě skrývají senzory, nemůže být žádný problém vysunout věže v okamžiku, kdy někdo začne šplhat na hradbu. Zatím jsem nikde na Adirondacku nic podobného neviděl, ale je to vlastně jen logické prodloužení klasického usazení obranného laseru… Hodí se zvlášť pro lidi, jako je Tyler, s jeho tradičním smyslem pro estetiku. Popravdě mám větší obavy z toho, jak se vůbec dostaneme ke zdi. Byl bych rád, kdyby ses rozpomněla, kudy tě sem Troftové přivedli, a všechno mi řekla.“

Přikývla a s vervou začala popisovat všechny ty místnosti, haly a schodiště. A Jonny pochopil, že akceptuje jeho plán útěku. Kdyby se mu tak ještě podařilo přesvědčit Trofty, aby je nechali dojít až k poslední smrtelné pasti…

A kéž by vyřešil problém, jak přes ni na druhou stranu.

Vnitřní hodiny ukazovaly deset hodin večer. Byl čas jít.

Jonny byl na vážkách, nemohl se rozhodnout mezi pozdním odpolednem a večerem, ale nakonec se rozhodl pro druhou možnost. Odpoledne by sice za zdmi Tylerovy rezidence bylo hodně místních lidí, davy, v nichž by se jim snad podařilo zmizet, za předpokladu, že by se dostali tak daleko. V opačném případě by lidé byli svědky jejich smrti – a tím i významu sídla, jaké hraje v plánech Troftů. Na druhou stranu ale nebylo příliš rozumné chtít se schovat v davu, protože Troftové by zaručeně byli schopni celý houf civilistů kvůli nim dvěma postřílet. A kromě toho, potmě byli Troftové nuceni spoléhat se při zaměřování na radar, infračervené paprsky a zařízení pro noční vidění, a to pro Jonny ho znamenalo alespoň malou výhodu.

Takhle své rozhodnutí zdůvodnil Iloně. Ovšem jednu věc – že by totiž Troftové za denního světla možná ani neriskovali nechat je dojít až k hradbě – si nechal pro sebe.

Ležel naznak na stole, ruce zkřížené na prsou; Ilona, s koleny skrčenými pod bradou, seděla vedle něj, pohled upřený na dveře. Netušila, co se chystá, oznámil jí totiž, že vyrazí v deset třicet. Netušil, samozřejmě, jestli se Troftové nechají tak jednoduchým trikem zmást, ale rozhodně to stálo za pokus.

Zhluboka se nadechl a aktivoval tak všesměrovou sonickou zbraň.

Pocítil v žaludku mravenčení, něco jako jemné chvění, jako kdyby implantované reproduktory vyzařovaly vlnové délky blízké rezonanční frekvenci jeho těla. Zesílil sluch a téměř slyšel, jak se ultrazvukové vlny mění podle toho, jak narážejí do stěn a dostávají se do rezonance s miniaturními audiovizuálními troftskými senzory…

Celé to mělo kvůli maximální účinnosti trvat zhruba minutu, ale Jonny nechtěl zbytečně Trofty varovat tak dlouho. Nepotřeboval vyřadit senzory natrvalo, stačilo mu pár jich poněkud zmást, než začne klíčová akce. Počkal pět sekund; a právě v okamžiku, kdy se Ilona se zívnutím rozhlédla po místnosti, nepatrně zvedl levou nohu a vypálil.

Vrchní pant doslova explodoval a ohnivé kousky a kapky kovu se rozprskly na všechny strany. Ilona vedle něj vyjekla překvapením; Jonny jediným hladkým pohybem sklouzl ze stolu, zamířil na spodní pant a znovu vypálil. Tentokrát nebyl zásah tak čistý a tak se pant nerozletěl. Jonny vypálil ještě třikrát. K zesílení účinku zapojil i lasery v malících a během sekundy se pant bezmocně klinkal proti zdi. Zapřel se rukama o okraj stolu a odrazil se plnou silou a nohama jako taranem narazil do dveří poblíž zničených pantů. Dveře pod nárazem zaskřípaly, ale posunuly se pouze o centimetr či dva. Znovu získal rovnováhu, přeskočil místnost, otočil se a zkusil to znovu. Tentokrát se od stolu odrazil již v letu, když jej míjel. Stůl přežil; dveře naštěstí ne. Se skřípěním se vyvalily z rámu a zůstaly viset na zámcích v podivném úhlu nad podlahou.

„Říkal jsi v deset třicet,“ vybafla Ilona.

Než stačil znovu nabrat rovnováhu, byla ve dveřích a opatrně se nahnula ven.

„Ztratil jsem trpělivost,“ opáčil Jonny a připojil se k ní. „Vzduch je čistý; jdeme.“

Protáhli se kolem vyvrácených dveří a ocitli se ve spoře osvětlené chodbě. Jonny nastavil násobiče zraku na maximum, rychle přejel zdi a podlahu. Nikde nic, tak vzal Ilonu za ruku a rychle běželi…

Nestačili doběhnout ani do půli chodby, když si Jonny všiml zhruba ve výši kolen kousku přebarvené zdi, který prozrazoval maskovanou fotobuňku.

„Detektor!“ vyhrkl a zpomalil tempo, až jej Ilona dohonila.

Na vysvětlování nebyl čas. Uchopil ji v podpaží a přehoupl přes neviditelný paprsek. Pak jej sám přeskočil. Příliš snadné, uvědomil si znepokojeně. Až podezřele snadné. Věděl, že Troftové chtějí, aby prošel živý jejich stezkou plnou nástrah, ale něco takového bylo přece směšné.

Přestalo to být směšné na konci chodby.

Zarazil se na prahu rozlehlé místnosti. Ale ať už by tudy pomalu a obezřetně procházel nebo se jen tak mihl okolo, vyšlo by to nastejno. Východ z chodby totiž v půlkruhu lemovali ozbrojení Troftové.

Mohl ustoupit do chodby, ale tím by nic nevyřešil. Rychle se rozhodl. Mávnutím ruky zahnal Ilonu zpět do relativního bezpečí, vzápětí se odrazil a skočil.

Strop tu nebyl zdaleka tak robustní jako ten v místnosti C-662 v komplexu Freyr, kde jim Bai poprvé předváděl stropní skoky. Ale i tak byl docela pevný a Jonny dopadl bez úrazu, doprovázený jen menší sprchou úlomků zdiva. Ihned padl na podlahu, stočil se… a v okamžiku, kdy se na něj začaly zaměřovat troftské lasery, překulil se na záda.

Z jakýchsi podivných historických důvodů říkal Bai tomuto manévru brejk; nováčci ho mezi sebou nazývali hodit záda. A pak stále ve skrčené pozici, s koleny téměř na hrudi, spustil Jonny protipancéřový laser a smetl řadu Troftů, jako když seče obilí.

Z bezmála tuctu vojáků jen tři unikli první salvě, avšak vzápětí i oni podlehli nové záplavě smrtícího ohně.

Kovový břinkot padajících opancéřovaných těl sotva dozněl a Jonny už se v podřepu ostražitě rozhlížel.

„Ilono!“ zasyčel. „Cesta je volná!“

Vyhlédl do chodby a uviděl ji, jak se váhavě vydala k němu.

„Pane jo!“ zalapala po dechu. „To všechno ty?“

„S tím se počítalo.“ Alespoň se mu potvrdilo, že dobře odhadl plány Troftů. Měl během bitky utržit alespoň nějaké odřeniny nebo spáleniny od laserů.

„Tudy?“ ukázal na dveře.

„Jo. Pamatuju si, že je tam schodiště.“

„To zvládnem.“

Vypadalo to, že stejně jako v chodbě, ani na schodišti jim nic závažného nehrozí. Jonny došel k závěru, že zde umístěné senzory mají nejspíš zkoumat stav jeho vybavení bezprostředně po akci. Možná Trofty zajímají teoretické limity nebo emise zbraní. Znovu aktivoval sonickou zbraň a přenesl Ilonu přes dvě fotobuňky přímo ve schodišti. A ze všech sil se snažil připravit na možná překvapení, která na ně číhají na vrcholu schodiště.

První troftská zkouška byl přímý útok. Druhá byla daleko subtilnější. Mezi oběma uprchlíky a jediným východem z místnosti, kam vedly schody, se rozprostíral asi tři metry široký černý pás. Jonny zavětřil a ucítil podobný pach, jaký si pamatoval ze sítě ve Wolkerově továrně.

„Lepkavý pás,“ upozornil Ilonu a zapátral očima po dalších pastech.

Na obou koncích pásu vedla od podlahy až ke stropu vertikální řada fotobuněk; šest téměř plochých pouzder zdobilo zdi na druhé straně. Na rozdíl od permanentně zapojených fotobuněk vzadu v hale i na schodišti byla tahle past jednoznačně nastražena pro zcela konkrétní příležitost.

V tomto případě s ním byla Ilona výjimečně zajedno.

„Až budeme přeskakovat ten pás, začnou fungovat a během skoku do nás něco udeří?“ zamumlala nervózně.

„Vypadá to tak.“

Jonny přešel k postranní zdi blízko pásu a natáhl pravou ruku.

„Zkusím nejdříve jednoduchou sabotáž. Pro jistotu jdi zpátky na schodiště.“

Obloukový rozrušovač vyšlehl, sotva Ilona stačila uposlechnout… a Jonny objevil, jak moc podcenil schopnosti a rychlost Troftů se učit.

Jedno z plochých pouzder na protější zdi zčistajasna vybuchlo a vystřelilo roztočenou temnou masu přímo proti němu. Za letu se z ní stala síť s velkými oky.

Jonny neměl čas litovat, že sám před několika hodinami ukázal Troftům možnosti svého obloukového rozrušovače. Vlastně neměl čas na nic kromě bleskového úniku před letící sítí.

Naprogramované reflexy by zasloužily medaili. Smýkl sebou k podlaze a servomotory jej vymrštily ke stěně kolmo k dráze sítě. Jenomže místnost byla příliš malá a síť příliš velká; dokonce ani salto, které udělal při stěně vedle dveří na schody, ho nezachránilo a okraj sítě mu zachytil pravé rameno a přitiskl ho k zemi.

Ilona vyrazila z úkrytu jako střela.

„Jsi v pořádku?“ ptala se a spěchala mu pomoci vstát.

Mávnutím volné ruky ji poslal pryč, překulil se a vzepřel o zachycené předloktí. Nejjednodušší by asi bylo síť odříznout, ale jestli lepidlo zase obsahovalo dotykové uspávadlo, nechtěl riskovat a nést si kousek sítě jako přilepenou záplatu s sebou. Vzchopil se a vší silou prudce škubl tělem. Pravý rukáv se utrhl skoro až po rameno.

„A co teď?“ vyhrkla Irena, když se posbíral a vstal.

„Přestaneme se chovat jako nezbedné děti. Připrav se na další cestu.“

Jedno po druhém zaměřil všech pět zbývajících pouzder na zdi, zvedl ruce a vypálil.

Napůl se obával, že útok aktivuje vystřelovací mechanismy, místo aby je zničil. Naštěstí se tak nestalo. Když se jedno po druhém pouzdra změnila v ohnivé chuchvalce a jedna síť za druhou padala v plamenech na zem, došel k závěru, že i tentokrát se mu podařilo Trofty převést. Ani se nestačil zaradovat, když si všiml jasně hnědého dýmu, který se vyvalil z hořících sítí…

„Zadrž dech!“ rozkázal Iloně.

Několika kroky byl u ní, popadl ji do náruče a skočil. Nejen přes třímetrový lepkavý pruh, ale až ke dveřím na druhém konci místnosti. Dost riskantní manévr, ale Troftové naštěstí víc pastí, kromě zničených fotobuněk, nenastražili. Dveře byly zavřené, ale Jonny neměl v úmyslu zkoumat, jsou-li zamčené či ne: přistál na levé noze, pravou už napřaženou k mocnému kopanci, podpořenému servomotory, přesně pod kliku. Dveře vypadly potěšitelně snadno a Jonny – ještě stále s Ilonou v náručí – proletěl do další místnosti.

Byla daleko menší a stejně jako v ostatních místnostech, které dosud poznal, nebyl ani zde jediný kousek nábytku. Bylo by příjemné zarazit se na prahu a rozhlédnout se, nečíhají-li na ně nějaká překvapení, ale s oblakem neznámého plynu za zády si Jonny takový luxus nemohl dovolit. Proto se přes celou pětimetrovou šířku místnosti vrhl jedním divokým skokem, ale vyhýbal se přímé cestě k protějším dveřím a spoléhal výhradně na bojové reflexy, že je tudy bezpečně provedou.

Ať už tu Troftové políčili cokoli, Jonny je svým manévrem nepochybně zaskočil. Bez nejmenší újmy dosáhl dveří, trhnutím je otevřel a proklouzl jimi. Smýkl Ilonou na podlahu a s bouchnutím dveře přirazil. Byli, jak odhadoval, asi v polovině dlouhé chodby. Chvatně se rozhlédl, ruce v palebné pozici. Pak sjel pohledem na Ilonu.

„V pořádku?“

„Ty modřiny budou určitě vypadat zajímavě,“ třela si zadek, „jinak dobrý. Jo a tudy jsem šla, jsou to myslím druhý dveře od konce.“

„Doufám, že se nepleteš.“

Jonnyho poznámka nebyla od věci. Troftové totiž měli ve zvyku v budovách, které obsadili, zazdít všechny vnitřní dveře, které nepoužívali, a špatná volba by je mohla zavést do bludiště, o kterém Ilona neměla ani potuchy. Aspoň že to byla chodba, a proto – kdyby Troftové postupovali stejně jako předtím – pravděpodobně bez nebezpečí. Chvilka odpočinku by jim prospěla.

„Jdeme!“

Díky přesvědčení, že jim nic nehrozí, nebo snad proto, že se soustředil pouze na senzory ve stěně, málem v jednu chvíli ztratil všechno, co dosud tak těžko získal.

Začalo to divným hučením v žaludku, hodně podobným mravenčení, které si způsobil sám vlastní sonickou zbraní. Díky šťastné shodě náhod se dostali poblíž uzlu stojaté vlny, když Jonny pochopil, co se děje, a prudce zastavil.

„Co to je?“ zabrblala Ilona, když do něj vrazila.

„Infrazvukový útok,“ vyštěkl úsečně. Hučení vyvolalo žaludeční nevolnost a hlava mu začala třeštit. „Ta chodba je rezonátor. Stojíme přímo v uzlu.“

„Nemůžem tu zůstat,“ odtušila. Vzápětí se o něj opřela a s křečovitým výrazem se chytila za břicho.

„Já vím. Musíš to vydržet.“

Za pár sekund nebudou bolestí schopni pohybu. Zbývala mu jediná možnost. Doufal, že se mu během tohoto výletu podaří utajit před Trofty alespoň jednu zbraň, ale protože neměl tušení, kde je umístěn jejich infrazvukový generátor, nemohl použít lasery. Přitáhl Ilonu k sobě, mimo přímou dráhu výstřelu. Pak aktivoval vlastní sonický rozrušovač a začal ostřelovat oba konce chodby různými frekvencemi.

Buď měl tak velké štěstí, nebo – a to považoval za pravděpodobnější – mu Troftové opět dovolili snadno zvítězit, protože během sotva čtyř sekund sonický paprsek narazil na rezonanční frekvenci troftského generátoru. Zaťal zuby – plně si vědom, že rozrušovač není určen pro tak velké prostory – udržoval stejnou frekvenci a čekal, až jeho nanopočítač zvětší amplitudu… a nevolnost začala zčistajasna ustupovat. Napočítal ještě asi tucet srdečních tepů a cítil už jen slabost v kolenou a mírnou bolest v celém těle.

„Vstávej, Ilono, musíme dál,“ vypravil ze sebe nejistým hlasem a klopýtal ke dveřím, k nimž předtím mířili.

„Jo,“ souhlasila a ze všech sil se snažila vyhovět.

Nakonec ji tak jako tak nesl, což by byl bez servomotorů nezvládnutelný úkol. Přede dveřmi nabral dech a trhnutím je otevřel.

Troftové se vrátili k metodám poněkud údernějším.

Na rozdíl od ostatních byla tato místnost doslova přecpaná nábytkem… a za každým kusem jeden nepřátelský voják.

V první mrazivé milisekundě Jonnymu blesklo hlavou, že odchýlil se od trasy, kterou si Ilona pamatovala, by mohlo znamenat katastrofu. Stačilo by, aby velitel Troftů zpanikařil. Neviděl ale jediný důvod, proč by se měl hrdě postavit tváří v tvář pokoji plnému nepřátel, když se nabízelo i jiné řešení… nebo je dokázal vymyslet.

Předtím, než za sebou s bouchnutím přirazil dveře, stačil ještě vypálit ze sonické zbraně jeden pulz. Při troše štěstí je na chvíli ohluší a to alespoň zdrží a zpomalí pronásledování. Popadl Ilonu za paži a sprintoval k dalším dveřím, posledním na tomto konci chodby.

„Tohle není ta cesta, kudy jsem se sem dostala!“ křikla, zatímco on zkoušel dveře.

Samozřejmě byly zamčené.

„Nemáme na vybranou. Rychle k zemi a křič, když uvidíš někoho přicházet.“

Lasery v malících už začaly chrlit zkázu na kraje dveří. Pálil v přerušované linii, aby tak dosáhl maximálního narušení konstrukce za minimální dobu. Když byl hotov asi zpoloviny, zprudka kopl do dveří, po dokončení práce znovu. Při druhém úderu cítil, že se dveře pohnuly. Po čtyřech dalších povolily. Strčil hlavu dovnitř, Ilona vedle něj.

Ihned bylo jasné, že sešli z cesty, kterou pro ně Troftové tak pečlivě připravili. Žádný nábytek nebo vybavení ve stylu lidí – od podlahy po strop působil pokoj nepříjemně cize. Nacházela se zde lehátka nezvykle ostrých tvarů seskupená kolem něčeho, co vypadalo jako kulaté stoly s polokoulemi, které se zvedaly z jejich středů. Na zdech visely téměř archaické nástěnné malby; kontrastovaly s malými lesklými elektronickými přístroji, které visely mezi nimi. Na druhé straně místnosti Jonny na okamžik zahlédl podivně ohnutou zadní nohu jakéhosi utíkajícího Trofta… a do ticha, které se rozhostilo hned poté, se vetřel zvuk, jehož absence do této chvíle byla podezřelá: vysoké kvílení troftského alarmu.

„Jídelna?“ zeptala se Ilona a rozhlížela se.

„Obývací pokoj.“ Jonny cítil menší zklamání; doufal, že se ocitnou někde, kde by mohl použít obloukový rozrušovač. Třeba v místnosti, kde budou kontrolní pulty bezpečnostních systémů zdi.

Na druhou stranu…

„Raději pojďme,“ naléhala Ilona a s obavami se ohlížela ke zdemolovaným dveřím. „Za chvíli je máme v zádech.“

„Ještě okamžik,“ Jonny bloudil pátravým pohledem po zdech.

Troftové většinou situovali obývací prostory a další nedůležitá příslušenství ve vnějších místnostech základen či domů… co kdyby… Konečně našel, co hledal. Konturu okna, zpola zakrytou nástěnnými malbami.

A okno samozřejmě řádně zabezpečené. Tmavý plát z kyreliové oceli tři krát jeden metr, vsazený přesně do otvoru. Po okně zbyla jen jako vlásek tenounká štěrbinka na jinak jednotvárné kovově šedivé zdi. Nerozbitné. Ani s výzbrojí Kober. Pokud ale projektant dodržel tradiční troftský způsob ochrany budov, pak by měli jistou šanci dostat se ven právě tudy.

„Připrav se mně následovat,“ houkl přes rameno na Ilonu.

Odrazil se vší silou od podlahy a skočil. Ve vzduchu se obrátil nohama dopředu a prudkým úderem zasáhl střed okenní plochy.

Panel téměř vystřelil z rámu a zarachotil venku na zemi. Jonny ztratil úderem hodně z pohybové energie a přistál venku blíž k budově než panel. Skrčil se do podřepu, aktivoval zrakové násobiče a spěšně se rozhlédl.

Stál v něčem, co snad kdysi mohl být rozlehlý květinový záhon; táhl se skoro až do míst, kde rostly zakrslé keře a stromy umně vytvořené haiku zahrady. Ty pokračovaly až k pásu vzrostlých stromů poblíž venkovní zdi. Než doběhnou pod stromy, nebudou nijak kryti – povrchový snímač určil vzdálenost na zhruba dvaapadesát metrů. Až ke zdi… dalších třicet.

Za sebou zaslechl jakýsi zvuk. Rychle se otočil, nejasně si uvědomil, že mu ten pohyb způsobil bolest, a uviděl, jak Ilona lehce dopadla na zem.

„Ten kopanec byl výstavní,“ zasyčela, když přidřepla vedle něj.

„Ani ne. Kraje desky jsou zkosené, aby je nebylo možné vtlačit dovnitř v případě úderu zvenčí. Máš ponětí, kde jsme?“

„Západní strana domu. Brána je severně.“

„Brána nás nezajímá. Tady se dostaneme přes hradbu zrovna tak.“

Část Jonnyho mysli stále počítala s možností, že je Troftové za pomocí skrytých mikrofonů odposlouchávají.

„Ale nejdřív,“ dodal úmyslně pro ně, „bych se chtěl přesvědčit, zda lasery instalované v domě nebudou střílet na někoho, kdo se od domu vzdaluje.“

Po Troftech zatím nikde ani vidu ani slechu. Jonny přešel k vyraženému krytu okna, zkusmo jej potěžkal a obhlédl. Pravá kyreliová ocel, deska o síle pěti centimetrů. Nebyl si jist, jestli poslouží jeho účelům, ale nebylo kdy hledat něco vhodnějšího. Mocným škubnutím popadl desku uprostřed delších hran, zvedl ji nad hlavu jako provizorní deštník… a za pomoci veškeré síly servomotorů ji vrhl ke vzdálené zdi.

Nikdy předtím nevyužíval plné síly a v příští chvíli jej zachvátila mučivá obava, že vrhl desku příliš prudce. Kdyby přeletěla zeď, zapnula by laserovou palisádu a pak by Jonny nemohl před Trofty dělat, že o její existenci neví.

Naštěstí byly jeho obavy zbytečné. Panel letěl hladkým obloukem vzhůru a dopadl za lomozu polámaných větví doprostřed pásu velkých stromů. Ke zdi chybělo dobrých dvacet metrů.

A co nejdůležitější: přeletěla, aniž by spustila palbu laserů instalovaných v budově.

Jonny si přejel jazykem suché rty. Takže automaty ovládající lasery je zřejmě nechají na pokoji. A co živí střelci, kteří nepochybně číhají v budově? Nechají je projít? S tím nemohl nic dělat a tak nezbývalo než doufat, že Troftové stále spoléhají na hradbu, která uprchlíky zastaví s konečnou platností. Kdyby to tak bylo… a kdyby všechno šlo podle plánu…

„Cítíš se na běh?“ zašeptal.

Stále ještě se dívala do míst, kam dopadl kyreliový plát.

„Cože,“ zabručela. „Jo – jsem v pořádku. Poběžíme přímo ke zdi?“

„Přesně. Nejrychleji, jak jen můžeš. Budu za tebou, teoreticky bych měl zvládnout každého, kdo by nás chtěl zastavit.“ Naposledy se rozhlédl – „Utíkej.“

Vyrazila, jako kdyby měla za patami celou troftskou válečnou mašinérii. Trošku se celá nahrbila, což bylo asi to nejlepší, co mohla pro svůj pocit bezpečí udělat. Jonny se asi o pět metrů opozdil a mezitím aktivoval zrakové i sluchové násobiče na maximum, aby zachytil všechny známky případného pronásledování. Ale Tylerova rezidence se tvářila jako opuštěná a neměla se k odpovědi. Zaručeně jsou všichni nacpaní na balkóně, aby si naši smrt vychutnali, pomyslel si a cítil, že začíná být nervózní. Už jen pár vteřin, opakoval si pořád dokola v rytmu vlastních kroků. Už jen pár vteřin a bude to za námi.

Na kraji lesíka zrychlil a po pár krocích Ilonu dohonil.

„Počkej chvilku – musím najít tu kyreliovou desku.“

„Co?“ zalapala po dechu. „Proč?“

„Není čas na otázky. Támhle je.“

Kovový plát zůstal naprosto neporušený. Jonnyho to nijak nepřekvapilo. Zvedl jej a nesl před sebou jako abnormálně veliké dveře a hledal na bocích místo, kde by jej mohl nejlépe držet.

„Co… to… děláš?“

„Chci si ji vzít na památku. Pojď sem – postav se přede mne. Pojď sem.“

Poslechla a postavila se mezi desku a Jonnyho.

„Chyť se mě rukama kolem krku – a drž se… a teď mě obemkni nohama kolem boků… tak. Ať se děje cokoli, drž se pevně. Rozumíš?“

„Jo, jasně.“

I když mu mluvila do hrudi, slyšel v jejím tlumeném hlase zděšení. Možná, že jí svitlo, co se bude dít.

Dvacet metrů ke zdi. Jonny couvl o dalších deset. Lehce zvedl desku, cítil, jak její váha mění rovnováhu jeho těla, a pak se připravil ke startu.

„No tak jedem. Drž se –“

Hvízdání servomotorů v uších přehlušilo i dunění pulsujícího srdce, když se chodidly bořil stále víc do země a s každým krokem zvyšoval rychlost. Osm kroků, devět kroků – mají téměř potřebnou rychlost –deset –

O zlomek sekundy později narovnal kolena a vyletěl obloukem vzhůru.

Tenhle pohyb nacvičoval na Asgardu pořád dokola: skok z rozběhu, který umožňoval přenést se v horizontální poloze přes jakoukoli překážku, která mu stojí v cestě. V horizontální poloze tváří dolů se blížil vrcholu oblouku a tím i hornímu okraji smrtelné zdi… a těsně předtím, než jej dosáhl, upustil desku přímo pod sebe a pevně Ilonu objal.

Světelný záblesk byl neuvěřitelně jasný. A to viděl vlastně jen zlomek laserových paprsků, odražených od spodní strany kyreliové desky do okolní krajiny. V hukotu explozivního odtávání byla slyšet rychlá salva praskání žárem mučeného kovu – ale to už byli za zdí. V sestupné fázi se otočil, aby dopadl na nohy.

Téměř to zvládl, i když udeřil nohama o zem v úhlu, který by mu nepochybně rozdrtil oba kotníky, nebýt vyztužení kostí a vazů. Udržel rovnováhu, ještě pevněji sevřel Ilonu a rozběhl se.

Byl už v půli cesty k nejbližší budově, když se Troftové konečně vzpamatovali ze šoku a začali pálit. Kličkoval nekrytým terénem a laserové paprsky se mu otíraly o boky a chodidla. Mám dojem, že vám poskytnu ještě další informace pomyslel si na adresu Troftů a přinutil servomotory v nohách k maximálnímu výkonu. Posledních dvacet metrů tak proběhl největší možnou rychlostí. O sekundu později už byli za rohem budovy. A mimo dostřel Troftů.

Jonny se nezastavil. Mířil k další opuštěné továrně o blok dále.

„Kam se schováme, napadá tě něco?“ křičel na Ilonu a snažil se překřičet svistot větru.

Neodvážila se ani nadzvednout hlavu z jeho ramene. „Běž dál,“ ozvalo se přidušeně a přesto, jak sebou házeli, cítil, že se zachvěla.

V běhu pravidelně měnil směr ve snaze dostat se někam, kde to zná. Asi po kilometru doběhl na povědomou křižovatku a zabočil na sever. Snažil se najít některý z bezpečných telefonů hnutí odporu. Byli od něj ještě asi blok, když zaslechl zvuk blížícího se vrtulníku. Odhadl rychlost a vzdálenost a rozhodl se neriskovat. Zahnul do nejbližších dveří. Bylo zamčeno, jak jinak, ale po tom všem, co měli právě za sebou, nestály nějaké zamčené dveře za řeč. O okamžik později byli uvnitř.

„Myslíš, že jsme tady v bezpečí?“ ptala se Ilona, když ji postavil na zem, a mnula si pohmožděná žebra. Pak vykoukla ven sítí chráněnou výlohou.

„Moc ne, ale prozatím nám to bude muset stačit.“

Jonny našel židli a s úlevou se na ni posadil. Alespoň pro tuto chvíli bylo nebezpečí zažehnáno a tak měl konečně čas zjistit všechny šrámy. Ukázalo se, že nevyvázl zas tak netknutý, jak si myslel. Na pažích a těle letmo zjistil asi patero popálenin, což potvrzovalo dobrou mušku Troftů. Levý kotník měl díky úniku tepla z vlastního protipancéřového laseru v jednom ohni. Šlo o jednu z konstrukčních chyb, na které je upozorňoval Bai. Bolest svalů a odřenin se ozývala téměř z celého těla. Na některých místech oděvu se nedalo s jistotou určit, jestli má lepkavou vlhkost na svědomí pot nebo prosakující krev ze zranění.

„Musíme tu počkat, dokud ten vrtulník nad námi nezmizí z dohledu. Pak se poohlédnu po telefonu a zburcuju podzemí. Oni už vykoumají, kam tě schovat, a já se vrátím do sídla.“

„Co že se?“

Nevěřícně se k němu obrátila a pohlédla mu přímo do obličeje. Ve tváři jako by se jí zračila ozvěna hlasu.

„Vrátím,“ opakoval. „Ilono, ty o tom nevíš, ale nechali nás utéct z jediného důvodu: potřebovali získat údaje o mém vybavení, a to přímo v akci. Musím se pokusit dostat ty pásky.“

„To je sebevražda!“ vybuchla. „Celý to zatracený hnízdo je teď na nohou.“

„Hledají nás venku, ne v sídle,“ připomněl jí. „V tuhle chvíli nebude sídlo moc chráněné, a když si pospíším, zastihnu je určitě bez hlídek. V každém případě to aspoň zkusím.“

Vypadala, jako když se chystá něco říct.

„To ovšem… nejspíš nebudeš mít moc času telefonovat přátelům. Jestliže se chceš vrátit, bude lepší, když to uděláš hned.“

Vytřeštil oči. Žádné námitky ani protesty… v tu chvíli ho napadlo, že o ní vlastně skoro nic neví.

„Kde jsi říkala, že bydlíš?“ zeptal se.

„Neříkala jsem nic. A jak tohle spolu souvisí?“

„Nijak… jenom mě právě napadlo, že jsem v pořádné nevýhodě. Ty víš, že jsem Kobra, to znamená, že je ti jasné, na čí jsem straně. Ale já v tomhle směru o tobě nevím vůbec nic.“

Beze slova na něj zírala delší dobu… a pak, když znovu promluvila, obvyklý sarkasmus jejího hlasu se kamsi vytratil.

„Myslíš si, že si mě Troftové najali?“ zeptala se tiše.

„To mi řekni ty. Vím o tobě jen to, co jsi sama řekla – včetně toho, jak ses vlastně dostala do mé cely. No dobře, Troftové mohli sebrat na ulici kohokoli, ale bylo by pro ně přece lepší použít někoho, kdo má jejich důvěru. A ten dotyčný by mě přesvědčil, abych pro něj udělal to, co jsem pro ně udělat nechtěl.“

„Já jsem tě přesvědčovala?“

„Ne, protože to nebylo nutné. A teď mě klidně podporuješ, abych se tam vrátil, sám a ještě k tomu abych nekontaktoval hnutí odporu a nežádal je o pomoc.“

„Jonny, kdybych byla špicl, nemyslíš, že bych naopak chtěla, abys mě seznámil s podzemním hnutím?“ odpověděla otázkou. „Podle mého by Troftové velice rádi získali nějaké pevné spojení s hnutím odporu. A pokud jde o to, že tě podporuju, abys tam šel zpátky, dobře, připouštím, že nejsem nijak zběhlá v taktice, ale nezdá se ti pravděpodobné, že než by se ti podařilo dát dohromady pár lidí, kteří by šli s tebou, Troftové už by byli dávno zalezlí v sídle a připravovali se na váš útok? Takže – co je lepší, jít tam sám a hned, nebo ztrácet čas?“

„Ty máš na všechno hned odpověď, viď?“ zabručel. „Dobře. Tak si poslechneme, co navrhuješ, že bych měl udělat s tebou.“

Zúžila oči do úzkých škvírek. „Myslíš…?“

„Jestli jsi špión, nechci tě vidět motat se kolem hnutí odporu. Ale taky tě nemůžu nechat, abys dala Troftům echo, že se vracím.“

„Dobrá. Nepůjdu s tebou zpátky do sídla,“ zdůraznila.

„Ani ti to nenabízím. Podle všeho tě tu budu muset svázat a budeš čekat, dokud se nevrátím.“

Roztřásla se jí brada. „A když se nevrátíš?“

„Ráno tě najde majitel krámu.“

„Nebo ještě dřív Troftové,“ řekla tiše. „Hlídky, které nás hledají, vzpomínáš?“

A jestli opravdu nebyla špión… raději ji zabijí, než aby se dostalo ven jediné slovo o jejich vrchním velení, které se nachází v sídle.

„Můžeš nějak dokázat, že nejsi špicl?“ zeptal se a cítil, jak se mu čelo orosilo potem. Pochopil, že neví, co má dělat.

„Během příštích třiceti sekund? Nebuď směšný?“ Hluboce se nadechla. „Ne, Jonny. Jestli chceš mít šanci dostat se dneska v noci do sídla, budeš mi muset věřit. Nebo můj příběh bez ověření odmítnout. Jestli jsou tvá podezření dost silná na to, abys mě odsoudil k smrti… pak neexistuje nic, co bych mohla udělat. Musíš se rozhodnout, jestli ti můj život stojí za to, abys riskoval svůj.“

Vypadalo to, že opravdu není co řešit. Život už kvůli ní přece riskoval… a špión nebo ne, Troftové byli jasně ochotní nechat ji u zdi umřít s ním.

„Doufám, že si najdeš dobrý úkryt, než se sem dostanou hlídky,“ zabručel a zamířil ke dveřím. „A pozor na vrtulník.“

Vyšel z domu a zvuk motoru vrtulníku se ozýval z dostatečně velké vzdálenosti. Bez jediného ohlédnutí tiše vklouzl do noci. Cestou k Tylerově rezidenci se v duchu sám sebe ptal, jestli právě neudělal nejpošetilejší chybu života.

Byl to daleko pomalejší výlet než předtím. Kvůli vrtulníku a autům s hlídkami se musel schovávat stále častěji, čím víc se blížil k cíli, takže když se dostal na dohled vnější zdi sídla, jeho vnitřní odhodlání k této sólo akci bylo poněkud nahlodáno. Od jejich útěku uběhly už tři čtvrti hodiny, tedy dost času na to, aby se Troftové začali obávat útoku a stáhli jednotky zpět do obranných pozic v sídle. Jonnyho sluchové násobiče přinášely výmluvný důkaz o hemžení těl i zbraní v celém okolí. Zaslechl i brebentění Troftů, kteří začali blokovat přístupové cesty do sídla. Nakonec musel své stanoviště opustit. Vklouzl do jedné z opuštěných budov v sousedství, opatrně vystoupal do nejvyššího patra a našel si okno s výhledem na sídlo. Aktivoval zrakové násobiče na maximum a obhlédl situaci dole.

V tom okamžiku si uvědomil, že prohrál.

Troftové byli doslova všude: zablokovali cesty, hlídali střechu i okna a přímo u paty vnější zdi instalovali do palebného postavení lasery. V dálce za nimi zahlédl přelétávat nad zdí vrtulník. Vzápětí se přidal k ostatním zaparkovaným okolo sídla. Kordon svědčil o tom, že Troftové už se vzdali vší naděje na utajení svého pobytu v sídle a podle helikoptér Jonny soudil, že se ho urychleně chystají opustit. Ještě pár hodin – jeden, nanejvýš dva dny – a budou pryč, a s nimi i pásky s jeho útěkem. Do té doby budou muset pravidelně vypínat laserovou palisádu, aby helikoptéry mohly přelétávat nad zdí tam i zpět. A většina jednotek už bude za branami sídla.

Zajímavá myšlenka… jenom honem nevěděl, jak ji využít. Kordon Troftů sílil před očima a dostat se ke zdi právě teď se zdálo skoro nemožné. Navíc měl pramalou naději, že by se dokázal vyplazit ven, aniž by ho zpozorovali a na místě zastřelili. Asi jsem se sem neměl vracet, pomyslel si zachmuřeně. Teď jsem tady uvězněný, dokud se ten zmatek neuklidní.

Dřív, než se obrátil a začal odcházet, z přízemí domu stojícího nalevo se vyvalil oblak ohně a dům se pomalu začal hroutit. A současně s tím uslyšel rachot exploze a vzápětí ulice pod ním oživla paprsky laserů; šlehaly do všech stran.

Zůstal stát jako přimrazený… ale tentokrát věděl, jak si poradí. Na to, aby na sebe upozorňoval vlastními lasery, byl příliš na ráně, ale byly i jiné způsoby, jak se zúčastnit bitvy.

Ještě pár sekund se pozorně díval z okna a snažil si vtisknout do paměti uspořádání troftských pozic. Pak odešel od okna a posbíral pár kusů opadané omítky, která tu zbyla po předchozích bojích. Když totiž Kobra při své síle a přesnosti takovým kusem omítky hodí, pak nejenže zaručeně zasáhne cíl, ale následky mohou být téměř stejně smrtelné, jako by šlo o granát.

Takže Jonny byl zaujatý čištěním ulice od Troftů, když oblohu ozářil druhý výbuch.

Stačil ještě zahlédnout rudý odlesk, hasnoucí v okně horního podlaží Tylerovy rezidence.

A za hodinu bylo po bitvě.

Uvězněný v obvazech a nitrožilních kapačkách se Halloran podobal víc archeologické vykopávce než živé bytosti. Ale i pod všemi těmi náplastmi vypadal daleko šťastnější, než jak ho Jonny vídal v posledních měsících. Když se uváží, jak bídné vyhlídky na přežití měly všechny tři Kobry a přesto se jim podařilo přežít…

„Až se odsud dostanete,“ řekl Jonny kolegům, „připomeň mi, že vás s Imelem mám poslat na psychiatrii, ať se na vás podívají. Jste vážně blázni.“

„Cože, jen proto, že se nám podařila stejně stupidní věc, na jakou ses sám chystal?“ optal se nevinně Halloran.

„Houby stupidní věc,“ ozval se Deutsch z lůžka vedle Halloranova. Byl ozdoben jen pár náplastmi jako němým svědectvím o tom, že měl víc štěstí nebo šikovnosti.

„Když jste s Ilonou utekli, byli jsme zrovna na střeše a doslova nás zamkli uvnitř kordonu, když se narychlo vyřítili honit vás. Takticky to nemělo chybu… no, možná trochu blbě provedené.“

„Blbě! Ježkovy oči! Z některých z nás tam skoro sedřeli kůži.“

Halloran naklonil hlavu k Deutschovi.

„Hlavně jemu vděčíš za to, že jsme tam byli. Měls ho vidět, jak riskoval. Nemluvě o tom, jak dusil Borga a ostatní, aby tě hledali všude po ulicích.“

A právě tohle plus trocha bezděčné pomoci Troftů zachránilo Jonnymu život. Uvažoval, jestli měli vetřelci ponětí, co vlastně Ilona venku dělá, když ji zatýkali.

„Jsem vám oběma hodně dlužen,“ řekl a hned si uvědomil, jak málo mohl slovy vyjádřit. „Díky.“

Deutsch odmítavě mávl rukou.

„Zapomeň na to. Kdyby šlo o nás, udělal bys to samý. A kromě toho, byla to skupinová akce, do které se zapojila dobrá polovina hnutí odporu z celého Cranachu. Riziko nesl každý z nich.“

„Včetně toho, že nám rádiem předali informace o tom ukrytém vchodu do podzemního tunelu ihned poté, co Ilona zavolala a podrobně popsala, kde se nachází,“ dodal Halloran. „Určitě ti o tom ani neřekli, že ne? To jsem si mohl myslet. Takže tohle bylo teprve pořádně hloupé. Mají zatracené štěstí, že Troftové byli moc zaneprázdnění na to, aby se snažili lokalizovat signál – vybavení jim na to určitě nechybělo. Mám dojem, že na psychiatra bude zralá celá tahle planeta, až válka skončí.“

Jonny se smál společně s nimi. V nitru ale cítil nepříjemné hlodání rozpaků nad Iloninou úlohou v protiútoku hnutí odporu jižního sektoru na Tylerovu rezidenci.

„Když je řeč o Iloně, prý mě má odvézt do nového bydliště, které sehnala Ama,“ řekl přátelům, „takže se tu opatrujte, hoši, a až budete ve stavu se přestěhovat, přijdu vám pomoct.“

„Žádný strachy,“ prohodil Halloran bezstarostně. „Místní mě zahrnují takovou péčí, jaké bych se od vás dvou kašparů v životě nedočkal.“

„Definitivně se jeho stav zlepšuje,“ odfrkl Deutsch.

„Raději jdi, Jonny. Není důvod, aby Ilona musela tak dlouho čekat.“

Ilona přecházela ve foyer budovy.

„V pořádku?“ zeptala se energicky. „Tak jdeme, čekají nás za pár minut a víš, jak jsme nervózní, když něco nejde podle plánu.“

Vyšla napřed ven, kde stálo u chodníku zaparkované auto. Nastoupili a Ilona zamířila na sever… a poprvé od jejich útěku přede dvěma dny spolu zůstali o samotě.

Jonny si odkašlal.

„Tak co… jak se daří pročesávat sídlo?“

Pohlédla na něj.

„Docela to jde. Cally, Imel a lidé z východního sektoru za sebou nechali pořádnou spoušť, ale i tak jsme našli spoustu zajímavých věcí, které už Troftové neměli čas zničit. Myslím, že jsme se o nich dozvěděli mnohem víc, než oni z pásek s Jonnym Moreauem v akci.“

„Nikde po nich není ani stopy, co?“

„Ne, ale o to nejde. Nejspíš stejně odvysílali všechna ta data někam jinam, jakmile jsme utekli.“

„Já vím. Ale myslel jsem, že kdybychom měli v rukou originální pásky, viděli bychom, co všechno o našem vybavení mohli ze záběrů vyčíst a měli bychom alespoň jakous takous představu, co od nich můžeme čekat během dalších akcí.“

„Hm, na tom něco je. Ale stejně si myslím, že by sis neměl dělat přehnané starosti.“

Jonny pohrdavě odfrkl.

„Ilono, podceňuješ jejich vynalézavost. Stejně jako jsi hodně hluboko podcenila moje laskavé srdce. Mohla jsi mi přece povědět, že patříš k hnutí.“

Čekal, že vyrukuje s nějakými škrobenými a veskrze nepoužitelnými bezpečnostními regulemi hnutí; a tak když konečně promluvila, její odpověď ho poněkud vyvedla z míry.

„To jsem mohla,“ uznala, „a kdyby to vypadalo, že jsi dospěl ke špatnému rozhodnutí, tak bych to i udělala. Jenomže… jsi dospěl ke svému paranoidnímu závěru, aniž bys měl jakýkoli reálný důkaz, a já… Tak dobře. Chtěla jsem vědět, jak daleko jsi schopen zajít.“ Zhluboka se nadechla. „Pochop, Jonny, nevím, jestli to víš nebo ne, ale my všichni, kdo s vámi Kobrami pracujeme a válčíme, z vás máme víceméně strach. Od chvíle, kdy tu první z vás přistál, jdou stále fámy, že vám Asgard dal volnou ruku provést cokoliv, co budete považovat za nutné k vytlačení Troftů – včetně hromadné popravy členů hnutí za jakýkoli prohřešek, který se vám nebude líbit.“

Jonny vytřeštil zrak.

„To je absurdní.“

„Myslíš? Dominium nemůže mít nad vámi kontrolu přes moře světelných let, které je vzdáleno, a my to zaručeně nedokážeme. A když už máte takovou moc, proč ji neprosadit?“

„Protože –“ zatápal. „Protože to není způsob, jak osvobodit Adirondack.“

„Záleží na tom, co je opravdu hlavním zájmem Asgardu. Pokud je víc zajímá zničit válečné možnosti Troftů, pak náš malý svět klidně oželí.“

Jonny zavrtěl hlavou.

„Ne, Ilono, tak to není. Uznávám, že je těžké z tohoto místa něco vysvětlovat, ale vím naprosto přesně, že Kobry nejsou na Adirondacku proto, aby vyhrály cokoli na účet obyvatel. Kdybys viděla, jakými testy jsme museli projít – a kolik schopných lidí odpadlo dokonce i po výcviku –“

„Jasně, rozumím ti. Jenže vojenské zájmy se někdy mění. „ Pokrčila rameny. „Ale při troše štěstí bude co nevidět tahle otázka stejně už jen akademická.“

„Co tím myslíš?“

Obdařila ho strohým úsměvem.

„Dnes ráno jsme zachytili meziplanetární signál. Všechny oddíly hnutí odporu spolu s jednotkami Kober mají neprodleně zahájit sabotážní kampaň, která bude předcházet invazi.“

Jonny bezděky otevřel ústa.

„Předcházet invazi?“

„Právě takhle to řekli. A jestli se to podaří… jsme Kobrám ohromně vděční, Jonny, a nikdy na vás nezapomeneme. Ale ať je to jak chce, nemyslím si, že budeme litovat, až vás uvidíme odcházet.“

Na to neměl Jonny odpověď, a zbytek jízdy strávili beze slova. Ilona minula dům, kde dosud bydleli, ujela ještě o pár bloků dál a pak zastavila před ještě šedivějším a nevýraznějším domem, než bylo jeho předchozí bydliště. Ve dveřích jej přivítala žena s očima opuchlýma nevyspáním a zavedla jej do pokoje v hořejším patře, kde už čekala jeho skrovná zavazadla. Na batohu ležela malá obálka.

Jonny ji udiveně otevřel. Uvnitř byl kus obyčejného papíru a na něm pár řádek pečlivě psané zprávy:

Milý Jonny,

mamka říká, že teď půjdeš někam jinam a už s námi nebudeš bydlet. Dávej na sebe pozor a už se nikdy nenech chytit. A zajdi se na mne někdy podívat. Mám tě moc ráda.

Danice

Jonny s úsměvem složil list zpět do obálky. Taky na sebe dávej pozor, Danice, pomyslel si v duchu. Snad alespoň ty na nás budeš vzpomínat v dobrém.

Mezihra

Jednání byla skončena, smlouvy podepsány, ratifikovány a prováděny. A euforie, jež doprovázela jednání Ústředního výboru během uplynulých dvou měsíců, se nakonec začala pomalu vytrácet.

Vanis D’arl předpokládal, že člen výboru H’orme čeká právě na tuto chvíli, aby připomněl problém Kober; nemýlil se.

„To není otázka nespravedlnosti nebo nevděku – jde o holou nutnost,“ promluvil H’orme ke shromáždění a hlas se mu lehce třásl.

D’arl seděl za ním a se znepokojením pozoroval jeho záda. Držení těla prozrazovalo únavu, jak už to u starších lidí bývá. D’arl uvažoval, jestli ostatní vědí, jak moc válka H’orma vyčerpala… A jestli si uvědomí naléhavost situace, když se dostavil osobně, aby jim předal zprávu.

Bohužel z většiny jejich tváří vyčetl, že nevědí nic, a důkazem byl hned první diskutující, který se přihlásil o slovo, jakmile H’orme skončil.

„Promiňte mou připomínku, H’orme,“ začal a nedbalým gestem se snažil ukázat respekt, „ale myslím, že jste zde dal své zaujetí Kobrami dostatečně najevo. Pokud si vzpomínáte, byl to váš nápad nařídit armádě, že jim má nabídnout výjimečně výhodné podmínky, aby po svém vyřazení znovu vstoupili do armády. Na vašem místě bych považoval za úspěch, že víc než sedmdesát procent jich nabídku přijalo. Všichni jsme přece slyšeli, jak velitel Mendro a jeho spolupracovníci mluvili o tom, co všechno z vybavení si zbývajících dvacet a něco procent Kober odnese do civilu, a usoudili jsme, že plány armády jsou přijatelné. Navrhovat nyní, abychom přinutili tyto vojáky dál zůstat v armádě, to mi připadá poněkud… scestné.“

Nebo paranoidní, tak všichni to slovo pochopí, pomyslel si D’arl. Jenže H’orme měl v záloze ještě jeden triumf a když vydoloval z kupy materiálů magnetickou kartu, bylo D’arlovi jasné, že ho musí vytáhnout.

„Děkuji, pamatuji se na návštěvu velitele Mendra docela dobře,“ s kývnutím poděkoval předchozímu mluvčímu, „a dovolil jsem si provést kontrolu některých údajů, které nám tu prezentoval.“ Vsunul kartu do čtecího přístroje, najel na první z vybraných úseků a ukázal ho všem okolo stolu.

„Na grafu vidíte změny počtu rekrutů, kteří skončili školení Kober, byli zařazeni do armády a bojovali. Tyto počty jsou funkcí času. Různými barvami jsou označeny zdokonalené vstupní testy, které armáda používala.“

Někteří se začali mračit.

„Chcete snad říct, že se nikdy neposlalo do terénu víc než pětaosmdesát procent?“ zeptala se členka výboru z protější strany stolu. „Já si pamatuji, že se mluvilo o devadesáti sedmi procentech.“

„To je ovšem údaj, který vyjadřuje počet fyzicky schopných vojáků po absolvování všech testů,“ odvětil H’orme. „Zbylí neprošli z psychosociologických důvodů.“

„Opravdu?“ ozval se kdosi další. „Žádná testovací metoda není nikdy dokonalá. Ale pokud se jim daří podchytit všechny nepřizpůsobivé jedince –“

„Počítám, že H’ormovi jde právě o to, zdali se jim podaří či nepodaří podchytit všechny,“ poznamenal suše další člen výboru.

„Kdybychom jednoduše prošli všechna svědecká hlášení ze Silvernu a Adirondacku.“

„Trvalo by to měsíce,“ skočil mu do řeči H’orme. „A kromě toho je tu další věc. Lituji, že to musím říct, ale vůbec nemáte na zřeteli možné antisociální sklony Kober. Cožpak vás neznepokojuje, že si berou do civilu nanopočítače s vloženými bojovými reflexy – a neexistuje možnost je přeprogramovat?“

Všechny oči se na něj upřely.

„O čem to mluvíte? Mendro říkal…“ začal jeden z členů.

„Mendro jenom s úspěchem odvedl pozornost,“ dodal H’orme zachmuřeně. „Ovšem vtip je v tom, že nanopočítače se nedají přeprogramovat, a pokud jsou zabudovány třeba jen krátký čas, nedají se odstranit, aniž by došlo k extrémnímu traumatu okolní mozkové tkáně.“

„Proč nám o tom nikdo neřekl?“

„Předpokládám, že zpočátku proto, že armáda chtěla Kobry za každou cenu a obávala se, že bychom mohli vetovat nebo alespoň pozměnit jejich návrh. A později už se nejspíš nikdo neobtěžoval, protože už se s tím stejně nedalo nic dělat.“

D’arl ovšem věděl, že to je jen částečná pravda. V původní dokumentaci k Projektu Kobra byly všechny údaje o nanopočítačích uvedeny, ale nikdo kromě H’orma se neobtěžoval věnovat jim pozornost. Možná, že si H’orme šetřil tento fakt s tím, že později bude účinnější.

Rozpoutala se vzrušená diskuse, během níž se veškerá zbývající euforie z místnosti vytratila. Ale jestli si D’arl začal dělat jakési naděje, výsledek konečného hlasování je dočista zmařil. Poměrem devatenácti hlasů ku jedenácti senát odhlasoval nezasahovat do demobilizace Kober.

„Od této chvíle byste si měl pamatovat, že snadná vítězství jsou stejně vzácná jako světy, na nichž je kyslík,“ nechal se později v kanceláři slyšet H’orme. „Přinutili jsme je myslet – skutečně přemýšlet – a z tohoto pohledu jsme si víc přát nemohli. Členové výboru teď budou Kobry pozorně sledovat, a když to bude nezbytné, stačí už jen ťuknout a máme je na své straně.“

„Ovšem k tomu všemu nemuselo vůbec dojít, kdyby věnovali Projektu Kobra pozornost hned zpočátku,“ mumlal D’arl.

„Nikdo nemůže mít oči všude,“ pokrčil rameny H’orme. „Kromě toho tady zapracoval důležitý psychologický moment. Většina Dominia chápe armádu a vládu v podstatě jako dvě součásti jediné monolitické struktury, a ať už si to připouštíme nebo ne, výbor si nese tento fakt ve svém kolektivním povědomí. Vy i já, kteří jsme vyrostli na Asgardu, máme podle mého realističtější představu, do jaké míry se vojenské cíle liší od našich. Vymysleli Kobru a v hlavě přitom měli jediný cíl – vyhrát válku, a každou minutu výcviku a každý kousek vybavení, včetně konstrukce nanopočítače, podřídili této myšlence. Výbor si měl uvědomit jednu věc – a neudělal to – a to, že každá válka jednou skončí. Místo toho jsme spoléhali na armádu, že už to vyřešila za nás.“

D’arl bubnoval dvěma prsty na opěradlo židle.

„Příště už možná budou všichni chytřejší.“

„Snad. Ale pochybuji o tom.“ H’orme se s unaveným povzdechem zhoupl na židli. „Ať tak nebo tak, taková je situace a my jí musíme čelit. Co navrhujete jako další krok?“

D’arl stiskl rty. Totéž udělal H’orme v poslední době už mnohokrát, a ať už to bylo vinou docela obyčejné psychické únavy nebo vědomou snahou podpořit D’arlovy úřední pravomoci, bylo to špatné znamení. D’arl brzy poznal, že H’ormovo horké sedadlo bude v nejbližší době nabídnuto jemu. „Měli bychom získat seznam všech vracejících se Kober a míst, kam se vydají,“ řekl D’arl. „Pak bychom měli dát dohromady místní a regionální údaje a stáhnout všechny informace na vládní úrovni, které se jich týkají. A samozřejmě dohlédnout, aby vše šlo přes vás, speciálně ty, které se budou týkat jejich případných kriminálních deliktů a dalších známek abnormálního chování.“

H’orme přikývl.

„Souhlasím. Vezměte někoho – třeba Joromu – ať se do toho hned pustí.“

„Ano, pane.“

D’arl vstal.

„Ale raději bych se té věci ujal osobně. Chci mít jistotu, že bude všechno uděláno zodpovědně.“

H’ormovou tvář se mihl sotva znatelný úsměv.

„Ctíte pedantské sklony starého muže, D’arle, a já to oceňuji. Ale jsem si jist, že opravdu shledáte – vy, spolu se zbytkem výboru – že Kobry zasadí Dominiu daleko větší úder, než jakého jsem se kdy obával.“

Otočil se na židli k oknu a zahleděl se na město pod nimi.

„Jen bych si přál vědět,“ dodal zamyšleně, „o jaký úder půjde.“

Veterán: 2407

Bledý třpyt podvečerního slunce se ztrácel za vzdálenými horami, když raketoplán s nepatrným otřesem přistál. Jonny vystoupil na přistávací plochu, vojenský vak přehozený přes rameno. Rozhlédl se na všechny strany. Nikdy neměl k Horizon City obzvlášť důvěrný vztah, ale nyní bylo i jemu na první pohled zřejmé, že se město změnilo. Z letiště spatřil alespoň půltucet nových budov a všiml si, že jedna či dvě starší zmizely. Také budovy letiště byly zmodernizovány shodně s módou, která panovala na mnohem pokročilejších světech.

Město jako by se snažilo setřást punc pohraničního světa. Ale severní vítr, jenž vanul od planin a lesů dosud nedotčených lidskou rukou, přinášel sladkokyselou vůni, která se žádným úsilím o zkulturnění nedala potlačit. Před třemi lety by si Jonny tenhle závan snad ani neuvědomil; teď měl pocit, jako by mu jej Horizon posílal, aby jej uvítal zpátky doma.

Zhluboka se nadechl, opustil přistávací plochu a namířil k dlouhé jednopatrové budově s nápisem ‚Celnice Horizon city – vstup‘ vzdálené zhruba sto metrů. Otevřel dveře a vešel dovnitř.

Usměvavý muž za pultem už jej očekával.

„Zdravím vás, pane Moreaue, a vítám zpátky na Horizonu. Omlouvám se – ale neměl bych vás raději oslovovat ‚C-tři Moreau‘?“

„‚Pane‘ postačí,“ usmál se Jonny. „Jsem zase civilista.“

„Ano, samozřejmě.“

Muž se sice usmívat nepřestal, ale za jeho bodrostí se mihl jakoby stín obavy.

„Doufám, že jste rád zase doma. Já jsem Harti Bell a vedu tady celnici. Zavazadlo vám přinesou hned, ale mezitím bych snad mohl prohlédnout váš batoh. Samozřejmě je to jen formalita.“

„Jistě.“

Jonny stáhl batoh z ramene a položil jej na pult. Vnitřním sluchem přitom zachytil sotva patrné zabzučení servomotorů a právě tady, v prostředí chlapeckých vzpomínek, mu ten zvuk připadal podivně cizí. Bell sáhl po vaku a zabral, jak si jej chtěl přisunout o kousek blíž. Batoh se však pohnul sotva o centimetr; Bell při tom skoro ztratil rovnováhu. Udiveně pohlédl na Jonnyho a pak očividně změnil úmysly. Nechal batoh ležet, kde je, natáhl se k němu a rozepl jej.

Když s prohlídkou skončil, přinesli zbývající dva Jonnyho kufry. Bell je chvatně prohlédl, vyťukal pár poznámek na komunikátor a pak vzhlédl k Jonnymu s neměnným úsměvem.

„Hotovo, pane Moreaue, můžete jít.“

„Díky.“ Jonny si znovu přehodil vak přes rameno a sundal oba kufry z pultu na podlahu.

„Půjčovna Transcape pořád funguje? Potřebuju se nějak dostat do Cedar Lake.“

„Jistě. Ale přestěhovali se o tři bloky dál na východ. Mám vám zavolat taxíka?“

„Nemusíte, rád se projdu.“ Jonny mu podal pravou ruku.

Úsměv na okamžik zmizel. Vzápětí Bell poněkud ustrašeně přijal nabízenou pravici, stiskl ji a pustil tak rychle, jak jen to slušnost dovolovala.

Jonny pobral zavazadla, kývl Bellovi na rozloučenou a vyšel ven.

Starosta Teague Stillman potřásl hlavou, když vypínal komunikátor a unaveným zrakem sledoval, jak strana dvě stě nejnovější nabídky využití dosud ladem ležící půdy mizí z obrazovky. Nikdy nepřestával žasnout, kolik nejrůznějších formulářů dokáže městská rada vyplodit – odhadoval, že zhruba stránku ročně pro každého ze šestnácti tisíc obyvatel. Buď se magnetické karty naučily rozmnožovat, říkal si v duchu a mnul si přitom silně oči, nebo je sem někdo dováží. Ale ať je tomu jakkoli, jsou za tím jistě Troftové.

Kdosi zaklepal na otevřené dveře a Stillman vzhlédl. Ve dveřích stál radní Sutton Fraser.

„Jen pojď dál, Suté,“ vyzval ho.

Fraser vstoupil a zavřel za sebou.

„Příliš to tu protahuje, že?“ optal se Stillman zdvořile, když si Fraser sedal do jednoho ze starostových křesel pro hosty.

„Před pár minutami mi volal Harti Bell z horizonského letiště,“ spustil bez meškání. „Jonny Moreau se vrátil.“

Stillman na něj chvíli upřeně hleděl a pak lehce pokrčil rameny.

„Jednou se musel vrátit. Je po válce. Většina vojáků je doma už hezkých pár týdnů.“

„To ano, ale Jonny není jen tak obyčejný voják. Harti říkal, že jednou rukou zvedl třicetikilový batoh, jako by to bylo peříčko. Kdyby mu přeskočilo, byl by nejspíš schopen rozbít dům na padrť.“

„Klid, Suté. Znám Moreauovu rodinu. Jonny je velmi vyrovnaný člověk.“

„Chtěl jsi snad říct byl,“ zavrčel Fraser zachmuřeně. „Poslední tři roky je Kobra. Zabíjel Trofty a viděl, jak mu Troftové zabíjeli kamarády. Kdo ví, co to s ním udělalo?“

„Nejspíš teď z duše nenávidí válku, jako většina vojáků. Jinak se s ním nestalo vůbec nic, řekl bych.“

„Jen to nezlehčuj, Teague. Ten hoch je nebezpečný, co si budeme namlouvat. A ignorovat něco takového by se nám nemuselo vyplatit.“

„A označit ho za nebezpečného ano? O co ti jde, chceš snad vyvolat paniku?“

„Ta už vládne městem i bez mého přispění Všichni přece sledovali v televizi ty idiotské zprávy o našich hrdinských silách – a všichni vědí, jak tvrdě Kobry převálcovaly Trofty na Adirondacku a Silvernu.“

Stillman si povzdechl.

„Podívej se. Připouštím, že než se Jonny znovu vpraví do civilního života, mohou s ním být nějaké problémy. Upřímně řečeno, taky bych byl raději, kdyby zůstal v armádě. Ale on to neudělal. Ať se nám to líbí nebo ne, Jonny je doma a my se s tím buď v klidu smíříme, nebo budeme dělat dusno. Riskoval tam venku život; my pro něj můžeme udělat alespoň to, že mu dáme šanci zapomenout na válku a zařadit se zpátky mezi ostatní lidi.“

„Jo. Když myslíš.“ Fraser pomalu vrtěl hlavou. „Ale nebude to jen tak. Poslechni, když jsem tady, možná bychom mohli dát pár vět o celé věci do novin. Trošku uvést věci na pravou míru.“

„Dobrý nápad. A neber to tak tragicky, Suté – vojáci se vracejí domů od doby, co lidstvo vynalezlo války. Není to nic nového pod sluncem.“

„Jo, to je pravda,“ zabručel Fraser. „Až na to, že od té doby, co vyšly z módy meče, je tohle poprvé, kdy si vojáci nesou z války zbraně s sebou domů.“

Stillman bezmocně pokrčil rameny.

„S tím my dva nic nenaděláme. A teď dost řečí. Pusťme se do práce.“

Před domem Moreauových Jonny zprudka zastavil, vypnul motor a s úlevou si oddechl. Silnice mezi Horizon City a Cedar Lake byla daleko hrbolatější, než jakou ji pamatoval a cestou si několikrát vynadal, že neobětoval trochu víc peněz a nepronajal si vznášedlo. Týdenní sazba ovšem byla skoro dvakrát vyšší než za kolová vozidla. Naštěstí se mu podařilo dojet jen s trochu natřesenými ledvinami, a to bylo podstatné.

Vystoupil z vozu a shýbl se ke kufru, aby vyndal zavazadla. Právě když je pokládal na zem, ucítil na rameni něčí ruku. Otočil se a před sebou spatřil otcovu rozzářenou tvář.

„Vítej doma, synu,“ usmíval se Pearce Moreau.

„Ahoj, tati,“ kývl Jonny a s ohromnou radostí se chopil nabízené ruky. „Jak se vede?“

Pearceovu odpověď přehlušil rámus a křik ode dveří. Jonny se obrátil a uviděl Gwen. Jeho desetiletá sestra se řítila přes trávník přímo proti němu a hulákala radostí jako siréna, která vyhrála první v loterii. Dřepl si a rozevřel doširoka náruč; když se na něj vrhla, popadl ji v pase, prudce se napřímil a vyhodil ji půl metru do vzduchu. Její zvonivý smích téměř překryl Pearceovo ostré nadechnutí. Jonny zlehka chytil sestru a postavil ji zpátky na zem. „Panečku, tys ale vyrostla,“ konstatoval vesele. „Za chvíli už tě neunesu.“

„To je dobře,“ zalapala po dechu. „Můžeš mě tedy začít učit zápasit. Pojď se podívat na můj pokoj, chceš?“

„Za chvíli jsem tam. Chtěl bych napřed pozdravit mámu. Je v kuchyni?“

„Ano,“ usmál se Pearce. „Jdi napřed, Gwen. Rád bych byl s Jonnym minutku o samotě.“

„Tak jo,“ zašvitořila, stiskla Jonnymu ruku a pelášila k domu.

„Má celý pokoj vylepený články a obrázky o Kobrách, které za ty tři roky posbírala,“ dodal Pearce na vysvětlenou, když se chopili Jonnyho zavazadel. „Všechno, co sehnala a co má něco do činění s Kobrami.“

„Ty to neschvaluješ?“

„Co – že si tě idealizuje? Dobré nebe, to ne! Proč bych to dělal?“

„Já jen, že se mi zdáš nějak nervózní.“

„Jo tak. Trošku jsi mě vyděsil, jak jsi ji před chvilkou vyhodil do vzduchu tak vysoko.“

„Na okamžik jsem použil servomotory,“ vysvětloval Jonny jemně. „Skutečně umím se svou silou zacházet bezpečně.“

„Já vím, já vím. Ksakru, sám jsem přece používal exoskeletové vybavení ve válce proti Minthistům. Byl jsem tehdy kluk jako ty. Jenomže to naše bylo pořádně masivní, takže jsem o něm pořád věděl. Doufám… víš, asi jsem měl před chvílí trochu strach, že by ses mohl neovládnout.“

Jonny pokrčil rameny.

„Ve skutečnosti mám pravděpodobně daleko lepší kontrolu, než jakou jsi kdy měl ty. Nemusím mít dvě sady pohybů – se servomotory a bez nich. A pak jde o motory a keramické výztuhy, ty v sobě budu nosit do konce života, ale měl jsem dost dlouhou dobu na to, abych se s nimi naučil žít.“

Pearce přikývl na souhlas.

„V pořádku.“ Na moment se odmlčel a pak pokračoval. „Podívej, Jonny, když už jsme u toho… dostali jsme od armády dopis, ve kterém stojí že ‚většina‘ z vybavení Kober bude před návratem domů odstraněna. Co tedy – chci říct, co máš ještě v sobě?“

Jonny si povzdychl.

„Udělali by líp, kdyby s tím vyšli na veřejnost a všechno pěkně vysvětlili, místo aby s tím dělali takové tajnosti. Člověk pak může získat představu, že jsem chodící tank. Pravda je taková, že kromě výztuh kostry a servomotorů mám jen nanopočítač – který teď vyjma chodu motorů nemá co na práci – a dva malé lasery v malíčcích, které by se daly odstranit jedině amputací. Jo, a samozřejmě zdroj, který to vše pohání. Všechno ostatní – kondenzátory obloukových rozrušovačů, protipancéřový laser a sonické zbraně – je pryč.“

Včetně systému autodestrukce, ale tohle téma bylo lepší teď nerozebírat.

„Dobře.“ Pearce se díval na syna. „Omlouvám se, že jsem s tím vyrukoval, ale já i máma jsme z toho byli kapku nesví.“

„To je v pořádku.“

Byli už v domě a zamířili do ložnice, kterou měl Jame uplynulá tři léta sám pro sebe.

„Kde je vlastně Jame?“ uvědomil si Jonny, když rovnal zavazadla vedle své staré postele.

„Jel do New Persia shánět nový laser do svářečky na karoserie dole v dílně. Máme už jenom jeden a nemůžeme riskovat, že se rozbije. Sehnat součástky je v poslední době skoro nemožné – to je vedlejší účinek války, však víš.“ Zabubnoval prsty. „Pověz mi, ty malé lasery, o kterých jsi mluvil – dokázal bys jimi svářet?“

„Bodové svary. V podstatě jsou určeny pro práci s kovem.“

„To je ohromné. Možná že bys nám mohl pomoci, než dáme dohromady ty součástky. Co ty na to?“

Jonny váhal.

„Víš… upřímně řečeno, tati, raději ne. Nedokážu… ty lasery mi zkrátka strašně moc připomínají… různé věci.“

„Nerozumím ti.“ Pearce svraštil čelo. „Ty se stydíš za to, co jsi dělal?“

„Ne, to ne, samozřejmě. Myslím, že když jsem se dal ke Kobrám, věděl jsem zatraceně dobře, do čeho jdu, a když se ohlédnu, řekl bych, že jsem svůj džob zvládal tak dobře, jak jsem jen uměl. Jenomže… tahle válka byla jiná než ty vaše, tati. O moc jiná. Byl jsem v neustálém nebezpečí – a vystavoval jsem nebezpečí jiné – celou tu dobu, co jsem byl na Adirondacku. Kdybys někdy musel bojovat s Minthisty tváří v tvář nebo pomáhal pohřbívat těla nevinných civilistů, co zahynuli při přestřelkách –“ přinutil stažené hrdlo, aby povolilo „– pak bys pochopil, proč se chci pokusit na to všechno zapomenout. Alespoň na čas.“

Pearce chvíli mlčel. Pak položil ruku synovi na rameno.

„Máš pravdu, Jonny. Vést válku z mezihvězdné lodi bylo opravdu něco úplně jiného. Nejsem si jistý, jestli dokážu porozumět, čím vším jsi prošel, ale udělám pro to všechno. Dobře?“

„Jasně, tati. Díky.“

„Fajn. A teď se pojď přivítat s mámou. Pak můžeš vyběhnout nahoru prohlédnout si Gwenin pokoj.“

Toho večera uchystali oslavu. Irena Moreauová uvařila synovo oblíbené jídlo – nadívaný divoký balis – a kolem stolu panovala bezstarostná pohoda, často prokládaná salvami smíchu. Jonnymu se zdálo, jako by místnost byla plná tepla a lásky, která nad nimi všemi rozestřela ochrannou náruč. Poprvé od chvíle, kdy opustil Asgard, se cítil v naprostém bezpečí a všudypřítomné napětí ve svalech začalo pomalu opadat.

Při jídle sotva stačili Jonnyho seznámit s místními novinkami a když dojedli a Irena přinesla v konvici cahve, hovor se stočil na Jonnyho plány.

„Ještě opravdu nevím,“ přiznal se Jonny, v dlaních šálek cahve, jehož horkost mu začala pronikat do prstů. „Možná bych se měl vrátit do školy, konečně dodělat chybějící ročník a být tak inženýrem-počítačovým technikem, ale to by zabralo celý rok a já se nijak zvlášť nehrnu do toho, být zase studentem. Alespoň ne teď.“

Jame na protější straně stolu opatrně usrkával z hrnku.

„Kdybys šel do práce, co bys rád dělal?“

„Myslel jsem, že bych se vrátil do dílny k otci, ale mám dojem, že ses tam docela dobře zabydlel.“

Jame se rychle podíval na otce.

„K čertu, Jonny, ve městě je dost práce pro nás všechny, nemám pravdu, tati?“

„Zaručeně,“ přikývl Pearce se sotva patrným zaváháním.

„Díky, ale vypadá to, že máte opravdu málo vybavení, než abych mohl být užitečný. Co kdybych si zatím na pár měsíců našel něco ve městě, než si budeme moci dovolit podnik pro tři, a uvidíme, zda bude dost zakázek, abych se k vám přidal?“

Pearce přikývl.

„To zní rozumně, Jonny. Myslím, že takhle to bude nejlepší.“

„Takže zpátky k původní otázce,“ připomněl Jame. „Na jakou práci máš zálusk?“

Jonny chvíli přidržel hrnek u úst a vychutnával pronikavou vůni máty. Erární cahve mělo sice správnou chuť a dostatečnou dávku povzbuzujících látek, ale naprosto postrádalo vůni, která dodává douškům ten pravý požitek.

„Za ty tři roky jsem se docela zdokonalil ve stavitelství, hlavně pokud jde o výbušniny a sonické rozrušování. Zkusil bych to u některé firmy, co staví silnice, nebo u důlní společnosti, které, jak jsi říkal, pracují na jihu města.“

„Za zkoušku nic nedáš,“ prohodil Pearce. „Nechceš si ale dopřát ještě pár dnů volna?“

„Ani nápad. Vyrazím hned zítra ráno. A ještě dnes večer bych se rád projel po městě, chci se jen tak porozhlédnout. Můžu ti pomoct s nádobím, než půjdu, mami.“

„Nehloupni,“ smála se matka. „Odpočívej a užívej si.“

„To znamená pouze dneska,“ upřesnil Jame. „Zítra už budeš spolu s dalšími otroky zařezávat v solných dolech.“

Jonny na něj zamířil prst.

„Pozor na temnou noc,“ řekl se strojenou vážností. „Může se v ní někde skrývat polštář s tvým jménem.“ Obrátil se k rodičům. „Takže nemáte nic proti tomu, abych šel? A když už tam jedu, nepotřebujete něco zařídit?“

„Zrovna dnes jsem si nakoupila,“ zavrtěla hlavou Irena.

„Jen jdi, synu,“ poznamenal Pearce.

„Vrátím se brzy.“ Dopil poslední doušek cahve a vstal od stolu. „Skvělá večeře, mami, díky moc.“

Vyšel z místnosti a namířil k venkovním dveřím. Ke svému překvapení zjistil, že Jame se mu zčistajasna ocitl po boku.

„Jdeš se mnou?“

„Jenom k autu.“

Jame pak už nepromluvil, dokud nevyšli z domu.

„Chtěl jsem ti jenom říct pár věcí, ještě než vyrazíš,“ spustil, když přecházeli trávník.

„Tak do toho, poslouchám.“

„Za prvé: myslím, že bys měl dávat bacha a nemířit prstem na lidi tak, jako před chvilkou na mne. A hlavně ne když máš vztek nebo když mluvíš příliš vážně.“

Jonny překvapeně zamrkal. „Hej, brácho, nic jsem tím nemyslel. Jen jsem si dělal psinu.“

„Já to vím a vůbec mi to nevadilo. Ale někdo, kdo tě nezná, by byl už možná pod stolem.“

„Nerozumím ti. Proč?“

Jame pokrčil rameny a pak se pohledem střetl s bratrovýma očima.

„Mají z tebe trochu strach,“ pronesl bez obalu. „Všichni pozorně sledovali válečný zpravodajství. Vědí, co Kobra dokáže.“

Jonny se zašklebil. Začínalo to znít stejně jako poslední a veskrze trapný rozhovor s Ilonou Lindnerovou a Jonny neměl rád, když se mluvilo v náznacích.

„Co jsme dokázali,“ odsekl Jameovi možná o trochu ostřeji, než bylo nutné. „Většina z mých zbraní je pryč – a i kdyby nebyla, rozhodně bych je proti nikomu nepoužil. Mám střílení po krk.“

„Já to vím, Jonny. Ale ostatní ne. Alespoň ne ze začátku. Není to jen moje domněnka; od tý doby, co skončila válka, jsem se o tom bavil se spoustou kluků. Jsou docela nervózní, že tě znova uvidí. Určitě tě překvapí, když ti řeknu, kolik z nich teď má strach, že si přijdeš vyřídit účty kvůli všelijakým nesmyslným třenicím ještě ze střední školy.“

„Ale to snad ne, Jame. To je směšný!“

„Přesně to samý jsem říkal těm, co se mě na tebe vyptávali, ale nemyslím si, že se mi je podařilo přesvědčit. Mám dojem, jako kdyby i některý rodiče měli ten samej názor a – ksakru, Jonny, víš přece moc dobře, jak se tu všechno hned roznese. Myslím, že alespoň v nejbližší době by ses měl přetrhnout samou horlivostí a být zkrátka nevinnost sama. Dokaž jim, že se tě nemusí bát.“

Jonny zasupěl.

„Celá ta věc je hloupost, ale budiž. Budu hodný malý chlapeček.“

„Bezva,“ přikývl Jame. „A teď druhá věc: máš v plánu zastavit se dneska za Alyse Carneovou?“

„Tahle myšlenka se mi honila hlavou,“ zašklebil se Jonny a snažil se z bratrova výrazu vyčíst, co se za tou otázkou skrývá. „Proč se ptáš? Odstěhovala se či co?“

„To ne, bydlí pořád na Blakeley Street. Ale možná, že bys jí měl napřed zavolat, než za ní půjdeš. Abys věděl najisto… že bude mít čas.“

Jonny cítil, jak se mu zúžily oči.

„Co tím myslíš? Má snad někoho?“

„To ne, tak daleko to zatím nedošlo,“ pospíšil si Jame s odpovědí, „ale docela často je vidět s Doanem Etheregem – a on tvrdí, že spolu chodí.“

Jonny sevřel rty do úzkých čárek a nepřítomně se zahleděl skrz Jamea dál do známé krajiny za domem. Alyse mohl těžko obviňovat, že si našla někoho jiného, když tu nebyl. Před jeho odjezdem z Cedar Lake mezi nimi nedošlo k ničemu, co by je zavazovalo. Ovšem čekat tři roky, to je pořádně dlouho, i kdyby to spolu mysleli vážně. Ale přesto, Alyse bývala spolu s rodinou jedním z jeho psychologických záchytných bodů, když mu na Adirondacku bývalo nejhůř; ohniskem myšlenek a vzpomínek, když se chtěl zbavit obrazů plných krve a umírání. S Alyse po boku by se dokázal snadno vrátit do civilního života… a vůbec, vzdát se a přijít o ni kvůli nějakému Doanu Etheregemu bylo prostě nemyslitelné.

„Mám dojem, že v té věci budu muset něco podniknout,“ řekl pomalu. Všiml si Jameova výrazu a přinutil se k úsměvu. „Neměj obavy, brácho, získám si ji zpátky civilizovaným způsobem.“

„Tak jo. Hodně štěstí. Ale jedno ti stejně musím říct. Doan už není takovej ňouma, jaký býval.“

„Budu na to pamatovat.“

Jonny nepřítomně přejel rukou po hladkém kovu auta. Všude kolem něj srdečnost; a přesto všechno bylo nějak jiné. Možná, našeptávaly mu jeho bojové instinkty, by bylo moudřejší zůstat doma, dokud se o místních poměrech nedozví víc.

Jame jako by vycítil jeho váhání. „Pořád ještě chceš jet ven?“

„Jo, pořád. Jen se tak v rychlosti porozhlídnu kolem.“

Otevřel dveře auta, vklouzl dovnitř a nastartoval.

„Nečekej na mne,“ řekl ještě Jameovi a odjel.

Koneckonců, říkal si pevně, nebojoval tři roky s Trofty jen proto, aby se pak vrátil domů a schovával se před známými.

Nicméně projíždka přes Cedar Lake se podobala spíš jakési průzkumné misi než vítěznému návratu domů, jak si jej kdysi v duchu představoval. Projel skoro celým městem, ale vůbec nevystoupil z auta ani nezamával či nepozdravil známé. Domu Alyse Carneové se raději úplně vyhnul. A za hodinu byl doma.

Mezi Cedar Lake a Boyar, maličkou zemědělskou sadou na jihozápadě, odjakživa vedla úzká hrbolatá polní cesta, rovnoběžná se Zlomovým pohořím na západě. Nebylo třeba ji nijak rozšiřovat či upravovat, protože ani v samotném Boyar, ani v jeho okolí nebylo nic, co by obyvatelé Cedar Lake potřebovali, a tak o ní skoro nikdo nejezdil. Zemědělské výpěstky se do Horizon City vozily přes New Persius a stejnou cestou zase putovaly zásoby pro Boyar.

Nyní se ale všechno změnilo. Severně od Boyar objevili bohatou žílu césiové rudy a s důlními společnostmi se sem začaly stěhovat i silniční stavební firmy. Z různých technických důvodů se blízko Cedar Lake začalo stavět zařízení na zpracování rudy a bylo proto nutné vybudovat dálnici, po které se bude materiál vozit.

Stavbyvedoucího našel Jonny poblíž rozměrných granitových skal, které vedly přesně skrz plánovanou trasu dálnice.

„Vy jste Sampson Grange?“

„Jo. A ty?“

„Jonny Moreau. Poslal mne za vámi pan Oberland ohledně práce. Vyznám se v laserech, ve výbušném a sonickém rozrušování.“

„To by šlo, hochu. Takže – moment. Jonny Moreau, Kobra?“

„Ano, ex-Kobra.“

Grange přesunul párátko do druhého koutku úst a přimhouřil oči.

„Tak jo. Myslím, že bych tě mohl potřebovat. Platová třída osm.“

Dvě třídy nad minimální mzdou. „Fajn. Děkuju.“ Jonny kývl ke granitovým skalám. „Potřebujete to dostat z cesty?“

„To teď počká. Vrátíme se sem za chvíli.“

Odvedl Jonnyho ke skupince asi osmi mužů, kteří vykládali z kamionu obrovité role izolace. Jednu roli popadli vždy tři nebo čtyři muži a celí zpocení supěli, než se jim podařilo dostat ji dolů.

„Hoši, tohle je Jonny Moreau,“ seznámil je Grange a obrátil se k Jonnymu. „Potřebujeme všechno rychle vyložit, aby mohl kamion jet pro další náklad. Pomůžeš jim, dobře?“

Nečekal na odpověď a odspěchal.

Jonny váhavě vyšplhal na korbu. Tak takhle si to zrovna nepředstavoval. Ostatní muži jej chladně pozdravili a Jonny zaslechl, jak se ke dvěma či třem, kteří ho nepoznali, nese šeptem slovo ‚Kobra‘. Nevšímal si toho a hned se postavil k jedné z rolí.

„Může mi s ní někdo pomoct?“

Nikdo se nepohnul.

„Určitě bysme jenom překáželi,“ prohodil jedovatě podsaditý chlapík.

Jonny se ovládl.

„Podívejte se, chci dělat jenom to, kvůli čemu mně sem poslali. Jasný?“

„To zní dobře,“ poznamenal kdosi ironicky. „Nezapomeň, že z tebe udělali supermana za naše peníze. A Grange tě, hádám, taky platí za čtyři chlapy. Dobře; my jsme složili prvních osm rolí a ty slož těch zbylých pět. To je fér, chlapi, ne?“

Ozvalo se všeobecné pochvalné mručení.

Jonny chvílí pátral v jejich tvářích a snažil se zahlédnout alespoň náznak sympatií či podpory. Ale viděl jen ostražitost a nepřátelství.

„Platí,“ řekl tiše.

Mírně pokrčil kolena a nadhodil si roli izolace do náručí. Se zahvízdáním servomotorů, slyšitelným jen v jeho uších, se napřímil. Opatrně přenesl roli k zadnímu kraji kamionu. Tam ji položil, seskočil na zem, znovu roli zvedl a přešel s ní na druhou stranu cesty, kde ji hodil k ostatním.

Nikdo z mužů se nepohnul, ale výrazy tváří se změnily. Převládal v nich strach. Sledovat na obrazovce Kobry, jak to nandavají Troftům, to byla jedna věc, pomyslel si Jonny hořce. Ale mít před sebou chlapa, který si jen tak nadhodí dvě stě kilo, to je jiná. V duchu zaklel. Dokončil práci s rolemi co nejrychleji a pak se bez jediného slova odešel podívat po Sampsonu Grangeovi.

Našel ho, jak kontroluje pytle s tvrdícími přísadami a byl okamžitě zaúkolován, aby je odnesl dělníkům, kteří je potřebovali. Podobně duchaplnou činností strávil Jonny příštích pár hodin. Snažil se na sebe neupozorňovat, ale zprávy o něm se pohybovaly rychleji než on sám. Většina dělníků se k němu nechovala tak nepřátelsky jako první parta, ale stejně si pořád připadal jako na jevišti. Z ustrašené ochoty a postranních pohledů to v něm brzy začalo vřít.

Před polednem toho měl už plné zuby. Všeho nechal a zašel znovu za stavbyvedoucím.

„Nemám rád, když se mnou někdo cvičí,“ vybafl vztekle. „Přišel jsem, abych pomohl s trhacími a demoličními pracemi. Místo toho vám tu tahám náklady jak nějakej osel.“

Grange si přehodil párátko do koutku a chladně si Jonnyho přeměřil.

„Přijal jsem tě k práci v platové třídě osm. O tom, co budeš dělat, nebyla řeč.“

„To jsou kecy. Věděl jste, o co mi jde.“

„Tak? Co tedy k čertu chceš? Nějaká zvláštní privilegia? K demoličním pracem mám lidi, co na to mají osvědčení – mám je snad nahradit maníkem, který takovou práci dosud ani neviděl?“

Jonny otevřel ústa k připravené odpovědi, ale nevydal ani hlásku.

Grange pokrčil rameny. „Podívej, hochu,“ řekl najednou vlídně. „Nemám nic proti tobě osobně. Zatraceně, vždyť sám jsem válečný veterán. Jenomže nemáš žádné vzdělání a ani zkušenosti v silničních pracech. Pravda je, že potřebujeme hodně dělníků, a s takovým supervýkonným tělem naděláš práce za dva – proto jsem ti dal osmičku třídu. Jinak pro nás, upřímně řečeno, moc velkou cenu nemáš. Přeber si to, jak chceš. Je to na tobě.“

„Děkuju, ale nemám zájem,“ procedil Jonny mezi zuby.

„Jak myslíš.“

Grange vytáhl kartu a něco na ni v rychlosti načmáral.

„Odevzdej tohle v hlavní kanceláři v Cedar Lake a dostaneš od nich dnešní mzdu. A kdyby sis to ještě rozmyslel, tak se vrať.“

Jonny vzal kartu a odcházel. Cítil, jak se mu do zad zabodávají stovky pohledů a snažil se je ignorovat.

Když dorazil domů, byl dům opuštěný, což Jonny kvitoval s úlevou. Cestou stačil vychladnout a teď jen potřeboval být chvilku sám. Jako Kobra nebyl zvyklý prohrávat; když Troftové odrazili útok, jednoduše se stáhl a provedl nový výpad. Tady ale platila jiná pravidla a on se jim nepřizpůsobil tak rychle, jak očekával.

Na prohru se ale zdaleka necítil.

Vzal si včerejší večerní noviny a našel stránky s volnými místy. Většina nabízených míst byla zařazena v nejnižší, desáté platové třídě, ale našel i kvalifikovanější místa, a o ta měl zájem. Pohodlně se usadil před obrazovkou, natáhl se k telefonu pro blok a tužku a začal si dělat poznámky.

Celkový seznam nabídek, které si poznamenal, zabíral skoro dvě stránky a Jonny strávil zbytek odpoledne telefonováním. Byla to velice frustrující činnost, při které poněkud vystřízlivěl ze svých nadějí. Když skončil, měl domluveny pouhé dvě schůzky. Obě na příští ráno.

Mezitím se přiblížila doba večeře a tak si nacpal papíry s poznámkami do kapsy a šel do kuchyně, aby mámě pomohl.

Když vešel, Irena se usmála.

„Tak jak jsi dopadl, Jonny, našels něco?“

„Nic moc,“ odvětil stroze.

Matka přišla domů o pár hodin dříve a už v kostce věděla o jeho ranním výstupu s partou u silnice.

„Zítra mám dva pohovory – Svetlanov Electronics a Outworld Mining. A můžu být rád aspoň za to.“

Poklepala mu na rameno.

„Určitě něco seženeš. Nedělej si starosti.“

Zaslechla cosi zvenku a vyhlédla z okna.

„Je tu otec s Jamem. A jde s nimi ještě někdo.“

Jonny se také podíval. U dílny zastavilo cizí auto. Právě viděl, jak z něj vystupuje vysoký, trochu břichatý muž a spolu s otcem a Jamem míří k domu.

„Odněkud ho znám, mami, ale nemůžu si vzpomenout.“

„To je Teague Stillman, starosta,“ řekla matka překvapeně. „Co nám může chtít?“

Chvatně si osušila ruce, svlékla zástěru a spěchala do obývacího pokoje. Jonny o poznání pomaleji vykročil za ní a podvědomě zaujal místo na protější straně od vchodových dveří do pokoje.

Právě když Irena došla ke dveřím, otevřely se.

„Ahoj, lásko,“ pozdravil Pearce manželku a všichni tři vešli do pokoje. „Teague zastavil před dílnou, právě když jsme zavírali, tak jsem ho pozval na pár minut k nám.“

„To je milé,“ řekla Irena jako správná hostitelka. „Už ani nevím, kdy jsme se viděli naposledy, Teague. Jak se má Sharene?“

„Docela dobře. Jenom si pořád stěžuje, že mne v poslední době doma skoro nevidí. Vlastně jsem se zastavil kvůli Jonnymu, jestli už se náhodou nevrátil z práce.“

„Jsem doma,“ ozval se Jonny a vykročil ke starostovi. „Gratuluji vám k vítězství v posledních volbách, pane Stillmane. Bohužel jsem vám nestihl dát hlas.“

Stillman mu s halasným smíchem podal ruku. Vypadal tak spokojeně a přátelsky… a pak Jonny zahlédl v koutku jeho očí stejný záblesk obavy, jaký už znal od dělníků ze silnice.

„Poslal bych ti náhradní volební lístek, kdybych věděl kam,“ žertoval dál starosta. „Vítám tě doma, Jonny.“

„Děkuju, pane.“

„Neposadíme se?“ navrhla Irena.

V živém hovoru přešli dál do obývacího pokoje. Jonny si všiml, že Jame ještě nepromluvil ani slovo, a teď se usadil v rohu, stranou od ostatních.

„O něčem jsem s tebou chtěl mluvit, Jonny,“ spustil Stillmann, když se všichni usadili. „Městská rada a já bychom pro tebe rádi uspořádali příští týden v parku oslavu na přivítanou. Nic moc okázalého, samozřejmě; jen takový krátký průvod městem, pak nějaké ty řeči – ale nemusíš mluvit, jestli nechceš – a pak malý ohňostroj a možná ještě průvod s pochodněmi. Co ty nato?“

Jonny chvíli přemítal, ale nepodařilo se mu najít žádný způsob, jak to diplomaticky odmítnout.

„Děkuju, ale já opravdu nechci, abyste se do něčeho takového pouštěl.“

Pearceův pyšný úsměv se vytratil.

„Co tím chceš říct, Jonny? Proč ne?“

„Protože nechci stát před davem lidí a dívat se, jak mě zdraví. Byl bych v rozpacích a – prostě bych byl v rozpacích. Nestojím o žádný povyk.“

„Jonny, město by ti chtělo pouze vzdát hold za to, co jsi dokázal,“ přesvědčoval ho Stillman konejšivě, jako by se bál, že se Jonny rozčílí.

Tato myšlenka Jonnyho popudila. „Největší odměnu, kterou mně můžete dát, je přestat se mnou zacházet jako se zrůdou,“ vyhrkl rozhořčeně.

„Synu –“ začal Pearce varovně.

„Tati, když Jonny nechce žádnou oficiální slávu, tak si myslím, že věc je uzavřená,“ ozval se ze svého rohu nečekaně Jame. „Pokud nemáte v plánu připoutat ho k řečnickému pultu násilím.“

Nastal okamžik dusného ticha. Stillman se pak zavrtěl v křesle: „Dobře, když si to Jonny nepřeje, není důvod věc dál rozebírat.“ Zvedl se a ostatní také. „Už bych opravdu měl jít domů.“

„Pozdravuj od nás Sharene,“ řekla Irena.

„Díky,“ kývl Stillman. „Měli bychom se všichni někdy brzy sejít. Na viděnou. A ještě jednou, vítej doma, Jonny.“

„Doprovodím tě k autu,“ Pearce se snažil skrýt rozčilení.

Oba odešli. Irena pohlédla tázavě na Jonnyho, ale než zmizela v kuchyni, řekla jen:

„Umyjte si ruce, hoši, a zajděte nahoru do pokoje pro Gwen, večeře bude za chvíli.“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Jame tiše, sotva matka odešla.

„Ale jo. Díky za podporu.“ Jonny zavrtěl hlavou. „Nikdo z nich tomu nerozumí.“

„Obávám se, že ani já ne, brácho. Je to kvůli tomu, jak jsem říkal, že se tě lidi bojí?“

„To s tím nemá nic společnýho. Lidi na Adirondacku se nás taky báli, alespoň někteří. Ale přesto –“ Povzdechl si. „Podívej, Jame. Horizon je na jednom konci Dominia. Já bojoval na druhém. Vy jste byli i v době největšího úspěchu Troftů vzdáleni padesát světelných let. Jak můžu přijímat chválu od lidí, kteří ani nevědí, proč ji provolávají? Nebylo by to k ničemu.“ Otočil hlavu, aby se podíval z okna. „Na Adirondacku pořádali ohromnou oslavu na počest našeho vítězství, když se konečně podařilo Trofty vyhnat. Nebylo to nic umělého, nic strojeného. A když lidi provolávali slávu, mohl jsi s jistotou říct, že vědí, proč to dělají. Zrovna tak jako věděli, koho mají oslavovat. Ne ty z nás, kdo stáli na pódiu, ale ty, kdo už mezi námi nebyli. Místo průvodu s pochodněmi zpívali requiem.“

Obrátil se k Jameovi. „Jak se mi po tom všem má líbit sledovat místní ohňostroj?“

Jame stiskl bratrovi paži a tiše přikývl.

„Půjdu zavolat Gwen,“ řekl po chvíli.

Pearce se vrátil do domu. Neříkal nic, jen blýskl po Jonnym zklamaným pohledem a pak zmizel v kuchyni. Jonny si povzdechl a šel si umýt ruce.

U večeře panovalo toho večera ticho.

Pohovory následujícího rána skončily naprostým fiaskem. Oba potenciální zaměstnavatelé se s ním sešli jen ze zdvořilosti. Se skřípěním zubů se Jonny vrátil domů a ihned zasedl k rannímu zpravodajství a aktuální nabídce volných míst.

Tentokrát poněkud snížil požadavky a jeho nový seznam čítal tři a půl stránky. Paličatě se znovu pustil do telefonování.

Celý den strávil se sluchátkem v ruce, a když ho Jame přišel zavolat k večeři, vyčerpal už všechna telefonní čísla ze seznamu.

„Ani jediný pohovor,“ prohodil znechuceně cestou do jídelny, kde už ostatní čekali. „Zprávy se tu opravdu šíří rychlostí blesku.“

„Nevzdávej to, Jonny, přece se musí najít někdo, komu nevadí, že jsi ex-Kobra,“ přesvědčoval ho Jame.

„Snad bys měl trochu snížit laťku,“ radil Pearce. „Práce nekvalifikovaného dělníka ještě nikoho nezabila.“

„Nebo bys mohl být policajtem,“ ozvala se Gwen. „To by bylo bezva.“

Jonny zavrtěl hlavou.

„Vždyť jsem zkoušel být dělníkem, víte o tom. Chlapi, co pracují na dálnici, se mě buď báli, nebo mysleli, že se chci nad ně povyšovat.“

„Ale jakmile tě poznají, všechno se změní, uvidíš,“ snažila se Irena.

„Možná, že kdyby měli větší ponětí o tom, co jsi vlastně pro Dominium udělal, měli by větší respekt,“ dodal Pearce.

„Ne, tati, tak to není.“

Jonny se pokusil vysvětlit otci, proč nechtěl v Cedar Lake žádnou veřejnou oslavu. Moreau starší pozorně poslouchal a pak prohlásil, že Jonnyho chápe. Ale Jonny o tom silně pochyboval, protože Pearce se ještě snažil přesvědčit syna, aby změnil své rozhodnutí.

„Gwen, možná, že bych byl dobrým policajtem,“ obrátil se pak ještě k sestře, „ale mám dojem, že by mi ta práce pořád připomínala některé věci, které jsem musel dělat ve válce.“

„Pak by ses nejspíš měl vrátit do školy,“ navrhla Irena.

„Ne!“ odsekl Jonny v náhlém přívalu zlosti.

V pokoji zavládlo ohromené ticho. Jonny se zhluboka nadýchl a snažil se uklidnit.

„Podívejte, vím, že se všichni snažíte mi pomoct a opravdu to oceňuju. Ale je mi čtyřiadvacet; se svými problémy si poradím sám.“

Nečekaně položil vidličku a vstal od stolu.

„Nemám hlad. Myslím, že půjdu na chvíli ven.“

Za okamžik už se řítil ulicí a uvažoval, co by měl dělat. Ve městě otevřeli nové zábavní centrum, ale na davy lidí neměl Jonny náladu. V duchu probíral seznam starých kamarádů, ovšem jen tak naoko; věděl dobře, za kým opravdu chce jít. Jame ho sice nabádal, aby Alyse nejdřív zatelefonoval, než k ní vpadne, ale Jonny měl trucovitou náladu. Na příštím rohu zahnul a namířil si to k Blakeley Street.

Zazvonil u vchodu a ohlásil se. Alyse se nejdříve zdála jeho příchodem zaskočená, ale když mu za okamžik přišla otevřít, byla samý úsměv.

„Moc ráda tě zase vidím, Jonny,“ řekla a podala mu ruku.

„Ahoj, Alyse.“ Oplatil jí úsměv a přijal nabízenou ruku. Vešli dovnitř a Jonny za sebou zavřel dveře. „Bál jsem se, že na mne zapomeneš, za tu dobu, co jsem byl pryč.“

V očích jí zahořely jiskřičky. „Jak bych mohla,“ zašeptala… a v momentě se mu schoulila v náručí.

Stáli tak notnou chvíli. Pak se mu jemně vyprostila z objetí.

„Neposadíme se?“ navrhla. „Máme za ty tři roky co dohánět.“

„Děje se něco?“

„Ne. Proč?“

„Zdáš se mi trochu nervózní. Myslel jsem, jestli třeba nemáš rande.“

Zrudla. „Dnes večer ne. Jak vidím, už asi víš, že se stýkám s Doanem.“

„Vím. Jak moc je to vážné, Alyse? Musím to vědět.“

„Mám ho ráda,“ řekla a nejistě pohodila rameny. „Myslím, že jsem se tak chtěla odpoutat od bolesti v případě, že by ses… nevrátil.“

Jonny chápavě přikývl.

„Znám to. Setkal jsem se s tím nejednou na Adirondacku, hlavně u rodin civilistů, kde jsem bydlel.“

Sotva znatelně sebou škubla. „Je mi to moc líto, Jonny. Zašli jsme dál, než jsem chtěla a teď najednou jsi zpátky…“ hlas jí selhal.

„Dnes večer nemusíš dělat žádná rozhodnutí,“ ozval se po chvíli. „Kromě jednoho: strávíš se mnou dnešní večer, ano nebo ne?“

Tvář se jí rozjasnila. „To je jednoduché. Už jsi večeřel, nebo mám udělat jen cahve?“

Povídali si téměř do půlnoci, a když Jonny konečně odcházel, cítil se stejně, jako před pár dny při návratu do Cedar Lake. Doane Etherege bude brzo minulostí a s Alyse po boku a rodinou jako zázemím bude mít Jonny konečně zpátky svět, ve kterém se umí pohybovat. S hlavou plnou plánů do budoucna zamířil k domovu. Auto nechal stát venku a potichu vyběhl do ložnice.

„Jonny?“ ozvalo se šeptem z protější strany pokoje. „Všechno v pořádku?“

„Jasně, Jame, je mi skvěle,“ šeptem odpověděl.

„Co Alyse?“

Jonny v sobě dusil smích.

„Spi, Jame.“

„Fajn. Dobrou noc, brácho.“

A pak se velké plány začaly jeden po druhém hroutit.

S otupující pravidelností zaměstnavatelé Jonnyho odmítali, až mu nezbylo, než vyzkoušet i nekvalifikované práce ve třídě devět a deset, kterým se tak důsledně vyhýbal. Na žádném místě se příliš dlouho neohřál; strach a zášť jeho spolupracovníků vytrvale vyvolávaly atmosféru zatrpklého nepřátelství, které Jonny nikdy nedokázal snášet déle než pár dní.

A stejně jako se mu nedařilo sehnat místo, nevedlo se mu ani ve vztahu s Alyse. Jakkoli se k němu chovala mile a kamarádsky a ochotně s ním trávila čas, stále mezi nimi panoval jakýsi odstup, který před válkou nepozoroval. A co víc, Doane vytrvale odmítal vyklidit pole a tvrdošíjně s ním soutěžil o Alyseinu pozornost i čas.

Ovšem ze všeho nejhorší byly z Jonnyho pohledu problémy, které kvůli jeho trápení zasáhly zbytek rodiny. Věděl, že rodiče a Jame dokáží vydržet všechny ty pohledy, šeptané poznámky i jakýsi samozřejmý cejch vyplývající z příbuzenství s ex-Kobrou. Ale hořce jej zraňovalo, jak se Gwen díky zpola bezděčné krutosti jejích vrstevníků stále víc uzavírá do sebe. Několikrát už Jonny zvažoval, že z Horizonu odejde a vrátí se do činné služby, aby tak osvobodil rodinu z křížové palby, do které ji uvrhl. Ale odejít nyní by znamenalo přiznat porážku a to bylo něco, co neuměl přijmout.

A tak to šlo dlouhé tři měsíce, až do noci, kdy se stala ona nehoda. Nebo vražda, jak to někteří nazývali.

Jonny seděl v zaparkovaném autě a pozoroval poslední paprsky zapadajícího slunce. Vztek a zklamání pomalu vyprchávaly. Uvažoval, co teď. Před chvílí vyrazil po poslední hádce rozzuřený z Alyseina domu. Od jeho návratu domů snad už podesáté. Jak se mu nedařilo sehnat práci, stejně nedokázal získat ani Alyse. Místo, aby se problémy řešily, bylo všechno horší a horší. Ale na rozdíl od práce mohl v případě Alyse obviňovat z nezdaru jen sám sebe.

Slunce už úplně zmizelo za obzorem, když konečně cítil, že může bezpečně řídit. Nejrozumnější by samozřejmě bylo jet domů, ale celá rodina dnes večeřela kdesi ve městě a myšlenka na opuštěný dům Jonnyho nijak nelákala. Jen by se o samotě dál trápil. Potřeboval provětrat hlavu a vyhnat všechny problémy. Nastartoval a zamířil do centra, kde sídlilo nové zábavní centrum Raptopia.

Před odletem na Adirondack i po návratu navštívil Jonny zábavní centra na Asgardu. S jejich úrovní se Raptopia rozhodně srovnat nedala. Bylo tu patnáct sálů a galerií, z nichž každý nabízel zákazníkům vlastní kombinaci smyslových podnětů. Na výběr byly ovšem jen tradiční druhy zábavy v několika obměnách: hudba, jídlo a pití, psychotropní látky, světelná šou, herní automaty. Extrémní formy fyzické a intelektuální zábavy, zprostředkované prostitutkami a profesionálními společníky, viditelně chyběly.

Jonny chvíli bloumal kolem a pak si vybral sál s hlasitou hudební skupinou a divoce pableskující světelnou šou. Nebylo tu téměř vidět, a dokud se bude držet stranou od ostatních návštěvníků, bylo dost nepravděpodobné, že by ho někdo poznal. Našel si na měkké podlaze vhodné místo a usedl.

Hudba se mu líbila, i když nešlo o žádné horké novinky – stejné písničky slyšel už před třemi lety na Asgardu – a spolu se světelnými efekty působila jako konejšivá vlna, která se valila jeho rozbolavělým nitrem. Ochotně se jí poddával a nechal se unášet rytmem, že si ani nevšiml skupinky teenagerů, která se s halasem uvelebila za ním, dokud ho jeden z nich netrefil špičkou boty do zad.

„Čau, Kobro,“ řekl, když se Jonny otočil. „Jak se vede?“

„Nic moc,“ odvětil Jonny opatrně. Zaznamenal, že jich je sedm: tři dívky a čtyři chlapci, všichni oblečeni v duchu současného teenage stylu, který tak popuzoval konzervativní starší generaci v Cedar Lake. „My se známe?“

Dívky se chichotaly.

„Né,“ protáhl líně jeden z hochů, „akorát jsme si mysleli, že by všichni měli vědět, jaká tu sedí celebrita. Tak jim to řekneme, co ty na to?“

Jonny se pomalu napřímil a stál teď nad nimi tváří v tvář. Nepřirozený lesk v jejich očích a rychlý dech neomylně svědčily o požití těžkých stimulačních drog. „Řekl bych, že to nebude nutný.“

„Ale ale, snad by ses kvůli tomu nechtěl prát?“ provokoval mluvčí a přikrčil se, aby se smíchem napodobil bojovou pozici. „No tak, Kobro, ukaž nám, co umíš.“

Jonny se beze slova otočil a vydal se ke dveřím, následován rozesmátou skupinkou. Jakmile došel k východu, dva nejupovídanější se bleskurychle protáhli okolo něj a zablokovali dveře.

„Kampáák, nepůjdeš nikam, dokud nám něco nepředvedeš,“ začal znovu jeden.

Jonny mu zpříma pohlédl do očí a potlačil v sobě chuť rozbít tomu drzounovi ústa o protější zeď. Místo toho popadl oba za opasky, vyzdvihl je do výšky, po chvíli se otočil a postavil je dál ode dveří. Jemné strčení způsobilo, že upadli.

„Radím vám, abyste tu všichni zůstali a užívali si muziky,“ otočil se ke zbylým kumpánům. Zírali na něj doširoka otevřenýma očima.

„Krocaní skok,“ zamumlal jeden z ležících.

Jonny ta slova ignoroval, i když ho měla urazit, a vyšel ven ze sálu, přesvědčený, že už dají pokoj. Nemýlil se.

Ale příjemná nálada byla pryč. Vyzkoušel ještě dva nebo tři další sály a v každém strávil pár minut ve snaze dosáhnout opět takového uvolnění, jaké cítil předtím. Nebylo to k ničemu a tak za čtvrt hodiny už stál venku před Raptopií a namířil si to chladnou nocí k autu, zaparkovanému o blok dál přes ulici.

Chystal se právě přejít, když vtom si uvědomil, že někde za sebou slyší potichu příst motor auta. Ohlédl se. V tom okamžiku auto, které jelo se zhasnutými světly těsně podél obrubníku, rozsvítilo všechny reflektory a za hvízdání pneumatik se prudce vyřítilo přímo proti němu.

Nebyl čas na přemýšlení nebo na jakýkoli lidský pohyb, ale Jonny nic takového nepotřeboval. Poprvé od doby, kdy opustil Adirondack, převzal kontrolu nad jeho tělem nanopočítač. Provedl s ním nízký, šestimetrový skok a Jonny se ocitl na druhé straně ulice. Dopadl pravým ramenem na chodník a udělal ještě několik kotrmelců, aby absorboval sílu nárazu, ale i tak se zastavil až bolestivým nárazem o domovní zeď. Auto se hnalo dál a právě v momentě, kdy jej míjelo, vyšlehly z Jonnyho laserů v malících dvě ostré jehly světla. Mířil na obě pravé pneumatiky. Zvuk řvoucího motoru přehlušilo dvojí hlasité prasknutí. Auto se v mžiku stalo neovladatelným, dostalo smyk, burácivě narazilo do dvou zaparkovaných vozů opodál, odrazilo se od nich a nakonec s rachotem přistálo na rohu budovy a převrácené na boku zůstalo stát.

Jonnyho brnělo celé tělo. Postavil se a rozběhl se k autu. Nevšímal si davu lidí a horečnatě se pustil do zmačkaného kovu. Ještě než přijela záchranka, podařilo se mu uvolnit a otevřít dveře. Bohužel, jeho snaha vyšla nadarmo. Řidič už byl mrtvý a spolujezdec podlehl vnitřním zraněním cestou do nemocnice.

Byli to oni dva teenageři, kteří ho obtěžovali v Raptopii.

Starostu Stillmana vytrhlo ze zamyšlení zavrzání otevíraných dveří. Odvrátil pohled od ranní oblohy a před sebou spatřil Suttona Frasera. „To se nikdy nenaučíš klepat?“ vybafl vztekle na městského radního.

„Z okna můžeš koukat později,“ opáčil Fraser, jedním pohybem přisunul židli blíž ke stolu a posadil se. „Teď si musíme promluvit.“

Stillman si povzdechl. „Jonny Moreau?“

„Tos uhodl. Teague, už je to přes týden, a napětí mezi lidmi neopadá. V mém obvodu se pořád ptají, proč není ve vězení.“

„To už jsme probrali, nebo snad ne? Právní oddělení v Horizon City přece obdrželo policejní zprávu; dokud neučiní rozhodnutí, posuzujeme celou věc jako jednání v sebeobraně.“

„Nech toho. Víš, že by se mu ti mládenci v autě nakonec vyhnuli. Tak hrají ten stupidní krocaní skok. Dobře, dobře, uznávám, že to Jonny nevěděl. Ale věděl jsi, že pálil na auto až po tom, co ho minulo? Mám alespoň tři svědky, kteří to tvrdí.“

„Policejní zpráva říká to samé. Připouštím, že tomu sám moc nerozumím. Možná to má něco společného s jeho bojovým výcvikem.“

„Tak to je ohromné,“ zabručel Fraser.

Na stole zabzučel interkom. „Pane starosto, je tu nějaký pan Vanis D’arl a chce s vámi hovořit,“ ohlásila sekretářka.

Stillman pohlédl tázavě na Frasera. Ten jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Ať jde dál.“

Ve dveřích se objevil štíhlý tmavovlasý muž a hned zamířil ke stolu. Z jeho vzhledu, oblečení a chůze bylo okamžitě jasné, že pochází z jiné planety.

„Pane D’arle,“ promluvil Stillman, jakmile se s Fraserem zvedli z křesel, „já jsem Teague Stillman, místní starosta, a tady je radní Sutton Fraser. Co pro vás můžeme udělat?“

D’arl vytáhl zlatý identifikační odznak.

„Vanis D’arl, zastupuji člena ústředního výboru Dominia lidí Sarkiise H’orma.“ Mluvil s lehce odlišným přízvukem.

Koutkem oka Stillman zahlédl, jak Fraser ztuhl. Sám poněkud znejistěl v kolenou.

„Vaše návštěva je nám velkou ctí, pane. Neposadíte se?“

„Děkuji.“

D’arl zaujal místo v křesle, kde předtím seděl Fraser. Radní se přesunul k vzdálenějšímu, možná doufal, že tam bude míň na očích.

„Jde v podstatě o neoficiální zdvořilostní návštěvu, pane Stillmane,“ promluvil opět D’arl. „Ovšem všechno, o čem s vámi hodlám mluvit, je důvěrným zájmem Dominia.“ Počkal, až oba přikývnou na souhlas a pak pokračoval. „Přijel jsem právě z Horizon City, kde už zastavili všechna jednání ve věci obvinění záložníka C-tři Jonny Moreaua.“

„Chápu,“ přikývl Stillman. „Mohu se zeptat, proč se ústřední výbor angažuje právě v tomto případě?“

„Technicky podléhá C-tři Moreau stále vojenskému soudu, vzhledem k tomu, že stále ještě může být kdykoli povolán do aktivní služby. Navíc má člen výboru H’orme od samého počátku o Projekt Kobra a vše, co se ho týká, eminentní zájem.“

„Jste obeznámen s případem, do kterého je pan – hm – C-tři Moreau zapleten?“

„Ano a plně chápu, že jak vy, tak odpovědné planetární úřady máte jisté pochybnosti, pokud jde o okolnosti celé nehody. Avšak v tomto případě nemůže být Moreau považován za odpovědného za své činy. Čelil útoku a podle toho jednal.“

„Má v sobě tak pevně zakořeněné bojové reakce?“

„Ne tak docela.“ D’arl se na chvíli zamyslel. „Nerad vám to říkám, protože donedávna byla celá záležitost ještě vojenským tajemstvím. Ale potřebujete pochopit, jak se věci mají. Přemýšleli jste někdy, co může název „kobra“ znamenat?“

„No přece…“ zajíkl se Stillman, udivený neočekávanou změnou tématu hovoru. „Vždycky jsem si myslel, že to má něco společného s pozemským hadem.“

„Jenom druhotně. Ale hlavně je to zkratka, která znamená „KOmputerové Bitevní Reakce Automatizované“. Určitě je vám známo něco o keramických výztuhách kostí a síti servomotorů; možná, že víte také o nanopočítači, který je Kobrám implantován do lebky přímo pod mozek. A právě tady… abych tak řekl… má svůj původ… ehm… Jonnyho problém.

Jistě chápete, že aby voják, a obzvláště partyzánský voják vysazený na nepřátelském území, přežil, potřebuje mít odpovídající bojové reflexy. Něco samozřejmě získá výcvikem, ale to trvá dlouho a má to svá omezení. Takže když se ukázalo, že pro monitorování a vedení palby je nezbytné implantovat počítač, byla do něj naprogramována i celá řada bojových reflexů. Z toho vyplývá, že ať bude Moreauovi hrozit jakýkoli smrtelný útok, bude reagovat bleskově a takřka bez vědomé kontroly… Jako v tomto případě. Moreau unikl původnímu ohrožení, ovšem ocitl se v pozici, která nezaručovala přežití – nekrytý a ještě na zemi – a proto byl veden do protiútoku. Jednou z povinností počítače je monitorovat řízení zbraňových systémů. Počítač zjistil, že jediné, co Moreauovi zůstalo, jsou lasery v malících. Tak je tedy použil.“

V pracovně se rozhostilo mrtvé ticho.

„Chcete snad říct,“ ozval se po chvíli Stillman, „že armáda udělala z Jonnyho Moreaua automat na střílení, který reaguje smrtící salvou na všechno, co třeba jen vypadá jako útok? A pak nám ho klidně vrátí zpátky, aniž by se namáhala dát věci zase do normálu?“

„Celý systém byl vyvinut za jediným účelem. A tím je maximální možná ochrana vojáka na nepřátelském území,“ rychle reagující spoušť, jak si podle všeho představujete. A pokud jde o to ‚vrácení‘, tak tady bohužel nebyla jiná možnost. Přeprogramování či odstranění počítače v sobě bohužel nese riziko možného poškození mozku.“

„K čertu!“ Fraser očividně zapomněl, že se od něj očekává zdvořilost k zástupcům Dominia. „Kterej mizernej idiot mohl vymyslet něco takovýho?“

D’arl se k němu obrátil tváří v tvář. „Ústřední výbor dokáže tolerovat kritiku, pane Frasere.“ Mluvil klidně, ale bylo znát, že se musí ovládat. „Ale váš tón je naprosto nepřijatelný.“

Fraser se nemínil vzdát. „To mě nezajímá. Jak si vůbec tam nahoře představujete, že si s ním máme poradit, když se brání proti útokům takovýmhle způsobem?“ Odfrkl. „Útoky. Dvě děcka si jen tak hrála!“

„Přemýšlejte hlavou,“ vyštěkl D’arl. „Nemohli jsme riskovat, aby Troftové chytali Kobry do zajetí a posílali nám je zpátky s reprogramovanými počítači. Kobry byly v první řadě vojáky a každá zbraň, každý kousek vybavení, který měly, byl z pohledu armády naprosto přesně logicky odůvodněný.“

„Cožpak nikoho nenapadlo, že válka jednoho dne skončí? A Kobry se budou chtít vrátit domů do civilu?“

D’arlovy rty se nepatrně zachvěly, ale hlas zůstal pevný. „Použitím méně účinného vybavení by Dominium možná válku prohrálo, a když ne, přišlo by o život daleko víc Kober. Ať tak nebo tak, už se stalo a teď nezbývá, než abyste se naučili s Moreauem stejně jako se všemi dalšími Kobrami žít.“

Stillman se zamračil. „Říkáte se všemi dalšími? Jakého rozsahu je ten problém?“

D’arl se obrátil ke starostovi, zjevně rozladěný, že dovolil poslední poznámce vyklouznout z úst.

„No, nevypadá to moc dobře,“ připustil nakonec. „Doufali jsme, že se nám podaří udržet po skončení války co nejvíce Kober v činné službě. Ale podle zákona měli všichni možnost odejít. Přes dvě stě jich tuto možnost využilo. Většina z nich má podobné potíže s přizpůsobováním se normálnímu životu. Snažíme se jim pomáhat, ale je to dost složité. Lidé se jich bojí, a to nám všechny snahy jenom komplikuje.“

„Jste schopen něco pro Jonnyho udělat?“

D’arl váhavě pokrčil rameny. „Nevím. Je to svým způsobem neobvyklý případ, protože jeho domovem je malé město, kde každý ví, čím byl. Snad by mu pomohlo, kdyby se přestěhoval na jinou planetu a možná i změnil jméno. Ale lidé by si ho asi stejně všimli. Síla Kobry se nedá dlouho utajit.“

„A reflexy zrovna tak,“ dodal Stillman chmurně. „A navíc je tady Jonnyho rodina. Myslím si, že by je nerad opouštěl.“

„Právě proto nedoporučuji jeho přemístění, ačkoliv je to v podobných případech obvyklý postup,“ potvrdil D’arl. „Většina Kober nemá tak pevné rodinné zázemí jako on. To je silný argument, který mluví v jeho prospěch.“ Zvedl se od stolu. „Z Horizonu odlétám zítra ráno, ale během příštího měsíce budu jen pár dní letu od Horizonu. Kdyby se cokoli dělo, budu k dosažení prostřednictvím kanceláře generálního guvernéra v Horizon City.“

Stillman také vstal.

„Věřím, že ústřední výbor se pokusí najít pro tento problém odpovídající řešení.“

D’arl mu zpříma pohlédl do očí. „Pane Stillmane, výbor se vzniklou situací zabývá daleko více, než si umíte představit. Vám jde o vaše malé město; nám jde o sedmdesát světů. Jestli existuje řešení, najdeme je.“

„A co máme do té doby dělat?“ ozval se zamračeně Fraser.

„Co je ve vašich silách, samozřejmě. Přeji vám příjemný den, pánové.“

Jame chvíli postával za dveřmi, pak se zhluboka nadechl a zaklepal. Žádná odpověď. Zvedl ruku a chystal se zaklepat znovu, ale pak si to rozmyslel. Je to koneckonců taky jeho ložnice. Vzal za kliku a vešel.

Jonny seděl za Jameovým pracovním stolem, ruce zaťaté v pěst, a nepřítomně zíral z okna. Jame si odkašlal.

„Ahoj, Jame,“ promluvil Jonny, aniž by se otočil.

„Zdravím tě, brácho.“ Na stole zahlédl povalovat se všelijaké oficiální magnetické formuláře. „Jen jsem ti zaskočil říct, že večeře je na stole během čtvrthodinky.“ Kývl hlavou ke stolu. „K čemu ti to je?“

„Vyplňuju žádosti o přijetí ke studiu.“

„Ale. Rozhodl ses vrátit do školy?“

Jonny pokrčil rameny. „Už to tak vypadá.“

Jame přistoupil k bratrovi a přejel rozložené karty očima. Univerzita na Rajputu, Technický institut na Zimbwe, univerzita na Aerii. Samé vzdálené planety.

„Vidím, že hodláš každé Vánoce podnikat dlouhou cestu domů,“ prohodil. Pak si všiml jedné maličkosti. Všechny tři formuláře byly vyplněny jen po řádek nadepsaný vojenská služba.

„Nemám v úmyslu jezdit domů moc často,“ řekl Jonny tiše.

„Takže to vzdáváš, jo?“ Jame vložil do svých slov tolik pohrdání, kolik jen byl schopen.

Nepomohlo to.

„Ustupuji z nepřátelského území,“ opravil ho Jonny bezbarvým hlasem.

„Ti kluci jsou mrtví, Jonny. Ve vesmíru neexistuje nic, čím bys to mohl změnit. Podívej se, město tě přece z ničeho neviní – nevznesli žádnou obžalobu, nemám pravdu? Tak se přestaň obviňovat. Ber to jako fakt a hotovo.“

„Pleteš si právní a morální vinu. Podle zákona jsem čistý. Ale morálně? Ne. A město mě nenechá zapomenout. Jediné, co vidím lidem v očích, je nepřátelství a strach. Dokonce už si ani nedovolují jedovaté poznámky.“

„No dobře… ale zas je to lepší, než nemít vůbec žádný respekt.“

„Pěkně děkuju,“ ušklíbl se zahořkle. „Byl bych radši, kdyby se do mě pustili.“

Konečně známka života. Jame si pospíšil, než jiskřička pohasne. „Poslechni, Jonny, mluvili jsme s otcem o dílně. Víš přece, že jsme neměli vybavení pro tři lidi.“

„Ano – a nemáte ho pořád.“

„To je pravda, ale co nám brání, abys otci pomáhal ty a já si někde venku našel na pár měsíců jinou práci?“

Jonny byl chvilku zticha, ale pak odmítavě zavrtěl hlavou. „Díky, ale to nejde. Nebylo by to fér.“

„Proč ne? To místo bývalo vždycky tvoje. Nikam se přece necpeš. A mimoto, docela rád bych na chvíli vyzkoušel něco jinýho.“

„Nejspíš bych otci svou přítomností odradil všechny zákazníky.“

Jame se ušklíbl. „To nehrozí a ty to dobře víš. Otcovi zákazníci k němu chodí, protože ho mají rádi a jeho práci taky. Je jim fuk, kdo skutečně provádí opravy, hlavně když otec na všechno dohlíží. Jen se vymlouváš, brácho.“

Jonny přimhouřil oči. „No, a kdyby?“

„Mám dojem, že je ti momentálně úplně jedno, jestli si zpackáš život, nebo ne,“ zaskřípěl zuby Jame. „Ale měl by sis najít chvíli a zamyslet se nad tím, jak ubližuješ Gwen.“

„No jo. Ostatní děti jsou k ní dost tvrdý, co?“

„To s tím nesouvisí. Buď si jistej, že ztratila kupu kamarádů, ale pár jich zůstalo. Ale co ji ubíjí je dívat se, jak velkej brácha trhá sám sebe na cucky.“

Poprvé za celou dobu Jonny vzhlédl. „Co tím myslíš?“

„Ty víš dobře co. Už si kvůli tobě vytrpěla dost, a všichni, co jsme tady, vidíme, jak moc ji zraňuje, když vidí svýho zbožňovanýho bráchu sedět v pokoji a…“ zatápal po vhodných slovech.

„Topit se v sebelítosti?“

„Přesně tak. Dlužíš jí víc, Jonny. Ztratila už většinu přátel; zaslouží si, aby jí zůstal bratr.“

Jonny se obrátil k oknu a dlouho se díval ven. Pak sjel pohledem na žádosti před sebou.

„Máš pravdu.“ Zhluboka se nadechl a pak pozvolna vydechl. „Tak jo. Můžeš vyřídit otci, že má nového dělníka,“ a složil formuláře na úhlednou hromádku. „Začnu hned, jakmile mě bude potřebovat.“

Jame se usmál a stiskl Jonnymu rameno. „Díky, brácho. Můžu to říct i mámě a Gwen?“

„Jasně. Nebo ne; jen mámě.“ Vstal a vyslal k Jameovi docela zdařilý pokus o úsměv. „Za Gwen zajdu sám.“

Sotva patrný bod namodralého světla, zářivého i přes tmavá skla, se doplazil až k okraji kovu a zmizel. Jonny si nadzvedl ochranné brýle, odložil laser a prohlížel svar. Pak opravil ještě malou trhlinku a začal uvolňovat blatník ze svěráku. Byl už téměř hotov, když zaslechl venku zastavit auto. Zašklebil se, sundal si brýle a vyšel před dílnu.

Starosta Stillman právě vystoupil z vozu a mířil ke dveřím, když se Jonny vynořil.

„Zdravím tě, Jonny,“ usmál se a bez zaváhání podal Jonnymu ruku. „Jak se vede?“

„Dobře, pane Stillmane,“ odpověděl Jonny a nemotorně mu potřásl rukou. Pracoval tu už tři týdny, ale zatím se při jednání s otcovými zákazníky cítil pořád stejně nepříjemně. „Otec je někde venku. Můžu pro vás něco udělat?“

Stillman zavrtěl odmítavě hlavou. „Stavil jsem se jen na chvilku, abych tě pozdravil a vyřídil ti pár novinek. Dnes ráno jsem zaslechl, že Wyatt Brothers Contracting dává dohromady četu k demolici starého hotelu Lamplighter. Neměl bys chuť to u nich zkusit?“

„Ne, ani ne. Jsem tady spokojený. Ale stejně vám děkuju za –“

Přerušilo ho mohutné tupé zahřmění.

„Co to bylo?“ ozval se Stillman a vzhlédl k bezmračnému nebi.

„Exploze,“ odpověděl Jonny úsečně a obrátil pohled k jihovýchodní obloze, zda na důkaz svých slov zahlédne plameny. Na okamžik se ocitl zpět na Adirondacku. „A pořádná, jihovýchodně od nás. Támhle!“ Ukázal do míst, kde se právě vyvalil hustý oblak dýmu.

„Vsadím se, že je to továrna na extrakci cesia,“ zamumlal Stillman. „Zatraceně! Nastup si, jedem!“

Pocit déjávu zmizel.

„Nemůžu tam jít s vámi,“ ozval se Jonny.

„Dílnu teď nech být. Nikdo tu nic neukradne,“ Stillman už naskakoval do vozu.

„Ale –“ Budou tam davy lidí! blesklo mu hlavou. „Vážně nemůžu.“

„Teď není čas dělat drahoty,“ vybafl Stillman. „Jestli byl výbuch doopravdy v továrně na extrakci cesia, bude tam všechno v jednom pekelném ohni. Zaručeně nás budou potřebovat. Nastup si!“

Jonny poslechl. Mrkl na oblohu, kde oblak dýmu houstl každou vteřinou.

Stillman měl naprostou pravdu. Když se s kvílením pneumatik přiřítili na kraj rychle se rozrůstajícího davu, přízemí čtyřpodlažní továrny na extrakci cesia stálo v zuřivých plamenech. Na místě už byli policisté i hasiči, kteří do oken i dveří budovy chrlili z cisteren proudy bílé tekutiny. Sotva se stačili prodrat zástupem a oheň už se šířil do prvního podlaží. Celé patro bylo v jednom ohni a plameny vyšlehávaly z oken metr až dva ven. Bylo jasné, že oheň je sycen různými chemikáliemi, uskladněnými v budově.

Jonny a Stillman se protlačili k jednomu ze strážníků.

„Lidi, držte se zpátky –“ spustil.

„Jsem starosta Stillman. Můžeme vám nějak pomoci?“

„Raději se držte stranou – nebo počkejte, pomůžete nám to tu uzavřít. Každou chvíli to může bouchnout znova a potřebujeme mít ty lidi co nejdál. Všechen materiál, co potřebujete, je támhle.“

„Materiál“ se skládal ze štíhlých, dole zatížených tyčí a ostře červené pásky napnuté mezi nimi. Stillman a Jonny se připojili ke třem policistům, kteří už vymezovali uzavřený prostor.

„Jak se to stalo?“ chtěl vědět Stillman. Musel křičet, aby jej bylo přes hukot požáru slyšet.

„Svědkové říkají, že nějak praskla nádrž s jafaninem a ten se vznítil,“ zakřičel jeden z policistů. „Než to stačili zlikvidovat, chytlo dalších pár nádrží. Hádám, že tu měli toho zatracenýho sajrajtu několik set hektolitrů – používá se to k rafinaci – a podle všeho to chytlo najednou. Je s podivem, že budova ještě stojí.“

„Zůstal uvnitř někdo?“

„Jo. Asi půl tuctu lidí – ve třetím poschodí.“

Jonny se obrátil k budově a přivřenýma očima se zadíval do ohně. Byl si jist, že u zpola otevřeného okna ve třetím patře zahlédl dvě nebo tři vyděšené tváře. Dole pod nimi stál v uctivé desetimetrové vzdálenosti od budovy jediný místní hasičský vůz s dlouhým vysouvacím žebříkem, který právě šplhal vzhůru. Jonny se otočil zpátky k pásce a –

Ozvala se ohlušující exploze. Jeho nanopočítač zareagoval tak, že s ním smýkl k zemi. Stočil se tak, aby viděl na budovu a zpozoroval, že pár metrů od hasičů zmizel pořádný kus zdi a dírou šlehaly namodralé plameny. Naštěstí to nevypadalo, že by byl některý hasič zraněn.

„Hotové peklo, sakra,“ konstatoval strážník vedle něj, zatímco Jonny vstal. „Podívej se na to!“

Kus padající zdi zasáhl žebřík. Rozbitá postranice způsobila, že se celá konstrukce zbortila ke straně. Jakmile se hasiči pokusili stáhnout vysunutý žebřík dolů, ozvalo se mohutné kovové zapraskání a žebřík se s rachotem poroučel k zemi.

„Sakra!“ zaklel Stillman. „Mají ještě nějaký jiný žebřík, který by byl dost dlouhý?“

„Určitě ne tak dlouhý, aby dosáhl k oknu z takové vzdálenosti od budovy,“ zapochyboval strážník. „A myslím si, že městská služba nemá žádný podobný.“

„Snad by nám mohli z Horizon City poslat vrtulník,“ navrhl nervózně Stillman.

„Na to není čas,“ ukázal Jonny na okna ve druhém podlaží. „Oheň už je ve druhém patře. Musíme jednat hned teď.“

Hasiči byli očividně stejného názoru a nad stojanem nahoře na voze se objevil další žebřík.

„Vypadá to, jako kdyby chtěli dosáhnout žebříkem aspoň do druhého patra, a nahoru se pak dostanou zevnitř,“ poznamenal strážník.

„To je sebevražda,“ zavrtěl hlavou Stillman. „Nebylo by tam někde místo, kde by se daly rozložit pneumatické vaky, aby na ně mohli lidi shora vyskákat?“

Odpověď byla zřejmá a nikdo se neobtěžoval ji vyslovit: kdyby to šlo, tak už by to hasiči dávno udělali. Bylo naprosto jasné, že jim to znemožňovaly plameny, které teď vystřelovaly do značné vzdálenosti od budovy.

„Nebylo by tu někde pořádné lano?“ ozval se náhle Jonny. „Určitě bych jim tam dokázal jeden konec hodit.“

„Ale dolů by sklouzli přímo do ohně,“ namítl Stillman.

„Ne, když připevníme druhý konec o takových patnáct nebo dvacet metrů dál od budovy, mohli bychom ho přivázat k jednomu z hasičských vozů. Honem, pospěšte si, promluvíme s někým od hasičů.“

Velitele našli, jak se pachtí s novým žebříkem.

„Což o to, nápad je to dobrý, ale silně pochybuju, že někdo z těch lidí nahoře bude schopen sjet po provaze dolů,“ zapochyboval, sotva mu Jonny nastínil plán. „Už jsou téměř čtvrt hodiny uvězněni v dusivém dýmu a nesnesitelnému horku a nejspíš jsou v bezvědomí.“

„Nemáte náhodou něco jako záchrannou lanovku?“ chtěl vědět Jonny. „Vypadá to jako popruh s držáky, a klouže po laně.“

Velitel zavrtěl hlavou. „Podívejte, nemůžu ztrácet čas a vybavovat se tu s vámi. Musím okamžitě dostat svoje lidi dovnitř.“

„Nemůžete je přece poslat tam,“ namítl Stillman, „celé druhé patro je už teď určitě v plamenech.“

„K čertu, právě proto tak spěcháme!“

Jonny bojoval sám se sebou. Ale jak řekl Stillman, na plachost není čas.

„Je ještě jeden způsob. Dostanu k nim to lano po vnější straně budovy.“

„Cože? Jak?“

„Uvidíte. Budu potřebovat aspoň třicet metrů lana, žáruvzdorné rukavice a asi tak deset pásů pevné látky. Hned!“

Břitký rozkazovací tón, kterému se jednou naučil, se nedá jen tak zapomenout. A nebylo ani snadné mu odolat; během minuty stál Jonny pod vyhlédnutým cílem – oknem ve třetím patře. Snažil se dostat tak blízko k budově, jak jen to plameny dovolovaly. Za ním se táhlo lano, které měl pevně přivázané k pasu a napnuté jen tolik, aby se nezamotalo nebo nespálilo. Zhluboka se nadechl, pokrčil nohy v kolenou a skočil.

Tři roky praxe způsobily, že skok byl perfektně přesný. V momentě, kdy byl nejvýš, se ocitl vedle okna ve třetím patře, zachytil se okenní římsy a nohama ztlumil náraz o rozpálenou cihlovou zeď. Jediným plynulým pohybem se protáhl napůl otevřeným oknem do budovy.

Pokud šlo o dým a vedro, měl velitel hasičů pravdu. Na podlaze malé místnosti porůznu sedělo nebo leželo sedm lidí. Byli tak otupělí, že je Jonnyho přítomnost vůbec nepřekvapila. Tři už upadli do bezvědomí. Byli ještě živí, ale moc času jim nezbývalo.

Prvním úkolem bylo otevřít okno dokořán. Jonny zjistil, že je vyprojektováno tak, aby se dalo otevřít jenom do půlky. A proto je kovový rám horní části zasazen do zdi napevno. Několik přesně mířených laserových zášlehů vykonalo na kovu změklém teplem své. A pak jediným prudkým kopnutím vyrazil celou okenní tabuli ven.

Dál šlo všechno ráz na ráz. Uvolnil lano od pasu a omotal je pevně kolem nejbližšího sloupu. Pak jím třikrát po sobě škubl, aby upozornil hasiče dole, že ho mají napnout. Zdvihl jedno bezvládné tělo, posadil ho, pevně mu ovázal pruh látky kolem levého zápěstí, přehodil druhý konec přes lano a přivázal kolem pravého zápěstí. Rychle se podíval ven, aby se ujistil, že jsou hasiči připraveni, pak přehoupl tělo přes okenní parapet a nechal je sklouznout po napjatém laně do připravených paží. Na nic nečekal a přiskočil k dalšímu bezvědomému.

Sotva se mu podařilo dostat z místnosti posledního muže, podlaha začala doutnat. Jonny přehodil zbylý pruh látky přes lano, pravou rukou pevně chytil oba konce a skočil. Venkovní vzduch mu připadal jako ledový závan a když dopadl na zem, celý se třásl zimou. Pustil látku, doklopýtal ještě o pár metrů dál – a uslyšel pro něj nezvyklý zvuk.

Dav shromážděných lidí provolával slávu.

Obrátil se k nim a až po delší době si uvědomil, že provolávají slávu jemu. Tvář se mu rozjasnila dávno zapomenutým překvapeným úsměvem. Pomalu a ostýchavě zvedl ruku na znamení díků.

A najednou stál vedle něj starosta Stillman, pevně mu tiskl paži a zeširoka se usmíval.

„Dokázal jsi to, Jonny; slyšíš, dokázal!“ křičel z plných plic.

Jonny zářil. Polovina Cedar Lake byla u toho, když zachránil sedm lidí. A riskoval kvůli nim život. Dokázal jim, že není žádná nestvůra, že své schopnosti dokáže použít tam, kde je třeba a – co je nejdůležitější – že opravdu chce být užitečný. Hluboko v nitru cítil, že právě tato chvíle se ukáže být bodem možného obratu.

Snad – ale jenom snad – se ode dneška konečně něco změní.

Stillman zarmouceně vrtěl hlavou. „A já si vážně myslel, že se od toho požáru pro něj všechno změní.“

Fraser pokrčil rameny. „Taky jsem v to doufal. Ale obávám se, že tak úplně jsem s tím zase nepočítal. I když mu provolávali slávu, stejně jsi jim mohl číst v očích nervozitu. Nikdy se ho nepřestali bát, jen na to na chvíli zapomněli. A teď, když jsou emoce pryč, zůstal zas jenom strach.“

„No jo,“ Stillman se nepřítomně zahleděl z okna. „Takže s ním zacházejí jako s nevyléčitelným psychopatem. Nebo divokým zvířetem.“

„Nemůžeš jim dávat vinu. Děsí je pomyšlení, čeho by byl se svou silou a lasery schopen, kdyby ho popadl amok.“

„Krucinál, jeho žádný amok nepopadne,“ vyletěl vztekle Stillman a udeřil pěstí do stolu.

„Já to vím!“ oplatil mu zhurta radní. „Fajn – ale co chceš dělat, říct jim pravdu? Když pominu, že by nám za to Vanis D’arl skočil po krku, máš opravdu odvahu prozradit lidem, že Jonny nemá nad svými bojovými reflexy žádnou kontrolu? A k čemu si myslíš, že to bude dobrý?“

Stillmanův vztek se kamsi vypařil. „Ne,“ odpověděl tiše, „tím by se všechno ještě zhoršilo.“ Ztěžka se zvedl ze židle a přešel k oknu. „Promiň, že jsem tak vybuchl, Suté. Vím, že to není tvoje vina. Jenom…“ Povzdechl si. „Nezvládli jsme to, Suté. To je všechno. Už se nám nepodaří, aby lidi v tomhle městě vzali Jonnyho mezi sebe. Stal se hrdinou v tom dobrém slova smyslu, a ani to nepomohlo. Už si nevím rady.“

„Není to ani tvoje vina, Teague. Nesmíš si to brát osobně. Armáda neměla právo udělat z Jonnyho to, čím je, a pak nám ho vrátit, aniž by cokoli řekli. Ale stejně si nebudou moct dovolit ten problém ignorovat. Vzpomeň si, co říkal D’arl – Kobry mají potíže po celém Dominiu. Dřív nebo později s tím vláda bude muset něco dělat… My jsme zkusili, co jsme mohli; ostatní je na nich.“

Na stole zabzučel interkom. Starosta se vrátil ke stolu a stiskl klávesu. „Ano?“

„Pane starosto, právě telefonoval pan Dosin z tiskové kanceláře. Říká, že u nich máte zprávu, která vás bude zajímat.“

„Díky.“

Posadil se před monitor a zvolil příslušný kanál. Objevily se tam poslední tři zprávy a jedna z nich byla na znamení zvláštní důležitosti označena v horním rohu malou hvězdičkou. Oba muži se dychtivě nahnuli k monitoru.

Hlavní stan Vrchního spojeného velení vojsk, Asgard:

Armádní mluvčí oznámil, že koncem příštího měsíce budou všechny Kobry v záloze povolány do aktivní služby. Tento krok je odpovědí na zvýšené počty ozbrojených sil Minthistů na hranici Dominia poblíž Andromedy. Otázka povolání záloh pravidelné armády a hvězdných sil zůstává zatím otevřená.

„Nevěřím tomu,“ zavrtěl Fraser odmítavě hlavou. „Že by ti stupidní Minthistové měli odvahu zkusit to znovu? Myslel jsem, že si z naší poslední lekce vzali řádné ponaučení.“

Stillman neříkal nic.

Vanis D’arl vpadl do Stillmanovy kanceláře způsobem, který jasně dával najevo, že má na starosti důležitější věci. Břitce kývl oběma mužům na pozdrav a bez vyzvání se posadil.

„Doufám, že je to tak neodkladné, jak jste uvedl ve vaší zprávě, Stillmane. Musel jsem kvůli zastávce na Horizonu posunout důležitou schůzku. Tak ven s tím.“

Stillman přikývl, v duchu rozhodnutý nenechat se zastrašit. Gestem ukázal na mladíka, který tiše seděl u jeho stolu. „Dovoluji si vám představit Jamea Moreaua, bratra Kobry C-tři Jonnyho Moreaua. Mluvili jsme spolu o chystané mobilizaci Kober, která má být vyhlášena koncem měsíce jako reakce na údajnou hrozbu Minthistů.“

„Údajnou?“ D’arlův hlas zněl bezstarostně, ale někde uvnitř jako by skrýval varování.

Stillman zaváhal. Náhle si uvědomil, jaké riziko pro ně plyne z takovéto konfrontace. Ale Jame šel rovnou na věc.

„Ano, údajnou. Víme, že celá věc je jen záminkou, jak dostat Kobry zpět do armády a pak je uklidit na hranice, kde nebudou na očích.“

D’arl probodával Jamea zpytavým pohledem.

„Chápu, že máte starost o bratra, to je naprosto přirozené,“ promluvil konečně. „Ale vaše tvrzení jsou neopodstatněná a mají nebezpečně blízko k pobuřování. Dominium vede válku výhradně v sebeobraně. A i kdyby na vašich připomínkách bylo něco pravdy, co bychom tím podle vás získali?“

„O to nám právě jde,“ odpověděl Jame klidně a jeho odvaha a sebeovládání daleko předčily obvyklou mladickou nerozvážnost devatenáctiletého chlapce. „Je jasné, že se vláda snaží problém Kober vyřešit, to ano. Jenomže tohle není řešení; jenom odsunutí na pozdější dobu.“

„A přece,“ namítl D’arl, „Kobry mají v civilu vesměs samé potíže a trápení. Třeba by to pro ně doopravdy bylo lepší.“

Jame odmítavě zavrtěl hlavou a nespouštěl přitom pohled z D’arla.

„Nebylo. Protože je tam nemůžete držet navždy, chápete? Jednoho dne je stejně budete muset poslat domů – a ocitnete se tam, kde jste byli na začátku – pokud ovšem nepočítáte s tím, že se celý problém… vyřeší sám.“

D’arlův obličej se proměnil v bezvýraznou masku. „Co tím myslíte?“

„Myslím, že to sám dobře víte.“

Chvíli se zdálo, že se Jame přestane ovládat, když se mu pocity začaly odrážet ve tváři. Ale dokázal to a pokračoval:

„Cožpak nechápete, že to nebude fungovat? I když pošlete Kobry do bůhvíkolikáté války, stejně je nemůžete pozabíjet, protože za každou mrtvou Kobru vyrobí armáda další. Pro armádu jsou Kobry příliš užitečné, než aby jednoduše zrušila celý projekt.“

D’arl pohlédl na Stillmana. „Pokud vám šlo jen o to vznášet absurdní obvinění, pak jsem tady zbytečně mařil čas. Poroučím se, pánové.“ Zvedl se a namířil ke dveřím.

„Nejenom o to,“ zarazil ho Stillman. „Myslíme si, že máme alternativní řešení.“

D’arl se zastavil v půli cesty a obrátil se k nim. Chvíli si je váhavě měřil, pak pomalu přešel zpátky ke křeslu a posadil se. „Poslouchám.“

Stillman se na křesle předklonil a ze všech sil se snažil zachovat rozvahu. Měl v rukou Jonny ho život.

„Kobry disponují špičkovou výzbrojí a bleskovými reflexy. Dokáží vyvinout nadprůměrnou rychlost a podle Jamea mluvil Jonny také o zrakových a sluchových násobičích, které patří k jejich základnímu vybavení.“ D’arl souhlasně přikývl a Stillman pokračoval. „Válečné pole ale není jedinou oblastí, kde by tyto věci mohly být k užitku. Abych byl konkrétní, co třeba kolonizace nové planety?“

D’arl se zamračil, ale ještě než stačil odpovědět, Stillman chvatně pokračoval.

„V posledních týdnech jsem si zjistil pár věcí. Obvyklý postup se podle všeho skládá ze čtyř kroků. Nejdříve je vyslán počáteční výzkumný tým, aby se přesvědčil, zda je planeta obyvatelná. Pak přistane daleko početnější vědecká mise, která provede bezpočet různých testů. Dál obvykle potřebujete malou skupinu dalších lidí, kteří nastoupí s těžkou technikou a začnou upravovat povrch a budovat domy pro další kolonisty. Teprve pak může přistát první početná vlna kolonistů. Celý proces trvá několik let a je velmi finančně náročný, a to i proto, že po celou dobu potřebujete malou vojenskou základnu, aby chránila výzkumníky před možným nebezpečím. To znamená další stovku lidí, přepravu zbraní a spousty nezbytného vybavení.“

„Vím dobře, co to obnáší,“ přerušil jej D’arl. „Přejděte k věci.“

„Vyslání Kober namísto obyčejných vojáků by bylo snazší a mnohem levnější,“ pokračoval Stillman. „Jejich vybavení nepotřebuje vlastně žádnou údržbu a navíc ho mají stále u sebe. A další věc: kromě ostrahy mohou pomáhat i s některými dalšími pracemi. Je pravda, že Kobry přijdou dráž, než kolik stojí vojáci a dělníci, které tam nahradí, ale co je podstatné – Kobry už máte.“

D’arl netrpělivě zavrtěl hlavou. „Poslouchám vás celou dobu z jediného důvodu. Doufal jsem, že třeba přijdete s něčím novým. Clen výboru H’orme zvažoval stejnou myšlenku jako vy už před několika měsíci. Samozřejmě, že bychom tím ušetřili peníze – ale jenom v případě, že najdete vhodnou planetu. Uvnitř našich hranic neexistuje víc než nějakého půl tuctu obyvatelných světů a na všech už byl předběžný výzkum proveden. Ze všech stran nás obklopují cizí říše, takže pokud bychom chtěli získat nové světy, museli bychom o ně vést válku.“

„Ne bezpodmínečně,“ řekl Jame. „Mohli bychom jít přes jejich teritorium.“

„Prosím?“

„Přesně to máme na mysli,“ přidal se Stillman. „Troftové s námi právě prohráli válku a mají v čerstvé paměti, že pokud bychom se rozhodli k invazi, máme dost sil na to, abychom obsadili část jejich říše. Takže by nemělo být zas tak složité přimět je k tomu, aby nám poskytli koridor vesmírem přes prostor jejich říše. Samozřejmě pouze pro nevojenský transport. Podle map s jistotou existuje poslední neobsazený prostor na protější straně jejich teritoria; a právě tam vybudujeme kolonii.“

D’arl hleděl zamyšleně do prázdna. „A jestli tam nebudou žádné obyvatelné planety?“

„Pak máme zkrátka smůlu,“ připustil Stillman. „Ale pokud existují, bude to pro nás obrovský přínos. Nové světy, nové zdroje, možná i nové kontakty s jinými civilizacemi, obchod – byl by to daleko lepší návrat prostředků investovaných do Kober, než nechat je zbytečně pozabíjet v neužitečné válce.“

„To ano. Museli bychom ovšem vybudovat kolonii dost daleko od hranice, aby Troftové nebyli v pokušení připlížit se tam a všechno zničit. S takovými vzdálenostmi, o jaké se jedná, by využití Kober místo bataliónů vojska bylo více než slibné.“

Stiskl rty a chvíli mlčel.

„A až by kolonie zesílila, pomáhala by držet Trofty v klidu. Určitě by nechtěli vést válku na dvou frontách. Toto hledisko by mohlo být pro armádu velice zajímavé.“

Jame se naléhavě naklonil. „Takže s námi souhlasíte? Budete tlumočit náš návrh členu výboru Hermovi?“

D’arl zvolna přikývl. „Budu. Je to rozumné a pro Dominium potenciálně výhodné – což je dobrá kombinace. Jsem přesvědčen, že… ta věc s Minthisty… se vyřeší i bez Kober.“ Zčistajasna se zvedl. „Předpokládám, že udržíte návrh ve vší tajnosti,“ varoval. „Předčasná publicita by mohla být na škodu. Zatím nic neslibuji; ale ujišťuji vás, že ať výbor rozhodne jakkoli, bude to velice brzy.“

A měl pravdu. Neuběhly ani dva týdny a bylo vydáno prohlášení.

Velký vojenský raketoplán obklopoval překvapivě početný zástup, uváží-li se, že spolu s Jonnym odlétalo z Horizonu do nového výcvikového střediska kolonistů na Asgardu pouhých dvacet spoluobčanů. Přímo na kosmodromu se sešlo ještě asi desetkrát tolik lidí. Příbuzní, přátelé a další, kteří se přišli podívat, jak budoucí kolonisté opouštějí planetu.

Moreauovým a starostovi trvalo hodnou chvíli, než si proklestili cestu davem. U některých to byl strach, který jim velel ustoupit z cesty červenočerné uniformě Kobry, ale ostatní – a ti byli důležitější – cítili opravdový respekt. Průkopníci, uvědomil si Jonny, měli nejspíš vždycky odlišný názor na mocné lidi než obyčejní občané. Není se co divit; právě na takových jako on budou v nejbližší době jejich životy záviset.

„No tak, Jonny, hodně štěstí,“ popřál Stillman, když se propracovali skoro až k vnitřnímu okraji davu. „Ať se ti daří.“

„Děkuju, pane Stillmane,“ odpověděl Jonny a pevně sevřel podávanou ruku. „A díky za… za to, že jste stál při mně.“

„Určitě pošli pásku, ještě než opustíš Asgard, ano?“ ujišťovala se Irena s očima plnýma slz.

„Jasně, mami,“ objal ji Jonny. „Za pár let už za mnou třeba budete moct přijet na návštěvu.

„Jó!“ souhlasila nadšeně Gwen.

„Snad,“ zadoufal Pearce. „Opatruj se, synu.“

„Dávej na sebe bacha, Jonny,“ přidal se Jame.

Znovu je jednoho po druhém objal. Byl čas jít. Jonny si přehodil přes rameno svůj vojenský vak a vystoupil na palubu raketoplánu. Na schůdcích se ještě jednou zastavil a naposledy jim zamával. Raketoplán byl prázdný, ale jakmile si vybral místo, začali se trousit další kolonisté. Jako by jeho nalodění bylo signálem, na který ostatní čekali, napadlo ho.

Ta myšlenka mu vyvolala na rtech hořkosladký úsměv. I na Adirondacku stály Kobry vždycky vpředu… a stejně je obyčejní lidé nikdy nepřijali. Bude na novém světě, který pro ně výzkumná expedice vybrala, všechno jinak, nebo se bude stejná situace jako na Adirondacku a Horizonu opakovat všude, kam vkročí?

Ale na tom teď stejně nesejde. Cítil se unavený svou rolí vyděděnce společnosti a věděl, že na divoké a nespoutané planetě je tato situace nepravděpodobná. Tam venku bude jedinou alternativou úspěchu smrt… a smrti se Jonny dávno naučil postavit tváří v tvář.

Usmál se sám pro sebe, zabořil se do opěradla křesla a v klidu vyčkával, až raketoplán odstartuje.

Haiku zahrada H’ormova apartmánu v Dómu byla malým zázrakem zahradní architektury a pravdivým svědectvím toho, jak je možné spojit přírodu s technikou. Harmonii tohoto místa si D’arl nikdy předtím tak nějak neuvědomoval – například jak plynule a nenásilně doplňovaly holografické zdi a strop vzor cestiček, aby tak vytvořily iluzi daleko větší zahrady, než jaká ve skutečnosti byla. Jemné povívání vánku, šumění vzdálených vodopádů a ozvěna ptačího trylkování, pravé sluneční paprsky odrážené zrcadly zvenku – to všechno na něj nyní hluboce zapůsobilo. Kladl si otázku, zda H’orme vypínal většinu těch atrakcí, které mohly rozptylovat, kdykoli se tady spolu v minulosti procházeli? Nejspíš to tak bude. Dnes ale nešlo o žádné závažné zprávy, na které by se H’orme potřeboval soustředit. Jen pár vět… a rozloučení.

„Hlavně si budete muset dávat pozor na člena výboru Pendrikana,“ prohodil H’orme a nakrátko se zastavil, aby si prohlédl obzvlášť pěkně tvarovaný keř saqqary. „Nikdy mě neměl rád a bezpochyby bude svou averzi přenášet i na vás. Nemá to žádnou logiku, samozřejmě, ale víte přece, že na Zimbwe mají ve zvyku živit zášti po několik generací.“

D’arl přikývl; Pendrikanova postoje si byl dobře vědom.

„Dost často jsem sledoval, jak jste ho zvládal, pane. Myslím, že znám jisté páky, které na něj mohu použít.“

„V pořádku. Ale zbytečně se neunáhlujte, ať si neuděláte jiné nepřátele. Výbor je úžasně konzervativní orgán. Bude trvat dost dlouho, než si jeho členové zvyknou na skutečnost, že teď sedíte mezi nimi a ne za nimi.“

„A mně také,“ zamumlal D’arl.

H’orme se usmál a jak se tak rozhlížel zahradou, do tváře se mu vloudila melancholie. „Nemám o vás žádné obavy, D’arle. Máte od přírody talent být členem výboru. Chápete, co je třeba udělat a jak toho dosáhnout. Celé to řešení bezodkladného problému Kober ukázalo, že od původního návrhu až ke konečnému schválení jste své tažení vedl mistrným způsobem.“

„Děkuji, pane. Ačkoliv, jak už jsem řekl předtím, základní myšlenka přišla odjinud.“

H’orme opovržlivě mávl rukou.

„Nikdo od vás neočekává, že budete znovu vymýšlet termojadernou elektrárnu vždycky, když ji budete potřebovat. Přicházet s novými myšlenkami je náplní práce vašich podřízených. Vy jejich nápady hodnotíte. Nesmíte se nikdy nechat chytit do pasti nutnosti udělat všechno sám.“

D’arl potlačil úsměv.

„Ano, pane.“

H’orme se na něj úkosem podíval. „A předtím, než si přespříliš vychutnáte ironii celé situace, vzpomeňte si, kolik práce jsem já naložil vám. Vybírejte své poradce s rozvahou, D’arle – právě díky jim se v mnoha případech člen výboru buď prosadí, nebo odepíše.“

D’arl tiše přikývl a oba pokračovali v chůzi. Zatímco se díval na půvab zahrady, přistihl se, že v duchu probírá tam a zpět oněch třináct let, která strávil jako poradce u H’orma. Měl dojem, že pro to, aby se připravil na svou budoucí úlohu, to byla příliš krátká doba.

„Takže… co říkají poslední zprávy z Aventine?“

Zaskočený D’arl se honem snažil vrátit mozek do správných kolejí. Aventine…? Aha, jistě – ten nově kolonizovaný svět.

„Vypadá to, že první vlna kolonistů se zabydlela velice dobře. Žádné závažné problémy ani příliš nebezpečná fauna.“

„Před třemi měsíci.“

„Zajisté.“ Časová prodleva v komunikaci začínala být na překážku řízení nové kolonie. D’arl si uvědomil, že zásadním úkolem výboru v nejbližší době bude vybrat pro Aventine schopného a spolehlivého generálního guvernéra.

„A jak to vypadá s Trofty?“ otázal se H’orme.

„Zatím nedělají žádné potíže. Dokonce se ani nesnaží vstoupit na palubu našich lodí, které prolétávají koridorem a kontrolovat, zda nepřepravují vojenský materiál.“

„Hm. Tak to jsem nečekal. Ale přesto, všechny lodě dosud převážejí zrovna tak Kobry, jako kolonisty. Možná, že se s nimi Troftové nechtějí znovu pouštět do křížku. Ale to nemůže trvat dlouho.“

H’orme chvíli kráčel mlčky.

„Časem začnou chápat Aventine jako potenciální hrozbu. Až se tak stane… musí být kolonie dost silná, aby se sama ubránila.“

„Nebo natolik rozsáhlá, aby se nedala smést jedním úderem,“ podotkl D’arl.

H’orme si povzdechl. „Méně přijatelné stanovisko, ale podle všeho realističtější. V dohledné době určitě.“

Obešli už celou zahradu a H’orme se zastavil ve dveřích kanceláře, aby se s ní naposled rozloučil pohledem.

„Jestli vám mohu dát ještě jedinou radu, D’arle,“ promluvil potichu, „doporučoval bych vám vyhledat si mezi poradci někoho, kdo skutečně rozumí Kobrám. Ne výzbroji a specifikám, ale Kobrám samotným.“

D’arl se usmál. „Věřím, že to dokážu zařídit ještě daleko lépe, pane. Jsem v kontaktu s mladíkem, který poprvé přišel s návrhem kolonizovat Aventine. Jeho bratr je čirou náhodou jednou z Kober v první vlně.“

H’orme mu vrátil úsměv.

„Vidím, že jsem vás vyškolil lépe, než jsem se domníval. Jsem pyšný, že se stáváte mým nástupcem… člene výboru D’arle.“

„Děkuji, pane,“ dokázal odpovědět mladší muž. „Kéž byste na mě byl stále tak pyšný.“

A společně opustili zahradu, do které se H’orme už nikdy nevrátí.

Timothy Zahn

KOBRA

Obálka Juraj Maxon

Překlad Květa Palowská

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v Latexu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství laser-books s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Wales

Úslavská 2, Plzeň 301 49

tel+fax: 019-7246407

v edici laser jako 170. publikaci

Edice SF svazek 84.

Plzeň 1999, vydání 1.

Prodejní cena 119 Kč

Milovníkům dobré SF doporučujeme:

Timothy Zahn – Kobry z Aventiny

Jonny Moreau spolu s ostatními Kobrami slouží Dominiu lidí tím, že ochraňuje před nebezpečím osadníky z nové kolonie na planetě Aventina. Tváří v tvář vzpouře svých kolegů musí přijmout rozhodnutí, na kterém bude záviset jeho další život. A protože chce bránit zájmy lidí, kteří jsou mu svěřeni do péče, stává se Jonny politikem a pod tlakem ohrožení ze strany Troftů dokazuje, že dokáže řešit problémy nejenom pomocí síly.

Pokud vás zaujal první díl série KOBRA, jistě s chutí sáhnete po druhém.

Vyjde v září 1999, 220 stran, cena cca 119 Kč. K dostání u Vašich knihkupců nebo si knihu můžete objednat na adrese:

Nakladatelství laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 301 49