Prekliata planeta

Žarnay Jozef

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Voľné pokračovanie románu Tajomstvo dračej steny. Objavené transportné zariadenie inej mimozemskej civilizácie ukryté v horách, privedie troch hrdinov knihy na planétu zničenú ekologickou katastrofou.

Trojice hrdinů pomáhá otrokům zvítězit nad otrokářskou kastou Vševědoucích na planetě Tuprumej.

MLADÉ LETÁ

Mladé letá 1998

© Jozef Žarnay 1998

Vladimír Vanko 1998

Mladé letá, s. r. o., Sasinkova 5, 815 19 Bratislava

8007. publikácia, 1998. Druhé vydanie.

Editorka Magda Baloghová.

Technická redaktorka Dagmar Škripková.

Sadzba SIMA Design, s.r.o., Bratislava.

Vytlačil Polygraf Print, Prešov.

ISBN 80-06-00877-9

Digitalizácia: MimoI

PREDOHRA

Čosi nebolo v poriadku. Dážď síce šumel rovnako vytrvalo ako vždy, no to bolo azda jediné, čo ostalo po starom.

„Počul si?“

Starší z dvojice sklonil fakľu k zemi a štyri oči sa vpili do rednúcej tmy.

„Otec! Čo sa robí?“ znepokojil sa mladší. „Prečo sa tak oteplilo?“

Starec neodpovedal. Zaboril zahrotený koniec fakle do rozmočenej pôdy a začal liezť na neďaleké skalisko. Jeho spoločník sa bez váhania pustil za ním. Škriabať sa potme na šmykľavé a hladké bralo nebola nijaká hračka, ale obaja rýchlo dosiahli ciel,.

„Otec !“

Mladší dorazil nahor prvý a v jeho výkriku sa chvela hrôza. Pokiaľ starec nahmatal okraj vrcholovej plošiny, aby sa na ňu s veľkým úsilím vyšvihol, prvolezcovi sa vydral z hrdla jačavý škrek, a kým sa starý muž vzpriamil, telo jeho druha sa krútilo strminou a drúzgalo vetvičky porastu.

„Ó, Okarus!“

Starec sa neobzrel dolu. Jednak s určitosťou vedel, že jeho syn je beznádejne mŕtvy, a jednak pre voľačo iné.

Hľadel na Zakázanú rovinu.

„Pri Okarusovi!“

Vzhľad okolia sa zmenil. Tma ustúpila čudesnému svetlu, vyžarujúcemu zdanlivo spod zeme.

„Pri veľkom Okarusovi…“ vydýchol muž do tretice.

Už videl, že svetlo nevyžaruje ani z trávy, ale zo siedmich bodov, ktoré odjakživa mŕtvo stoja v strede Zakázanej roviny - zo siedmich Veľkých hrotov. Teraz sa však objavilo na ich mieste niečo celkom iné.

Sedem jagavých kociek vysielalo strašidelné modravé svetlo a medzi nimi rýchlo narastal strieborný strom.

„Modrá!“ zachripel starec a zakryl si oči dlaňami. „Modrá farba! Oslepnem! Videl som modrú farbu!“

Šmaril sa na plošinku a telo sa mu rozochvelo od úzkosti. Hodnú chvíľu ležal nehybne a navrával si, že všetko sa mu iba marí. Potom máličko zdvihol hlavu.

„N … nie!“

Nevídaný jav nezmizol. Kocky žiarili už tak intenzívne, že mužove ruky začali vrhať na piesok tieň.

„Nie!“

Zaboril tvár do piesku, zaryl nechty hlboko do zeme a bez toho, aby pozrel pred seba, dal sa štvornožky cúvať. So zažmúrenými očami dosiahol okraj plošiny, a keď zacítil pod špičkami nôh prázdno, začal sa spúšťať dolu.

Bez jediného pohľadu na mŕtveho dal sa na útek.

KAZISVET

alebo kapitola prvá, v ktorej sa zvoncom nič nekončí

„Šach!“

„Mat!“

„Čo? Aby ho porantalo aj s koňom!“

„Tri nula,“ konštatoval som a zahľadel som sa von oblokom. Na školskom dvore sa preháňali húfy rozvášnených futbalistov, ktorým ani najmenej neprekážalo, že sa na jednom ihrisku hrá naraz s troma loptami. Z našej triedy sme len traja trávili veľkú prestávku v miestnosti - Vilo Čerňan a moja maličkosť - Stano Turčín - sme týždenníčili, zatiaľ čo Števo Hruškaj zostal s nami pre niečo celkom iné. Nenapraviteľný chválenkár si práve spomenul na svoju slávnu šachovú minulosť (v pionierskom tábore vyhral všetky turnaje a porazil i známeho medzinárodného veľmajstra) a vyzval Vila na partiu kráľovskej hry. Bolo utešené dopoludnie a nikto nemal ani potuchy, že čochvíľa sa nenápadne začne rozvíjať ďalšie klbko udalostí, aké boli dopriate iba nám.

Vyzvať mysliteľa Vila na šachový zápas bolo viac než neopatrné, ale Števo si privolal pohromu na hlavu sám. Okuliarnatý dobráčisko nikdy nemal síl spolužiakom čokoľvek odmietnuť, a tak došlo k zápoleniu, aké azda nemalo obdoby. Prvú partiu vyhral Vilo po ôsmich ťahoch, v druhej zničil súperovho kráľa v desiatom ťahu. Tretia partia, na ktorú sa podľa svojich vlastných slov Števo pekelne sústredil, trvala najdlhšie. Po šestnástom ťahu sklonil Vilo hlavu do dlaní, oči sa mu zakalili a koncom jazyka si navlhčil pery. Pridobre som poznal tento príznak a ani tentoraz som sa nemýlil - keď o niekoľko sekúnd Števo víťazoslávne ohlásil šach, Vilo premiestnil koňa, zložil okuliare a oznámil koniec tretieho obdobia panovania Števovho kráľa.

„To bola číročíra náhoda!“ nasrdil sa najhrdinskejší hrdina. Predvčerom liezol na jabloň, no zlomil sa pod ním konár a Števo spadol tak nešťastne, že pri náraze si na spodnej haluzi vyrazil predné zuby, následkom čoho priam ukážkovo šušľal. „Štanino! Predsa ši videl, že šom mal prevahu! Nabudúce ši …“

Dvere sa rozleteli a do triedy vtrhol uragán. Fero Vrabec sa inokedy vracal z prestávky zásadne posledný a zväčša už po zvonení, bolo mi teda jasné, že sa muselo voľačo prihodiť. Rovnako, ako pred chvíľočkou vo Vilovi, nemýlil som sa ani vo svojom druhom najlepšom kamarátovi.

„Viete, čo je nového?“ kričal a kýval gypsovou rukou - bol predvčerom na jabloni spolu so Števom, no na rozdiel od hrdinu si pri páde poranil ruku. Nebolo to síce nič zvláštne, no lekárka mu pre každý prípad dala zápästie a dlaň do sadrového obväzu.

„Zahlušil gypsový štrbavého,“ odvetil spokojne Vilo.

„Sakrament-atrament, nechaj si hlúpe vtipy! Keby ste vedeli, čo sa robí, hneď by vám bolo veselo ako na pohrebe!“

„Prečo? Zasa budeme písať písomku?“

„Čo tam písomka! Radšej desať písomiek, než toto!“

„Hm! Azda len nezrušia všetky prázdniny?“

„Horšie!“

„Horšie?“

„Dolu riekou plávajú stovky mŕtvych rýb!“

Vyskočili sme ako jeden.

„Odkiaľ to vieš? Kto ti to povedal?“

„Ujo Dofrasa! Zhováral sa so starostom!“

Ďalším podrobnostiam zabránil zvonec a do dverí vdrúzila tlupa udychčaných strapáčov. Dievčatá sa tiež nahrnuli do lavíc a poniektorí oneskorenci sa ešte napochytre pokúšali čo-to doučiť. Rýchlo sme sa dohodli, že hneď po vyučovaní sa poberieme k rieke a iba to, že ostatní vstali, nás upozornilo na učkin príchod. Až vtedy som zbadal, že ešte stále zvoní.

„Sadnite si.“

Učkine slová sme začuli len v prvých laviciach, lebo zvonenie neprestávalo. A neprestalo ani vtedy, keď slovenčinárka ukončila zápis do triednej knihy a pokrútila začudovane hlavou.

„Čo je s ním?“

Zvonec však drnčal tvrdohlavo ďalej.

„Čo je to za poriadok? Turčín, skoč tam pozrieť!“

Náhlivo som vstal, no mohol som si to spokojne ušetriť. Drnčanie síce neprestávalo, zato sa ale otvorili dvere a do miestnosti vpochodoval tučný chlapec s takmer guľatou hlavou. V tvári bol červený sťa paprika. Kým držal dvere pootvorené, zvonenie zosilnelo ešte viac.

„Zatvor!“ vyučujúca nervózne zatisla stoličku pod katedru. „Blažko, čo sa tam robí? Kto to stále vyzváňa?“

„Ja… ja … to predsa vy …“

„Ja?“ zarazila sa pani učiteľka. „Ja že vyzváňam?“

Z lavíc zaznel tlmený smiech a novoprišlý ešte väčšmi očervenel.

„Nie! Ale vy ste mi kázali zazvoniť namiesto vás, lebo ste sa ponáhľali po zošity!“

„To áno. A čo sa stalo?“

„No… a ja. .. ja som zazvonil.“

Nebolo sily, ktorá by nás vedela udržať. Miestnosťou zaburácal rehot a nakoniec sa rozosmiala i slovenčinárka.

„Príma!“ nezdržal sa Fero. „Aspoň raz vyviedol aj voľačo užitočné!“

Na začiatku školského roku zavítal do našej triedy prisťahovalec. Pre jeho zovňajšok ho Fero v prvej chvíli nazval Mesiačikom. No hoci inokedy sa jeho prezývky vždy ujali, táto nemala úspech a sám o dva dni vymyslel inú.

Kazisvet.

Príčina bola jednoduchá. Ak jestvoval niekto, komu všetko doslova padalo z rúk, a kto dokázal pokaziť takmer všetko, čoho sa dotkol, bol to Teofil Blažko, vnuk našej upratovačky. V prvý deň sa pod ním rozsypala stolička, keď sa na nej pokúšal utiahnuť uvoľnené matice. O deň neskôr mu pri odchode zo školy odpadlo koleso z bicykla a potom k tomu pribúdalo na neuverenie. Zaseknutý oblok v triede, pretrhnuté lanko na tabuli, pokazený gramofón i diaprojektor, polámané pomôcky v školskej dielni, ba i menšia potopa v šatniach, keď Teofil otvoril vodovodný kohútik tak, že sme museli zháňať školníka i s nástrojmi. Jeho rodičia sa sťažovali, že mu nemôžu zveriť náramkové hodinky, lebo po dvoch-troch týždňoch ich treba zaniesť do opravovne. Bicykel mával v oprave trikrát do roka a k autu, chladničke a televízoru mu prístup prísne zakázali. Zipsy na šatách i na aktovke mu nikdy nevydržali dlhšie ako tri-štyri dni a na písanie používal iba rúčku a kalamár, lebo jedno plniace pero mu nepísalo dlhšie než dva týždne. Neviem, či to nešírili zlé jazyky, no vraj keď ešte bývali Blažkovci v Elektrónkove, suseda ho neobozretne poprosila opraviť poistky, vzápätí nastala tma v celom meste a kilometer pred stanicou zastal elektrický vlak. Skrátka, nech robil neborák čokoľvek a nech sa usiloval akokoľvek, zakaždým mu to zle vypálilo. Na dielenských prácach sfušoval i najjednoduchší výrobok, preto sme robili radšej za neho, a keď sme hrali futbal, neopovažovali sme sa zaradiť ho do obrany, lebo hneď v prvom zápase zaznamenal dva vlastné góly. Vilo sa raz vyjadril, že z Teofila vychádzajú nejaké zatiaľ neobjavené skazonosné vlny. Aj keď sa mi nechcelo uveriť zlým jazykom, že vežové hodiny v okresnom meste nemožno používať odvtedy, čo ich namiesto údržbára natiahol jeho synovec Teofil, v každom prípade som však veril, že teraz je na príčine práve Kazisvet.

„Čo si vlastne spravil?“

„Nič, pani učiteľka,“ vysvetľoval skrúšene nešťastník. „Len to, čo robí každý. Stisol som tlačidlo.“

„No a?“

„No a potom sa nedalo vytiahnuť. Ani pánu riaditeľovi sa to nepodarilo.“

Z chodby už hodnú chvíľu zaznievalo školníkovo meno.

Odrazu sa nám uľavilo - zvonec utíchol a zároveň zhasla akváriová lampka v živom kútiku.

„Vypli prúd,“ hlásil zbytočne Fero.

„Konečne. Stratili sme dobrých päť minút. Rozdajte si chytro diktátové zošity. Na konci hodiny mi nezabudnite pripomenúť, že vám mám oznámiť niečo dôležité.“

Učka začala diktovať.

„Hnusníci! Dofrasa aj s takou robotou!“

Nábrežie sa hmýrilo zvedavcami a veru málokto sa tváril veselo. Rieku pokrývali chuchvalce žltkavej peny a z vĺn sa sem-tam vystrčilo striebristé brucho ryby - za päť minút sme ich napočítali do päťdesiat.

„Žeby šľak trafil tých babrákov!“ pokračoval v nadávkach sváko Dolník, ktorého sme poznali skôr pod prezývkou ujo Dofrasa. Postával po kolená vo vode vedno s niekoľkými inými rybármi, v jednej ruke držal uhynutú rybu, zatiaľ čo druhou zaťatou päsťou bezmocne hrozil smerom k Elektrónkovu.

„Nie dosť, že nám z cementárne kazia vzduch, ešte im bol čert dlžen postaviť tam chemickú fabriku! Všetko vykántria! Bodaj by ešte dnes vyhoreli!“

„Ale, pán Dolník,“ tíšil ho policajt, opretý o motorku. „Továrne potrebujeme!“

„Takéto? Čo nám budú otravovať vzduch i vodu?“ ozval sa starý Húščava.

„Takéto nie! Určite je to len nehoda! Vinníkov istotne prísne potrestajú, na to sú paragrafy.“

„Tieto ryby už nijaký paragraf nezachráni! A pozrite hen!“

Ujo Dofrasa zlostne šmaril rybu k druhému brehu, kde v chuchvalci páchnucej peny plávala dolu vodou mačacia zdochlina.

„Otrávila sa,“ zamračil sa Vilo. „Asi zožrala rybu. Poďte, mám toho akurát!“

Pobrali sme sa preč. Z pohľadu na zničenú rieku nám bolo smutno a náladu nám trochu zlepšovalo jediné - pani učiteľka nám po zvonení oznámila, že v piatok odpadá vyučovanie.

VÝLET

alebo kapitola druhá, v ktorej chlapci nájdu chlebník bez majiteľa

Turistika bola od malička Vilovou i mojou záľubou. A keď ani Fera a Števa nebolo treba dvakrát nahovárať, rozhodli sme sa, že nečakaný voľný deň využijeme - pôjdeme na výlet. Nevysoký skalnatý kopec, Medvedí vrch, vzdialený od Atómovej Lehoty na dobrý poldeň chôdze, nás lákal už dávno, ale vždy, keď sme sa tam chystali, pokazilo sa počasie. Teraz však nepršalo už týždeň a jasná obloha veštila pohodu i naďalej.

„Na tri dni?“ nadhodil Fero.

„Jasné! Vrátime sa v nedeľu poobede.“

„Príma. Aspoň sa ešte raz poopaľujeme.“

Hoci som vstal zavčasu a na dohovorené miesto som sa dostavil priskoro, neprišiel som prvý.

„Holahó!“ privítalo nás zahulákanie. „Kde si nechal Vila? Čo, stúpila mu na nohu lokomotíva?“

A Fero vystrúhal trpiteľskú grimasu.

„Predstav, si! Zle som natiahol budík! Šiel dopredu a ja s ním!“

Zložil som chlebník s poskladanou dekou na zem, posadil som sa na peň a pozeral k Atómke. Na ohybe sa zjavila ďalšia dvojica ranných vtákov. Fero poškrabal za uchom Bleska, zahľadel sa na zápästie a zahlaholil:

„Nemeškajú vám náhodou hodinky?“

„Ani nie,“ odvetil Vilo. „Vybrali sme sa načas, ale Števo sa vrátil po papriku do guláša. Dnes si uvaríme taký guláš, aký nejedol ani jeden kráľ.“

„Kráľ!“

Fera priam nadhodilo a oči mu zažiarili. Žmurkol na mňa a obrátil sa k Vilovi:

„Nepočul si tú historku o kráľovi a jeho troch synoch?“

„Ako im dával lámať prúty?“

„Nie, nemyslím Svätopluka! Tú najnovšiu!“

„Nepočul.“

„Príma, počúvaj! Žil raz jeden kráľ a ten mal troch synov. Dvaja starší boli múdri, no najmladší bol ako podošva. Keď kráľ ostarel, zavolal si synov a riekol: Nadišiel môj čas a musím vám podeliť všetko, čo mám. Najstarší, ty dostaneš pol kráľovstva. Prostredný, ty tiež dostaneš pol kráľovstva. A ty, najmladší, dostaneš fučifuč.“

„Čooo?“ spýtal sa Vilo nechápavo.

„Ha! Práve na to sa opýtal i ten zadubenec!“ vybuchol Fero a začal sa škodoradostne plieskať po stehnách. Pretože ja som mu naletel už dávnejšie, s radosťou som sa pripojil.

„Bodajže ťa,“ uškrnul sa Vilo. „Vedieš 1:0, no toto ti dlžný nezostanem! Máš to u mňa schované!“

„Naozaj dobré,“ súhlasil Števo. „Ten chyták ši muším zapamätať a dakoho naň nachytám.“

Všimol som si, že Vilo vytiahol z kapsy špinavý papier a vyjavene naň hľadel.

„Čo to čítaš?“ zozvedavel Fero.

„Človeče! Píšu tu, že jednej žene odhryzol pes jazyk!“

„Čooo?“ Fero žasol. „Ako sa to stalo? To ho tak vyplazila?“

„Bol… bol to jazyk z topánky!“ zajasal Vilo a hodil zdrap do Fera. „A už sme 1:1!“

Cestu od kraja lesa k Dračej stene prejde chodec zvoľna za dvanásť minút, no my sme si na svoje obľúbené miestečko vyšliapali skratku cez husté kroviská, takže na lúčku pod rozoklané dvoj bralo sme prikvitli sotva za polčas. Fero so Števom sa ihneď vrhli k maskovaciemu balvanu, aby ho odvalili od vchodu do jaskyne.

„Počkať,“ zadržal ich Vilo. „čo sa tak pechoríte? Utekáte ako strelení, chcete prezradiť našu skrýšu?“

Skalný výklenok s vchodom do jaskyne bolo vidieť iba z čistiny a od kraja lesa. Preletel som pohľadom celé priestranstvo. Pažiť bola prázdna a lístie ani nezašušťalo. Ale…

„Pozrite!“ zvolal som. „Tam! Na dube!“

„Chlebník! Visí na konári!“

„Niekto je tu,“ nahneval sa Vilo.

Podišli sme ku stromu a Fero si prezeral kapsu.

„Hm! Akoby som ho už niekedy videl!“

„A vieš, že ja mám tiež taký dojem?“

„Aj ja! Mal šom kedyši taký ištý rukšak, ale…“

Spoza stromov zaznelo niečo ako pokašliavanie, no to znenazdajky prešlo do zvonivého smiechu, ktorý mi bol povedomý, nemenej ako taška na dube.

„Je tu niekto?“

Otázka bola vlastne zbytočná -o odpovedal nový výbuch smiechu. Blesk sa radostne rozštekal.

„To šom blážon. Nikoho predša nevidno,“ natiahol krk Števo.

„Nikoho… nevidieť.“

Vilo si končekom jazyka oblizol pery a zahľadel sa do prázdna. Na to sa strhol.

„Ak nikoho nevidieť, tak to môže byť jediná osoba! Si to naozaj ty?“ spýtal sa prázdneho lesa.

Medzi stromami niečo zašuchotalo.

„Hej,“ zašepkal som, sotva som si uvedomil, komu patrí chlebník. „Ohlás sa!“

„Dúfam, že si tu sama,“ riekol Vilo najedovane.

„Nie,“ zašepkal dub. „Niekoho som nechala vnútri.“

„Zošalela si?“ zasyčal Fero. „Prezradila si vari niekomu tajomstvo Dračej steny?“

„Ani nie. Ten, čo ostal dnu, tam bol už predtým.“

Jazvečík, oňuchávajúci kmeň rozložitého duba, zrazu zaštekal a s ňufákom pri zemi sa hnal ku vchodu.

„Vidíte?“ zasmiala sa naša spoločníčka spoza bučka. „Blesk ho už spoznal, iba vy ste takí nechápaví!“

„Cha, cha,“ prehlásil Fero mrazivo. „Tebe sa chichúňa, keď si ho tam sama doviedla. Teraz už viem aj ja, že to je…“

Hneď ako sme odvalili balvan, privítal nás Bundášov hrdelný brechot.

„Vravíte, trojdňový výlet?“

Rozvaľovali sme sa v jaskyni. Blesk šantil okolo Ferových nôh, kým Bundáš dôstojne sedel a zametal huňatým chvostiskom.

„Veď poď s nami,“ riekol som, ako by som ani nezbadal Ferov žlčovitý pohľad. Vedel som, že túto opovážlivosť, pozvať na výlet aj dievča, mi dlho neodpustí. Veď Julka bola aj jeho jediná kamarátka.

„Aj by som šla, lenže…“

„Lenže čo?“

„Otecko ma priviezol k tete autom a večer sa po mňa vráti. Sem som si len tak odskočila, lebo som tušila, že prídete, nuž som vás chcela nastrašiť. Hm… ale mohla by som ísť zatelefonovať, že sa vrátim domov až v nedeľu?“

„Tak zabehni k tete a my ťa počkáme.“

„Ani ma nenapadne,“ vzoprel sa Fero. „Nemám náladu vyčkávať. Jedenia sme si doniesli dosť, tak teda poďme!“

„Už to mám!“ vstala Julka. „Nezdržujte sa! Ja zabehnem k tete povedať, kam ideme, a potom vás dohoním!“

„Nájdeš nás?“

„Že či! Medvedí vrch predsa vidieť zďaleka a okrem toho - načo mám Bundáša?“

„Máš pravdu, ten stratí stopu iba po prietrži. Dobre teda! Pôjdeme popri potoku, nemôžeš nás minúť.“

„Zaraz som vám v pätách!“

Dievča vybehlo z jaskyne do tmy.

„Bodaj… Bodaj by sa spustila lejavica a hrmavica, žeby aj Bundáš zablúdil!“

Na Ferovom hlase síce bolo badať, že to nemieni vážne, no napriek tomu som pocítil nevôľu. Ani čoby ma pojalo tušenie, že jeho želanie sa onedlho do slova a do písmena vyplní.

STÁVKA

alebo kapitola tretia, v ktorej Števovi hrozí, že ostane holohlavý

„Šadla oša na konieč noša, v tráve je roša a čvendží koša!“ Div mi nezabehlo. Odpočívali sme na rúbanisku a posilňovali sa desiatou, Števo sa od toľkého jedenia rozgurážil, že sa sčista-jasna pustil do veršovania.

„Dobré, čo?“ zamrmlal a zahryzol do chleba.

„Príma! Znamenité!“ nezdržal sa Fero. „Majstre, neviete ešte niečo podobné?“

Polichotený Števo prehltol, nadýchol sa a spustil:

„Vyletela mucha ž ucha, vletela však do brucha, odtiaľ čelá bež ducha, letí ani mladucha!“

„Neprekonateľné! Do tretice všetko najlepšie!“

Básnik nepostrehol posmešok - zatváril sa mysliteľsky a zložil hlavu do dlaní. Vtom Fero vyskočil.

„Sakrament-atrament! Práve ten nám tu chýbal!“

Obzrel som sa a tentoraz som s Ferom vrelo súhlasil. Na konci rúbaniska sa objavila Julka a niekoľko krokov za ňou sa vliekol - Teofil.

„Počúvaj,“ riekol Števo, ktorý si nič nevšimol. „Toto bude najlepšie: Mám muchu v uchu a v bruchu trochu vžduchu!“

„A v hlave máš otruby! Prihlás sa do súťaže trkvasov!“

Fero sa rozzúrene obrátil k prichádzajúcim.

„Jula! Na kieho si sem zavolala tohto?“

Dievča naň pozrelo s dotknutým výrazom v tvári a pokrčilo plecami.

„Vôbec som ho nepozývala, sám sa pustil za mnou, keď som mu povedala, kam sme sa vybrali. Nijakým činom som sa ho nevedela zbaviť. Nemohla som naň predsa nahuckať Bundáša!“

„Nerozčuľujme sa,“ zamiešal sa do hádky Vilo. „Je už raz tu, veď tu nebude mať čo pokaziť.“

„Len aby! Kazisvet!“

„Tak som tu! Priniesol som sirup,“ radostne oznámil Teofil a hodil svoj vak do trávy. Nestačil som ho zadržať, tobôž varovať, že práve na tom mieste vyčnieva zo zeme skalný hrot.

Zarinčalo.

„Č… čo je to?“ strhol sa Teofil a zbledol.

„Je tam kameň! Čo si sa najprv nepozrel?“’

„Kameň? Ja som myslel…“

„Jeden myslel, až vymyslel fúrik a potom ho musel tlačiť! Švihom vyprázdni vak, lebo budeš mať všetko polepené!“

Nešťastník chvatne otvoril vak a začal vyberať sklo a vylievať hustú červenú tekutinu. Vilo ho plesol po chrbte.

„Nič to! Črepy vraj prinášajú šťastie!“

„Ožaj, Teofil!“ zvolal Števo. „Požnáš rožprávku o šynovi a troch kráľoch… nie, nie! O kráľovi a troch šynoch?“

Fero obrátil oči stĺpom - všetci sme dobre vedeli, že najhrdinskejší hrdina pokazil doposiaľ každučký vtip.

„Čo ja viem?“ Teofil držal vak, kým Julka mu ho utierala kúskom handričky. „Je milión rozprávok o kráľoch.“

„Ale tú nepožnáš! Počúvaj! Bol raž jeden kráľ a mal troch šynov. Dvaja štarší boli hlúpi a tretí… nie, nie! Naopak! Boli múdri a najmladší bol ako… ako podrážka. Keď už bol kráľ štarý, žavolal ši ich a povedal: Muším vám roždeliť kráľovštvo. Najstarší, ty doštaneš poloviču… poloviču…. čohože to? Aha. už viem - poloviču fučifuč! A ty… nie, nie! Doštaneš poloviču kráľovštva!“ Števa až prehýbalo od smiechu. „Ty doštaneš fu… fu… fučifuč! Chachachacha!“

Teofil položil vak do trávy a mlčky si uťahoval remienok.

„Tak ša ma… chachá… na to špýtaj!“

„Na čo sa ťa mám spýtať?“

„No predsa na to, na čo ša špýtal ten šproštý!“

Zavládlo trápne ticho, iba Števo sa rehlil ďalej.

„Chachacha! Nie je to bežvadný chyták?“

„A ty ši ho bežvadne škopal!“ zastonal Fero. „Si zabíjač vtipov! Truľo!“

„Ty ši truľo!“

„Čuš! Najprv recituješ taľafatky a potom mi pokazíš vtip! Sám som si ho chystal na Julku!“

„Ja ho už dávno poznám.“

„Vidíš? Už ho dávno požná, ty žávištnik! Závidíš mi, že šom ťa predbehol!“

„Pch! Si trubiroh a basta!“

„A… a ty ši dvojitý trubiroh! A… kravšký! A aby ši vedel, dneš ša š tebou nežhováram! S nikým ša nebudem žhovárať!“

„Kdeže,“ zasmial som sa. „To nevydržíš - to by bol zázrak!“

„Nevydržím? A vydržím, aby ši vedel!“

„A nevydržíš!“

„A jušt vydržím! Nech ša pod žem prepadnem!“

„Stavme sa!“ vzplanul Fero. „Ja tvrdím, že nevydržíš!“

„Dobre, štavme ša! O čo?“ Števo sa buchol po kolene.

„O čo? Takto: Ak skutočne dokážeš do večera čušať, dám sa hneď v pondelok dohola ostrihať. Ale ak prehovoríš čo len slovko, dáš sa ostrihal dohola ty! Platí?“

„Platí,“ súhlasil hrdina po kratučkom zaváhaní a natiahol pravicu oproti vystretému Ferovmu gypsu. So smiechom som im preťal ruky, načo Fero odskočil a skríkol:

„Prehráš, prehráš! Obanuješ! Už akoby si bol holohlavý!“

Očarene sme hľadeli. Nebo bolo belasé, bez jediného mráčika a príjemne ladilo so zeleňou horských lúk. V obrovskej výške krúžil párik vtákov. Na blízkom kríčku sa usadil žlto-čierny vtáčik, aby nás pozdravil niekoľkými trilkami. Keď sa nedočkal nijakého ohlasu, urazene sa našuchoril a ufrngol.

„Krása,“ vydýchla Julka.

„Čože tuná! Počkaj, na vrcholci, odtiaľ bude výhľad! Nemám pravdu, Števo?“ riekol Fero, ktorý sa neprestajne tmolil okolo hrdinu a rozmanitými úskokmi sa usiloval primäť ho k reči.

Jeho obeť si však priveľmi dobre uvedomila, do čoho sa dostala a Števo si dával pekelný pozor, aby sa nepreriekol.

„Panstvo, dôjdeme do dvanástej do sedla?“ hútal Vilo. Zastali sme na skok od pramienka.

„Do sedla?“ sklapol som skladací pohár. „Prečo práve tam?“

„Viem!“ zagúľal očami Fero. „O dvanástej naisto nastane zatmenie slnka a uvidieť ho možno iba zo sedla! Náš Vilo to vyrátal!“

„Ale choď,“ okuliarnik kývol rukou. „Otecko hovoril že po tejto je tam už len jedna studnička. A my budeme potrebovať na guláš vodu. Chcete ho variť hneď teraz tu, či vydržíme?“

„Najedzme sa v sedle,“ navrhol som.

„Aj ja som za,“ pridal sa Fero. „A ty, Števo?“

Odsúdenec vyplazil na pokušiteľa jazyk, vzal mi z dlane pohár a pobral sa k studničke. Vyšlo najavo, že Fero čakal iba na to. Spod blízkeho kríčka vydoloval okrúhly kameň, zabalil ho do servítky, rýchlo ho vsunul Števovi do vaku pod tepláky. O minútu sme sa za veľkého uškŕňania poberali ďalej.

V sedle sme si postavili tábor a stany. Vilo vyňal z batoha plechový kotlík a poltucta konzerv, ktoré sa Teofil ochotne podujal pootvárať. My sme sa pustili do škrabania zemiakov.

„Au!“ ozvalo sa o chvíľu.

„Čo je?“

„Porezal som si prst,“ hlásil Teofil a fúkal si koniec malíčka. Julka pokrútila hlavou, a keď mu oviazala škrabanec kúskom obväzu, vytiahla z chlebníka otvárač.

„Tí dvaja vtáci stále krúžia,“ utrúsil Fero.

Vyvrátil som hlavu - dve bodky takmer splývali s oblohou.

„Musí tam pôsobiť silný vzdušný prúd,“ riekol Vilo a utrel si okuliare.

„Vzdušný prúd? Tu?“ Fero sa zatváril vrcholne odmietavo a obrátil sa k Števovi. „Čo myslíš, môže tu byť dáky vzdušný prúd? Dali by sa tu púšťať šarkany?“

Dobre poznal chválenkárovu slabinu - Števo, priam zamilovaný do výroby šarkanov, sa len-len nepozabudol, iba v poslednej sekunde sa spamätal. Ešte pevnejšie zomkol pery a siahol do chlebníka po ďalší zemiak. Chvíľu v ňom šmátral, náhle mykol rukou a vytiahol kameň, vzorne zabalený do servítky. Očervenel a z úst sa mu vydral rozhorčený výkrik:

„Ktorý šomár mi to šem po…“

Ihneď sa zasekol a dlaňou si prikryl ústa. no už bolo neskoro. Fero zapišťal, urobil kotrmelec a začal poskakovať na jednej nohe okolo zmäteného Števa.

„Prehovoril, prehovoril! Holohlavý, holohlavý!“

„Aha!“ zvolal zlostne Števo, lebo viac nemusel dbať na stávku. „To ši tam dal ište ty! No počkaj!“’

Vyskočil a vrhol sa k posmievačovi, lenže ten nelenil a so smiechom ufujazdil do húšťavy. Iba ich hlavy sa podchvíľou vynárali z porastu. Naraz Števova hlava zmizla, Ferova sa zastavila, vrátila sa nazad a tiež sa stratila. Onedlho sa obaja znovu ukázali - išli pomaly a Fero mal na sadre položený akýsi predmet. Zdalo sa, že Števo trošku kríva.

„Čo to, našli ste poklad, či čo?“ vítala ich Julka.

„To nie, ale mohol šom ša žabiť! Z ničoho nič šom ša prepadol pod žem! Našiel šom tam toto!“

„Čo je to?“

„Detská hračka,“ Fero si nadhodil predmet zdravou dlaňou a odkotúľal ho do trávy.

Bola to veľká modrá kocka.

Vatra veselo praskala, plamene nenásytne požierali raždie a oblizovali skálie okolo ohniska. Slnko sa už dávno schovalo za masívom Medvedieho vrchu a krajina sa rýchlo ponárala do tmy, kde-tu zablikali svetielka svätojánskych mušiek. Rozvaľovali sme sa v tráve a hľadeli na kotlík, zavesený na trojnožke.

„Neuvaríme si ešte jeden čaj?“ nadhodila Julka. „Po tom štipľavom guláši ma od obeda ešte vždy smädí.“

„Šprávne! Aj ja šom šmädný!“

„Lenže treba doniesť vody, fľaše sú prázdne,“ povedal Vilo.

„Tak prines!“

„Prines ty! Kde je napísané, že je to moja robota?“

„Varenie je ženšká robota! Nech ša o to poštará, Jula!“

„Nehanbíš sa, ty strachopud?“

Vstali sme s Vilom súčasne, a preto sme to aj naraz uvideli - spoza krovísk svietilo modré svetlo.

MODRÝ OHEŇ

alebo kapitola štvrtá, v ktorej výletníci podniknú nočný výstup

Kocka sa zmenila. Ak popoludní, keď sme sa s ňou dosť dlho zabávali, vyzerala pevne a celistvo, teraz sa v jej stenách vytvoril celý rad kruhových otvorov. Na pohľad mala matnú modrú farbu, avšak oproti plameňom zahrala dúhovými farbami. Už poobede ma upútala jej váha - hoci bola dlhšia ako tehla, nevážila viac ako pierko.

„Skade ša v nej berie to švetlo?“

Nemo sme pozerali na trblietajúce sa teleso. To, čo sa trblietalo, boli hrubšie i tenšie žilky, prepletajúce sa cez seba ako poludníky a rovnobežky.

„Podajte mi baterku,“ zašepkal Vilo.

Bolo to zaujímavé - na elektrickom svetle kocka zdanlivo potemnela. Baterku sme vypli, kocka sa zajagala ešte výraznejšie.

„Števo!“

„Čo?“

„Kde si ju našiel?“

„V jame.“

„Poďme tam.“

„Ale tam je tma!“

Ale tma tam nebola. Nevychádzali sme z prekvapenia - v miestach, kde sa Števo napoludnie zaboril do diery, vyžarovalo spod zeme modré neskutočné svetlo.

„Ľudkovia! Je ich tam ešte šesť!“

Julka mala pravdu. Keď sa Fero spustil do jamy, vytiahol z dutiny poltucta kociek. Rozostavili sme ich okolo vatry - podobali sa ako vajce vajcu.

„Modrý oheň,“ vydýchol Vilo.

Naskutku - ak zo začiatku kocky pohasli, teraz to vyzeralo skôr naopak. Napriek tomu, že sme do pahreby nasypali novú dávku raždia, vatra ani čoby dohárala. Zdanie však klamalo - v skutočnosti sa kocky rozžiarili a tmavé na nich ostali len otvory do žiliek.

„Čo to môže byť,“ hlesla Julka.

Mlčky sme pozerali, potom to Vilo dlhšie nevydržal. Položil si na dlane po kocke a rozpažil.

„Sú rovnako ľahké.“

Nevedno, čo chcel Teofil urobiť, keď vytiahol z táboráka hrubú haluz a pohol sa s ňou ku kockám, no horiaca vetva mu vykĺzla spomedzi prstov a spadla priamo na Bundáša. Pes zavyl sťa fabrická siréna, vyskočil a prevrhol najbližšiu kocku. Tá sa neprevrátila celkom - zachytila sa na trse trávy a ostala šikmo stáť. Bundáš zavrčal.

„Pozor!“

Vilova výstraha už bola zbytočná, lebo všetci sme nevdojak uskočili.

„Elektrický oblúk, či čo?“ spýtala sa Julka pošepky.

„Neviem, ale nezdá sa, žeby ich to poškodilo.“

Vilo nerozhodne pristúpil bližšie, dreveným kolíkom odvalil vychýlenú kocku. Blýskavý jazyk medzi kockami zanikol.

„Prečo si to pokazil? Postavme radšej i ostatné šikmo!“

Fero nikdy nebol ďaleko od slov k činom. Odstrčil nášho učenca a márne sa pokúšal dostať teleso do predchádzajúcej polohy. Napokon kocku postavil šikmo, no nič sa nestalo.

„Iný uhol!“ nezdržal sa Vilo.

Zohol sa, chytil kocku do prstov a pohyboval ňou sem-tam dovtedy, kým z nej nevyšľahol známy jazyk. Zároveň sa to isté podarilo i Julke s ďalšími dvomi kockami a vo vzduchu sa vlnili dve jagavé krátke laná.

„Postavme všetky,“ navrhol Fero. „Možno ich ani netreba stavať do šikmej polohy, možno postačí, ak budú šikmo len ich steny a kocky budú stáť normálne!“

Fero už aj rozostavoval kocky na Julkinej deke a piplal sa s nimi dovtedy, kým sa medzi každou dvojicou nevytvoril žiarivý oblúk. S poslednou mu to trvalo najdlhšie, lebo ju musel nastaviť správne vzhľadom k obom susedným telesám. A vtedy…

„Pozor!“

Cítil som, ako sa mi naježili vlasy. Obaja psi zavrčali a Fero odskočil od svojho výtvoru tak chvatne, že div nezvalil Števa. Aj Teofil sa vyľakane odvrátil, potkol sa a zakopol o najbližšiu kocku. Jav sa stratil.

„Chlapci! Čo… čo to bolo?“

Nečudoval som sa Julkinmu úľaku. Nikto z nás nebol na tom ani zamak lepšie - všetci sme videli, že vnútri sedemuholníka vznikla priezračná svetielkujúca lopta.

„Čo do toho kopeš, ty nemehlo?“ osopil sa Fero na Teofila a dal sa prevrátenú kocku nastavovať do predošlej polohy, Vilo mu ju však vytrhol z rúk.

„Nechaj to! Radšej ich nechaj na pokoji!“

„A to zasa prečo?“

„Lebo nevieš, čo sa môže stať! Čo ak vybuchnú? Cítili ste predsa to čudné napätie!“

„No a? Čo ma po dákom napätí?“

„Lenže ja si nenechám zničiť deku!“

Julka zasvietila baterku. Na mieste, kde pred chvíľou plávala lopta, bola výrazná škvrna.

„Pozri!“ rozhnevalo sa dievča. „Spálil si mi ju!“

Fero sa vytrhol Viloví, pokľakol na prikrývku a položil dlaň na machuľu a zavrtel hlavou.

„To nie je spálené, ale mokré. Škvrna tam musela byť už aj predtým, ibaže si si ju nevšimla.“

„Predtým tam nijaká škvrna nebola! Choď si láskavo experimentovať niekam inam!“

„Kde? Tu je jediné rovné miesto!“

„Vedel by som o niečom,“ zamiešal som sa do hádky. „Keď sme poobede lozili po skalách, boli sme predsa aj na tej rovnej plošinke.“

„Rovné miesto v skaliskách?“ neveril Vilo.

„Naozaj! Sami sme sa čudovali! Dookola sú samé končiare, len na jednom mieste je rovinka. Keď ju vyčistíme od buriny, bude ako stôl.“

„Ja by som si s tým najradšej vôbec nezačínal. Mám strach, že sa voľačo prihodí.“

„Čo by sa mohlo prihodiť?“

Fero sa zohol po kocku a vykročil.

„Počkaj!“ zavolal Vilo. „Možno tam ísť, či treba liezť?“

„Nuž, viac sa budeme škriabať. Je to dosť strmé,“ odvetil som.

S Ferom na čele sme sa hneď vydali nahor. Cesta nebola príliš schodná a neraz sme museli zdolávať svah štvornožky. Baterky sme síce vzali so sebou, ale boli nanič. Cestu nám osvetľovali len kocky a hviezdy s Mliečnou dráhou.

ZÁHADA SEDEMUHOLNÍKA

alebo kapitola piata, v ktorej Števo nespozná ihlan a počasie sa správa viac než zarážajúco

Trvalo slabú polhodinku, kým sme vyčistili plošinku. Bola to neveľká lúčka - istotne jediné rovné miesto na bočnom hrebeni Medvedieho vrchu. Okrem trávy sa tu hojne vyskytoval i mach a celkom na okraji plošinky vyrastal zhluk hustých krovísk, hlboko pod nami sa mihotalo žltkavé svetielko nášho opusteného táboráka.

Takisto ako predtým, i teraz sa najťažšie správne umiestňovala siedma kocka. Museli sme znova upraviť polohu ostatných kociek.

„Hurá!“ zajasal Fero. „Konečne to…“

Utíchol. Tak ako pred polhodinou, znovu mnou zalomcovala triaška a ani som nemusel priložiť dlaň k hlave - aj tak som vedel, že každý vlas mi stojí osobitne.

„Už je to tu zas,“ vydýchla Julka.

„Futbal,“ hlesol Teofil.

Naozaj - ak však pri prvom pokuse narástla guľa ako jablko, teraz sa v strede sedemuholníka zajagalo priezračné teleso, väčšie ako futbalová lopta.

„Veď to nie je guľa!“ zvolala Julka.

Bolo to čosi nepomenovateľné. Z ničoho pred nami vyrastal nepravidelný mnohosten dúhových farieb. Jednotlivé steny sa mu chveli ani mydlová bublina, len-len prasknúť. Mnohosten však nemienil puknúť - rástol a rástol, až zaberal celý priestor vnútri modrých kociek.

„Čo to tam dnu rastie?“ Vilo ma schmatol za lakeť a ukazovákom vystrelil dopredu.

Vnútri som uvidel čosi, čo skrylo trávu, mach i skálie, no nedalo sa to dostatočne rozoznať.

„Prepichnúť,“ povedal Fero a než sme mu v tom mohli zabrániť, dotkol sa dúhového povrchu. Ruka mu prenikla dnu.

„Prestaň!“ zreval Vilo. „Čo ak ťa to zabije?“

„Hlúposť, vôbec nič necítim. Akoby tu ničoho nebolo. Len…“

„Len?“

„Len to je čudné, že tam dnu je sychravo.“

Vilo mi uvoľnil lakeť a obaja sme sťa na povel zaborili prsty do steny. Nenarazil som na nijaký odpor, zato nechty a brušká prstov mi naozaj zvlhli.

„Zvláštny fyzikálny úkaz,“ zašepkal Vilo. „O takom volacom som nepočul. Dajakým spôsobom sa tam vytvárajú vodné zrážky… a … Fero! Neblázni!“

Varovanie prišlo neskoro - Fero so smiechom vkročil do mnohostenu. Cez farebnú hmlu som ho videl oveľa horšie, ani hlas mu nebolo počuť, hoci sa dalo rozoznať, že vzrušene ukazuje na nás a voľačo vraví.

„Fero! Nazad! Zaraz sa vráť! Počuješ?“

Zdalo sa však, že nielen my jeho, lež ani on Vila nepočuje. Naďalej rozčúlene gestikuloval a znezrady vystrčil hlavu. Blesk zaštekal a skočil za svojím pánom.

„Poďte! Čo trčíte tam vonku? To ste ešte nevideli!“

Vzápätí vyletela i ruka a než som sa spamätal, stiahla ma dovnútra.

Pripadal som si, akoby som sa ocitol pod hladinou riedkej kvapaliny. Dookola som nevidel skoro nič, iba prepletance lúčov modrých kociek, v nich sa za stenou mihali ligotavé bodky. Až po hodnej chvíli sa mi zamarilo. že z miesta, kde som ešte pred niekoľkými sekundami stál s Vilom, vyrastajú steblá neskutočnej rastliny.

„Už aj poďte von!“

V stene sa objavila nazlostená okuliarnikova tvár. A že tu bolo omnoho tmavšie než vonku, Vilo sa viditeľne zarazil, Fero ho hneď vtiahol dovnútra.

„Ako, ako je to možné,“ habkal okuliarnik bez stopy hnevu v hlase. „Prečo nevidieť von? Kde sú ostatní? Čo to tam vonku rastie za burina?“

„Nie si príliš zvedavý?“ odsekol mrzuto.

„Ľudkovia! Veď vám tu mrholí, či čo!“

Julka vhupla dovnútra so zježeným Bundášom. Do mnohostenu vošiel Teofil a za ním sa vkradol aj Števo, pripravený pustiť sa vnohy.

„Už sme všetci v jednom vreci!“ zajasal Fero. „Vitajte panstvo!“

Stáli sme a hľadeli. Pod nohy sa nedíval nikto, pretože na tráve, machu a kameňoch nebolo nič na pozeranie, zato vonku sa to začínalo podobať na sen. Čím väčšmi si môj zrak zvykal na modravé šero, tým väčšmi som rozoznával, že náš sedemuholník obklopuje prečudesné rastlinstvo.

„Mám zvláštny pocit,“ riekol Vilo. „Zdá sa mi, že vôbec nie som tu, ale že sa na všetko dívam z ohromnej diaľky. Marí sa mi, akoby som sa ocitol v celkom inom priestore!“

„A mne sa zdá,“ pridala sa Julka, „že celý svet… čo ja viem… sa potrhal, či čo!“

„Máš pravdu, tak je to! A tými trhlinami presvitá nejestvujúca a vymyslená krajina! Mám taký pocit…“

„Choďte do hája! Pletky! Staré baby mávajú pocity!“ vyprskol Fero.

„Ako ti môže byť do smiechu!“

„A ako ti môže byť do plaču? Radšej si zaviaž topánku!“

Hrdina sa čudne posadil a dal sa do uväzovania.

„Čo sedíš ani na ihlách?“ spýtal sa Vilo, keď si na chvíľu odskočil von a vrátil sa s tým, že vonku je všetko po starom, a že všetko, čo z mnohostenu vidíme, sa nám iba marí.

„A môžem ši poriadne šadnúť, keď mi žavadžia ten hrot?“

„Aký hrot?“

„No ten! Čo vypadol z kočky, keď šom ša poobede na nej…“

„Azda z nej dačo vypadlo?“

Števo siahol do zadného vrecka a podal niečo Vilovi. Bolo to také malé, že sa mu to zmestilo do dlane.

„Špička! Že vraj špička,“ riekol Vilo nahnevane. „Akoby si sa neučil, čo je to ihlan!“

„Skôr ihlanček,“ opravila ho Julka.

Na Vilovej dlani naozaj ležal maličký ihlan. Na rozdiel od kociek nesvetielkoval, hoci bol navonok z toho istého materiálu.

„Odkiaľ vypadol?“

Vilo pristúpil k najbližšej kocke a po krátkom rozmýšľaní priložil ihlanček k jedinému tmavému otvoru. Rozmery súhlasili, vsunul ho teda dovnútra.

Vtedy sa stali dve veci - kocky zhasli a spustil sa hustý dážď.

NOČNÝ DÁŽĎ

alebo kapitola šiesta, v ktorej sa priveľa hľadá, no primálo sa nájde

„No toto!“

To bolo všetko, na čo sa zmohol ohromený Fero. My sme nedokázali ani toľko. Ja som od údivu vyvrátil hlavu k oblohe a čo robili v tej chvíli ostatní, to som vidieť nemohol, lebo sme sa ocitli v úplnej tme.

Pohľad na oblohu ma prekvapil - tam, kde sme pred chvíľou obdivovali nedozerné hviezdne šíravy, nebolo teraz vidieť vôbec, ale vôbec nič.

„Čo ša štalo?“ zanariekal zdola Števo, pravdepodobne si ešte stále zaväzoval šnúrku na topánke.

„Zmena počasia,“ zamrmlal Vilo. „Lenže… nerozumiem.“

„Sláva! Konečne som sa dožil pamätihodnej chvíle, že aj vševed Viliam Čerňan raz dačomu nerozumie!“ skríkol Fero. „Vari si sa v nijakej knižke nedočítal, že môžu prísť náhle prehánky?“

„A ty si to čítal?“

„Samo sebou!“

„Ja šom to aj žažil! Raž šom liežol na továrenšký komín, krášne švietilo šlnko, ale keď šom bol v poloviči, žačala búrka a do komína udrelo dvanášť bleškov!“

„A ty ši ich chytal do hršte a hádžal na žem, čo?“ zasmial som sa zlostne.

„Už sa nehašterte,“ napomenula nás Julka. „Radšej si oblečme pršiplášte. lebo čochvíľa premokneme. Ja svoj akosi nemôžem nájsť.“

„Lenže ani my nemáme sovie oči!“

Zvrtol som sa a začal šmátrať po zemi. Hoci dážď trval krátko, tráva bola načisto premočená a voda mi začala vnikať aj za golier. Vyhrnul som si ho až po bradu a dal som sa do hľadania.

„Keby som vedel, kde som položil vak,“ rozčuľoval sa Fero.

„Hm, ja to síce viem presne, ale i tak by mi to nepomohlo.“ ťažkala si z druhej strany Julka. „Stála som tri kroky od svojho chlebníka, ale tam ho nieto! Nemáte voľakto baterku?“

„Ja,“ ohlásil sa Fero.

„Tak mi ju požičaj!“

„To sa ti ľahko povie! Lenže mám ju vedno s plášťom vo vaku a ten práve hľadám!“

„Ja mám tiež baterku,“ zvestoval Teofil, „ale nesvieti, je pokazená!“

„To je hlúpe,“ striasol som sa od náhleho chladu.

„Vydržte,“ povzbudzoval nás Vilo. „Zaraz bude svetlo.“

„Ty máš baterku? Tak rozsvieť, človeče!“

„Hneď, hneď. Lenže… akosi tiež nemôžem nájsť chlebník.“

„Ani ty? No to je už vrchol! A kde si ho mal?“

„Za jednou kockou. Viete čo? Prehľadajte okolie, musí byť za niektorou kockou.“

„Prehľadajte okolie,“ zašomral Fero. „Premúdra rada! Najprv mi ale ukáž, kde je nejaká kocka!“

Mal pravdu. Nech som akokoľvek hmatal okolo seba, nielen po svojom vaku, ale ani po najbližšej kocke nebolo ani chýru.

Prsty sa mi zakaždým zabárali do neobyčajne pružnej a premočenej trávy - pravdepodobne som sa nevdojak vzdialil z čistiny a došiel som ku kroviu nad zrázom.

„Ľudkovia, dávajte si pozor,“ varoval nás Vilo. „V tej tme tmúcej sa poľahky môže niekto dostať až ku kraju. Kto sa zrúti, ten sa už namojveru ťažko pozviecha!“

„Ja som v akejsi hustej tráve,“ oznámila Julka.

„Aj ja,“ ohlásil sa Števo.

„Ja tiež,“ pridal som sa.

„Veď aj ja,“ zaznel Teofilov hlas.

„A vy sa nazdávate, že ja si hoviem v perinách?“ zvolal mi Fero pri uchu, načo sme sa z celej sily zrazili.

„Človeče, veď dávaj trochu pozor,“ pošúchal som si líce. „Máš hlavu ako baran!“

„Myslíš si, že tvoja makovica je vankúš? Vieš, ako sa mi zaiskrilo v očiach?“

„Výborne,“ zachichotala sa Julka. „Zahrajte sa na baran-baran drc! ešte raz, a keď zasršia iskry, uvidíme, kde sú tašky!“

„Skús to teraz pre zmenu ty!“

„Počujte! Ostaňte stáť, kde ste!“

Vilov hlas zazvučal tak naliehavo, že som poslúchol.

„Niečomu nerozumiem,“ pokračoval Vilo.

„To je jediné, čo ma povzbudzuje,“ odvrkol zasa Fero. „Aspoň vidím, že nie som jediný somár.“

„Čuš. Počúvajte ma - povedzte mi, kde ste kto! A nahlas, aby som poznal, kde stojíte.“

„Ja som tu!“ prihlásil sa Teofil ďaleko za mojím chrbtom.

„Ja stojím v akomsi jarku,“ začul som zľava Julku.

„A ja šom tu! Aj tu raštie čoši pichľavé!“

„My trčíme v dákej burine,“ referoval Fero i za mňa.

„Tak? To je veľmi čudné!“

„Prečo?“

„Veď sa rozpamätajte - koľko meria plošina?“

„No… asi ako volejbalové ihrisko.“

„Správne! A teraz - počuli ste sa?“

„Nie sme predsa hluchí, sakrament-atrament!“

„Nebuď nervózny! Nezdalo sa vám, že sme od seba trochu ďalej ako na volejbalovom dvorci?“

„Človeče! Máš pravdu!“

„Plošinu predsa obkolesujú skaliská, voľný je iba spád, ktorým sme vyliezli. Nik z vás nenarazil na skaly?“

„Nie.“

„Ani na okraj spádu?“

Ostalo ticho, každý sa nazdal, že práve on stojí nad strminou a že stačí neopatrný pohyb a zletí. Zmeravel som a neúspešne som sa usiloval preniknúť čierňavou.

„Viete čo?“ rozmýšľal Vilo. „Vráťte sa ku mne!“

„Oho! A čo ak špadnem do priepašti!“

„No a čo?“ vybuchol Fero. „Minule si sa vyťahoval, ako si sa raz rútil do stometrovej priepasti, a táto nemeria ani desatinu!“

„Buďte aspoň raz ticho!“ zahriakol ich Vilo. „Poďte opatrne ku mne. Ja som sa ani nepohol. Ak pôjdete ku mne, nič sa vám nemôže stať.“

„No hej, lenže ako budeme vedieť, či ideme k tebe? Čo ak pôjdeme akurát opačne?“

„Budem počítať! Raz, dva, tri… - podľa hlasu vycítite, kam treba ísť!“

Dorazil som k Vilovi pri osemnástke, a keď narátal do tridsať, zdrapila ma za blúzu mokrá ruka - ku skupine sa dotmolil Števo. Ľutoval som, že sa nevidíme - museli sme vyzerať ako stroskotanci.

„Sme všetci?“

Každý sa ohlásil.

„A naozaj nikto nič nenašiel?“

„No…“ zaváhala Julka. „Ja som voľačo našla, lenže…“

„Lenže čo?“ znetrpezlivel Fero.

„No… je to čudné. Keby som na to videla! Viete, ja som našla čosi z chlebníka!“

„Čo?“

„Časť chlebníka a v ňom časť obsahu.“

„Táraš dve na tri! Aké časti?“

„Tak viete čo? Tu ho máte a ohmatajte. Sama som zvedavá, čo na to poviete.“

Začul som, ako vec putuje z dlane do dlane, až som zacítil medzi prstami kúsok vlhkej látky. Naskočila mi husia koža, no tentoraz nie od dažďa a chladu. Ničomu som nerozumel.

CESTA TMOU

alebo kapitola siedma, v ktorej sa hádajú, kto píše na stroji

„Počuli ste?“ spýtal sa Fero.

„Je to možné?“ vydýchla Julka.

„Tam… tam naozaj dakto píše na štroji!“

Fero vyprskol a plesol sa po stehnách.

„Blázon! Kto by písal na stroji v noci, v lese a v daždi?“

„Fero,“ ozvala sa Julka. „Je to stroj.“

„Predša požnám píšačí štroj!“

„Čuš,“ zahriakol ho Vilo. „Videli ste?“

Zahľadel som sa do tmy. Spočiatku som nevidel nič. jednoducho sa v tejto temrave nič vidieť nedalo. Zrazu však v diaľke znovu čosi tichučko zaklepotalo a zároveň na zlomok sekundy čosi zasvietilo a zhaslo. Minútu sme nepohnute stáli, no záblesk sa neopakoval.

„Hm. Vyzerá to, akoby tam voľakto fotografoval fotobleskom,“ povedal Vilo.

„Alebo niekto niečo zvára!“

„V lese? Iba ak konáre.“

„Pôjdeš ša tam požrieť?“

„Hja, už je i tak načase pobrať sa odtiaľto.“

„Dobre, ale ktorým smerom sa ide dole?“

„Zaručene tým, odkiaľ sa svietilo. Nikto ma nepresvedčí, že ten bláznivý fotograf sedí o tomto čase na strmých skalách a navyše pritom dokáže písať na stroji.“

„Jaj! Nespadneme? Veď ša žabijeme! Zoštaňme tu!“

„Do rána? Z toho by bola nádcha ako hrom,“ povedal som. „Ak nie zápal pľúc. Vlezieme si do stanov a… a čo keby sme začali volať o pomoc?“

„Samozrejme!“ počul som, ako sa Vilo pľasol po čele. „Henten má iste baterku! Nech nám príde zasvietiť!“

„Fakt,“ potešila sa Julka. „Kričme, chlapci!“

„Hej! Hej, vy tam! Pomoc! Pomóc!“ dali sme sa do vresku. „Poďte sem! Pomoc!“

Stíchli sme, no odpovedal nám len jednotvárny šum dažďa.

„Nič.“ potriasol som hlavou. „Ani len ozvena. A popoludní bola aká silná!“

„To je asi od toho dažďa,“ vysvetľoval Vilo. „Ale… žeby nás ten človek nepočul?“

„Ak i počul, tak sa naľakal,“ namietla Julka. „Kričali ste všetci naraz, a každý niečo iné. Vyznelo to, akoby sa púšťala do útoku tatárska jazda!“

„Na tom niečo je. Chalani - napočítam do štyroch a vtedy zakričíme všetci naraz. Tak tri-štyri!“

„Po… mooóc!“

„Znamenite! A znovu! Tri-štyri!“

„Po… mooóc!“

„A do tretice… tri, štyri!“

„Po… mooóc!“

Stíchli sme a usilovali sme sa čosi zazrieť cez šum dažďových kvapiek.

„Nič,“ vzdychla Julka. „Je to možné?“

„Aši medžitým odišiel!“

„Nuž, vylúčené to nie je. Panstvo, nedá sa nič robiť, musíme si pomôcť sami. Ideme dole!“

„Vilo… a… nespadneme?“

„Tak si teda pozvi anjela strážneho!“

Chytil som kohosi za ruku, zatiaľ čo zozadu mi niekto pevne zovrel dlaň.

„Kto je predo mnou?“ spýtal som sa.

„Ja. A vpredu je Vilo,“ spoznal som Julkin hlas.

„A ty si kto?“ pootočil som hlavu dozadu.

„To šom ja!“

„No ahoj, to mám šťastie. Taký chýrny horolezec ako ty mi aspoň pomôže!“

„Fero, ty si kde?“ zakričal spredu Vilo.

„Na konci,“ odvetil. „Ja ten zostup neprežijem, keď sa predo mnou potkýnajú Števo s Kazisvetom, jeden z nich ma určite strhne so sebou! A ešte ten hlúpy gyps!“

„A čo máme povedať my vpredu? Ak niektorý z vás spadne, zosype sa na hlavy nám.“

„Tak nespadnite,“ zakľúčil Vilo debatu. „Držte sa skál a každý krok si vyskúšajte. Času máme habadej!“

„To je fakt, sakrament-atrament, premočení sme už tak či onak!“

„Ideme…“

Vliekli sme sa veľmi pomaly.

„Desať krokov,“ hlásil Vilo. „Každú chvíľu začnem zostupovať. Dávajte si pozor!“

Vliekli sme sa ako storoční slimáci.

„Tak čo? Už zliezaš?“ zaujímal sa Fero.

„Človeče, nie! Nerozumiem! Stále je to rovné!“

„Ideme vôbec správnym smerom?“

„Určite, iným sa predsa ani nedá ísť!“

V diaľke pred nami sa ozval známy klepot a tmu prečesla iskra. Cítil som, ako mi Julka náhle zovrela ruku a sám som stisol Števovu dlaň tak mocne, že hrdina zjajkol. Vzápätí som vrazil medzi dve hlavy - Vilo i Julka zastali.

„To… to je absurdné,“ šeptal Vilo. Živo som si ho predstavil - stojí, jazykom si oblizuje pery a zakalenými očami hladí tam, kde už nemohol vidieť naskrze nič.

„Čo stvárate tam vpredu?“ durdil sa Fero a tlačil mi na chrbát Števa i Teofila. „Čo tam toľko trčíte?“

Nikto mu neodpovedal. Krátky záblesk stačil na to, aby sme spoznali, že sa pred nami rozkladá rovina ako stôl.

„Ľudkovia,“ nadýchla sa Julka. „Veď… my sme už dole!“

„Aj mne ša tak ždalo! Ale kedy šme žišli?“

Stáli sme a mne nebolo jasné, či sa nemám začať báť ešte viac, alebo naopak. Len-len, že som sa neuštipol do líca, aby som sa presvedčil, že nesnívam.

„Dolu? Ako to? A kam sa podeli kocky?“ hútal Fero. „Nemohli sa prepadnúť pod zem!“

„Čo ak sa rozpustili?“ spýtala sa nesmelo Julka.

„Rozpustili?“

„Áno. Od vody. Keď začalo pršať.“

„Žeby? Ale keby aj, mohli by sa rozpustiť tak rýchlo? Veď i sneh by sa topil pomalšie, keby si ho dala na slnko.“

„Možno sa vyparili,“ vytasil sa s novou domnienkou Fero.

„Alebo ša žneviditelnili,“ prispel i Števo svojou trochou do mlyna.

„Možno, že ich uniesli mravce z toho velikánskeho mraveniska pod smrekom, kým sme sa nedívali,“ prebral sa Vilo. „Tresky-plesky!“

Vydali sme sa na ďalší pochod.

„Veru,“ silil som sa do smiechu. „Možno, že kocky nám vôbec nezmizli. Možno, že v skutočnosti sme zmizli my im!“

Vilo zastal tak, že sme mu s Julkou vrazili do chrbta.

„My… sme zmizli kockám,“ zopakoval Vilo moje slová.

Zalomcovala mnou triaška. Nohy sa mi podlomili a ako v polosne som začul Kazisvetov hlas:

„Čo tam vlastne robí fotograf?“

„Predša fotografuje,“ poučil ho Števo.

„Ale prečo píše na stroji?“

„Iste spravil obrážok a potom ši žapíšal výsledok požorovania. Možno fotografoval dajaké zviera. Aj ja šom raž v noči fotil bleškom a podarili ša mi vynikajúče obrážky!“

„A akého žvera ši fotografoval?“ posmeškoval Fero. „Huš? či šliepku? Alebo to bola mucha, čo vyletela z ucha a vošla do brucha a vyzerala ako mladucha? A tiež si potom písal potme na stroji? Lenže ty si si nevšimol, že henten to robí práve naopak. Najprv píše a až potom…“

Ďalšie slová mu zamrzli na jazyku. Azda ani nie 20 krokov pred nami sa ozval rýchly klepot a znova sa zablyslo. Fero a Števo boli príliš zaujatí hádkou, aby mohli postrehnúť, že pred nami je čosi nevídané. Tak som sa zhrozil, že som škriepku sotva vnímal.

„Teraž píšal rýchlejšie!“

„Aši špravil nový pokuš!“ neprestával Fero s výsmechom.

„Hovoríš hlúposti! Načo by sem vláčil stroj? Poznámky si môže zapísať na papier a doma prepísať. A to píše potme, či ako?“

Klepot zaznel znova a intenzívnejšie, akoby neznámy chcel dokázať, že pri písaní nepotrebuje svetlo. Ihneď to však poprel. - Ďalší iskrivý záblesk preťal tmu a ja som naň čakal s vytreštenými očami.

„Nie!“ zreval Vilo zadŕhajúcim sa hlasom.

Akoby sa po výkriku pustilo do pretekov v strojopise prinajmenšom dvanásť pisárok. Vzápätí sme uvideli vzlietnuť dvoch statných vtákov. Prestal som váhať - z celej sily som sa uštipol do líca a oči sa mi zaliali slzami.

„Chlapci… veď to…“ a Julka sa rozplakala.

Vtáčí pár zakrúžil nad akousi mrcinou. Videli sme to ako v kine. Po každom zaklepotaní sa im z vačku nad hlavou zablyslo.

„Jáj!“ zvýskol Števo. „Mamičkaaá!“

Dôvod jeho úľaku bol jednoduchý - všimli sme si to všetci. V zábleskoch, i keď žiaden netrval dlhšie než sekundu, sme stačili rozoznať dosť.

Nikto to nemusel vysloviť. Pri pohľade na nevídané vtáky, šupinami pokrytú zdochlinu a rebríčkovitú trávu sme spoznali, že môj nevydarený žart sa zmenil na neodškriepiteľnú skutočnosť.

Nie, kocky sa nám nestratili, my sme sa stratili kockám!

Neboli sme na Zemi.

SAMÁ JAMA

alebo kapitola ôsma, v ktorej sa viac padá než chodí

„Ako? Ako sa to len mohlo stať?“ svorne sme fňukali.

Vilo a ja sme nadávali, Fero mlátil päsťou do premočenej zeme, Julka plakala a Kazisvet Teofil fikal ako decko. Všetkých prehlušil hrdina Števo. Som presvedčený, že práve svojím revom odohnal oba mrcinožrúty, a tak sme sa ocitli znova v tme.

„Modré kocky!“

Po kratšom premýšľaní si musel každý už i sám uvedomiť, že čarokrásne a ľahulinké kocky neboli nijakou samoúčelnou hračkou, ani umeleckým výtvorom, lež technickým zariadením na prekonávanie kozmických hlbín. Ako zariadenie fungovalo, ako sa dostalo na Zem a kam nás proti našej vôli dopravilo, to sa nikto ani nepokúšal ostatných vypytovať. Čupeli sme teda pod akýmisi obrovskými lopúchmi, hľadeli skľúčene do tmy a načúvali monotónnemu cupotu kvapiek.

„Keby aspoň preštalo pršať!“ šušľal Števo.

„List sa mi trhá,“ šomral Fero a šmátral rukou po lopúchu. „Zaraz bude ani rešeto. Nepôjdeme radšej ďalej?“

„Veru,“ zívol Vilo. „Koniec dažďa vyčkávať nemôžeme. Čo ak bude mrholiť ešte deň-dva? Panstvo, ráčte zdvihnúť kotvy, ideme si vyhľadať útulnejší prístrešok.“

„Ale češtou žmokneme!“

„Hej, ale čochvíľa zmokneme i tu. Možno sa nám podarí natrafiť na dáku jaskyňu, alebo aspoň bútľavý strom.“

„A nebude tam napríklad… nejaký had?“ nevzdával sa Števo doterajšieho úkrytu.

„Možno. A možno, že sa nejaký dvojhlavý krokodíl plazí akurát teraz k nám,“ odvetil Vilo. „Ešte niečo! Istotne ste už tiež nahmatali, že okolo nás rastú menšie lopúchy. Natrhajme si z nich koľko uvládzeme a zakrúťme sa do nich.“

„Ja by šom chčel radšej pršiplášť!“

„Áno? Tak si ho daj poslať z domu! Stačí napísať na adresu Atómová Lehota, okres Elektrónkovo, Československo, Európa, planéta Zem, Slnečná sústava, galaxia Mliečnej dráhy! Žiaľ, spiatočnou adresou ti neviem poslúžiť, takže pošta ti zásielku tak skoro asi nedoručí!“

Vliekli sme sa po klzkej tráve, potkýnali sa na neviditeľných ostrých kameňoch a podchvíľou sme sa vzájomne vyťahovali zo zradných priehlbín, do ktorých sme neraz zapadli aj vyše kolien. Jediným šťastím bolo, že voda bola napodiv teplá, takže postupne sme sa zbavili nepohodlných, časom i tak deravých lopúchových listov a pokračovali sme v pochode bez ohľadu na vlažnú vlhkosť.

„Sakrament-atrament!“ uľavoval si Fero, keď som ho piaty raz vyťahoval z hlbokej diery. „Prečo sa trepeme práve týmto smerom? Vyzerá to tu ani po bombardovaní!“

„To by museli žoštať väčšie krátery!“

„Nech! Možno, že tu robili vykopávky, alebo sú to odtlačky kopýt tunajších kráv, ale i tak to… aaaá!“

„Čo, už ši žaša v jame? Nevieš dávať požor? Ja ši pred šebou každý krok overím a…“

Ďalšie Števove slová sa stratili v mohutnom čľapote a žblnkaní. Z vody potom zaznelo dychčanie, kašlanie a nadávanie, vzápätí fľasla facka.

„Sakrament-atrament, počuj, ty motovidlo! Keď spadnem ja, to je moja vec a nepotrebujem, aby si ma poučoval! Ale keď sa nabudúce rozhodneš zasa niekam čapnúť ty, vyber si láskavo lepšie miesto, nie moju hlavu!“

„To ste v takej veľkej jame, že ste sa tam zmestili dvaja?“ vyzvedal Vilo.

„Že či!“ ohlásil sa Fero už bez zlosti a bolo počuť, ako vylieza. „Sem sa zmestíte pohodlne všetci. Poďte!“

„Ďakujem, nemám záujem! Už som sa dnes okúpal dosť!“

„Chalani, myslím to vážne - poďte sem! Volaco som objavil!“

Habkal som za Ferovým hlasom, až som vystretou pravicou nahmatal ucho a mokrú ježatú šticu. Akási ruka ma uchopila za zápästie a stiahla mi dlaň dole.

Vzrušene som vydýchol a prstami som začal skúmať miesto pred sebou. Najprv sa mi dlaň ponorila do rozčerenej vody, no potom - potom preťal tmu Julkin výkrik. Dokazoval, že ma hmat neklame. Zovrel som prsty v päsť a udrel som.

Udrel som do tvrdej a hladkej plochy!

KANÁL

alebo kapitola deviata, v ktorej vstupuje do deja nová postava

Mohlo by sa to prirovnať ku korytu. Na dotyk to pripomínalo betón, uhly malo zaoblené. I hlboké bolo dosť - z brehu som rukou vôbec nedočiahol na dno.

„Fero, je to hlboké?“ spýtal sa Vilo.

„Dosť. Keď som sa tam dole pozbieral, breh mi čiahal poniže brady. Šťastie, že je tu vody po pás, inak som sa mohol škaredo dorantať! A potom ma ešte Števo chcel utopiť!“

„Veď aj ja šom ša napil!“

„Chlapci,“ ozvala sa Julka ticho. „Tentoraz to skončilo šťastne, ale najbližšie by mohol niekto skončiť omnoho horšie. Tak sa pošmyknúť a rozbiť si hlavu? Vilo, nebude múdrejšie ostať niekde tu a vyčkať svitanie? Veď aj tak viac padáme a vstávame, ako ideme!“

„Eh, máš pravdu. Keby som bol tušil, aká hnusná cesta nás čaká, nenavrhoval by som odísť spod lopúcha.“

„Tak ša vrátime nažad?“ Julka predbehla Vila.

„Ťažko. Nik z nás nepotrafí nazad k lopúchom. Šli sme naslepo!“

„Keby šme mali ašpoň pšov!“

„Veru, ktovie kde zablúdili,“ zosmutnel Fero.

„Ty ši na vine! Ráno ši chčel, aby naštala taká lejaviča, aby i Bundáš žablúdil! Máš, čo ši chčel!“

„Prestaňte,“ zasiahol Vilo a začul som, ako si zo zvyku utiera v tejto chvíli celkom zbytočné okuliare. „Musíme si vyhľadať iný úkryt.“

„Na kieho?“ Fero stál vedľa mňa, zrejme zdravou rukou žmýkal košeľu. „Mokrí do nitky sme už tak či onak, dážď je teplý, tak načo sa flákať ďalej? Zostaňme tu, až sa rozvidnie. Ja už nemám chuť iba padať a vyliezať!“

„A čo keby sme prebrodili na druhý breh? Čo ak sa nám tadiaľ pôjde lepšie?“ ožil som.

„Nuž… za pokus by to stálo,“ váhal Vilo.

„Ďalej?“ riekla Julka. „A ak tam bude ešte neschodnejšie?“

„Ja šom ža!“

„Mne je to fuk,“ zahundral Teofil.

„Mne je to tiež fuk,“ zvolal Fero. „Už aj idem!“

Opatrne som sa posadil na betón, no nejaký tvrdý predmet ma tlačil vo vrecku, prevrátil som sa teda na brucho a spustil nohy do vlažnej vody. Bol som už dolu, keď sa mi niečo popri hlave zošuchlo.

„Čo to bolo?“ znepokojil sa Vilo. „Počuli ste?“

„To som bol ja,“ odvetil namrzene Fero. „Nechcelo sa mi zasa brodiť, nuž som jednoducho skočil.“

„Zošalel si?“

„Prečo? Veď koryto nie je široké ani dva metre!“

„O to nejde, ale mohol si do voľačoho nabúrať, alebo zapadnúť do nejakej hlbšej diery!“

„Čo sa stále o každého staráš? Nič sa mi nestalo!“

Povyše mňa zažblnkalo - domyslel som si, že niekto naberá vodu do dlaní a vylieva na hladinu. Nahmatal som okraj druhého brehu, vzoprel som sa a vyskočil. Podľa Ferovho príkladu som začal žmýkať teplákovú blúzu.

„To musíš žmýkať práve mne na hlavu?“ rozhorčovala sa Julka. „Aj tak je tej vody až-až! Keby si mi radšej pomohol hore!“

„Nie som netopier, aby som videl potme,“ odsekol som a pokľakol som na jedno koleno. „Podaj mi ruku!“

„Sme tu všetci?“ spýtal sa Vilo, keď sme spoločne vytiahli Julku na breh. „Stanino a Julka…“

„No a nie? Veď stojíme pri tebe!“

„Viem! Čo ma nenecháš dohovoriť? Fero!“

„Tu som.“

„Teo?“

„Aj ja som tu.“

„Števo?“

„Tu!“ ozvalo sa z druhého brehu.

„Počuj!“ nasrdil sa Vilo. „Prečo si sa neprebrodil?“

„Ja…“

„Ja šom ša bál!“ podpichol ho Fero.

„Nie! Prebrodil šom ša! Vyškriabal šom ša hore práve vtedy, keď ši ša ty odražil a škočil na druhý bok!“

„Čože? Ja že som sa odrazil z toho brehu, kam si sa ty škriabal?“

„No a nie?“

Fero stratil reč, no vtom sa Vilo rozosmial.

„Páni! Števo! Ty si z toho urobil komédiu! Veď si brodil celkom zbytočne!“

„Ako to? Mal šom skočiť ako Fero?“

„Nie! Mal si jednoducho ostať tam, kde si bol!“

„Jasnačka,“ rozrehotal sa aj Fero. „Človeče! Veď ty si už bol na druhej strane!“

Teraz pre zmenu onemel Števo.

„Nepamätáš sa? Keď si mi spadol na krk a ja som ti vyťal poza uši, zavolal som ostatných a začal som vyliezať…“

„Aj ja šom žačal liežť!“

„Veď hej - lenže na druhú stranu! Dobre si pamätám, že si fučal za mojím chrbtom!“

Rozosmiali sme sa - prvý raz od stretnutia s blýskajúcimi vtákmi.

„Hotovo,“ konštatoval Vilo, keď sme zasa boli pohromade. „A ideme hľadať skrýšu.“

„Lopúch?“ zaradoval sa Teofil.

„Hoci lopúch, hoci i šalátové lístie, len nech pod ním neprší. Aby sme toľko nepadali, pôjdeme odteraz v husom zástupe. Každý sa bude držať predchádzajúceho…“

„A spadneme všetci naraz,“ doplnil ho Fero.

„Musíme si dávať pozor!“

„Kto bude vodca?“

„Všetci sa vystriedame.“

„No nazdar, to bude pelotón.“

A veru bol. Chvíľku nám potrvalo, kým sme sa zoradili, a ešte dlhšie, kým sme si navzájom prestali šliapať na päty. Vliekli sme sa z kroka na krok a mohol byť na nás zaujímavý pohľad, lebo prvý vyzeral s predpaženými rukami istotne ani námesačník. Chôdzu sme postupne zrýchľovali - ak sme sa zo začiatku plazili ani slimáci, neskôr sme mohli súťažiť s rakom a pozdejšie by sme už hádam predbehli aj korytnačku. Krajina na druhej strane kanála zmenila ráz, a keď sa na čelo pelotónu dostal po Vilovi a mne Fero, kráčali sme už tempom priemerného chodca.

„Radšej spomaľ,“ znepokojil sa vzadu Vilo. „Keď to pôjde takto ďalej, čochvíľa sa rozbehneme a vletíme do dákej galiby.“

Spomalil som a vystrel ruky Ferovi ponad plecia. To bolo šťastie - o dve sekundy som narazil na prekážku

V poslednú noc pred oným pamätným dňom, kedy sa začali robiť neslýchané veci, Mogam nespal. Nie že by sa mu spánku nežiadalo, lež nech bol ukonaný akokoľvek, sen mu nesadal na viečka. Bol by div, keby sa to i stálo - málokomu sa na Kole hanby podarilo zaspať. Previnilca priviazali tak, že stál na prstoch, zatiaľ čo ruky mal vysoko nad hlavou. Kedykoľvek väzeň od vyčerpania čo len zdriemol a stúpil na celé chodidlo, prebrala ho taká pálčivá bolesť v zápästí, že sa naskutku postavil do predošlej polohy a nezriedka sa nezdržal a vykríkol. To sa však stávalo málokedy, každý si striehol jazyk viac, než čokoľvek iné. Bodaj by nie - hlasitý ston bez povolenia a súhlasu vrchnosti by znamenal jedno z najvážnejších zneuctení Itolfareovho ceremoniálu! Povýšeniachtiví strážcovia by ihneď upaľovali s hlásením službukonajúcemu dôstojníkovi, veliteľovi materskej jaskyne a nešťastníkovi pribudne ďalšia čiarka. Beda, trikrát beda bolo úbožiakovi, ktorý mal vyryté tri čiarky a porušil Itolfareov ceremoniál! Toho už nevyviazali ku kolu, na ktorý sa z času na čas dostal prakticky i ten najposlušnejší občan Tuprumeje. Prinajlepšom k trestu pribudlo bičovanie živým bodliakom. Mogam počul o oveľa prísnejších rozsudkoch. Odsúdenca nemuseli hneď vhodiť do Okarusových žeravých útrob, či utopiť v Bezodnej studni - jestvoval hroznejší spôsob zabíjania. Všetci obyvatelia Tuprumeje poznali smrteľné účinky jedovatých slín strašného vtáka smrti gor-gor-gora. Jeho sliny rozožrali obeti pokožku, mäso i kosti. Dielo skazy dovŕšili klepotajúce blyskáče. Pravda, nepriletel zakaždým, preto takto odsúdili iba najťažších zločincov. Zberači soldany si pošepky rozprávali o poslednej obeti vtáka smrti, o dôstojníkovi Onimodovi, ktorého gor-gor-gory dozaista uniesli do svojho dúpäťa, lebo zvyšky jeho kostí a mäsa sa nikdy nenašli.

Mogam tlmene zastonal a preniesol váhu na ľavú nohu, aby si napäté svaly pravej nohy trochu odpočinuli. Toto bola jediná možnosť, ako si uľahčiť, aj to len vtedy, ak strážca bol neskúsený, dal sa pri spútavaní oklamať a uviazal väzňa do zdanlivo najhoršej, ale v skutočnosti ako-tak voľnej polohy. Bolo to spojené s nebezpečenstvom pre oboch - ak náhodou prišiel na úskoky dôstojník, neopatrného strážcu potrestali vylúčením zo slobodného stavu, o previnilca kruto zbičovali. No štíhlemu a pružnému Mogamovi sa dnes predsa len podarilo zaujať polohu, v ktorej síce navonok tŕplo natiahnuté telo, lež pod rúškom noci mohol podľa potreby prenášať váhu z jednej nohy na druhú.

Vláda noci vrcholila, preto Mogam nedovidel na orechy a nevidel teda, koľko času uplynulo. Zasa prestúpil, vyplazil jazyk a oblizol si čelo, aby z neho zotrel potôčiky dažďových kropají. Potom otvoril oči - a z celej sily si zahryzol do perí, aby nevykríkol.

Dole, v Zakázanej rovine, uvidel svetlo. Hoci bolo veľmi-preveľmi ďaleko, tak ďaleko, ako Mogam ešte nebol, rozoznal sedem modrých kociek, medzi nimi žiarivú bielu guľu!

Mogam sa neopatrne mykol, zabolelo ho až pri srdci, a postava, pokrytá stekajúcimi stružkami vody, ovisla na remienkoch.

PRVÉ SVETLO

alebo kapitola desiata, v ktorej Julka nájde prepotrebnú vec

„Čo iného by to mohlo byť ako múr?“

Stáli sme a hmatali okolo seba. Drobčil som doprava, podľa dychu a fučania som poznal, že najmenej dvaja z mojich druhov ma nasledujú.

„Má to vôbec koniec?“

Neodpovedal som z jednoduchého dôvodu - sám som to nevedel. Prieskum sa jednotvárne vliekol.

„Stanino!“

„No?“

„Dávajte si tam vpredu pozor!“

„Typický Vilo,“ frflal Fero. „Treba postupovať rýchlejšie, lebo takto nedôjdeme na koniec ani do súdneho dňa. Pusť ma dopredu, nech je trochu života v tom umieraní!“

„Ani nápad! Len si pekne ostaň, kde si! A vôbec, pusť ma dopredu,“ ohlásila sa Julka.

„Pchá, akurát! Sukňu púšťať dopredu! Už len to nám chýba!“

„Vieš dobre, že nenosím sukňu, ale nohavice!“

Fero pohrdlivo vyprskol a chystal sa na jeden z predslovov o dlhých vlasoch, krátkom rozume a podrezanom jazyku, no už sa k nemu nedostal, lebo som cúvol a vrazil mu plecom do brady.

„Roh!“

„Tri rohy, jedna jedenástka! To nemôžeš upozorniť, že zapínaš spiatočku? Skoro si mi vyrazil zub!“

„Ašpoň by šme boli dvaja!“

„Dofrasa, čo sa tam toľko meliete?“ napajedil sa Vilo.

„Našli sme roh! Sme na rohu!“ oznamovala Julka.

„Ty si našla figu borovú,“ zahundral Fero.

Na pleci som pocítil ruku - Vilo sa popri Ferovi a Julke pretisol ku mne.

„Naozaj si našiel koniec steny?“

„Či je to koniec, neviem, no roh to je,“ priložil som mu dlaň k zaoblenému miestu. Navlas tak, ako v kanáli.

„Konečne!“ Vilo sa sčista-jasna rozosmial. „Zišlo mi na um, keby tak pristáli na Zemi v noci bez svetla cudzí kozmonauti a náhodou by natrafili na čínsky múr, tí by sa namašírovali, kým by potme našli koniec!“

„Poriadny kozmonaut by mal so sebou reflektor! Nazdávaš sa, že každý odštartuje do vesmíru len tak z voleja, ako ty?“ vykladal Fero.

„Ty máš najmenej čo mudrovať!“ zamiešala sa Julka.

„Prestaňte!“ znervóznel Vilo. „Alebo ostaňte vzadu! Teraz pôjdem dopredu ja s Teom a Števom.“

„Na, tuhomáš!“ Fero sa znova rozohnil. „Vraj ostaňte vzadu! Už chýba len to, aby viedol Kazisvet! Keď natrafí na dvere a zalomcuje kľučkou, nikto ich nikdy neotvorí!“

„Nikdy som nepokazil dvere!“ urazil sa Teofil.

„Ba veru! Ty si špecialista na obloky! Pamätáš sa, ako ich musel školník otvárať kliešťami a kladivom…“

Zvyšok príhody som nezačul, lebo Vilo radostne skríkol:

„Hurá! A máme to!“

„Vchod!“

Po niekoľkých sekundách slepeckého tápania sme napokon našli to, v čo sme pomaly prestávali i veriť.

Stáli sme dozaista pod dajakým prístreškom.

„Neprší! Sláva, neprší! Nech žijú stavbári! Nech žije ten, kto to tu postavil!“

Náš jasot dozaista prevýšil nadšenie Kolumbových námorníkov, keď zazreli zem.

„Tichšie,“ napomenul nás Vilo. „Zobudíte nájomníkov.“

„Ty… ty myšlíš, že tu šú nejakí nájomníci?“

„A ja viem? Vyzerá tu pusto, je tma a nič nepočuť, ale čudoval by som sa, keby bola budova neobývaná. Ak tu nežijú ľudia, určite sa dnu nasťahovali nejaké zvieratá, veď každý normálny živočích uteká pred dažďom.“

„Ak tu aj niečo bolo, po našom vresku sa to dalo vnohy,“ riekla Julka, avšak na jej hlase bolo badať, že by veľmi rada verila sama sebe.

„Mne sa chce spať,“ zazíval Teofil a prešuchol sa vedľa mňa dovnútra. Schmatol som ho za košeľu.

„Zadrž! Chceš stúpiť na dajakú obludu, alebo sa zosypať do nejakej hladomorne?“

„No, no, pozrime sa!“ vybuchol Fero. „Druhý Vilo! Prečo by tam mala byť napríklad hladomorňa?“

„A prečo by nemala byť? Keď si tu ty, tak ešte jedno čudo by sa sem zmestilo!“ zaútočila Julka. „Tá budova môže byť predsa i nejakým starým hradom, a teda ani hladomorňu nemôžeš vylúčiť!“

„Spať chceme všetci,“ ozval sa Vilo. „V každom prípade si najprv musíme overiť, či to tu bude možné.“

Nenáhlivo som si drepol a natiahol ruky. Dlážka za prahom bola drsná a suchá, ale na jednom mieste som nahmatal škáru, z ktorej čosi vybehlo a pošteklilo mi dlaň. Šklbol som sa, otriasol si ruky a rýchlo som vyskočil na rovné nohy, pričom som z celej sily do niekoho vrazil. Z tmy sa ozvalo Ferovo nadávanie, prekvapujúco nepatrilo mne.

„Sakrament-atrament! Čo za svinstvo sa tu hmýri? Fuj!“

„Pomóč! Aj tu je čoši! Ja to nechčem!“

Zatiaľ čo sa Fero plieskal po celom tele, Števo sa chcel rozbehnúť čo najďalej odtiaľto, lebo v temnote čosi tupo udrelo.

„Dofraša! Všade šamá štena! Sproštá štavba!“

„Pokoj,“ zahriakol ho Vilo. „Tak jeden druhého iba pohlušíme! Čo vás vlastne vyplašilo?“

„Nás že niečo vyplašilo? My sme vyplašili to!“ zdôraznil Fero.

„Preboha! Chlapci!“

„Chlapci, počúvajte - počúvajte ma pozorne!“

„Čo sa robí?“

„Viete, zdá sa mi, že… pamätáte sa, že mi ostal zvyšok chlebníka?“

„Bodaj by nie!“

„Siahli ste i dovnútra?“

„Prečo? Vari ti niečo nechýba?“

„Naopak! Celkom dolu som ešte čosi našla, ale bojím sa tomu uveriť. Je to… škatuľka!“

Na chvíľu nastalo ticho. Potom Vilo, premieľajúc dôkladne slovo za slovom na jazyku, pretiahol:

„Azda to len nie sú… zápalky?“

Ticho rušili len dva zvuky, šum dažďa a papiera.

„No? Tak čo?“ znetrpezlivel Fero. „Sú?“

„Sú,“ šepla Julka. Vzápätí zaznelo dôverne známe škrtnutie a vyskočil plamienok, ožarujúci vyjavené tváre, zoskupené do polkruhu. Než sme stačili rozpútať uragán nadšenia, zápalka zhasla.

„Ty si poklad! Koľko ich máš?“

„Na výlet som si vzala novú škatuľku.“

„Hurá! Živió! Zapáľ ďalšiu!“

„Pomalšie, pomalšie,“ brzdil nás Vilo. „Škatuľka sa zdá veľa, ale v našich podmienkach je to skoro nič. Nesmieme ich len tak ledabolo premrhať. Noc môže ešte potrvať.“

„Sakrament-atrament, veď už je dlhšia, ako je zdravé!“

„Na niektorých planétach trvajú noci i stovky hodín.“

„Taľafatky!“

„Prečo taľafatky? Dĺžka dňa a noci závisí od doby, za akú sa planéta otočí okolo svojej osi. A na niektorých…“

„Ešte nakoniec povedz, že tu je polárna noc, a že si na východ slnka počkáme pol roka!“

„Človeče, veď polárna noc by musela byť studená!“

„Možno, že tu bývajú čelkom teplé polárne noči!“

Živo som si predstavil, ako Vilovi podskočili na nose okuliare.

„Ja sa z vás zbláznim, vy hrobári vedy! Polárna noc nemôže byť teplá! Podmieňuje ju predsa uhol dopadu slnečných lúčov…“

Z čierňavy sa vyplazil druhý žltý jazýček a ukončil vedeckú prednášku. V slabom svetle sme uzreli čosi, čo Julku tak vydesilo, že zapišťala, zápalka jej vypadla z rúk, zasyčala a zhasla.

Nevedno ako dlho bol Mogam v bezvedomí, ale keď bolestivo precitol, po desivých sinavých svetlách nebolo už ani chýru. Všade panovala noc, iba vpravo, niekde nad susedným údolím letel párik blyskáčov. Mogam vedel, čo sú to za vtáky, a zachvátila ho radosť, že letia iným smerom. Mrcinožrúty zavetrili hostinu.

Vták smrti gor-gor-gor sa vydal na lov.

DVANÁSŤNOHÍ

alebo kapitola jedenásta, v ktorej cestovateľov považujú za raňajky

„Tak to skončí, keď dáte dievčaťu do rúk zápalky,“ utrúsil uštipačne Fero.

„Buď ticho!“ rozčúlil som sa. „Sám si sa pred chvíľou naľakal a teraz karháš iných! Okrem toho - kto komu dával do rúk zápalky?“

„No… veď ja som to tak nemyslel, Julka! Prečo… prečo mi ich pcháš do ruky?“

„Zažni si ich sám, keď si taký mudrc!“

Julka mala slzy na krajíčku. Ešte slovo, a bol by som Ferovi zavesil poriadne zaucho, len som nevedel, kde stojí.

V tme zaštrkotalo, mihla sa iskra a zlomené drievko zhaslo prv, než vôbec poslúžilo svojmu účelu.

„Nemehlo!“ nezdržal som sa. „Teraz niekoho obviňuj! Tak hlúpo premrhať vzácnu zápalku!“

„Ja… ja… to ten protivný gyps! Julka! Kde si?“

„Tu.“

„Zober si to nazad a… a odpusť.“

„Pozor, šetrite,“ žiadal Vilo. „Nemáte voľakto voľačo horľavé? Stanino! Ty si odborník na výrobu ohňa.“

„Hja, keby som mal poruke bleskomet!“

„Spravíme to ináč,“ rozhodla Julka. „Zažnem ešte zo tri zápalky, aby sme si mohli obzrieť aspoň susednú miestnosť. A ak sa to bude dať, pôjdeme spať.“

„Moment, na to sa musí ísť organizovane,“ luskol prstami Vilo. „Keď sa svetlo rozhorí, zdvihni zápalku čo najvyššie. Všetci si prezrieme stenu a povalu. Druhú podržíš nízko nad zemou, aby sme mohli prekontrolovať dlážku.“

„A š ďalšími dvomi špálime hmyž.“

„Števo!“

Už dávno som nevykríkol tak radostne - mal som sto chutí hrdinu vyobjímať. Vzápätí som si spomenul, hoci teraz sa mi to zdalo ako pred dávnymi rokmi, že som včera večer zvyškom sviečky ničil mandelinky. Prirodzene som si hneď spomenul aj na to, že som zvyšok sviečky vložil do zadného vrecka! Práve ona to bola, čo ma tak tlačila, keď som sa posadil na betónový breh kanála. Ihneď sme ju zažali a ja som rýchlo pozrel na stenu.

Boli tam dva pavúky väčšie ako tanier. Oči im zažiarili ani reflektory vzdialeného auta.

„Sympaticky teda nevyzerajú,“ poznamenal Vilo.

Spravil som čelom vzad. Z náprotivnej steny vystúpil rad svietiacich bodov a celá sa zahmýrila desiatkami pavúkov. Všimol som si, že každý z nich má plný tucet nôh.

„Prisámvačku,“ odpľul si Fero. „Príjemné susedstvo na nocľah! Nemali by sme ich nejako odohnať?“

„Len aby neodohnali oni nás, aha, čo ich je!“

„Ja šom raž odháňal ž ižby…“

„Chlapci! Čo to robia!“

Julkin ukazovák upriamil našu pozornosť na vchod a veru povzbudzujúci pohľad to nebol. Zo pol stovky pavúčiskov skákalo z jednej strany otvorených dverí na druhú, zanechávajúc za sebou ako ceruzku hrubú pavučinu. Kým sme si uvedomili, čo robia, dvere vyzerali ani vchod do klietky - krížom-krážom sa cez ne prepletali husté mreže.

„Nie veľmi sa mi zdá, žeby nás chceli odohnať,“ riekol Vilo a pokročil k pavučine. „Verím, že nás nepovažujú za muchy!“

Odrazu zdvihol varovne ruku.

„Pst! Počujete?“

Upozorňovať ma ani nemusel, lebo sám som si to všimol už skôr. Chvíľu predtým, než sa odporný hmyz vrhol na dvere, začul som v diaľke na pol ucha zvuky. Bol to sykot. Najprv znel slabučko, zo sekundy na sekundu však silnel, ku koncu mohol závodiť skôr s parnou lokomotívou.

„Čo zasa môže byť toto?“

Aj v slabom pološere bolo vidieť, ako Julke pobledla tvár. Nečakane sa naklonila ku mne a sfúkla plameň sviečky. Na naše nemalé prekvapenie sme zistili, že pavučiny slabo fosforeskujú.

„Nežhašínaj!“ zaprotestoval plačky Števo.

„Dobre robí!“ odpovedal tlmene Vilo.

„Ale ja nechčem tmu!“

Sipot znenazdajky utíchol, avšak dlho sme sa netešili, vzápätí ho vystriedal iný zvuk.

„Vonku voľakto práši koberce,“ užasol Fero.

Trepot silnel a nezaznieval už zhora, lež navidomoči sa približoval k otvoreným dverám.

„Prečo šme nežavreli dvere?“ rozplakal sa Števo.

Postrehol som, že Vilo sa rozbehol proti sieti, lenže tá ho pružne odšmarila a po dotyku sa rozsvietila červenkavým svetlom. Až teraz som postrehol, že pavučiny sú dutého rúrovitého tvaru.

„Je to ani z gumy!“ skríkol Vilo.

„To je žle! Nedoštaneme ša von!“

„Hm, možno je to dobre! Ani ten syčavec sa nedostane dnu!“

Pavučiny síce nesvietili silno, no dosť, aby osvetlili nielen časť miestnosti, lež aj vchod do nášho útulku. Naraz sa pred dvere spustil vták.

„Gor!“ zakrákal a zamával krídlami, tu bol pôvod zvuku, ponášajúceho sa na prášenie kobercov.

„Gor-gor-gor!“

I v prítmí vyzeralo zviera odporne. Vzrastom azda len máličko prevyšovalo dobre živenú hus, líšilo sa však od tohto domáceho vtáka nielen ostrými a zahnutými pazúrmi, ale najmä dvomi, nad sebou vyrastajúcimi zobákmi. Na prvý pohľad mi pripomínalo nepodarenú vypchávku, lenže jediné oko netvora gánilo na mňa príliš krvi lačne.

„Ja ho nechčem!“ zanariekal Števo a dal sa vnohy do najtmavšieho kúta. Razom zabudol na obrovitý hmyz, loziaci po stenách. Všetci sme mu boli hneď v pätách.

„A ja ho azda chcem?“ drkotal zubami Fero. „Ale on chce nás! Prečo zíza na mňa? Veď Teo je oveľa tučnejší!“

„Útočí,“ zhíkol Vilo.

Naozaj. Vták sa naklonil dozadu, aby sa silou vrhol do dverí. Dopadlo to s ním navlas tak, ako s Vilom - sieť sa znovu rozžeravila.

„Výborne!“ zajasal som. „Drží!“

„Čuš!“ zahriakol ma Vilo. „Dráždiš ho!“

Dravec ustúpil, i druhý raz sa pokúsil preraziť mreže, no zasa nič nedocielil - sieť ho odmrštila až kamsi do čiernej pľušte.

„Gor-gor-gor!“

Škriekajúc sa útočník s mohutným rozbehom hnal ku vchodu do tretice. Posledný nápor už naša záštita nevydržala - mreže na dvoch miestach praskli. Vták uviazol v sieti, no potom sa silno vytrhol.

„Pavúky!“ skríkol Vilo. „Idú!“

Uprel som pohľad na bojisko a srdce mi až podskočilo od radosti. Pavúky sa leopardími skokmi hodili na rozžeravené trhliny. Besniaci dravec sa ešte raz pokúsil presekať navonok smiešnu prekážku, no teraz sa už dvojitá sieť iba pružne napla a odhodila vtáka do mokrej tmy. Začuli sme zlostné zakrákanie, sprevádzané vzďaľujúcim sa sykotom a trepotom krídel.

„Odletel,“ vydýchla uľahčene Julka.

Azda polhodinu sme ešte čupeli v kúte načúvajúc, či sa opäť neozve zlovestné gor-gor-gor! Sieť pozvoľna pohasínala. A práve vtedy, keď mala splynúť s nocou, som ju uvidel znovu.

„Ľudkovia zlatí!“ zvýskla Julka.

Mriežkované sito sa odrážalo od nebadateľne blednúcej oblohy!

Noc sa chýlila ku koncu.

„Mogam, syn Nagonov!“

Chlapec otvoril oči. Na úsvite sa mu podarilo i postojačky si zdriemnuť, a preto sa strhol, keď uzrel pisára a ozbrojencov.

„Vzdaj poctu Okarusovi, nehodný!“

Zatiaľ čo mu strážca uvoľnil putá, pisár vytiahol zo záhrenia drevenú guľu a podal ju odsúdencovi. Bol to nevyhnutný obrad - akokoľvek by sa šuhaj najradšej dal do skákania a mávania rukami, aby si čo najskôr rozprúdil krv v žilách, musel sa namiesto toho plaziť plošinkou, tlačiť čelom guľu až po žliabok a vzdávať Okarusovi vďaku za to, že ho nezahubil.

„Ó, Okarus, ó, veľký Okarus!“ zaspieval Mogam s potešením. Zmocnilo sa ho chvíľkové zadosťučinenie - predpísané vďakyvzdanie bolo jedinou príležitosťou, kedy sa smel obyčajný smrteľník z plného hrdla vybúriť. Kdekoľvek inde by čo len spolovice takto zvýšený hlas vyniesol Tuprumejčanovi trest, na ktorý sa skoro nezabúda.

„Ó, Okarus, ó, veľký Okarus!“ zarevala i trojica jeho sprievodcov. Tí sa síce nemuseli plaziť po kameni, no tiež boli radi, že si môžu z chuti a bez obáv o kožu overiť silu svojich hlasov. Prekrikovali sa teda navzájom a svorne sa tešili na raňajšiu horúcu kašu.

Deň začína…

SMUTNÉ RÁNO

alebo kapitola dvanásta, v ktorej chlapci napokon vylezú na strom

„Rád by som vedel, či tu niekedy i neprší.“

Postávali sme pred dverami a nad hlavami sme si držali širočizné lopúchy, ktoré naširoko-naďaleko rástli na okolí. Von sme sa dostali hravo - druhými dvierkami sme prešli do uzavretej susednej miestnosti a z nej sme ustatí a nevyspatí vykročili znovu do ustavičného dažďa. Rozvidnievalo sa. Rýchle sa rozvidnievalo, my sme stáli a rozhliadali sa po okolí. A veru, bolo na čo pozerať.

Stáli sme sa na planine, rovnej ako stôl. Dvojitý pás betónu pred nami pripomínal plochý a plytký žľab. Tiahol sa napravo i naľavo. Za ním už nebolo ani chýru po rebríčkovej tráve a vodnatých jamách - namiesto trsov lopúchov tam vyrastala stena divokého pralesa. Stromy mali zvláštny tvar - ich kmeň pripomínal obrovskú smrekovú šušku. Z nevzhľadného šupinatého kmeňa vyrážali nadol dlhé prehnuté konáre obsypané červenými bobuľami. Pod nimi sa miešala nám už dobre známa rebríčkovitá tráva s chumáčmi akýchsi kapustných hláv a so zahrotenými listami. Listy akoby vyrastali z premočenej pôdy. Napodiv, napriek bujnému rastlinstvu bolo ťažko hovoriť o zeleni. Tráva i lístie mali nevýraznú žltkavú farbu.

Na viac sa nebolo na čo pozerať, lebo i obloha bola zúfalo sivá. Akoby natierač-velikán naniesol na nebesá jednoliatu vrstvu jednej a tej istej smutnej farby.

„Počasie sa asi skoro nezmení,“ poznamenal Vilo.

„Žeby sme prileteli práve do obdobia dažďov?“

„Mali by sme sa ísť pozrieť, ako vyzerajú tie lúky, po ktorých sme sa v noci ponevierali,“ zahučal Fero a pretiahol si lopúch cez vlasy. „A vôbec, nie je načase poobzerať sa i po nejakom jedle?“

„S tým to bude horšie. Ibaže by Julka ešte raz prezrela chlebník?“

Dievča prikývlo a vytiahlo spod svetra starostlivo uschovaný kýpeť bývalého chlebníka. Na dennom svetle nás ohúril jeho vzhľad - chlebník, kus chleba, hrot noža i časť valcovej baterky vyzerali, akoby ich niekto odrezal. Ich okraje boli rovné a hladké.

„Tss,“ začudoval sa Fero a pohladil prstami zvyšok baterky. „Ten nôž musel byť ale nabrúsený.“

„Netáraj! Ako možno prerezať baterku a nožík?“ zavrtel Vilo hlavou. „Veď od železa by sa nôž musel naštrbiť, ak nie polámať. Pravdepodobne to voľakto odfaklil autogénom, ale…“

Umĺkol, koncom jazyka si oblizol pery a oči sa mu zakalili. Vedel som, nad čím hĺba - ak by niekto v našej blízkosti zváral, museli by sme to vidieť.

Julka kľačala a na rozprestretú vreckovku vysýpala ďalšie pozostatky. Drahocenný chlieb si Julka položila na koleno. Na chvíľku sa zamyslela, uvoľnila remenec na bočnej kapse a vybrala odtiaľ peňaženku a… všetci sme stíchli - tabuľku orieškovej čokolády.

„Daj!“ zvolal Števo a natiahol sa za čokoládou.

„Heš!“ skríkol som a capol som ho po ruke. „Je to vari tvoje, že sa tak načahuješ?“

„Ani tvoje to nie je! Šom hladný!“

„A ty si myslíš, že ja sa od prejedania nevládzem pohnúť?“ Ferovi zažiarili oči pri pohľade na obsah vreckovky. „Ty si sa na večeru napchal za desiatich!“

„Mal ši ša aj ty! To už je dávno!“

Do Vila vošla zlosť.

„Nehanbíš sa? Hlad máme všetci, ale najviac Julka, lebo nevečerala. A okrem toho - je to jej čokoláda, nemyslíš?“

„Veď ja to chcem rozdeliť všetkým,“ rieklo dievča.

„To oštaneme všetči hladní!“

Vila zaliala červeň. Vyskočil som, schmatol som hrdinu za košeľu, sotil som ho a zhodil do mokrej buriny. To som nechcel - rýchlo som mu podával pravicu.

„Somár šproštý!“ vybafol a napľul mi na ruku. „Všetči šte šproští, aby šte vedeli! Nič od váš nechčem! Kašlem na vašu čokoládu!“

Pozviechal sa a obrátil sa mi chrbtom. Pokrčil som plecami a pobral som sa k ostatným. Cestou som si odtrhol nový lopúch, roztrhaný som odhodil.

„Nastav dlaň,“ povedala Julka so smiechom. „Nemusel si ho sácať, až tak zle to nemyslel.“

Všetci už jedli. Vilo mechanicky prežúval, pozeral neprítomne pred seba, Teofil pažravo pregĺgal skyvu chleba, Julka šetrne cmúľala čokoládu, kým Fero už iba upieral žiadostivý pohľad na vreckovku s hnedým obdĺžnikom a kúskom chleba.

„To som odložila pre Števa,“ vysvetľovala Julka. „Len čo ho prejde zlosť, bude hladnejší ako predtým.“

„Načo? Počula si, že kašle na našu čokoládu? Rozdeľme si ju!“ zaprotestoval Fero.

Julka neodpovedala, len uložila posledný prídel do bočného vrecka, sadla si a vytiahla starostlivo zabalenú škatuľku a pozorne, aby nezmokla, vysypala zápalky na kolená.

„Že ťa to baví, robiť takúto inventúru! Radšej by sme sa mali pozrieť, čo robí náš neprekonateľný hrdina. Neskydol sa do nejakej jamy, že ho vôbec nepočuť?“

Vybrali sme sa k lesu, Števo stál pod stromom a márne sa namáhal odtrhnúť červenkavú bobuľu.

„Cha, cha?“ zvolal Fero uštipačne. „To je silák, na môj veru! Hotový Valibuk! Mizerných čerešní nevládze nazbierať!“

„Au!“

Oberač pustil haluz, zohol sa a začal si šúchať lýtka na mieste, kde sa mu vyhrnula nohavica.

„Čo tam vystrájaš?“ strhol sa Vilo zo zamyslenia. „Načo sa pcháš, kde ťa netreba? Máš poliatie, čo je to za strom?“

„No, no, vari ho ten strom nezje,“ vzplanul Fero. „Zasa nám chceš silou-mocou robiť varovkyňu?“

Števo podišiel k nám. So sklopeným zrakom prijal od Julky svoj balíček a pustil sa pahltne do jedenia, podchvíľou si hladkajúc lýtko.

„Čo ti je?“ zbystrilo pozornosť dievča.

„Ále, nič. Len šom ša popŕhlil. Raštie tam taká šmiešna želenina, čo má miešto líštia také šmiešne štetky!“

„Príma! Sakrament-atrament, potrebujem si okefovať topánky!“

Fero odtrhol z trsu širokánsky lopúch, a keď si ho omotal okolo seba, zamieril hlbšie do lesa.

„Počujte,“ ozval sa Vilo. „Rozmýšľam o tom chlebníku. Ako je to možné, že sa tak hladko rozrezal? A okrem toho - kde zostali naše batohy?“

Ticho.

„Poďme na to ináč. Julka, kde si si položila chlebník?“

„Oprela som ho o kocku.“

„Ty, Stanino!“

„Ojojoj, ďaleko. Až na okraji plošiny.“

„Teofil?“

„Pri Staninovom.“

„Števo?“

Oslovený mlčal, iba tupo hľadel pred seba.

„Jeho chlebník visel na kroví nad výstupom,“ odvetila Julka. „Div som ho nezhodila, keď som sa škriabala hore.“

Vilo sa zamyslel. Zložil si okuliare, aby ich zo zvyku poutieral, no naraz sa mykol.

„Zdá sa mi, že mi zapaľuje! Julka, prosím ťa, rozpamätaj sa ešte raz - položila si si chlebník zvonku, či z vnútornej strany sedemuholníka ?“’

„Počkaj… ak sa nemýlim, tak približne tretina tašky bola vnútri a zvyšok…“

Zostala stáť a v čiernych očiach jej zaiskrilo.

„Vilo! Veď nám zmizli len tie veci, ktoré sme nemali v sedemuholníku!“ skríkol som.

„Prirodzene! Okrem Julkinho chlebníka sa nič iného nenašlo a aj z neho sa zachovala len časť. A navlas to isté sa prihodilo mne! Teplákovú blúzu som našiel, lebo som ju pohodil ku vnútornej stene kocky, ale chlebník ostal na neďalekom pníku.“

„Asi to bude naozaj tak!“

„Mali sme vlastne štigro, že nikto z nás nevystrčil ruku, alebo nohu!“

Ustrnuli sme - niektorí z nás sem mohli prísť bez ruky, alebo bez hlavy!

„Najmúdrejšie bude,“ precitol Vilo, „vrátiť sa, kde sme prestali. Hádam tam ešte voľačo nájdeme.“

„Dobre, ale vyškriabeme sa najprv na niektorý strom a rozhliadneme sa po okolí. Aspoň ľahšie nájdeme smer!“

Vilo zaváhal. Fero však už stál pod vysokým stromom, oprel sa oň gypsom a pozeral hore. V druhej ruke zvieral palicu.

„Ten nerozmýšľa,“ zasmiala sa Julka. „Ale načo potrebuje tú bakuľu? Chce tam niekoho zbiť, či čo?“

„Ďakujem pekne, keď odtiaľ zletí! Kôra je mokrá, ľahko sa môže pokĺznuť. Potom bude sadrový obväz už naozaj potrebovať.“

„Ani nie,“ nesúhlasil som. „Zdá sa mi, že sa nepolezie ťažko, kôra je na škriabanie ako stvorená.“

Skutočne, stromy nielenže pripomínali velikánsku šušku, ale aj ich kôru pokrývali kruhovité pásy masívnych zubatých výrastkov. Fero zasunul za jeden z nich palicu a zavesil sa na jej koniec - drúk sa zlomil, no výčnelok sa ani neprehol.

„Ide sa!“ zvolal Vilo a napľul si do dlaní.

Šplhanie nám nerobilo mimoriadne ťažkosti. Vo výrastkoch sa celkom bezpečne stálo. Stál som už v riadnej výške, keď som z vedľajšieho stromu začul Ferov prekvapený hvizd. Poobzeral som sa, naširoko-naďaleko nebolo vidieť nič, iba jednoliatu masu košatých stromov. Vyliezol som preto vyššie - a div som sa nepustil konára.

Za naším útočišťom sa rozkladala trávnatá rovina. Strácala sa v dažďovom opare. Vytriešťal som oči do diaľky. Na horizonte, kde lúka splývala s oblohou, stálo sedem pyramíd.

Dnešný deň mal byť ťažký. Mogama štípali od nevyspatia oči a údy mal stŕpnuté a akoby polámané. Viac než telesná bolesť ho však mučilo niečo iné - nevídaný jav, jav, ktorý uzrel v noci nad Zakázanou rovinou. Sedem svetiel…

Sedem modrých svetiel!

Náhle mu vhuplo do hlavy, čo vlastne videl. Pocítil, ani čo by ho ovanul ľadový dych smrti - a rozpamätal sa na dedovu smrť.

Pri Okarusovi!

Zdesene zažmúril oči a pevne zovrel pery, aby mu jazyk náhodou nevykĺzol von a neprezradil ho.

Zmiluj sa, ó, veľký Okarus!

Znova otvoril oči a uprel pohľad na úbočie Veľkého vrchu bez vrcholca. Áno, práve tam, na hranici strašidelnej ríše, v žeravom kráteri zahynul Narut, otec Nagona a dedo Mogama. Narut doplatil na svoj jazyk. Bol tvrdohlavý ako každý z jeho rodu a ešte aj pred besniacim zhromaždením Vševediacich to neodvolal.

Tvrdil, že v noci na Zakázanej rovine, kde stoja veľké ihlany, videl sedem modrasto planúcich svetiel!

A tie zazrel dnes Narutov vnuk!

NEUKONČENÝ NÁVRAT

alebo kapitola trinásta, v ktorej Števo navrhuje vychádzku po Sahare

„Vari len nie sme v Egypte?“

Kráčalo sa nám ľahko, každý si vyhľadával najschodnejšiu cestu, vyhýbal sa vysokým trsom nepoddajnej trávy a preskakoval jamy a výmole. Oproti noci to bola hotová paráda. Aj žalúdky sme aspoň dočasne oklamali Julkinými raňajkami, razom ožil i Števo, ktorý sa k nám pridal iba veľmi neochotne a dlho sa mrzuto vliekol za nami. Čo hovoriť, hotová idyla.

„Egypt!“ zatrúbil po predošlej Julkinej poznámke. „Nech žije Egypt! Pôjdeme ša poprechádžať po Šahare! Tam ašpoň prestane ten šproštý dážď!“

„Čuš,“ zahriakol ho Vilo. „Prilákaš dajakého dravca.“

„Dravča? Nebojím ša nijakého dravca vo vešmíre!“

„Už sa zasa vyťahuješ? Ale keď v noci zakrákal ten dvojzobák, mal si plné gate! Božekal si, že ho nechceš!“

„Chčem!“ zareptal Števo. „A jušt chčem dvojžobáka!“

„Preskočilo ti, či čo?“

„Mne? Vám preškočilo, vy žbabelči! Bojíte ša, čo? Tak na vás pošlať dvojžobáka, to by bola žábava, cha, cha, cha! Raž šom bol loviť dvojžobáky…“

„Števo,“ zaprosila Julka. „Buď tichšie.“

„Cha, paškuda jažyčnatá! Chčela ši mi dať čokoládu? Nechčela!“

„Dostal si svoj prídel!“ najedoval som sa.

„S tebou ša nerožprávam!“

Vilo zastal a otrel si okuliare o špinavý rukáv, a nasadil si ich znova na nos, čo bolo u neho známkou vrcholného úžasu. Potom, lebo cez zanesené sklá nevidel už vonkoncom nič, si ich znova strhol a začal ich drhnúť vreckovkou.

„Štefan,“ napajedil sa. „Pomiatol si sa, či čo?“

„Ja? Ja že šom ša pomiatol?“ zahulákal najhrdinskejší hrdina. „Neštaraj ša o mňa, ty večný mudrč! Mal by ši byť vychovávateľkou v jašliach, lebo ša štále o dakoho štaráš!“

Vzápätí Števo odbočil k najbližšiemu stromu, zamával rukami, chytil sa spodných haluzí a začal sa driapať hore. Zo tri razy len-len že nespadol z konára.

„Ja letím! Ja ša vžnášam!“ kričal a vzpriamil sa v rázsoche. „Ja viem lietať!“

„Figu borovú vieš! Skydneš sa ako zhnitá hruška a vybiješ si ďalšie zuby!“ zasmial sa Fero.

„A jušt viem lietať! Ak chčete, ukážem vám!“

„Zadrž!“ skríkol Vilo znepokojene. „Veríme! Pravdaže ti veríme! Ale neveríme, že dokážeš zliezť dole a potom vzlietnuť na strom! To nikdy nedokážeš!“

„Že nie?“

Stromolezec pohrdlivo zafučal a spustil sa dolu, nič nedbajúc na opatrnosť. Inak to ani skončiť nemohlo, no našťastie sa to stalo už nízko nad zemou - šliapol do prázdna a sťažka žuchol do trávy.

„Le… letím!“ zavrešťal a posadil sa.

„Letel si,“ opravila ho Julka.

Namáhavo sa postavil a zatváril sa hrozivo, načo sa zatackal. Zachytil sa o strom a zreval:

„Máte strach, čo? Kašlem vám na hlavu, šproštáči! Žbabelci! Viete, kto šom ja? Som vodča dvojžobákov! Gor-gor-gor! Uaaaá! Všetkých váš žadlávim, ani koštičku ž váš nenechám!“

„Ten naozaj zošalel,“ zašepkal Vilo a pobledol.

„Zošalel? Sakrament-atrament! Keby som vedel, že aj mňa nevyhlásite za blázna, povedal by som, že Števo je skôr…“

„Opitý,“ dokončil som Ferovu myšlienku.

„Na mol! Ako čík!“

„Čo ši tam štále šuškáte!“ okríkol nás Števo. „Nemám rád, keď ša v mojej prítomnošti nehovorí nahlaš! Ja váš…“

Nevedno, čo hrozného chcel vykonať, lebo zagúľal očami a znova sa zatackal.

„Ty!“ rozhneval sa Vilo. „Čoho si sa napil?“

„Čoho šom ša napil?“ zaškrečal. „Vody! Vy nevidíte, koľko je tu všade vody? Všade šamá há-dve-ó! Tu bude múdrejšie plávať, ako chodiť! Ja chčem plávať! A bašta!“ Predklonil sa so zapaženými rukami ako plavec na štartovnom bloku a jačavo si začal veliť:

„Pripraviť ša! Na štart! Požor! Vpred!“

Prudko predpažil a vrhol sa do nejestvujúcich vĺn. Rozpľaštil sa v nehlbokej jame, chvíľku sa hádzal ani ryba na plytčine, potom si pomaly sadol.

„Veď tu ša vôbeč nedá plávať!“ zabedákal. „Nalejte mi šem viačej vody! Ale žohriatej!“

„A to chceš plávať v šatách?“ nezdržal sa Fero. ktorému sa najskôr vrátila reč.

Števo vyvalil mútne oči.

„Máš pravdu! Všetči šlávni rekordéri plávu bež šiat! Dole š nimi!“

Zdvihol nohu a začal ňou nepríčetne potriasať v snahe zbaviť sa topánky. Keď sa mu to nepodarilo, neobratne vstal, zaklonil sa, ani sa nerozopol a začal si sťahovať nohavice. Priskočili sme s Vilom a Ferom k nemu a v poslednej chvíli sa nám podarilo zabrániť najhoršiemu.

„Zadrž!“ kričal Fero. „Bazén už dávno vypustili! Môžeš plávať až zajtra, dnes už majú zatvorené!“

„Ža… tvo… rené?“

Telo sa nám v rukách prestalo zmietať. Podopreli sme ho z oboch strán a Vilo mu zastrčil košeľu do nohavíc. Potom sme ho pustili.

„Juchuchú!“ zavyl a nebyť toho, že sám objal Fera a Vila okolo krku, bol by zasa spadol. „Chlapči moji žlatí! Viete čo? … Ža… žašpievajme ši!“

„Ale, Štefan,“ priblížil sa Teofil. „Veď ty nevieš spievať.“

„Žašpievajme ši!“ nedal sa odradiť Števo. „Ide… ide piešeň dokola… okolo štola… ide piešeň krášne… me… medveď ju žačne!“

„Stanino,“ zavzlykala Julka. „Ten sa skutočne zbláznil. Uznaj, kde by sa tu mohol opiť?“

„Možno mal so sebou dajakú fľaštičku.“

„Kde, prosím ťa? Mal prázdne vrecká, takisto ako my!“

„Prší, prší, len ša leje…“ zahulákal spevák na plné hrdlo. „Nežatváraj…“

Zakryl som mu ústa dlaňou. Zavrčal, a keby mu nechýbali predné zuby, bol by ma poriadne pohrýzol.

„Čo mi štrkáš palče do úšt!“ trhal sa nám z rúk. Odrazu sa mykol, a začal sa hádzať s dvojnásobnou silou.

„Pušťte!“ chripel. „Pušťte ma na nich! Ja ich naučím! Všetkých žmlátim! Všetkých tých koštlivčov! Všetkým im dám po pyšku!“

„Už by si mohol aj prestať,“ drmol ním Vilo.

„Nechceš si podriemať?“ navrhoval Fero.

„Nie! Nie! Pušťte ma na nich!“

Zmocnil sa ma pocit, že Števo svoje zakalené oči vypliešťa na príliš určitý cieľ. Začul som Julkin tlmený výkrik. Mimovoľne som sa obzrel a…

Julka sa zo zapchatými ústami neúspešne bránila dvom čudným postavám, zatiaľ čo Teofil sedel v mláke, na kolenách mu čupel tvor a pritláčal mu na tvár špinavú hnedú hrudu.

„Chlapci! Pozor!“ skríkol som, no už bolo neskoro. Krovie navôkol sa zavlnilo, z neho sa vyrojil húf beznosých bytostí a poltucet z nich sa vyrútil na mňa. Dvoch či troch som bez mierenia búšil do rôznych častí tela, no vtedy ma už schmatlo veľa studených rúk a jedna z nich mi pritisla k nosu odporne zapáchajúcu mastnú hrču. Ešte som na pol ucha zachytil Vilov a Ferov krik a Števovo šušľavé nadávanie, ale potom som už nepočul ani nevidel nič.

Na Mogama čakali krušné časy.

„Nič! Či vieš, nič, čo musíš urobiť?“

„Viem, ó, láskyplný Itotsi,“ šepkal chlapec a podľa Itlolfareovho ceremoniálu sklonil hlavu a uprel zrak na konce nôh. „O Itotsi, ó Itotsi, ó Itotsi!“

„To je dobre,“ prehovoril Vševediaci blahosklonne. „To je dobre, že vieš, čo ta neminie. Chod teda a pracuj na kašu svoju každodennú.“

S tromi košmi na chrbte sa chvatne predieral kroviskami. Bolo mu jasné, čo mu jeho pán naznačoval - najskôr musí dohnať, čo zameškal. Pri všetkom nešťastí mal predsa aj trochu šťastia - poznal miesto, kde rástla soldana neobyčajne husto. O bohatom nálezisku, čo objavil čírou náhodou len pred niekoľkými dňami, nevedel nikto, pretože sa nachádzalo bezprostredne pri hraniciach Zakázanej roviny, kam sa málokto zo zberačov odvážil z obavy pred odplatou Tieňov. Ani Mogam, vnuk udatného Naruta, sa tam necítil príliš dobre, lež dnes si nemohol vyberať. Kráčal teda, a cestou mu veru podchvíľou zrak zablúdil k vzdialeným siedmim Veľkým ihlanom.

Vtom sa strhol, aby sa vzápätí ukryl v hustom poraste.

Od planiny pochodoval oddiel strážcov. Vojaci sa nezvyčajne náhlili a Mogam zakrátko mohol rozoznať, prečo.

Ozbrojenci niesli zajatcov.

V PUTÁCH

alebo kapitola štrnásta, v ktorej sa cestovatelia necítia pohodlne

Džungľou sa uberala skupina lovcov. Na čele hlúčika kráčal beloch v tropickej prilbe s dvoma puškami skríženými na chrbte, kým húf polonahých černochov niesol vo dvojiciach dlhé a hrubé bambusové žrde. Nosiči ťažko dýchali a ich telá sa leskli od námahy. Nie, žrde ich neunavovali, ale bremená - ulovené šelmy…

Už mnohokrát som bol svedkom podobných záberov v rozličných filmoch a televíznych seriáloch z Afriky. Zatiaľ čo inokedy som tento typický sprievod sledoval z obrazovky, teraz som bol bezprostredným účastníkom. Vžil som sa do predstavy, že som súčasťou triumfálneho návratu loveckej výpravy. A čo bolo najzaujímavejšie, necítil som sa ani uveličeným lovcom, ani vyčerpaným, sťažka kráčajúcim nosičom, ale zdalo sa mi… že som dravcom. Visel som na žrdi a predné i zadné laby som mal pevnými povrazmi priviazané ku drevu. Usiloval som sa vyslobodiť z potupného zajatia, pretože to nešlo, zúrivo som zaryčal od bolesti. Hneď potom som otvoril oči…

Visel som na žrdi. Nebola síce z bambusu, ale zato bola nemenej hrubá, a ruky i nohy som mal priviazané k nej pevnými, do pokožky sa zarezávajúcimi lianami. Hlava mi ovísala a podchvíľou som tylom narážal do trsov vysokej trávy, či rozvetvených krovísk. Do tváre mi pršali kvapky. Napriek tomu, že som mal oči plné vody, zbadal som pár chudých nôh, ako rytmicky kráčajú po mokrom poraste. Dovidel som im len po kolená. S námahou som zodvihol hlavu.

Nado mnou pochodovala koža. Tvár bytosti som nevidel, lebo ju zakrývali lakte, ktoré podopierali tyč. Nosič mal tenké a mŕtvolne bledé plecia. Opantal ma nepríjemný pocit, že ma unáša nebožtík, no zišlo mi na um, že práve tak by vyzeral i väzeň, odsúdený na doživotný žalár, alebo baník.

„Pusťte ma!“ vykríkol som. „Ihneď a zaraz ma pusťte…“

K mojej tvári pritancoval druhý pár nôh, z prívalu dažďa sa vynorila chudá ruka so známou smradľavou hrudou v prstoch. Nič mi nepomohlo hádzanie hlavou - slizká hruda mi vnikla do nosa i roztvorených úst a ja som druhý raz stratil vedomie.

Poloha bola hlúpa. Stál som na prstoch, opretý chrbtom o drsný kôl, a kedykoľvek som sa pokúsil spustiť sa na chodidlá, ovisol som na kožených remencoch. Pred očami mi vírila červenkavá hmla, z ktorej sa ozval tlmený ston.

„Sakrament-atrament!“ začul som zrazu už zreteľne. „Mňa porazí! Už sa ani nepamätám, kedy ma naposledy voľačo svrbelo - a ako na potvoru ma teraz, keď sa nemôžem poškrabať, svrbí až na troch miestach!“

„No a? Stačí sa ti trochu skrčiť a od bolesti hneď zabudneš na svrbenie,“ zaznel zastretý Vilov hlas.

„Ďakujem ti za radu! Ako pri ústí Amazonky - ak sa niekto bojí krokodílov, nech sa kúpe radšej v mori! Krokodílov tam nieto, lebo ich požrali žraloky!“

„Že váš to baví rožprávať teraž fígle! Všetko ma bolí! Dofraša aj šo šproštákmi! Čo šom dáka baletka, že muším štáť na palčoch?“

„Nože už toľko nejajkaj, my nie sme na tom ani zamak lepšie. Fero, Stanino sa ešte vždy neprebral?“

„Neviem. Oči má stále zatvorené.“

Chcelo sa mi zakričať od zlosti i radosti, no cez zovreté pery mi nevyšiel ani hlások - jazyk mi vypovedal poslušnosť.

„Tak sa mi zdá, že sa práve pohol!“

„Stanino! Stanino, počuješ ma?“ začul som znova Vila. „Ozvi sa, ak žiješ!“

„Štanino, Štanino! Stále šamý Štanino! O to, že mňa bolia všetky švaly, o to ša nežaujímate!“

„Ty čuš,“ riekla ticho Julka. „Ty si všetkému na vine.“

„Ja?“ priečil sa Števo. „Ja že šom vinovatý? Hlúposť!“

„Kdežeby hlúposť, pravda je to pravdúca! Keby si sa nebol opil, nevystrájal a neziapal ako pominutý, nebol by si prilákal divochov!“ rozohnil sa Vilo. „A keby sme ti nemuseli obliekať nohavice a vyťahovať ťa z mláky, boli by sme ich aspoň spozorovali!“

„Čo? Čo to ľapočeš? Ja… ja že šom bol… opitý?“

„Ešte sa pýtaj!“ zamiešal sa do škriepky Fero. „Bol si ani čík! Keby nie… juuuúj! Sakrament-atrament, už zasa som zabudol, že musím stáť na prstoch! Dofrasa, tí kostlivci sa to iste naučili od Indiánov.“

„Netrkocte už. Stanino, čo je s tebou?“

S námahou som sa nadýchol. Máličko som pohol hlavou, upevnenou v tyle ku kolu a vzápätí sa mi podarilo otvoriť i ústa a oči.

„Čo je so mnou?“ vytlačil som zo seba. „To je otázka! Okrem vlasov ma bolí načisto všetko!“

„Vidíš nás? Môžeš hýbať hlavou?“

Nemohol som, hoci som na to vynaložil dosť síl. Jediný výsledok bol, že krk mi zaliala vlna bodavej bolesti, takže som sa nezdržal a zaúpel som.

„Pozor! Hybaj sa len potiaľ, pokiaľ ti povolia remienky, inak si užiješ!“

„Eh, však i tie kostry si užijú, len čo budem mať voľné ruky,“ zavrčal Fero.

„Veď ši ich mal voľné, keď náš napadli!“

„Veď som dvoch aj pretiahol gypsom pomedzi oči, lenže nemohol som sám premôcť celú tú bandu!“

„Mal ši ich maštiť hlava-nehlava!“

„Tak? A prečo si ich nemastil ty, keď si taký múdry?“

„Ja šom to robil! Mal ši vidieť, ako šom ich maštil!“

„Akoby som ťa nevidela! Tak si sa motal, že keď ťa prvý divoch strčil, zvalil si sa ako vrece zemiakov!“

„Ty buď ticho! Teba šom ša nepýtal!“

„Čušte už konečne! Kto vás má stále počúvať?“

Preniesol som celú váhu tela na ľavú nohu a opatrne som o niekoľko milimetrov pootočil hlavu. Už predtým som spoznal, že sme uväznení v jaskyni. Naše koly boli rozmiestnené do polkruhu - priamo oproti mne stál poviazaný Fero, s gypsovou rukou nad hlavou vyzeral naozaj smiešne. Napravo od neho trpiteľsky civel pred seba Števo, a keď som otočil krkom, ako som najviac mohol, uvidel som ešte Teofila. Julkinu a Vilovu polohu som iba vytušil, lebo bolo vylúčené, aby som sa na nich mohol podívať. Obrátil som preto hlavu doľava.

Sily prírody vyhlodali jaskyňu vo svahu hory. Kútikom oka som spozoroval, že asi dva metre odo mňa začína sa strmý zráz.

Do jaskyne viedol jediný schodný prístup - hrboľatou kamennou rímsou tiahol chodník, na ktorý cvrčali kaskády vody. „Krásne, čo?“ zasmial sa kyslo Fero, keď zbadal, že sa usilujem pozorovať okolie. „Nevidíš náhodou i nejakých turistov?“ „Len blážon by šiel na výlet v takom počaší!“ Okrem mňa nemohol vidieť nikto, či sa k nám blížia turisti, ale v jednom som si bol istý, po rímse k nám vystupoval hlúčok bytostí.

Ihneď, ako vrchovato naplnil posledný kôš, sa Mogam vydal na spiatočnú cestu. Videl, že s bremenom na chrbte pôjde dlho, preto sa nezdržiaval jedením, i keď už vyhladol.

Iba občas, keď zastal, aby si odpočinul, vylovil z kapsy hrudku ghuty.

Konečne dorazil k Spenenej vode. Usadil sa na svojom obvyklom mieste, aby si odpočinul, lebo údy mu vypovedávali službu. Odložil drevený hák a siahol po zvyškoch potravy. S chuťou zahryzol do jedla a vtom mu zabehlo.

Uvidel Tieňa!

Spúšťal sa dole svahom a Mogam ho spoznal ihneď.

Chlapec zamdlel…

BEZNOSÍ

alebo kapitola pätnásta, v ktorej vreckovka a piesok zohrajú viac než významnú úlohu

Obyvatelia planéty nepripomínali nikoho a nič, čo sme doteraz videli.

Planéťania mali neuveriteľne vyziabnuté, až vycivené postavy. Plecia a tváre im pokrývala nezdravo sivá pokožka, akú človek nadobudne iba po dlhom pobyte na mieste bez slnka a čerstvého vzduchu. Znova ma ovládol ten istý pocit, ako pri prvom stretnutí - naši väznitelia vyzerali, ani čo by sami práve opustili väzenie. Vlasy mali svetlé a riedke, čelá nízke, tváre úzke a pretiahnuté. Namiesto nosov mali dve nozdry priamo nad okrúhlymi ústami. Zvislé a šikmé oči pripomínali Aziatov, iba uši boli také, ako naše.

„Nie!“ zavzlykal Števo. „Ja ich nechčem!“

Prišelci spomalili a upreli neprívetivé pohľady na krikľúňa. Pohybovali sa groteskne klátivo - to preto, že súčasne pohybovali dopredu pravou alebo ľavou rukou i nohou zároveň. Hlavy na dlhých tenkých krkoch sa im po každom kroku povážlivo kývali z boka na bok. Predstavil som si, že keby sa niektorý z nich nebodaj potkol a spadol, odlomila by sa mu hlava a skotúľala do hlbiny.

Už na prvý pohľad bolo vidieť, že nie všetci z prichádzajúcich sú si rovnocenní. Na čele skupinky sa vypínal starec v dlhočiznej čiernej koži, v hrsti s pruhovanou palicou, zakončenou miniatúrnou hlavou. Po bokoch mu stáli dvaja zamračení muži, zahalení od pliec až po kolená do zelenkavých koží. Vyzbrojení boli čímsi, čo mi vzdialene pripomínalo meče starých Rimanov, ibaže tieto boli kamenné. Úctivo, obďaleč od tejto trojice sa rozostavili traja kostlivci mladistvého vzhľadu, zvierajúci oboma rukami veľké dvojzubce. Ich jediným odevom boli prederavené hnedosivé kožky, okrútené okolo bedier a pliec. Všetci svorne voľačo - alebo voľakoho? - márne hľadali.

„Dajaký pochybný spolok,“ nezdržal sa Fero poznámky ani v tejto viac než hrozivej situácii. „U nás by ich už dávno zbalili ako vandrákov.“

Starcom myklo. Blysol očami a zabúchal o kameň spodkom palice, nahnevane voľačo zahuhňal a mávol kostnatou rukou. Jeden z jeho pobočníkov zmizol z môjho zorného poľa, a keď sa zase objavil, držal v prstoch okuliare.

„Prečo mi ich beriete?“ rozčúlil sa Vilo. „Bez nich vás ani poriadne neuvidím!“

Kostlivec však nebral na vedomie jeho protesty a podal korisť starcovi. Ten sa zatváril uspokojene, položil okuliare na vyvýšený kameň a ukázal na Fera. Pobočník pritancoval k nemu, zdrapil ho za kožu na líci a mocne drmol.

„Au!“ zvýskol Fero. „Veď to bolí, ty mamľas vyschnutý!“

V starcových očiach sa kmitol úžas. Pokynul palicou druhému pobočníkovi a ten sa pre zmenu pokúsil odkrútiť väzňovi nos.

„Áuuuú!“ zareval Fero a divoko sa vzopäl v povrazoch. Muselo ho to pekelne zabolieť, preto ma zarazilo, keď som v jeho slzami zaliatej tvári postrehol náhlu radosť. Nebolo treba hľadať dlho príčinu - zbadal som, že pri prudkom pohybe sa mu dopoly uvoľnila pravica zo sadrového obväzu, priviazaného k drevu.

„Vy!“ skríkol som, aby som odpútal pozornosť nepochopiteľne si počínajúcich bytostí od Fera. Vedel som, že mi nemôžu rozumieť ani slovo. „Choďte do hája! A ty si zastrč ruku nazad, aby nič nezbadali!“

„Buď ticho!“ zľakol sa Fero.

„Prečo! Veď nerozumejú po slovensky!“

Starec znova hnevlivo zahuhňal, no z jeho hlasu sťaby sa vytratila predošlá istota. Zabúchal palicou, prikročil ku mne, chytil ma za ucho a trhol. Hodil som hlavu dozadu a narazil tylom o kôl. Prvý pobočník zhíkol, cúvol a zahľadel sa na mňa s neskrývaným údivom. Druhý váhavo pristúpil k Števovi.

„Nie, nie! Ja ho nechčem!“

Chlapík chvíľu otáľal, avšak potom schmatol Števa za bradu a všelijako ňou lomcoval, najhrdinskejší hrdina zajačal a neúspešne sa pokúsil násilníka uhryznúť. Neistota v tvári prizerajúceho starca vzrástla. S huhňaním sa odknísal doprava.

„Nedotýkaj sa ma, ty strašidlo!“ skríkla Julka. „Ani môj nos sa nedá odmontovať! Vari mi ho závidíš, lebo sám nijaký nemáš?“

Mimovoľne som si všimol zaujímavú vec - pri každom našom výkriku ozbrojencami trhlo a v ich očiach sa zjavil úžas a zdesenie. To však nebolo nič v porovnaní s tým, čo nastalo vzápätí - pobočník, poskakujúci okolo Teofila, piskľavo zachrchľal, hoci doposiaľ všetci okrem starca napospol mlčali.

„Tamonchet!“

Voľačo podobné meču mu vypadlo spoza kožušinového pása.

„Lugulum tamonchet!“

Ostatní planéťania reagovali prekvapujúco. Ozbrojenci sa vrhli strmhlav k zemi, kde ostali ležať ani mŕtvoly, zatiaľ čo zelenoodenci sa nám rýchlosťou blesku obrátili chrbtom a ustrnuli. Jediný vodca v čiernom zachoval ako-tak rozvahu - pristúpil ku Kazisvetovi a s nenávistným pohľadom syčal voľačo nezrozumiteľného.

„Tamonchet!“ zabučal znezrady. „Lugulum tamonchet!“

Po tom si začal počínať, akoby práve zošalel. Vytrhol Teofilovi z teplákových vreciek modrú vreckovku. Šmaril ju na zem a s neprívetivým výrazom v tvári začal po nej dupať. Skákal, mával okolo seba pruhovaným bidlom, z úst mu fŕkali sliny a hlava na slabom krku mu poskakovala naľavo i napravo. Napokon sa unavil a celý zadychčaný odstúpil nabok, aby sa pokochal výsledkom svojho úsilia. Skrkvaná vreckovka ležala v priehlbinke medzi kamienkami.

„Uh!“ zadivil sa starec a vytreštil oči, ani čo by nemohol uveriť, že vreckovka stále existuje. Chvíľu na ňu hľadel so zjavným zdesením, potom sa začal triasť ani osika. Oprel sa o palicu, zažmúril oči a dobrú minútu stál ako socha, potom sa znovu zahľadel na vreckovku a v pohľade sa mu zračila bázeň.

„Lonol,“ zašepkal ostro. „Lonol vuruhagururu!“

Vzápätí sa prihodilo niečo, o čom sa mi zavše i teraz sníva v zlých snoch. Zatiaľ čo starec s pohľadom jednostaj upretým na vreckovku začal pozvoľna odkrúcať hlavičku z pruhovanej palice, jeho pobočníci uchopili najbližšieho ozbrojenca za plecia, zdvihli ho zo zeme a dali sa ho sťa raci - chrbtom dopredu ťahať dovnútra jaskyne. Ozbrojenec sa síce zmietal, usilujúc sa vytrhnúť zo zovretia, no po ďalšom veliteľovom zasyčaní prestal klásť odpor. Bez toho, aby sa čo len dotkli pohľadom vreckovky, pobočníci prinútili svojho zajatca pokľaknúť nad priehlbeninou. Starec k nemu sklonil horný koniec palice, z ktorej odchlopil hlavičku. Ukázalo sa, že bidlo je duté.

„Lekkan tamonchet,“ prehovoril temným hlasom. Muž v deravej kožušine sa ešte raz pokúsil vzpriečiť, lež jeden z pobočníkov ho udrel po šiji tak mocne, že mu div neodkväcla hlava z krku.

„Lonol! Lekkan tamonchet!“ zopakoval vodca úsečne.

Mládenec sa roztriasol a chvejúcimi prstami začal šmátrať po kamienkoch smerom k nešťastnej modrej handričke. A potom sa to stalo.

„Nu!“ zavyl nešťastník, vyskočil a odsotil starca. „Nu, nu, nu!“

Vodca zaškriekal fistulou, bleskurýchle uchopil bidlo uprostred a zahrotenú spodnú časť vrazil otrhancovi do tela.

„Arachub!“

Dvojica v zelenom sa omeškala len o zlomok sekundy - pobočníci zdrapili vzbúrenca a so zlovestným vrčaním ho vliekli na okraj zrázu, nič nedbajúc, že pritom šliapu po ďalšej dvojici ozbrojencov. Pustili ho až nad strminou, aby ho vzápätí kolenami i lakťami posotili na dno, a akoby sa vôbec nič nestalo, zaspätkovali do jaskyne. Starec utrel hrot palice o hrubú srsť, vzpriamil sa a povedal:

„Karim vuruhaguru!“

Všetko začalo nanovo - kým starec naklonil palicu dutým koncom k vreckovke, pobočníci uchopili za plecia ďalšieho chlapíka s dvojzubcom. Ten sa však pritisol k zemi a kŕčovite zaryl kostnaté prsty do výčnelkov skaly. Jeden zo zelenoodencov ho zlostne bodol mečom do stehna.

„Nu!“ zavyl zranený a priam prirástol k zemi. „Nu, nu, nu!“

Keď starec videl, že ozbrojenec sa radšej nechá zabiť, než by sa čo len priblížil k vreckovke, nahnevane zahuhňal a prebehol pohľadom po nás. Jeho zrak spočinul na mne.

„Ham vuruhaguru,“ zabrblal.

Pobočník pustil ležiaceho, pricúval ku mne a s pohľadom jednostaj upretým von do dažďa mi začal uvoľňovať putá.

„Človeče!“ zvolal Fero. „Ty máš ale protekciu!“

„Stanino, čo je s tebou?“ ozval sa Vilo, ktorý ma nemohol vidieť.

„Dokopy nič. Len ma rozväzujú.“

„Ba! Čo len môžu od teba chcieť? Dávaj si pozor, aby ti nevyviedli nejaké svinstvo!“

Vtom som si všimol, že Fero na mňa žmurká odnaproti ľavým okom a hádam som nikdy nič nepochopil bez slov tak rýchlo, ako teraz jeho znamenie. Ani nie krok pred ním stál pobočník, chmúrne hľadiaci na ležiaceho odbojníka. To však nebolo dôležité - najdôležitejšie bolo, že zakrvavenú zbraň položil na skalný blok na dosah Ferovej pravice.

„Márnosť,“ zašepkal Vilo. „Stanino… musíš!“

„Tebe sa to povie,“ zašomral som a trel som si zmeravené svaly. „Lenže ako?“

„Vreckovka! Nevidíš, že sa jej príšerne boja?“

Zelenoodenec ma začal hrotom dýky strkať do stredu jaskyne. Zastal som pred starcom a zaťal som zuby, až ma zaboleli.

„Lekkan tamonchet,“ zasyčal starý planéťan, naklonil dutinu palice k priehlbenine a pazúrovitým ukazovákom ďobol ku vreckovke. Ležala na hromade tmavého piesku a pri pohľade na ňu mi prišlo na um, čo robiť.

„Priprav sa,“ riekol som, a od nervozity ma pochytila triaška. Na zlomok sekundy som zaškúlil na Fera - ruku už celkom vytiahol z gypsového obväzu. Pobočníci našťastie hlúpo civeli do dažďa, zatiaľ čo ich veliteľ spaľoval vreckovku žlčovitým pohľadom.

„Piesok, Stanino, piesok,“ žobronil vzadu Vilo.

„Jargalu uchluch!“ štekol muž v čiernom rúchu a ešte bližšie mi nastavil ústie pruhovanej rúrky.

Pokľakol som na jedno koleno a zotrval som niekoľko sekúnd v tejto polohe, aby som sa upokojil. Potom som sa zhlboka nadýchol a s predstieraným strachom som sa načiahol za vreckovkou.

„Lekkan tamonchet!“ vyceril zuby planéťan.

„Už, veď nehorí,“ zamrmlal som a dotkol som sa jej.

„Teraz!“ zvrieskol Vilo. Starec sa strhol a na okamih, ktorý som práve potreboval, odvrátil pohľad. Vyskočil som s hrsťou plnou piesku, a kým sa náš väzniteľ stačil čo len pohnúť, z celej sily som mu z dvoch krokov vpálil piesok do široko roztvorených očí. Starec doslova zakotkodákal a zamával oboma rukami, zvalil sa na zem. Nemal som času sledovať jeho ďalšie počínanie - ešte ani nedoznel jeho škrek, už som mal obe hrste zasa plné piesku a sotva sa môj strážca dopoly zvrtol ku mne, stihol ho osud jeho vodcu - vypustil zbraň z rúk a s revom si zakryl oči. Fero tiež nelenil - siahol uvoľnenou pravicou po meči a mohutným rozmachom si preťal remeň, pridržiavajúci mu lavicu ku kolu. Nato si dvoma sekmi uvoľnil putá nôh a rozohnal sa na druhého pobočníka, no to už bolo zbytočné - ustupujúci zelenoodenec vrazil plecom kompánovi do pŕs, obaja svorne zakopli o telá stále ležiacich ozbrojencov, prekoprcli sa ponad nich a s hrozným revom sa prepadli za okraj rímsy.

Mogamovi vonkoncom nebolo do smiechu. Sedel pod lopúchom a hľadel na tri naplnené koše.

Potomok z rodu Narutovho a zamdlel bez toho, že by to zavinili prudké bolesti!

Prižmúril oči a vybavil si znova predchádzajúcu situáciu. Nech sa ju však usiloval vysvetliť akokoľvek, zakaždým to skončilo rovnako…

Pred mnohými a mnohými dňami bolo Jaskynné mesto vzrušené zriedkavou povesťou - spravodlivosť siahla po dôstojníkovi! Zasadanie Vševediacich odsúdilo na trest smrti Onimoda, jedného z veliteľov panovníkovej stráže. Zberači soldany sa nemali odkiaľ dozvedieť, prečo popravili ich najobľúbenejšieho dôstojníka, nuž povráva sa všeličo. Napokon sa reči ustálili - Onimod vraj nielenže porušil Itolfareov ceremoniál, ale i hrubo urazil Radu Vševediacich, ba dovolil si bez povolenia osloviť i samotného vladára! Tie tri previnenia, rúhanie a pochybnosti o všemocnosti všemocného Okarusa, museli previnilcovi vyniesť pochopiteľne najkrutejší trest. Onimoda zbičovali živým bodliakom o vydali ho napospas vtákom smrti. O niekoľko dní strážcovia hlásili, že gor-gor-gory zmámili prekliateho rúhača. Dvojzobáky museli byt nezvyčajne hladné, lebo po dôstojníkovi nezostala na popravisku ani kostička….

Mogam pred chvíľou videl Onimoda.

ÚTEK

alebo kapitola šestnásta, v ktorej pribudne jeden dvojzubec

„Sakrament-atrament! Nikdy by ma nenapadlo, aká je to slasť mať voľné hnáty!“

Stali sme sa pánmi situácie. Veliteľ našich väzniteľov, ktorý sa pri páde udrel tylom hlavy o kameň, nehybne ležal v kúte a jeho pobočníci sa zrútili do hĺbky za svojou nedávnou obeťou. Najčudnejšie si počínali ozbrojenci - nepočínali si totiž vôbec nijako. Odvtedy, čo sa strhmlav vrhli k zemi, ležali ako bez života.

„Sú hluchí, či čo?“ Fero sa naklonil nad toho, čo akoby ožíval a dotkol sa nohou jeho pleca. „Žeby nič nepočuli?“

„Možno zomreli od strachu!“

„Určite, asi pred tebou!“ znervóznela Julka. „Mali by ste im pre istotu zobrať tie vidly. Čo ak na nás z ničoho nič zaútočia? Možno sa práve preto tak pretvarujú!“

Bol to však márny pokus. Úbožiaci zvierali dvojzubce tak silno, že nijakým spôsobom sme im zbrane nedokázali vytrhnúť. Pravda, iba dovtedy, kým to Vilo nevyriešil a celou váhou tela sa trhol dozadu, vzápätí aj so zbraňou zaletel do vnútra jaskyne a spadol rovno na vystretého vodcu planéťanov.

„Bravo!“ zatlieskal Fero. „Málo chýbalo a bol by si si tú vidličku zapichol do brucha!“

Vilo zafučal a zviechal sa aj s dvojzubcom.

„Tebe sa rehoce! Skús to s tým druhým ty!“

„Pch, daj sa mi svete! Nič ľahšieho!“

Kľukol si k druhému ozbrojencovi, pevne uchopil kovové zuby, zvrtol dvojzubcom - a vstal s násadcom v ruke, zatiaľ čo tyč ostala u pôvodného majiteľa.

„No teda, toto je voľajaký nepodarok,“ zašomral Fero a namrzene šmaril hrot ďaleko do dažďa. Pritom ho zaujalo niečo dole, lebo sa obozretne predklonil, pridŕžajúc sa dlaňou vyčnievajúceho skaliska.

„Páni!“

Zvedavosť bola prisilná. Vyšli sme do dažďa a nachýlili sa nad okraj rímsy.

„Nie! Ja nechčem!“

Števo sa hodil na zem a štvornožky zaspätkoval do jaskyne, kým Julka stratila rovnováhu a nebyť toho, že sme ju s Ferom naraz z oboch strán zachytili, bola by skončila rovnako, ako tí, na ktorých sme hľadeli.

Zráz začínal v dosť značnej vzdialenosti od úpätia rímsy. Keď som si ľahol na brucho, s hrôzou som spozoroval to, čo tak vystrašilo Števa s Julkou - na dne rokliny ležali štyri postavy. Z polohy oboch starcových pobočníkov, ako aj úbohého ozbrojenca bolo očividné, že žiaden z nich už nikdy viac nikoho nepriviaže ku kolu. Jeden z pobočníkov pri páde vyvrátil zo zeme krík i s koreňmi, a v spleti bodľačia sa nachádzalo neznáme štvrté telo, odeté podobne ako ďalší dvaja mŕtvi - do zelenkavej kožušiny.

„To je zlé,“ zavzlykala Julka. „Štyria! Hneď pri prvom stretnutí! Toto nám nikdy neodpustia!“

„Naozaj mizerný začiatok,“ pritakal Vilo smutne. „Lenže my sme nezačali.“

„A vôbec!“ pridal sa Fero. „Vari sme ich pozabíjali my? Prvého tam zhodili oni sami, tí druhí dvaja zleteli dole len vlastnou vinou. Kto im kázal, aby sa potkli? A o hentom ani nič nevieme!“

„To bude asi ten, ktorého pri príchode hľadali. Musel sa nejako nešťastne pošmyknúť a spadnúť dole sám od seba.“

„Sám od seba?“ Vilo po mne blysol vyčítavým pohľadom. „Keby spadol sám od seba, nemohol by ležať pod kríkom! Toho musel voľakto odpraviť a potom ho tam schovať.“

„Kto? A kedy? Veď to by sme museli…“

„Chlapci! Požor! Ten dedo ša pohol!“

Povyskakovali sme a ušli sme nazad do sucha. Števo drkotal zubami a ukazoval do kúta.

„Sakrament-atrament! Naozaj sa hýbe!“

„Chalani,“ riekol vážne Vilo. „Nesmieme ho nechať, aby precitol. Mohol by vydať nejaký rozkaz, ktovie, či hentí dvaja iba na to nečakajú. Musíme ho zneškodniť!“

„Správne! Žhodíme ho do priepašti!“

„Načo? Ešte nemáš došť nebožtíkov?“

„Hej, lenže keby sme sa neboli oslobodili, on by nás asi veľmi nešanoval,“ odporoval Fero.

„Možno nie a možno áno,“ nezaprela sa Julka. „Radšej ho nechajme nažive. Stačí, ak ho zviažeme.“

Stalo sa. Chlapíka v čiernom koženom rubáši sme spoločne zodvihli a dlžiznými remeňmi, ktorých bolo vo výklenku nahádzaných habadej, sme ho pripútali k prostrednému kolu.

„No, prisámvačku,“ pokrútil hlavou Vilo, „Kým toto všetko z neho odmotajú, poriadne sa zapotia.“

„Najmä z tých uzlov, čo naviazal Kazisvet,“ zasmial sa Fero. „Pamätáte sa, ako mu postupne celá trieda rozšnurovávala baganču a nakoniec sme museli šnúrku prerezať nožíkom?“

„Nebola pri tom celá trieda,“ bránil sa Teofil rozhorčene. „Števo v ten deň nebol v škole!“

„Veď to je to! Keby šom tam bol ja, nebolo by treba nič prerežávať. Raž mi štrýko špravil ž lana nerožviažatelný námornícky užol a ja šom ho ža šešť šekúnd rožviažal!“

„Keď nájdu tohoto, tak ho tiež tými svojimi kamennými mečmi jednoducho odrežú, a bašta,“ vyhlásil Vilo.  „Aby nám nemohol niečo vyparatiť, kým budeme nablízku, musíme…“

„Mušíme mu žapchať chlebáreň!“

„Príma,“ potešil sa Fero. „Nechajte to na mňa!“

Prihrnul sa k nášmu nedávnemu väzniteľovi a so zvyškami remencov, ešte vždy vystačujúceho na spútanie dvoch-troch zajatcov, a so Števovou pomocou ich ovinul okolo veliteľových úst. Vyzeralo to. akoby planéťanovi narástol náhubok.

„Nezadusí sa?“ opáčila Julka.

„Čo ša tak bojíš o toho lotra? Už ši žabudla, ako dal škántriť prvého handrára?“

„Neboj sa, nos sme mu neomotali, veď aj tak nijaký nemá,“ odvetil Fero.

„A čo špravíme š tými dvoma?“

„Nič,“ odpovedal Vilo.

„Nič?“

„Nič. Radšej pozbierajme svojich sedem slivák a utekajme, lebo každú chvíľu sem môže prikvitnúť ďalšia partia nevychovancov.“

Fero sa zatváril sklamane.

„A toho starého bezočivca nijako nepotrestáme? On nám chcel poodtŕhať uši i nosy a iste by nás bol dal i zabiť!“

„Prosím ťa, a ako ho mieniš potrestať?“

„Čo ja viem? Keď nič iného, aspoň mu zhabem tú maľovanú bakuľu. Zdá sa byť celkom užitočná na turistiku!“

„A ja ši vežmem meč!“

„Pre mňa, za mňa,“ pokrčil plecami Vilo. „Ozbrojiť sa aj tak nejako musíme. Stanino, ty si zober henten dvojzubec.“

Poťažkal som zbraň, opretú o stenu. Vážila síce dosť, no hneď mi prišlo na um, že ak ju obrátim, bude ma podopierať na úzkej mokrej cestičke z jaskyne.

„Poďme,“ súrila Julka, „čo ak voľakto príde?“

„Nech ša opováži! Žhodíme každého do priepašti!“

„Len aby sme sa my sami nenašli tam dole,“ zašomral Vilo a vrhol kradmý pohľad do hlbiny. „Na tých kameňoch bude klzko.“

„Klžko? Tak počkajme, až ša vyčaší!“

„Ak chceš, tak si tu čakaj, ale my ideme.“

„Moment,“ zháčila sa Julka. „Doľava, či doprava?“

„Doprava. Chodník naľavo stúpa nahor a nás predsa zajali na nížine.“

„A nepuštia ša tí dvaja ža nami?“

„Čo nás do toho? Nech sa len opovážia - veď ty zhodíš do priepasti každého!“

Po týchto slovách sa Fero rezko obrátil, z hromady kožušín si z kúta jednu vytiahol, pretiahol si ju cez hlavu a plecia.

Bola to bieda. V husom zástupe sme postupovali mokrou a šmykľavou skalnou rímsou, vážiac si starostlivo každý krok, pričom sme sa usilovali nepozrieť sa naľavo, kde sa bralá prepadávali strmo dole. Kráčal som za Vilom, opierajúc sa o dvojzubec, zatiaľ čo Fero s pruhovaným bidlom postupne zaostal.

„Pozor,“ riekol Vilo. „Rímsa sa zužuje.“

„No nazdar! Veď už i tak je ako obločnica!“

Zabodol som zbraň do škáry medzi kamením, a keď som sa uistil, že sa o ňu môžem oprieť, rozhliadol som sa.

Pohľad nebol povzbudzujúci. Krajina pred nami sa chmúrila, holé a rozorvané svahy nad nami vyzerali, akoby sa chystali už-už zrútiť a zmietnuť nás do rozsadliny, z ktorej som začul hukot vody. Dno kotliny bolo ponorené do sychravého šera vodných pár.

„Konečne,“ vydýchol Vilo a utrel si okuliare.

„Čo konečne?“

„Nepočuješ?“

„To hučanie?“

„Samo sebou. Pamätám sa, že keď nás niesli, práve popri búrlivom potoku začali stúpať hore!“

„Čiže už budeme dole?“ zaradovala sa Julka.

„Už ako už. Najsamprv musíme zdolať hento.“

Zahľadel som sa ponad Vilovo plece. Na ostrej zákrute sa chodník zužoval azda ani nie na šírku chodidla a navyše sa táto úzka plocha zvažovala mierne doľava.

„Márnosť! To je ani pre povrazolezcov!“ zhíkla Julka. „To neprelezieme!“

„Že neprelezieme? Musíme! Neostaneme predsa trčať medzi nebom a zemou! Domorodci to zdolali, dokonca preniesli i nás!“

„Ja pôjdem napred,“ navrhol som. „Mám najvhodnejšiu oporu.“

„Počkaj. Čo keby sme z tých jaskynných koží zmotali lano, aby sme sa mali čoho držať?“

Netrvalo dlho a s prácou sme boli hotoví. Prekĺzol som Vilovi poza chrbát a s dvojzubcom v ľavej a lanom v pravej ruke som začal zvoľna zostupovať.

„Dávaj si pozor,“ zašepkal Vilo.

„Nestrachuj sa!“

Rímsa sa trochu zmenila. Jej povrch už nebol sivý - hornina prerastená pod mojimi chodidlami bola čierna, miestami prepletená bielymi žilkami. Vyzeralo to, ani čo by bol chodník poliaty smolou, popukanou od neprestajne stekajúcej vody.

„Nie je to klzké?“ spýtal sa Vilo.

„Pravdaže nie. Skoro by som sa nazdal, že…“

Drevo buchlo o drevo a do prstov ľavej ruky ma čosi zľahka udrelo. Zdvihol som oči, a pozrel som dopredu.

Uvidel som ďalší dvojzubec. Moji druhovia pre ostrú zákrutu zatiaľ nič nepostrehli, takže som to videl iba sám - druhý dvojzubec zvierala sinavá vycivená ruka a spoza skalného výčnelku na mňa vytriešťal oči beznosý obyvateľ planéty.

„Čo si tam zamrzol, či čo?“

Ferov hlas narušil čaro nehybnosti. Nevedno, kto z nás dvoch sa vyľakal viac. Mne na chvíľku div neprestalo tĺcť srdce a nohy sa mi roztriasli v kolenách, no planéťan nebol na tom ani o chlp lepšie - jeho tvár zbelela ani papier a okrúhle ústa otvoril dokorán. Domorodec pustil zbraň, prikryl si ústa dlaňou a ihneď sa zvrtol a zmizol.

„Čo chceš, nič?“

Veliteľ horskej stráže hľadel na Mogama zvysoka, prežúvajúc zvyšok sladkého korenia. Až keď chlapec tretí raz zopakoval trojitý úklon, predpísaný voči dôstojníkovi Itolfareovým ceremoniálom, zhovievavo si odpľul.

„Vrav, nič!“

„Ó, ó, ó!“ riekol Mogam, hľadajúc vhodné slová. Nemohol tušiť, ako to skončí - čo ak ho prehlásia za rúhača? Vidieť mŕtveho Onimoda! Ach, prečo to len prišiel oznámiť?

„Počúvam, nič!“

Chlapec sa nešťastne obzrel, bo traja vojaci rozvalení pod strieškou z lopúchov sa neopovážili bez povolenia podívať sa na veliteľa.

„Ó, udatný,“ vyjachtal Mogam. „Ja som videl…“

Preľakol sa, ba i veliteľ sa nevdojak prikrčil - obaja sa v prvej chvíli nazdali, že počujú predsmrtný trepot krídel gor-gor-gora. Bol to však dupot a zaznieval z chodníka, kde Mogam opätovne uvidel voľačo neslýchaného.

Od strážnej jaskyne sem bežal vojak bez dvojzubca!

„Odíď, nič,“ zavrčal muž v zelenom a nemusel to opakovať - chlapec sa chvatne trikrát uklonil a upaľoval preč.

Vedel, čo čaká ozbrojenca, ktorý prišiel o zbraň…

Mogam neznášal pohľad na bičovanie.

PREPADNUTIE

alebo kapitola sedemnásta, v ktorej je vreckovka opäť dôležitým činiteľom

„Stanino!“ znepokojil sa Vilo. „Čo je s tebou?“

Až keď sa ozbrojenec stratil za zákrutou a ja som inštinktívne zachytil i jeho dvojzubec, vzalo ma to naplno. Koniec lana mi vypadol a voľnú ruku som zaboril do skaly. Namiesto odpovede som Vilovi otrčil obe zbrane.

„Čo!“ skríkol prekvapene. „Skade máš ten druhý?“

„Vilo! Pozor! Spadneš!“ zvolala Julka.

Pridŕžajúc sa skaly, zapichol som dvojzubec do štrbín, zhlboka som vydýchol, našpúlil som dolnú peru a sfúkol som si z obočia dažďové kvapky. Potom som sa načiahol a nahol som sa za zákrutu…

Rímsa bola prázdna. Za skalou sa rozširovala, mierne stúpala hlboko do svahu. Aj jej plochu pokrývala čierna glazúra, pripomínajúca nevydarený asfalt.

„Páni! To je ono!“

Fero ukazoval dopredu. Všetci sme už prebalansovali na terasu, no on si prvý všimol do skaly vysekané stupy. Koniec strmého schodišťa nebolo vidieť, lebo sa strácalo za ohybom zrázu.

„Ideme?“ spýtala sa Julka. „Či sa radšej vrátime, keď pred nami niekde beží ten Staninov ,priateľ’?“

„Pred nami jeden, za nami traja. Radšej pôjdeme ďalej, ale najprv využijeme tunajší arzenál,“ ukázal Vilo na jaskynku, ktorá musela byť akýmsi strážnym stanovišťom. Svedčili o tom dve drevené hrubo otesané sedadlá a rohože, rozprestreté za nami. Lôžka boli porozhadzované tak, akoby ich spáči opustili veľmi náhlivo. Medzi rohožami sa nachádzalo to, čo Vilo nazval arzenálom, a naskutku to bola bohato zásobená zbrojnica. Krížom cez podstavec ležal tucet nám už známych dvojzubcov, no okrem nich i väčšie množstvo akýchsi tenkých oštepov, niekoľko kamenných nožov, aj dve misy. Števo si ihneď jednu privlastnil, dal si ju na hlavu, a keď sa vyzbrojil dvojzubcom a oštepom, s hrozivým výrazom predstúpil pred nás.

„Vidíte? Teraž ša už nemušíte báť! Nech ša len žjaví nejaká bežnošá koštra, naučím ju po kostole hvíždať!“

„Neviem, či tu majú kostoly,“ zapochyboval Teofil.

„To ma nežaujíma! Budú mušieť tančovať tak, ako im ja budem píškať!“

„Len či ťa budú poslúchať,“ zasmial sa Fero. „Veď s tým hrncom vyzeráš ani strašiak do maku. Aspoň si ju poriadne nasaď!“

Pristúpil k Števovi a z celej sily ho otvorenou dlaňou plesol po temene. Prilba sa zosunula nižšie a ustálila sa práve nad Števovým nosom.

„Blážon!“ rozčúlil sa hrdina. „Naražil ši mi ju škoro až na oči! Ešte kúšok a nič by šom nevidel!“

Oprel zbrane o stenu, uchopil misu za okraje a urazene ňou mykol. Ale beda - akokoľvek ňou trhal a lomcoval, jeho úsilie bolo márne - prilba sa ani o milimeter nepohla!

„Vidíš, čo ši narobil! Šomár šproštý! Teraž mi ju daj dole, keď ši mi ju tak začapol!“

Fero so smiechom vystúpil na sedadlo a zhora začal prilbu ťahať k sebe. lež veselosť ho zakrátko prešla - hoci obaja až očerveneli od námahy, misou nedokázali čo len pohnúť. Vyprskli sme.

„Hej rup!“ povzbudil som Fera pri hádam desiatom zúrivom pokuse. Ten div od zlosti nespadol zo stolca. Zamával rukami, zoskočil a zakričal:

„Daj sa vypchať aj so svojím hrncom! Nabudúce si nedávaj na tekvicu to, čo tam nepatrí! A vôbec, - teraz sa nemám kedy starať akurát o teba!“

„A to mám žoštať takto?“ zanariekal hrdina.

„No a? A buď rád, aspoň ti nebude pršať na vlasy!“

„Počkaj,“ riekol Vilo. Vystúpil na sedadlo, zo všetkých strán ohmatal prilbu i nešťastníkovu hlavu. Potom misu pevne oblapil dlaňami a povedal:

„Pozri sa doľava.“

Števo poslúchol a Vilo v tej chvíli bez výstrahy nešetrne drmol rukami opačným smerom. Hrdina zreval, prilba zahrmotala o kamene a prikotúľala sa mi k nohám. Obzrel som sa za ňou a to bolo naše šťastie.

„Pozor! Útočia!“

Vzduchom sa čosi mihlo. Teofil stál ani prikovaný a ani nie pol metra od jeho kolena kmital oštep, zabodnutý do dreveného sedadla. Julka ho schytila za ruku a rýchlo ho potiahla nabok - práve zavčasu, lebo vzápätí priletel šikmo zdola ďalší oštep a po náraze do brala, pred ktorým stál doposiaľ Kazisvet, s treskotom sa zlomil a spadol na zem.

„Ja ich nechcem!“

Števov zdesený protest nezaúčinkoval. Hore schodami sa k nám hnali štyria muži, vyzbrojení zväzkami oštepov. Neobyčajne chudý dlháň sa pripravoval na ďalší vrh.

„Za balvany!“ zavelil Vilo. „Kryte sa!“

„Ani mi nenapadne! Aj my predsa vieme hádzať!“

Fero schmatol najbližší oštep a bez váhania ho šmaril do útočníkov. Nezasiahol síce nikoho, no zbraň preletela popri dlháňovom pleci, ozbrojenci sa navidomoči zarazili - zastali, dali hlavy dokopy a začali sa radiť, hľadiac na nás s neskrývaným úžasom.

„To zízate, čo?“ zajasal Fero. „Mysleli ste si, že len vy dokážete narábať tými pichľavými trstinami? Chalani, na nich, kým sú hlúpi!“

„Počkaj, zadrž!“ Vilo pristúpil zbraň, ktorú chcel náš oštepár zdvihnúť. „Skúsime to bez boja.“

„Pch! Vari ich chceš postrašiť okuliarmi, alebo im prednesieš mierový prejav?“

Vilo však myslel na niečo celkom iné. Najprv zamával ukoristeným pruhovaným bidlom, čo zapôsobilo na domorodcov tak, že sa premenili na sochy s vytreštenými očami, ale to nebolo nič v porovnaní s tým, čo nasledovalo. Vilo podal palicu Julke, rozhalil si teplákovú blúzu a urobil jediný krok k okraju terasy. Neverili sme vlastnému zraku - divosi sa zhrozili, pozahadzovali oštepy a dali sa vnohy. Fero si neodpustil, aby za nimi s bojovým pokrikom nehodil aspoň prilbu, s ktorou sa pred chvíľočkou vedno so Števom neúspešne pasovali. Misa s rachotom podskočila po niekoľkých kamenných stupoch, až sa odrazila nabok a zmizla kdesi v údolí.

„No toto,“ zavrtela hlavou Julka. „Čím si ich, prosím ťa, tak vyplašil?“

„Tričkom,“ odvetil Vilo bez toho, aby sa obrátil.

„Tričkom?“ neveril Teo.

„Samozrejme.“

Až keď sa štyri siluety stratili dole v spleti kríkov a skál, Vilo zacúval z dažďa pod skalný previs a so smiechom sa otočil.

„Vyplašil som ich tým istým, čim si ty vyplašil prvú partiu tam hore.“

„Ja?“ začudoval sa Teofil.

„Ty, lepšie povedané - tvoja vreckovka.“

„Ale…“ začal Kazisvet.

„Vilo!“ zvolal som. „Modrá farba!“

„Prirodzene! Všimli ste si už vtedy hore, že sa pri pohľade na vreckovku pojašili, ako keď kury zbadajú jastraba! Premýšľal som celou cestou sem, čoho sa mohli naľakať. Nikto mi predsa nenahovorí, že sa zľakli kúska handričky, keď ich z našich vecí dovtedy nič nevyviedlo z rovnováhy. Predstavil som si celú scénu a rozpamätal som sa, že poplach vypukol až vtedy, keď uvideli modrú vreckovku. Modrú, rozumiete? Nech som to zvažoval tak či onak, logické sa mi pozdávalo len to, že sa naľakali farby!“

„Ale…“ začal druhý raz Teofil.

„Čo sa ti nepozdáva!“ prerušil ho Fero a zohol sa po oštep. „Ináč to už asi nebude.“

„Ale…“

„Ale, ale! Čo sa ti stále nepáči?“

„Len jedno,“ odvetil Teofil.  „Jednému nerozumiem!“

„Ešte vždy? Sakrament-atrament! To máš také dlhé vedenie?“

„To s tou farbou mi je jasné. Ale vreckovku - ja som predsa pri sebe vôbec nemal vreckovku!“

Znova dýchal voľne. Predovšetkým bol rád, že pri stretnutí s Tieňom vyviazol so zdravou kožou, no nemenej sa mu uľavilo i preto, že o svojom videní neprehovoril.

„Ktovie, či by ma nevypočúvali i Vševediaci?“ povedal si.

Vytiahol z húštia koše, vyložil si ich na chrbát a vydal sa pozdĺž Spenenej vody domov. Odpočinok, sa však ukázal krátky a trojnásobná ťarcha začala onedlho nemilosrdne tlačiť znova. Zlostne a namáhavo vliekol bremeno pod strom, ktorý si vopred vybral a znova zložil náklad. Urobil to práve zavčasu.

Zo skál nad potokom zaznelo vzdialené rinčanie. Mogam sa oprel o kôš a zdvihol pohľad k stúpajúcemu zrázu. Spočiatku nevidel nič, no potom zbadal, že dolu svahom sa rúti prilba.

Neďaleko neho sa drahocenná vojenská čapica ešte dvakrát odrazila od skál a čľupla do besniacej riavy. Jej strata sa trestala vylúčením z vojenského stavu!

„Pri Okarusovi!“

Mogam zatajil dych od údivu, avšak dočkal sa ešte poburujúcejšieho výjavu - zhora, z vysoko stúpajúceho horského chodníka zaznel - krik.

Bez povolenia vladára či Vševediacich!

Previnilcov uvidel onedlho - bol to ten istý dôstojník, ktorému chcel hlásiť, že videl Onimodu. Neveril vlastným očiam.

Nikto z celej stráže nemal zbraň.

„Ó, Okarus,“ zašepkal chlapec a prikrčil sa za koše.

Vojaci s krikom utekali a Mogam ich kriku náhle a s hrôzou porozumel.

Zamdlel druhý raz.

V LESE

alebo kapitola osemnásta, v ktorej sa objaví prebytok vreckoviek

„Táraš,“ Fero uštedril Kazisvetovi buchnát medzi lopatky. „Akože nie je tvoja, keď bola v tvojom vrecku?“

„Ale nie je moja,“ trval na svojom Teofil.

„Ši blážon! Od štrachu ši čelkom žabudol, že ši mal vrečkovku!“

„A nemal!“ tvrdil zanovito Kazisvet.

„Mušel ši ju mať! Nemohla ša len tak žjaviť!“

„A just sa len tak zjavila!“

„Jušt, jušt! Prečo ša také šomárštva štanú vždy len tebe? Nikomu…“ tvár mu skamenela. Tesne predtým čiahol rukou do vrecka, a keď ju vytiahol, vypliešťal oči na vlastnú dlaň. Ležala na nej - modrá vreckovka.

„No vidíš,“ zajasal Teofil. „Je to tvoja vreckovka a ty si to chcel zvaliť na mňa!“

„Ale… ale… to…“ vybuchol Fero. „Pomiatli ste sa, či čo? Neviete, čo nosíte so sebou? Ja náhodou vreckovku mám a viem to celkom určite!“

Na dôkaz svojich slov siahol do kapsy, skade vylovil dve vreckovky - pokrkvanú fialovú a novučičkú modrú. Navlas takú, ako mal i Števo!

„To… nie… sakrament-atrament!“

Vymenili sme si s Julkou užasnuté pohľady a sťa na povel sme obaja strčili prsty do vrecák. Vedel som naisto, že keď som v noci hľadal kýpeť sviečky, nič okrem nej vo vrecku nebolo, no prvé, čo som teraz v končekoch prstov pocítil, bol zložený pruh hladkej a chladivej látky.

„Ľudia!“ skríkla Julka. „Veď ja mám takú istú!“

„Čo vystrájate?“ rozčúlil sa Vilo, vyrušený zo zamyslenia a pozrel pobúrene na Julku. „Čo je nás do tvojej vreckovky?“

„Práve že nie je tak celkom moja,“ usmiala sa Julka a sladko pretiahla: „Vieš ty čo, Vilinko? Siahni si na chvíľu do vrecka, dobre?“

„Načo by som si tam siahal? Myslíš, že mi z neho voľačo ubudlo?“

„Skôr ti tam dačo pribudlo,“ vyprskol Fero.

„Počujte! Čo to vediete za čudné reči?“

Chvíľu váhal, potom rozpačito zasunul ruku do kapsy a vytiahol z nej svoju obľúbenú prúžkovanú vreckovku, určenú na utieranie okuliarov.

„Nuž?“ zvolal vyzývavo. „Čo sa tvárite ani veľryby v akváriu? Kde mi čo pribudlo, há?“

„Zahraj sa na sekundu na ľaváka!“ nedal sa Fero. „Prečo by si mal byť výnimkou?“

„Výnimkou? Výnimkou z čoho?“

„Iste nie z vybraných slov! Hľadaj!“

„Dofrasa! Čo mám vlastne hľadať?“

S hnevom na tvári ponoril ruku do ľavého vrecka, aby sa mu vzápätí mihol v očiach údiv - skutočne tam našiel to, čo sme všetci s napätím očakávali.

„Kto mi sem vložil tú vec?“ zamával vreckovkou.

„Keby si sa spýtal, kto ti ju tam nevložil, vedeli by sme odpovedať všetci,“ odvetil som.

Prezrel som si zblízka svoj nový majetok. Vreckovka nebola štvorcová, lež kosoštvorcová. Látka mala kovový lesk a na dotyk príjemne chladila.

„Umelá tkanina,“ konštatovala Julka. „A kvalitná.“

„Ja šom raž bol vo fabrike na látky…“

„Nechajme to,“ zasiahol Vilo. „Nemáme času zaoberať sa vreckovkami. Čochvíľa sa môžu naďabiť ozbrojenci. Keď nám odrežú cestu, sme v klepci. V lese im ľahšie unikneme.“

„Daj ša mi švete! Nech len prídu! Vytiahnem na nich modrú vreckovku a už budú fujaždiť kade ľahšie!“

„No, to nie je hlúpe,“ riekol som. „Nastokneme si na oštepy vreckovky a to zaženie každého domorodca.“

„Prečo sa boja modrej farby?“ dozvedal sa Teofil.

„Hja, to sa musíš spýtať ich samotných!“

Znova sme boli v lese. Stáli sme pod velikánskym lopúchom, aby sme sa aspoň na krátku dobu schovali pred neprestajným mrholením a rozhliadali sme sa.

Bola to bezútešná končina. Vzadu za nami zostalo horské pásmo, vrcholky ktorého sa nám pre hustú oblačnosť nepodarilo rozoznať, inak nás obklopovala spletenina konárov a hrubých lián. Rástlo tu, ako sa mi napochytre podarilo spočítať, prinajmenšom osem druhov stromov, hoci sa na pohľad zdalo, že ide o jediný - všetky mali nezdravo žlté lístie. Ani jediná haluz sa neopovážila vyrastať dohora, ani najmenšie konáriky nečneli k oblohe, všetko sa skláňalo k zemi.

Pochodovalo sa nám dobre, a tak neuplynula ani hodina a došli sme na okraj planiny k pyramídam.

„Kam vlastne mierime?“ zaujímala sa Julka. „Pôjdeme hneď k pyramídam, alebo vyhľadáme modré kocky?“

„Kocky asi nenájdeme,“ povzdychol Vilo. „Iba ak tú lúčku, čo sa sem preniesla s nami. Kocky dozaista ostali na Zemi, ináč by sme ich našli už. v noci.“

„Tak vyhľadajme lúčku! Možno tam nájdeme dačo z našich vecí!“

„Aj psov! Iste sa už vrátili!“ zvolal Fero.

„Nie, nie! Nežabudnite, že tam štriehnu tie klepotajúče vtáky!“

Vilo začal vysvetľovať, že blýskavce nemôžu byť nebezpečné, keď v noci na náš krik uleteli, a že keď zachováme rozvahu, dozaista sa vyhneme nebezpečenstvu. Hrdina však trval na tom, že ho od všelijakých šeliem má deliť radšej bezpečná vzdialenosť.

„Poďme do Egypta! V pyramídach ša budeme ašpoň môcť škryť pred dažďom!“

„Hm, vlastne máš i pravdu. Zatiaľ nevieme, ako dlho trvá tunajší deň a možno sa čochvíľa začne stmievať. Veď ktovie, ako dlho sme boli v bezvedomí.“

„Dlho,“ zahundral Fero. „Som lačný ani žralok!“

To nemal hovoriť. Až po jeho slovách som si uvedomil, že to, čo ma pobolieva, je žalúdok, a že kôrke chleba by som hádam v tejto chvíli dal prednosť i pred dvoma rokmi prázdnin.

Mimovoľne som sa poohliadal po najbližších stromoch. Na prvom som nenašiel nič, lež na susednom predsa voľačo bolo. Najsamprv som sa nazdal, že vidím dve horiace cigarety, ale plamienky sa zrazu pohli a ja som za nimi rozpoznal podlhovasté telo, prikrčené na haluzi. Podarilo sa mi urobiť dve veci súčasne - z celej sily som mrštil oštepom medzi červené body, aby som sa vzápätí dal vnohy.

Ktosi ním zatriasol. „Zobuď sa, syn Nagonov!“

Chlapec otvoril oči. Pred ním stál vysoký muž s neobyčajne veselými očami.

„Čo je s tebou, priateľu?“

„Ja…. ja…“ jachtal Mogam.

„Ale, ale,“ pokrútil hlavou obor. „Azda si len nezaspal pri práci? Ty, Narutov vnuk?“

Vtedy ho Mogam spoznal.

„Norion! Lovec ohňa!“

„Tak je, priateľko, ja som to. Ja som sa kedysi u tvojho slávneho deda privykal nebáť plameňov!“

Chlapec stál a hltal Noriona očami. Lovci ohňa, jediní slobodní spomedzi obyčajných nič, boli pre Mogama a jeho rovesníkov najodvážnejšími ľuďmi. Veď títo muži, potĺkajúci sa pralesmi, aby našli horiace stromy, museli prebehnúť neraz aj vzdialenosť celodenného pochodu, kým odovzdali korisť strážcom ohňa - Vševediacim. Máloktorý z lovcov sa dožil vysokého veku, lebo cestou na nich striehli mnohoraké nebezpečenstvá. Na takejto výprave zahynul i Mogamov otec. Avšak tí, čo sa preslávili, mali prístup aj do vladárovej predsiene, ba dokonca v rozhovore smeli do tváre Vševediacich aj hľadieť. Mogamov starý otec patril k najchýrečnejším, skončil však strašnou smrťou v kráteri Okarusa a jeho potomci nesmeli vykonávať toto povolanie. Narut vychoval mnohých ďalších lovcov ohňa a z nich bol najznámejší Norion, o ktorom sa povrávalo, že horiacimi haluzami prinútil ustúpiť i strašidelného plaza ogynoga.

„Norion,“ zašepkal Mogam v náhlom a nevysloviteľnom záchvate úprimnosti. „Ja… ja som dnes stretol Tieňa!“

Nato chlapec div neomdlel poznove. Norion sa rozosmial z plného hrdla, hoci to bolo prísne zakázané a ani lovci ohňa v tomto ohľade netvorili výnimku!

„Teda tak,“ zvážnel obor, keď postrehol v šuhajovej tvári strach. „Tieňa si sa naľakal? Hm! A ako vyzeral tvoj Tieň?“

„Ten Tieň… bol… bol to… Onimod!“

Nezdalo sa, že by správa na Noriona obzvlášť zapôsobila. Spozornel, položil ruku na Mogamovo plece a s hlbokým povzdychom zahučal:

„Nešťastník, dobre ti radím, nikomu o tom nerozprávaj, lebo Vševediaci by ti neodpustili takéto rúhanie. Podľa nich,“ muž sa zatváril posmešne. „Podľa nich jestvujú Tiene jedine v Mŕtvom meste, rozumieš? Žiadneho Tieňa, ani Onimoda si nevidel. Rozumieš?“

Chlapec prikývol, hoci Norionovi vôbec nerozumel. Veriť, či neveriť jeho slovám?

„Ešte… ešte niečo som videl,“ dodal po zaváhaní.

„Ešte? A čo?“

„Kričiacu stráž! Strážcovia vykrikovali bez povolenia a utekali aj s veliteľom a všetci boli… neozbrojení!“

Norion mu znezrady zovrel plece sťa kliešťami.

„Kričali a boli neozbrojení? A čo kričali?“

„Ja… ja sa to bojím zopakovať!“

„Len to spokojne zopakuj!“

„Aby ma Okarus spálil bleskom?“

„Eh, chlapče! Dokedy vás budú ešte takto držať za hlupákov? Kiežby blesk skáral Vševediacich!“

Mogam sa striasol pri nečakanom rúhaní, ale nebesá sa nerozhrmeli, ani zem sa neotvorila, aby pohltila rúhača.

Norionovi sa nič neprihodilo!

„Mám ti napovedať?“ spýtal sa Norion. „Kričali…“

„Kričali… o modrej farbe,“ zadrkotal Mogam zubami a s očakávaním sa zahľadel na muža, či ho nezachváti zdesenie. Norion však iba pokýval hlavou a pohladil vystrašeného chlapca po mokrých vlasoch.

„Stačí, priateľu. O tom všetkom pred nikým ani muk! Rozumieš? Ani slovo! A ideme domov!“

S ľahkosťou si vyhodil na plece všetky tri Mogamove koše a rázne vykročil smerom k Údoliu jaskýň.

PYRAMÍDA

alebo kapitola devätnásta, v ktorej cestovatelia stretnú seba, no ani najmenej ich to nezarazí

Neraz som čítal i počul o fatamorgáne. Pokiaľ však moje vedomosti siahali, tento jav, spôsobený odrazom obrazu v rozlične teplých vrstvách ovzdušia, sa vyskytovali iba v tropických púšťach. V románoch a cestopisoch možno nájsť rozmanité popisy, ako vysmädnutí pútnici sčista-jasna uvidia pred sebou oázu. S novými silami sa vrhnú k ligotavej vodnej hladine, avšak palmy i jazierka sa náhle začnú chvieť a unikať, až sa celkom stratia z dohľadu. Prečo to pripomínam? Pretože podobne sme blúdili aj my. Neboli sme síce na púšti a vodu sme si nemuseli predstavovať - mali sme jej navôkol vyše práva a ja som zatúžil práve po slnkom vyprahnutej piesočnej pustatine - lež pyramídy, náš terajší cieľ, nám začali pripadať pomaly tiež ako fatamorgána.

„Sakrament-atrament!“ zastal Fero a hnevlivo zabodol oštep do hliny. „Odkedy sme zutekali pred tou rohatou vevericou, ženieme sa hodinu a stále sú rovnako veľké!“

„Veru. Ani čo by mali kolesá a niekto ich náročky ťahal preč,“ dychčal Vilo.

„Keby ašpoň preštalo pršať!“

Zlostne som sa pozrel vpred - pyramídy mi znova pripomenuli vzdušný prelud púšte. Ľahučko sa chveli, ich zdanlivo pevné steny sa občas prehýbali a chvíľami by som sa stavil i o hlavu, že celé stavby sa vznášajú v povetrí a vysmievajú sa nášmu úsiliu.

„U nás budovy nezvyknú stvárať také vylomeniny,“ zahučal Fero. „Nikdy som aspoň nepočul, žeby nejaká stavba mala vo zvyku poletovať si sem a tam.“

„Teda aj vy to vidíte? A ja som si bol istý, že sú na vine moje okuliare!“

„Samožrejme, že to vidíme tiež! Nie šme predša šlepí…“

Števo sa zasekol bez toho, že by ho niekto zahriakol a dôvod tejto, u neho takej zriedkavej zamĺknutosti bol jednoduchý - krajná pyramída sa javila inak. Stála pred nami ako velikánsky trojuholník, šikmo zasadený do zeme, a zdalo sa, že nieto sily, čo by ňou dokázala pohnúť.

„No!“ Vilo si sňal okuliare, strčil ich pod premočený rubáš, utrel o nohavice a znova si ich nasadil. „No toto! Veď už je celkom blízko!“

Celkom blízko to síce, ako vyšlo najavo, ešte nebolo, ale k cieľu sme sa viditeľne približovali. Rozmery budovy mohutneli a mohutneli, zaberali čoraz viac miesta. Minuli sme dvojitý múrik s množstvom akýchsi komínov a ocitli sme sa na úpätí pyramídy.

„Je to teplé,“ hlásil Fero, keď sa dotkol jedného z komínov. „A ešte z toho vystupuje para.“

„Tak preto! Preto sa nám zdalo, že stavba sa vznáša! Na príčine je horúci vzduch - práve ako pri fatamorgáne!“

Nedbal som nič na dážď a vyvrátil som hlavu.

„Panečku!“

Stena pyramídy pripomínala nepriehľadné sklo, natoľko ju vyhladili stekajúce stružky vody. Vysočizný šikmý trojuholník sa týčil priamo pred nami, zavesený do sivej, nízkej ničoty.

„Chceš tu dlho trčať?“ drgol ma Fero. „Poďme radšej pohľadať vchod! Kto ho nájde, tomu kúpim čokoládu!“

Vilo sa prebral zo zadumania.

„Dobre. Lenže kým ju obídeme, trochu to potrvá.“

„No a? Azda sa ponáhľame na vlak? Možno sa ani nebudeme musieť motať dookola - možno nájdeme dvere za rohom!“

„Ha! Mám strach!“

Vilo si vyhrnul golier blúzy až po uši, zvrtol sa na opätku a vykročil. Náhlili sme sa pozdĺž vysokánskej šikmej steny. Bočná hrana pred nami klesala a klesala, až sme sa ocitli na rozhraní - vysoká rovná čiara prelamovala pyramídu na dva rovnaké gigantické naklonené trojuholníky.

Vydali sme sa na pochod popri druhom boku. Ani táto stena sa neodlišovala od predošlej - bola navlas rovnako jednotvárne sivá a leskla sa od vody. Márne sme si šli oči vyočiť, nikde sa nám nepodarilo postrehnúť nič, čo by nás mohlo uviesť dverám na stopu.

„Šproštá štavba! Ako tam môžu bývať, keď ši nešpravili nijaký východ, ani okno? To poštavil šproštý štaviteľ!“

„Tebe je každý hneď sprostý. Kto vraví, že tam niekto býva?“ namietla Julka. „Veď ani v egyptských pyramídach sa nebývalo. Možno, že i tieto sú postavené na niečo iné.“

„Tak načo šme ša šem potom trepali?“

Dorazili sme ku druhej hrane zabiehajúcej do rozmočenej hliny, a znovu sme zastali na rohu budovy. Rovnako rýchlo nám ubehla cesta pod treťou stenou, a keď sme zatáčali doprava, na poslednom rohu pyramídy - odtiaľ sme uvideli ďalšie tri stavby, projektované do kruhu - už nám bolo jasné, že s myšlienkou na dvere sa môžeme rozlúčiť.

„Tak! A mokne sa ďalej!“ dupol nazlostene Fero, keď sme sa vrátili, odkiaľ sme vyšli. Aj po vyše štvrťhodine boli naše stupaje zreteľné.

„Keby tu ašpoň ráštli lopúchy! Poďme našad, škade šme prišli!“

Pozrel som nerozhodne na Vila. Zachytil môj pohľad a záporne pokrútil hlavou.

„Niekde predsa musí byť voľajaký otvor. Spravili sme chybu, že sme hľadali len v stene. Čo ak je vchod umiestnený inde?“

„Niečo ako tajná chodba?“

„Prečo tajná? Pre konštruktérov to možno bolo jediné riešenie a istotne si ju viditeľne označili. Bude sa nám treba porozhliadať po nejakom znamení!“

„Ale kde je to žnamenie? A ako vyžerá?“

„Skúsme sa dostať do pyramídy tak, ako sme prvý raz vliezli do Dračej steny. Pamätáte sa, ako to bolo?“

„Počkaj,“ Ferovi sa rozjasnila tvár. „Povedal si - Sezam, otvor sa, potom si sa pošmykol, dotkol si sa zábradlia a dvierka sa otvorili. Nože, sprobuj to i teraz!“

„Lenže ako, keď tu nieto ani zábradlia, ani dvierok?“

„Čo keby šme ša pod hrabali? Tu je dajaká jama.“

„Blázon! Vieš si predstaviť, aké hlboké základy musí mať taká vysoká budova?“

Števo sa urazil, že sme nepochválili jeho návrh, čupol si teda k stene a dvojzubcom sa začal špárať v priehlbine.

„Vari sa predsa vrátime do lesa,“ hútal polohlasne Vilo. „Vyhľadáme vhodné lopúchy a zajtra…“

„Chlapči!“

Ako by nás vystrelili, hneď sme boli za Števovým chrbtom a nemohli sme uveriť vlastným očiam - za niekoľko sekúnd docielil, že sa v základoch pyramídy naozaj ukázala tmavá diera!

„To je šialené,“ vydýchol Vilo. „Chalani! Dobre sa prizrite - veď to nie je diera ako diera. Prizrite sa poriadne!“

Naklonil som sa až k Števovi a vtedy som to zbadal.

„Ľudkovia! To vôbec nemá základy!“

Bolo tomu naskutku tak, akokoľvek to znie pochabo. Po chvíli sústredeného hrabania, dvanásť rúk ohmatalo spodný okraj steny. O niekoľko minút sa otvor rozšíril natoľko, že sme si mohli siahnuť i dovnútra stavby a po ešte kratšom čase sa Vilo prvý vteperil do diery, ktorá pripomínala medvedí pelech. Nasledoval som ho a ostatní sa plazili za mnou.

Neliezlo sa pohodlne. Najprv som sa musel spustiť na dno jamy, tam sa prešuchnúť popod zaoblený spodok a štvornožky sa plaziť zasa hore, pričom mi lýtka pokropil vodopád kvapiek.

Konečne som sa vztýčil vedľa Vila - a obaja sme ostali paf. Ani nie tri-štyri metre pred nami stáli dve postavy a pri nohách sa im škriabala zo zeme tretia. Boli to Vilo Čerňan, Stanislav Turčín a František Vrabec - zrkadlili sme sa vo vejárovite rozprestretom chvoste akéhosi vtáka - ohromilo nás však niečo celkom iné.

Vnútro pyramídy zalievalo slabé svetlo zvonka, svietilo cez mliečne priehľadné steny stavby a v tomto šere sme uvideli niečo, s čím sme už dávno prestali aj počítať.

Vypínala sa na masívnom, dozaista betónovom podstavci, chrániacom ju zrejme pred vlhkosťou pôdy, a hoci bola tisíckrát väčšia než tie, pomocou ktorých sme prileteli, bola rovnako modravá a na bokoch jej zívali známe kruhovité otvory.

Fero roztvoril ústa, no nedokázal vykríknuť a to bolo najvýrečnejším príznakom jeho úžasu.

Nebola to fatamorgána!

Pred nami stála modrá kocka.

Zvyšok dňa bol plný útrap.

„Nič!“

Mogam sa hodil na zem a podľa predpisu päťkrát buchol čelom o podlahu.

„Ó, Itotsi! Počúvam, ó, láskyplný Itotsi!“

„Nazbieral si dosť soldany, nič?“

„Nazbieral, ó Itotsi! Nazbieral som tri plné koše - i za včerajšok som priniesol bobúľ, ó, Itotsi!“

„Ah! A kdeže si, nič, nazbieral tak mnoho soldany?“

„Ďaleko, ďaleko v lese, ó, Itotsi!“

Vševediaci si odpľul, kýchol a nasypal si do úst ďalšiu hrsť korenia. Naraz prešiel do zlovestného tónu.

„Nechceš mi niečo oznámiť, nič?“

„Ó, Itotsi!“

Chlapec pocítil náhlu slabosť - Itotsi, člen Rady Vševediacich, vie všetko!

„Zmiluj sa, ó, milostivý Itotsi! Nemám ti čo oznámiť, ó, Itotsi!“

Muž v ligotavej čiernej kožušine sa zamračil a prestal žuť. Nato prehltol zvyšok korenia a kývol na stráže.

„Berte ho!“

V PYRAMÍDE

alebo kapitola dvadsiata, v ktorej Fero odmieta zjesť zrkadlo a cestovatelia navštívia nevídaný strom

Svitalo. Ani dnes sa nám nepodarilo odhadnúť dĺžku tunajšej noci - boli sme takí ustatí, že keď sme sa včera v podvečer vyjavene posadili na betónový podstavec modrej kocky, neušlo veľa času a nevedeli sme o sebe. Zaspal som ani poleno a vôbec nič sa mi neprisnilo, zobudil ma až Ferov hlas.

„Sedmospáči! Ešte ste sa neráčili vydrichmať? Mám vás azda popolievať vodou?“

S námahou som otvoril oči. Cítil som sa, akoby ma lámali na kolese. Vedia mňa sa zviechal zo zeme Vilo a spoza neho vypliešťal rozospaté okále Števo. Teofil i naďalej spal spánkom spravodlivých, kým Julka si starostlivo kontrolovala obsah chlebníka, ktorý mala pod hlavou.

„Koľko je hodín?“ prebral sa Vilo. „Stoja mi hodinky.“

„Pol dvanástej stredoeurópskeho času,“ odvetila Julka. „Ale tu je ešte len ráno.“

„Nocľahárne teda príliš pohodlné nemajú,“ sťažoval sa Fero. „Zdá sa mi, že ma prešiel parný valec.“

„Čo tam po tom, hlavné, že neprší.“

Vstal som a dal som sa striedavo predpažovať a zapažovať, aby som si rozprúdil krv. Fero si kľakol nad chrápajúceho Teofila, sňal si z topánky prischnuté steblo a šibrinkoval ním spáčovi po nose. Kazisvet sa najprv pomrvil, potom sa zamračil, voľačo zamrmlal, prešiel si rukou po tvári, hlasito kýchol a nečakane zvolal:

„Ešte!“

„Ba! Že vraj ešte!“ zarazil sa Fero a odhodil steblo. „Ľaľa ho! A či som ja na to, aby som ťa škrabkal po nose?“

„Čo?“

Teofil sa posadil tak prudko, že hlavou takmer narazil do podstavca a vytreštil na nás oči s netajeným údivom.

„Čo… vy… ja… kde som to?“

„Kúštiček za Tramtáriou alebo niekde inde! Dobré ránko, mladý pánko, ako sa ráčili vyspinkať?“

„Fero… oh! Juj, to je škoda, že si ma zobudil! Vieš, čo sa mi práve prisnilo?“

„Čo?“

„Že som sedel za stolom, na ňom bolo plno tanierov a mís a predo mňa akurát kládli šľahačkovú tortu so zmrzlinou. Dali mi malú porciu a chcel som si pýtať, aby mi ešte…“

„Prestaneš!“

Okrem Julky sme ho zahriakli všetci. Pri predstave plného stola sa každému zovrel žalúdok.

„To nemáš inú tému?“ rozčúlil sa Vilo. „To musíš vykladať akurát o takých veciach, keď dobre vieš, že sme už vyše dňa nemali nič v ústach?“

„Veď ani ja nie,“ bránil sa Teofil.

„Akože,“ vyprskol Fero. „Veď si bol na hostine!“

„No hej, ale keď si ma v najlepšom zobudil!“

„A čo keby šme škúšili žješť tamtoho vtáka?“

Zahľadeli sme sa do kúta, kde sa krčil živočích, ktorý sa nás včera pokúsil odohnať.

„Hm, ešte som v živote nejedol zrkadlo,“ namietol Fero.

„Tak teraz máš skvelú príležitosť,“ pousmial sa Vilo smutne.

„Z toho nebude nič!“ zvolala Julka. „Nemyslíte, že by bola škoda takého pekného zvieratka?“

„Veru! Ani by nebolo zdvorilé zožrať na raňajky domáceho pána,“ pridal som sa.

„Tak potom by sa domáci pán mal postarať o raňajky. Sakrament-atrament aj s takou výchovou!“

„Ja šom hladný! Chčem ješť! Chčem vtáka!“

Števo vyskočil a energicky vypochodoval k pávovi. Vták najprv cúval, no potom znenazdajky znova roztvoril svoj vejár, takže sa zdalo, že sa útočník ženie proti sebe. Števo spomalil, a keď sa vzápätí páv naježil a zachrchľal, hrdina zaspätkoval, obrátil sa a predstieral náhly záujem o fľak na rukáve.

„Už nemáš hlad?“ spýtal sa Teofil.

„Ani nie tak veľmi. Veď bež jedla ša dá dlho vydržať. Indickí fakíri nejedia dakedy i mešiač a nežomrú!“

„Veru,“ prisvedčil Vilo. „A pritom spávajú na posteli obitej klincami, čo od teba nikto nežiada. Ale máš pravdu, bez jedla sa naozaj dá dlho vydržať. Necháme toho krásavca zatiaľ nažive, aj tak by na ňom asi veľa mäsa nebolo. Vonku istotne nájdeme niečo lepšieho. Horšie by bolo, keby sme nemali vodu. Bez nej človek vydrží sotva niekoľko dní.“

„To je útecha,“ skrivil pery Fero. „Na tejto hlúpej planéte je istá len jediná vec - že sa tu nedá umrieť od smädu. Stačí vyjsť von, otvoriť ústa a vyvrátiť hlavu dozadu!“

„Vyjsť by sme mali. Predsa tu neostaneme!“

„Vyjdeme,“ prikývol Vilo. „Musíme sa pozrieť…“

„… do ostatných pyramíd!“ dokončil Fero.

„Načo? V každej nájdeme modrú kocku.“

„Tak prečo sa chceš ponevierať v daždi?“

„Už zasa nerozmýšľaš?“

„A ty už zase začínaš poúčať? Robíš sa takým múdrym, akoby si videl aj za roh!“

„Aj za roh sa dá vidieť, ak nesieš pred sebou zrkadlo,“ odsekol Vilo. „Napadlo ma. že pyramídy, ako ste si včera všimli, vytvárajú kruh. To znamená…“

„To znamená,“ zvolala vzrušene Julka. „Že kocky v nich sú zoskupené podobne, ako boli naše modré kocky. A preto…“

„ … a preto by mali plniť i rovnakú funkciu!“

„Čiže… hurá! Sakrament-atrament. my sa môžeme vrátiť domov takisto, ako sme sa dostali sem!“

„No, také jednoduché to asi zasa nebude.“

„Lebo?“

„Lebo tunajšie kocky sú možno tisíckrát väčšie. Povedz mi, kde nájdeš taký velikánsky ihlan a ako ho potom dopravíš akurát k potrebnému otvoru?“

„Vopcháme ho do hociktorého a basta!“

„Figu borovú! Nazdávaš sa. že odtiaľto je spojenie len na Zem? Ak sa ti aj podarí nájsť ihlan a vysunúť ho do najprístupnejšieho otvoru - o čom pochybujem - prístroj nás presunie do nejakej ďalšej Tramtárie na inom konci vesmíru!“

„Tak čo urobíme?“

„Musíme nájsť ústredňu a požiadať…“

„Telefónnu ústredňu?“ užasol Teofil. „Chceš zatelefonovať domov, aby po nás prišli?“’

„To by si sa načakal pekných pár tisícročí!“ rozhneval sa náš učenec. „Ako ťa môže napadnúť taká pochabosť? Vraj telefónna ústredňa! Mal som na mysli centrálu, odkiaľ sa riadi celá tunajšia technika. Musí predsa niekde nejaká byť!“

„No hej, ale kde? Podarí ša nám ju nájšť?“

„Ak budeme hlivieť tuná a mlieť naprázdno, ťažko nájdeme čo len vecheť trávy, nie riadiace stredisko!“

„Počkaj!“ chytil som ho za plece. „Chceš poprosiť o pomoc technikov. Predstav si, že ich stretneme znova - tých kostlivcov. Myslíš, že…“

Umĺkol som, lebo mi voľačo vhuplo do hlavy a hneď som sa presvedčil, že nielen mne.

„Chlapci!“ zahniezdila sa Julka na podstavci. „Veď tí beznosí nedokážu ovládať takúto techniku!“

„Vzala si mi to z jazyka! Veď chodia v deravých kožušinách!“

Vilo si zložil okuliare a dal sa ich dôkladne drhnúť.

„Ty! Žeby tu žili dvojaké bytosti?“ nelenil Fero.

„Koľkorakí obyvatelia žijú tu, to sa ešte len dozvieme. Teraz sme odpočinutí, preto bude načase vypraviť sa von. Možno nájdeme i niečo zo svojich vecí.“

„To sa musíme vrátiť tam, kde sme v noci začínali!“

„A prečo nie? Veď to musí byť nablízku!“

„Ako to?“

„Ako, ako! Plocha medzi modrými kockami, to sme si overili na vlastnej koži, slúži ako letisko. A letiská sa používajú nielen na štartovanie, ale i na pristávanie. Som presvedčený, že aj my sme prvej noci pristáli práve niekde tu. Medzi pyramídami, lebo v nich sú uložené modré kocky.“

„Prečo sme teda niektorú vtedy neobjavili?“

„Náhodou. Asi sme sa museli vzdialiť práve medzerou medzi nimi. Napokon - zo stromu si aj sám mohol vidieť, že naše stopy viedli priamo od pyramíd.“

„Tak potom nestrácajme čas!“

Pršalo stále rovnako. Zahalili sme sa do hnedých kožušín od hlavy až po päty a pustili sme sa naprieč kruhovou plochou k náprotivnej pyramíde. Nevedno, či nás tam vábil štíhly osamelý strom asi v tretine cesty, no vyšlo najavo, že naša voľba je správna.

„Chlapci!“ zvolala Julka a ukázala pred seba.

Zastali sme. Hustý porast rebríčkovitej trávy sa náhle končil a za ním sa rozprestierala neveľká čistina so stromom. Čosi mi zastavilo dych.

„Ten vyzerá,“ vydýchla Julka, „akoby pochádzal z iného sveta!“

A aj pochádzal.

„Tak ty nezmúdrieš, nič?“

Mogam ležal na plochom kameni a ruky i nohy mal priviazané ku kolíkom. Z oboch strán pri ňom stáli dôstojníci a držali v drevených kliešť ach strašné živé bodliaky.

„Čože si to videl pri Spenenej vode, nič?“

„Čo som mohol vidieť, ó, premúdry Itotsi!“ zanariekal. „Len to, čo vidím vždy, keď idem na…“

Prenikavý výkrik sa rozľahol jaskyňou, keď sa zvíjajúce bodliaky zaťali do chlapcovho chrbta. Pán jaskyne si dychtivo oblizol oko a zasipel:

„Nič! Prašivé nič! Čo si to urobil? Veď ty si vykríkol bez povolenia!“

„Odpusť mi, ó, spravodlivý Itotsi,“ vzlykal Mogam, dvíhajúc bradu od drsnej skaly. „Ja… ja už nikdy neskríknem bez povolenia.“

„Hm.“

Vševediaci si vhodil do úst za hrsť voňavého korenia a naklonil sa nad obeť.

„Tak vrav!“

„Čo mám povedať, ó, premúdry Itotsi?“

„Čo?“ vyceril zrazu zuby pán. „Čo? Len to, čo si dnes poobede natáral vernému a statočnému služobníkovi, môjmu i tvojmu susedovi Luchyrovi!“

STRIEBORNÝ STROM

alebo kapitola dvadsiata prvá, v ktorej je okrem iného reč aj o klobáse s lekvárom

Čo svet svetom stojí je všeobecne známe, že zvieratám panuje lev a vtákom orol, no doposiaľ som sa nikde nedozvedel, ktorý strom je kráľom zelenej prírody. Teraz som znenazdania pred ním stál.

„Úžasné,“ hlesla Julka.

Strom nebol vysoký ani ako jabloň, lež v jeho vzhľade bolo voľačo majestátneho. Zatiaľ čo sa všetky tunajšie stromy pokorne skláňali pred náporom vôd, krásavcovi pred nami sťaby šiel dážď k dúhu. Mal nezvyčajný mocný a. hrubý kmeň, ktorý sa smerom nahor zužoval. Strom nesklonil kmeň ani konáre pred neprestajným bubnom dažďových kvapiek. Velikánske ihličie hýrilo všetkými odtieňmi modrej. Do očú udierala kôra stromu. Predstavil som si, že v slnečných lúčoch by sa strom zajagal ako maják.

„Ten nie je odtiaľto,“ prevravel tlmene Vilo, keď sa prebral zo svojho príznačného zamyslenia.

Musel som s ním súhlasiť. Nielen samotný strom, ale aj jeho bezprostredné okolie nasvedčovalo, že striebristý krásavec sa dostal do tunajšej nehostinnej končiny asi podobným spôsobom ako my. Nerástol vôkol neho všadeprítomný rebríčkovitý porast, ale jasnostrieborná širokolistá tráva, pokrytá drobulinkými akoby vyšitými farebnými telieskami. Bola neobyčajne pružná - keď som z nej odtiahol nohu, pomaly a rozvážne sa vzpriamila do predošlej polohy. Na jedinom mieste, takmer pri kmeni, ju rušila tmavá škvrna, ohraničená popolavým pruhom, a v jej strede bol do pôdy zaborený ligotavý čierny kameň. Od neho viedlo ku stromu a odtiaľ zasa preč do stepi niečo, čo bolo nemenej neočakávané, ako čarokrásny strom.

„Chlapci! Požrite ša!“

„Psie stopy!“ skríkol Fero.

Skutočne - v mokrej hline boli naskrze zreteľne odtlačené labky. Žeby to boli stupaje nejakého tunajšieho zvera, to sa síce nedalo vylúčiť, no každý z nás bol ochotný odprisahať, že prednedávnom musel byť pod stromom pes.

„Bol tu Blesk!“ jačal Fero. „Ten sa nezdrží, aby nepričuchol ku každému osamelému stromu!“

„Nie, to bol Bundáš! Blesk nemôže zanechávať také veľké šľapaje,“ nesúhlasila Julka.

„A nemohol to byť napríklad vlk?“ naľakal sa Števo.

„Kde by sa tu vzal vlk?“

„A kde by ša tu vžal Blešk, alebo Bundáš?“

„A kde sme sa tu vzali my?“ riekol pomaly Vilo a uprel zrak na stupaje. „Že ide o psa, to je nesporné - kreslili sme minule na prírodopisnom krúžku psie stopy. A ak to bol pes, mohol to byť iba Bundáš.“

„A prečo nie Blesk?“ odporoval Fero.

„Veď ti to Julka vysvetlila. S takými labami by musel byť Blesk veľký ako ovca!“

„Nemohol to byť cudzí pes?“ spýtal sa Teofil.

„Pozemský pes by sa sem jakživ nedostal, iba s modrými kockami. Pochybujem, že by ešte i niekto iný na Zemi našiel ďalších sedem kociek, a že by ich správne poskladal a založil ihlanček. No a Blesk a Bundáš boli na plošine s nami.“

„To znamená, že tu niekde behajú!“ zaradovala sa Julka.

„To práve nie je také celkom isté, aspoň čo sa týka Bleska,“ pokrútil Vilo hlavou.

„Prečo nie Blesk? Sakrament-atrament, čo máš dnes stále proti nemu?“

„Sám vieš, že nemám proti nemu nič. Ale jeho stopy tu nie sú a či sa vôbec dostal s nami na planétu, to závisí…“

„Zadrž!“ vykríkol som. „Viem, čo chceš povedať! Blesk tu musí byť - hneď, ako si vložil ihlanček do kocky, obaja psi boli vnútri sedemuholníka! Museli sa sem premiestniť spolu s nami obaja!“

„Si si istý, že boli v sedemuholníku?“

„Áno, aj ja sa pamätám,“ potvrdila Julka. „Bundáš stál pri mne a Blesk oňuchával Števovu topánku, keď si zaväzoval šnúrku!“

„Máš pravdu! Keď šom ši žaväžoval šnúrku, Blešk mi žavadžal!“

„Hurá! Sakrament-atrament! Tak potom musí byť voľakde nablízku!“

„No, to už nie je celkom isté,“ namietol Vilo.

„Čo už zasa kuvikáš? Prečo by tu nemal byť?“

„To nehovorím! Je tu, ale kde je… poznáš ho, ako si rád kade-tade pobehá!“

„Dobre robí! Aj mňa ašpoň našiel v jaškyni! Možno by šte ma ani neboli objavili!“

„Je tu ešte jedna možnosť. Mohli ho zajať beznosí,“ riekla neveselo Julka.

„Sakrament-atrament! I ty mu praješ najhoršie?“

„Nemuseli to byť práve domorodci,“ rozmýšľal som nahlas. „Mohlo sa stať, že ho…“

„Chceš povedať, že ho dačo zožralo?“ rozzúril sa jazvečíkov majiteľ. „Blesk nie je taký sprostý, aby sa len tak nechal zožrať!“

„Dobre, dobre,“ vzdal sa Vilo. „Verím, že máš pravdu, ale mohlo sa prihodiť i voľačo iné, čo keď sa pridružil k prišelcovi zo strieborného stromu?“

„Ku ko… mu?“ užasli dvojhlasne Števo s Teofilom.

Zotrel som si z čela niekoľko dažďových kvapiek.

„Myslíš, že ten, čo sa sem preniesol vedno so stromom, ešte žije?“

„Číra úvaha. Ktovie, ako dlho tu strom rastie. Možno, že tu rastie už sto-dvesto rokov.“

„A… prečo by ša šem šo štromom mušel niekto preniešť?“

„To je tiež otázka, prisámvačku! Vari si nemyslíš, že strom si na svojej pôvodnej planéte sám nazbieral kocky, rozostavil si ich okolo seba a potom konárom založil ihlan?“

Ostalo ticho. Každý rozmýšľal, asi nikto nevedel vyvrátiť Vilove hypotézy, preto sme sa znova venovali stromu.

„Sú tie bobule jedlé?“

Strapce fialových oválnych plodov vyrastali približne zo stredu halúz. Kým farbou čiastočne pripomínali slivky, tvarom sa ponášali skôr na nezrelé hrozno.

„Práve šom ša aj ja chčel špýtať!“

„A koho, prosím ťa? Myslíš, že sme odborníci na kozmické ovocie?“ zasmial som sa.

„Sakrament-atrament! Nechcete ich dať do výskumného ústavu? Môj žalúdok už len dačo znesie! Nech žijú vitamíny!“

Fero podskočil a šikovne odtrhol zo spodnej vetvy strapec.

„Nástup na ochutnávku, panstvo! Keď dávajú, ber, keď bijú, utekaj!“

Nenechali sme sa núkať druhý raz a než sa oberač spamätal, ležala mu na dlani holá stopka. Prefíkanec s tým ale počítal - roztvoril druhú ruku, držal v nej druhú časť strapca.

„Nevychovanci pažraví!“ zvolal so strojeným hnevom. „Všetko by načisto rozkradli!“

„Dobrú chuť!“ zaželala Julka.

„Do… u… ú!“ zamumlal Števo s plnými ústami, no hneď sa mu skrivila tvár. Pol sústa ešte stihol vypľuť.

„Pfííí! Fuj!“ striasol sa aj Vilo. „Veď to chutí ako klobása s lekvárom!“

Naozaj so sebazaprením, som požul a prehltol dve-tri bobule, zvyšok som hodil do striebornej trávy a nebol som jediný, čo tak urobil.

„No,“ utrúsil uštipačne Fero. „Toto že je ovocie? Veď to je hotová urážka žalúdka! Na také dačo mohol prísť len Kazisvet!“

„Ale ty si ich odtrhol,“ bránil sa Teofil.

„Nesmiete byť takí rozmaznaní,“ povedala Julka. „Keby vás počul záhradník, čo dopestoval tento stromček, stihol by sa napokon i uraziť. Ja som už jedla i horšie!“

„Keď si sa podobrala sama variť, čo?“ uškrnul sa Fero.

„Nie. Tvoj guláš!“

„Nebolo to teda obzvlášť znamenité,“ podotkol Vilo. „Ale jesť sa to ako-tak dalo a to je hlavné. Ktovie, či sa sem ešte sami od seba nevrátime, ak nenájdeme nič iné.“

„Ide sa ďalej?“

„Jasné. Musíme predsa pohľadať našu pozemskú plošinku.“

„A potom Bleska!“

Vykročili sme.

„Si stratený, rúhač!“

„Vravím pravdu, ó, láskavý Itotsi!“

„Klameš, prašivec!“

Mogam bezmocne zavrel oči a zubami zahryzol do handry, čo mu strážca prehodil cez plecia. Uvedomil si, že je s ním tak zle, ako ešte nikdy - prečo len Noriona neposlúchol? Prečo prezradil svoje tajomstvo susedovi Luchyrovi?

„…zradnému podliakovi Luchyrovi!“

„Čo to hovoríš, nič?“ spozornel Vševediaci. „Čo si to povedal?“

„Preklína verného Luchyra, ó vznešený,“ žaloval vojak.

„Ah! Tak on nadáva, nič pľuhavé,“ riekol mrazivo muž v čiernom plášti. „A pritom nechce prezradiť, aké bludy šíril medzi pravovernými a statočnými!“

„Šíril medzi pravovernými a statočnými,“ zopakoval úslužne strážca, hľadiac predstavenému, tak ako to káže ceremoniál, na konce nôh.

Itotsi vstal zo stolca a vystrel pravicu.

„Odviesť zločinca pred Radu Vševediacich!“

MRCINA

alebo kapitola dvadsiata druhá, v ktorej sa les nielen zavlní, ale sa aj zmenší

„Nič. Nič… naskrze nič!“

Vilova predpoveď sa splnila. Skoro na okraji letiska, ako sme pomenovali sedemuholníkové priestranstvo uprostred pyramídy, sme naďabili na nerovnú kamennú plošinku, miestami zanesenú trsmi bodľačia, chumáčmi trávy, ba i niekoľkými ostrovčekmi sýtozeleného machu. Žiaľ, čo sme hľadali zbytočne, boli naše chlebníky.

„Naskrze nič,“ zopakoval Vilo sklamane. „Všetko ostalo tam.“

Pokľakol som a pohladil hrbolček machu v pukline. Bol vlhký. Obďaleč rástlo ešte niekoľko kamenných ruží.

„Neborák mach,“ riekla uslzená Julka. „Dlho nevydrží. Sme tu druhý deň a dážď sa len leje a leje! Prekliata planéta!“

„Striebornej tráve dážď neprekáža,“ namietol Fero. „Prečo by naša mala byť chúlostivejšia? Vari len tiež dačo znesie!“

„Raz hádam už prestane pršať!“ skríkol Teofil.

„Len aby! Sakrament-atrament, niekedy si začínam namýšľať, že tu prší odjakživa a že takto bude z neba cediť až do konca sveta! Máš pravdu, Julka - je to prekliata planéta!“

„Čítal šom, že šú miešta, kde čelý rok ani nekvapne!“

„Ibaže na Zemi! Tu neprší hádam iba v ponorke!“

„Ty ši štále nešpokojný! Keď šme išli na výlet, chčel ši dážď, aby náš Bundáš nemohol vy…“

„Čuš! Možno, že som chcel dážď, ale nie taký, čo nemá konca-kraja! A keď už toľko leje, mal by aspoň občas spadnúť aj dajaký uterák! Myslíte, že tu naozaj neprestane pršať?“

„Niečo na tom je,“ hútal Vilo. „Všimnite si, že za celú dobu dážď nielenže neustal, ale ani sa nezmiernil…“

„Ani nezhustol!“ skočil som mu do reči. „Je to ako pod sprchou, aj obloha je vždy a všade rovnaká - má rovnakú farbu a mračno je bez trhliny.“

„Fakt! Zakaždým, keď sa na ňu zadívam, začnem hľadať zips, aby som ju mohla roztvoriť.“

„Keby si radšej našla kohútik, kde sa tá sprcha zastavuje! Na Zemi ani v trópoch v období dažďov neleje tak rovnomerne.“

„Tvoje učenosti sú nám tu na figu! Nechaj si láskavo svoje prednášky na vtedy, keď budeme spať! Keby si miesto toho porozmýšľal, ako nájsť Bleska!“

Fero náhle zosinel.

„Chalani… pamätáte sa?“

„Podľa toho, na čo,“ pokrčil som plecami.

„Predsa na to, ako sme sa odtiaľto v noci terigali!“

„Bodaj by nie!“

„Tak! A čo sme videli prvé?“ zdrapil ma za rameno s takou silou, akoby od mojej odpovede závisela naša spása.

„Prvé? Tmu.“

„Tmu, tmu! To viem i bez teba! Ale. neskôr! Čo sme videli prvé naozaj? V tej tme?“

Začudoval som sa, lebo jeho pohľad bol plný úzkosti. Privrel som oči a vybavoval som si v duchu predvčerajšie udalosti.

„Záblesky,“ napovedala mi Julka.

„Tie sme len zbadali!“ rozčúlil sa Fero. „Ale čo sme videli?“

„Ach tak,“ plesol som sa po čele. „Blýskavé vtáky.“

„Tie, tie! A čo tam bolo okrem nich?“

Fero doslova jačal.

„Zdochlina.“

„Aká zdochlina?“

„Nuž… zdochnutá.“

Nazdal som sa, že ma už-už ovalí dvojzubcom, miesto toho sa však zvrtol a rozbehol sa k lesu.

„Stoj!“ mykol sa Vilo. „Čo si sa spochabel? Veď tá mrcina nebola Bleskova!“

„Pravdaže!“ až teraz som pochopil, z čoho pramenila Ferova nervózna zvedavosť. „To vôbec nebola psia mŕtvola!“

Všetko bolo hádzaním hrachu na stenu, lebo jazvečíkov majiteľ upaľoval ostošesť a nám neostalo nič iného, než sa pustiť za ním. O pol minúty sme sa ocitli tam, kam sme onej pamätnej noci putovali desaťkrát dlhšie.

„Tak vidíš,“ odfukoval Vilo. „Nedal si si povedať! Povedz sám - sú toto psie kosti?“

Fero neodpovedal, ale keď odvrátil pohľad od krehkých kostičiek, tvár mu div nežiarila - nato sčista-jasna vyskočil do vzduchu.

„Hurá! Blesk žije!“

„Pravdaže,“ uspokojovala ho Julka. „A má sa lepšie ako my. Dozaista si už našiel i niečo na žranie.“

„Fakt! On si vždy nájde dačo pod zub a zavetrí každé nebezpečenstvo vopred!“

„Aj my sme si našli. Veď aj ty si len toť súkal do seba klobásu s lekvárom!“

„Ale dobré to nebolo. Radšej by šom ši dal to, o čom ráno šnívalo Kažišvetovi!“

„Mne by postačili i rezance s makom,“ utrúsil som a pozrel úkosom na Vila - makové rezance boli jeho zamilovaným jedlom. Očervenel a naprázdno preglgol.

„Raž šom varil režanče š makom a žjedol šom ich…“

„Prestaňte!“ dopálil sa Vilo a napajedene si začal utierať okuliare. „To už neviete debatovať o niečom inom? Musíte drmoliť o tej nešťastnej žranici?“

„Máš pravdu! Bavme sa radšej o vedeckých problémoch! Napríklad: domorodci nemajú nosy, ale zato majú dlhočizné jazyčiská! Prečo?“ podpichoval Fero.

„Pre staré vrece a novú záplatu! O nosy prišli, lebo ich pchali tam, kam nebolo zapotreby, a jazyky majú dlhé iba preto, aby mohol konečne voľakto tromfnúť ten tvoj!“

Uvelebili sme sa po dvaja pod tromi velikánskymi lopúchmi. Hneď pri lopúchoch sa nachádzala jedna zo všadeprítomných mohýl a pár metrov za ňou začínal les, pôsobiaci nanajvýš pošmúrne.

„Tie stromy sú všetky naklonené,“ zašepkala Julka. „Aké je to bezútešné.“

„Hja, pri týchto stromoch by i pozemské smutné vŕby vyzerali ako rozjarení svadobčania,“ pokúsil sa o vtip Fero, no cítil som, že aj na neho zaúčinkovalo prostredie nezvyčajne skľučujúco.

„Bodaj by tak nevyzerali,“ zamrmlal Vilo. „Ani ty by si nevyzeral ináč, keby si mal v jednom kuse moknúť.“

„To verím! Aby ho aj porantalo s tým sprostým, hnusným, neznesiteľným, odporným, protivným dažďom!“

Sedeli sme bez slova a zaoberali sa vlastnými trudnými myšlienkami. Hľadel som na vzdialený výbežok lesa, keď sa mi pozdalo, že stromy i krovie sa zavlnili.

„Čo sa to robí?“ zvolal slabo Teofil.

„Mne,“ zašepkala vtom Julka. „Mne akosi nie je dobre!“

Pozrel som na ňu a zhrozil som sa - na čele mala veľké kropaje potu a pokožku bledú sta krieda. Čo však bolo najzarážajúcejšie, aj jej tvár sa znezrady vlnovite prehla.

„Stanino,“ vystrašila sa táto čudne zvlnená Julka. „Čo je s tebou?“

„N… neviem,“ zadrkotal som zubami, lebo mnou zalomcovala náhla triaška. S námahou som pootočil hlavu, za chrbtom som začul Števov vzlykot. Chcel som v záchvate strachu privolať Vila, no hneď som videl, že je to márne.

Bol to škaredý pohľad.

„Pre… prekliate slivky,“ zaúpel Vilo. „Prekliaty strie… strieborný strom! Otrávili sme sa!“

Videl som čoraz horšie. Podchvíľou sa mi zamarilo, že som za vlniacou sa sklenenou stenou, oddeľujúcou ma od mojich druhov. Telo mi zoslablo a zmalátnelo, v žalúdku sa mi prevaľovala ťažká hruda.

„Jaj, mamá moja,“ zanariekal sotva počuteľne Števo. Počul som ho veľmi zle - mal som pocit, že sa mi vzdúva a praská koža na celom tele, a že v ušiach mám bubliny.

„Auuuú!“

Tiež som zatúžil vykríknuť, no nepodarilo sa mi ovládnuť lícne svaly. Miesto tváre som mal studenú gumovú masku!

„To bolí!“

„Ja… ja nechčem!“

Telom sťaby mi prešiel prúd. Guľa v žalúdku vybúšila a vyrazila mi von ústami, v zátylku ma voľačo slabučko bodlo. Na chvíľu sa mi podarilo kľaknúť - ešte som stihol uzrieť, ako sa stromy, kríky i postavy blížiacich sa domorodcov zmenšili, ani čo by som hľadel do ďalekohľadu naopak.

Potom som už stratil vedomie úplne.

„Mogam, syn Nagonov, predstúp!“

„Ó, ó, ó… milosť, najmúdrejší z najmúdrejších!“

„Mlč, nič!“

Dvojica mladších Vševediacich privliekla chlapca do siene, do ktorej veľkým otvorom prenikalo denné svetlo.

„Kto dal predviesť naničhodníka?“ spýtal sa veľkňaz Rady.

„Ja, Irigaluahd!“

Itotsi predstúpil. Väzeň bol priviazaný k drevenému stĺpu a cez oči mal previazanú šatku.

„Z čoho obviňuješ svojho niča, Itotsi?“

„Z najťažšieho rúhačstva a zlorečenia! Tento prašivec šíril medzi mojimi vernými také bludy, za aké si zasluhuje iba jedno - vydať ho napospas vtákom smrti!“

„Ako sa rúhal prašivec!“

„Ako? Tento nič, ktorý je vnukom bludára Naruta…“

„Toho lovca ohňa, čo tvrdil, že videl modré svetlá na Zakázanej rovine?“ povstal jeden z Rady.

„Toho.“

„To mu priťažuje! Pokračuj, Itotsi!“

„Nič tvrdil môjmu vernému služobníkovi, že dnes ráno pri zbere soldany videl v lese Tieňa!“

Dookola zašumelo.

„Nielenže videl Tieňa, ale to vraj bol - Onimod!“

Členovia Rady sa rozkývali a rozkričali.

„Pokračuj, Itotsi,“ vyzval žalobcu Irigaluahd.

„Ďalej prašivec vykladal, že videl horskú stráž nad Spenenou vodou… utekať bez zbraní!“

Vševediaci znova zašumeli.

„… a že,“ Itotsi sa významne odmlčal. „Stráž vraj vykrikovala niečo o modrej farbe!“

Sudcovia povyskakovali na rovné nohy a div sa nevrhli na spútaného väzňa. Za takýchto okolností, za priestupky najhrubšie, mohol prislúchať vinníkovi skutočne jediný možný trest.

„Rada Vševediacich sa uzniesla!“

Mogam ovisol v povrazoch…

NIČ! NIČ!

alebo kapitola dvadsiata tretia, v ktorej sa rozhovor skončí nanajvýš nezvyčajne

Ležal som na vlhkej a chladnej podlahe, do tváre mi vanul nepríjemný pach a okrem nosa ma bolelo vari všetko. Žalúdok som mal sťaby naplnený ohňom, brucho kamením, hlava mi šla prasknúť a oči ma štípali tak, že som mal sto chutí strčiť ich vedno - i s celou hlavou - do vedra s vodou. Ešte i teraz mnou podchvíľou prebehla triaška, ktorou to všetko na okraji lesa začalo.

Pozviechal som sa na lakte a obzrel som sa.

Nachádzal som sa v takmer tmavej miestnosti. Jediné svetlo, zrejme odraz plamienkov, sa mihotalo dosť vysoko nado mnou, no postupne som sa v temnote rozhľadel a začal som vidieť. Hneď som spoznal, že tu nie som sám.

Miestnosť, o ktorej bola reč, nebola miestnosťou v pravom slova zmysle - ležali sme v jaskyni. Vravím ležali, lebo po mojej pravici i lavici boli poukladané podlhovasté kožušinové balíky, z ktorých vyčnievali na jednom konci hlavy a na druhom nohy. Drsná prikrývka vydávala zo seba nepríliš príjemný zápach plesniviny.

„Chlapci,“ zašepkal som. „Spíte?“

„Čo otravuješ?“ zasyčal zľava Fero. „Doteraz si drichmal, a keď sa mi konečne tiež podarilo už-už zdriemnuť, práve si musel začať hulákať?“

„Kto tu huláka?“ zahniezdila sa ďalšia plachta. „Ja som ho sotva počul. Ty tu teraz ziapeš!“

„Prečo ma štále budíte?“ zazíval Števo. „Chčem špať!“

„Čo sa toľko škriepite?“ spýtala sa Julka a s odporom zhodila páchnucu kožu. Videl som už celkom zreteľne i to, ako sa Teofil posadil a začal si pretierať oči rukávom košele. Zdvihol som pohľad k svetlu.

Plamene zosilneli. V otvore už nesiahal iba jeden, ale dva červené jazyky.

„Ašpoň to,“ podotkol Vilo. „Hodinu som zízal do prázdna, konečne sa budem môcť porozhliadať.“

„Sakrament-atrament a po čom sa chceš rozhliadať? Diera ako diera a na jedenie tu nie je nič. Kým ste všetci chrápali, ja som to dávno celé prelozil. Ujsť sa stadeto nedá. Je hlúpe, že tu nespravili ani núdzový východ! Čo keby napríklad horelo?“

„Prečo to nemá východ! Ja nechčem jaškyňu bež východu!“

„Vravíš, že je to len holá jaskyňa?“ vzdychol Vilo.

„Veru. Sme tu iba my a v kúte kopec smradľavých koží.“ potvrdil neveselo Fero.

„Počujte,“ zamiešal som sa do rozhovoru. „Vám už nie je zle?“

„Ja som už dávno zabudol, že mi dakedy bolo zle! Teraz som len hladnejší ako predtým!“ zvolal Fero.

„No, mne je ešte všelijako,“ priznala sa Julka. „Žalúdok ma stále pobolieva a všetko sa so mnou krúti. Pred chvíľou som chcela vstať, no skoro som spadla.“

„Nielen skoro, ale si aj,“ zahundral Fero. „A rovno mne na ruku!“

„Prepáč, nevidela som. Vtedy ešte nebolo svetlo.“

„Fero, nebol si náhodou priložiť, keď si sa tade motal?“

„Určite. Narástli mi päťmetrové ruky!“

S námahou som vstal a pootočil som sa, nebyť Vila, o ktorého som sa zachytil, spadnem. Nato som zrazu nadobudol rovnováhu.

„Zaujímavé,“ riekol Vilo.

„Čo?“

„No, pred dvomi hodinami som si myslel, že už mi odzvonilo, tak mi bolo nanič a teraz sa cítim vynikajúco!“

„Mne je už tiež dobre,“ povedal Fero. „Ale bolo by mi oveľa lepšie, keby som mal kus chleba s maslom.“

„Stačil by aj bez masla,“ poznamenala Julka.

„A hrožno žo štrieborného štromu by šte nechčeli? Stále rožprávate o jedení a ja nemôžem žašpať!“

Vilo luskol prstami.

„Začíname byť nudní. Naozaj nedokážeme hovorí f o niečom inom, ako o jedení a spaní?“

„O čom napríklad?“

„O tom, ako sa dostať von!“

Stáli sme už všetci a každý sa pozorne rozhliadal, akoby sme neverili Ferovmu uisteniu, že v jaskyni nieto východu. Bola to však skutočnosť - v stenách nebolo otvorov a ani kamenistá pôda neposkytovala možnosť úniku.

„V takejto kutici ubytujú zahraničných návštevníkov,“ šomral Fero.

„Joj! Naožaj ša nedá íšť von!“

„Nebedákaj! Dnu sme sa predsa dáko dostať museli!“

Vzápätí sa nám dostalo odpovede, ako sme sa dostali dovnútra - nad nami, kam už nedosahoval jas plameňov, sa ozval šramot a uprostred nás sa odrazu hompáľal povraz,

„Nič!“

„Čo vravíš?“ spýtal som sa.

„Ja? Ja nevravím nič.“ odvetil Vilo.

„Že nevravíš nič?“ nahneval sa Fero. „Práveže si hovoril - nič!“

„Ja že som povedal nič? Čo ťa máta?“

„Ale, ak nie ty, tak kto?“ namietol som. „Tu predsa niekto jasne povedal - nič!“

„To viem aj ja,“ odvrkol otrávene Vilo. „Nie som hluchý! Myslel som, že to nič povedal…“

„Nič!“

Nebol to nikto z nás - tentoraz sme to poznali zreteľne. Slovo vyriekol neznámy hlas, škrípajúci sťa pokazený gramofón.

„Nič!“

„Keď nič, tak teda nič, pre mňa za mňa,“ pokrčil Fero plecami a odpľul si. „Možno hovorí o našej večeri.“

„Alebo tiež nemôže nájsť dvere?“ hútal som.

„Dosť! Vy drzé, neslušné a prašivé nič!“

Zmeravel som. Vilo tiež hľadel vyjavene nahor, kde sa lano strácalo v temnote.

„To,“ zašepkal. „To nič… platí nám?“

„Ako to myšlíš? Ničomu nerožumiem!“

„Nič!“ hlas nad nami zaburácal hnevom. „Ty sa opovažuješ?“

„Čo ša opovažujem?“ vytreštil oči Števo. „Veď ja nerobím nič. Vôbec nič!“

„Zhynieš, nič prašivé! Ty si sa opovážil nazvať ma nič? Ty? Mňa?“

„Teba?“ zvolal Fero zlostne. „Veď ani nevidí, s kým sa baví!“

„Aj ty zhynieš, nič! Okarus ťa skára, prašivec!“

Neznámemu hore od zlosti zrejme zlyhával hlas. Dopustil sa však chyby, že sa dal do hádky s Ferom - ten si založil ruky vbok, zhlboka sa nadýchol a zakričal:

„Počúvaj, ty bibas zadubený! Neviem síce, kde si sa naučil po slovensky, ale asi si sa príliš chýrne neučil, keď máš takú úbohú slovnú zásobu! To si si nezapamätal žiadne iné slová? Nevieš kotkodákať o ničom inom, len o ničom a prašivosti? Sám si prašivý, keď…“

Nedohovoril, pretože hore zachrčalo, povraz sa zakýval, šerom sa voľačo mihlo - a pred nás pleslo telo planéťana v čiernej kožušine.

„Ja… ja ho nechcem!“

Števo si zakryl oči a utiekol, Julka sa rozvzlykala, Teofilovi sa podlomili nohy, Vilo zaťal päste a mne sa zdvihol žalúdok. Fero cúvol a mlčal.

Pred nami ležala kostnatá bytosť s čudesne prelomeným krkom, a hoci ešte vždy zvierala v prstoch pruhované bidlo, bola beznádejne mŕtva. A práve vtedy, keď som sa tupo zahľadel na rozdrúzganú vajcovitú hlavu, Števo v najtmavšom kúte zajačal ešte hlasnejšie ako predtým a ozlomkrky sa rozbehol späť k nám. Keďže som stál najbližšie, šmaril sa mi do náručia, zovrel mi plece a trasúc sa na celom tele, ukázal za seba.

Obzreli sme sa ako na povel dozadu.

V najtemnejšom výklenku jaskyne sa neznesiteľne pomaly dvíhala z hŕby handier akási neurčitá tôňa.

Nie, toto si Mogam vonkoncom nezaslúžil!

Že príde o život, to tušil už pri bičovaní v Itotsiho trestnici. Že ho vydajú napospas gor-gor-gorom, to spoznal podľa správania sa Vševediacich - ale s týmto nepočítal!

Museli ho na posledné hodiny života zatvoriť práve do tej istej temnice, ako aj šesť neznámych oháv s velikánskymi výrastkami medzi ústami a očami, o ktorých si už druhý deň šuškala celá Tuprumeja? Museli práve k nemu, doposiaľ vždy vernému a poslušnému, spustiť i tých bludárskych pobehajov, ktorí sa opovážili chodiť po Zakázanej rovine? Keď cudzincov jedného po druhom spúšťali dole lanami, urazený Mogam sa utiahol do najvzdialenejšieho kúta Jaskyne posledného dňa, vopchal sa do kopy prikrývok a mlčky pozoroval, ako sa nosatci preberajú z omámenia. Strpel bez slova, keď sa prvý z nich prešuchol na chlp popri ňom. Nemo sledoval ich rozhovor -o blázni, že ešte deň pred popravou by jedli! Avšak s narastajúcim ohromením si všimol, že neznámi, vôbec nie väčší od neho, obracajú naopak celý posvätný Itolfareov ceremoniál, hrubo a nezdvorilo odpovedajú na oslovenie Vševediaceho - strážcu!

Lež otras prišiel až potom - vo chvíli, keď by mali zničiť všetkých rúhačov Okarusove blesky, prihodilo sa voľačo neslýchaného - Vševediaci pukol od jedu v tom okamihu, keď ho najpapuľnatejší z nosatcov nazval prašivcom, a jeho bezduché telo nedôstojne spadlo do diery! Vôbec sa nerozplynulo v ružovú hmlu, v ktorú sa premieňali po smrti Vševediaci a Páni jaskýň na rozdiel od obyčajných nič! Čo však bolo najpovážlivejšie, rúhačov nestihol trest.

To už bolo na Mogama priveľa. Spomenul si na včerajší zdravý a bujarý Norionov smiech a na poznámky lovca ohňa na adresu Vševediacich - a teraz?

Teraz sám videl a počul… a rozmýšľal.

Čosi pevne zakorenené sa v ňom začalo rúcať.

Vo chvíli, keď mu vrieskajúci prestrašený nosatec šliapol na hlavu, Mogam nevydržal a zahundral, na čo nosatec s ešte väčším vreskom (stále bez povolenia vrchnosti!) ušiel.

Mogam sa začal vybaľovať z prikrývok…

SPOJENEC

alebo kapitola dvadsiata štvrtá, v ktorej debatu o Vševediacich a modrej farbe ukončí črvotoč

Postávali sme oproti sebe a oddeľovalo nás nehybné telo v čiernom plášti.

„Kto si?“ vyhŕkol Fero.

„A kto ste vy?“ spýtal sa pozvoľna domorodec.

„Ja som sa pýtal prvý!“

„Ale ja mám právo domáceho! Som Mogam, syn Nagonov!“

Čímsi sa líšil od tých, s ktorými sme sa zoznámili včera v horách. Bol naším rovesníkom, prostým odevom síce patril ešte nižšie ako ozbrojenci, no v chlapcovom vzhľade bolo niečo, čo ho stavalo i nad našich ostatných väzniteľov. Z jeho ružovkastých, smelo hľadiacich očí sa dalo vyčítať: som na tom zle, ale nebojím sa vás, ľudkovia! Zdalo sa mi, že hoci nemal postavenie, má v sebe akúsi skrytú nezlomnú hrdosť. Bol od nás o máličko vyšší a nemenej štíhly ako všetci planéťania, nepôsobil však až natoľko vyziabnutým dojmom. V mihotavom svetle plameňov ma ani jeho beznosá tvár neodpudzovala. Jedného po druhom si nás obzeral.

„Moment,“ prebral sa Vilo. „Niet času na zdvorilosti. Radšej sa poraďme, ako sa odtiaľto dostať!“

Neznámy naň pozrel a pokrútil záporne hlavou.

„Odtiaľto? Z Jaskyne posledného dňa jakživ nik neunikol.“

„Jaskyňa posledného dňa? Čo to znamená?“

Podobne, ako plenéťan, i Vilo zdôraznil začiatok prvého slova - pochopili sme, že tak nazývajú veľmi významné miesto.

„Vy to neviete?“ začudoval sa úprimne.

„Nie. Nie sme odtiaľto.“

„A odkiaľ ste prišli?“

„Zo Zeme!“ pomáhal Fero.

„Z ktorej zeme? Spoza Zakázanej roviny, či z druhej strany vrchov?“

„Kdeže! Zo Zeme s veľkým Z!“

„S veľkým … čím?“

„Z!“ znervóznel Fero. „Z ako zemiak.“

„Zakozemiak?“ chlapec vyplazil jazyk a oblizol si čelo. „Vaša ríša sa nazýva zakozemiak?“

„Sakrament-atrament, ty máš dlhšie vedenie, ako…“

„Čo je to vedenie?“

Vilo zapchal Ferovi ústa.

„Nechaj to. Takto by sme sa skôr povadili, než by sme sa stihli dohovoriť.“

Obrátil sa k planéťanovi.

„Naša zem sa píše s veľkou iniciálkou Z. lebo…“

„Nerozumiem!“

Vedátor, pripravený na dlhšiu prednášku, sa zarazil.

„Čomu nerozumieš?“

„Čo je to iniciálka?“

„Ach, tak! To je predsa písmeno!“

„Písmeno… čo je to písmeno!“

„Písmeno, to je napísaná hláska. Vieš, vezmeš ceruzu a ňou napíšeš slovo alebo čokoľvek.“

Vilo vyhrabal odniekiaľ kolík a znázorňoval písanie.

V chlapcových očiach sa mihol nepokoj.

„Čože? Vy viete kresliť znaky?“ zhrozil sa. „Veď je to rúhanie. Podľa Itolfareovho ceremoniálu priestupníka neminie trest.“

„Ceremoniál?“

„To je dáka slávnosť, či čo?“

„Hneď som si pomyslel, že ho nepoznáte, keď ste sa tak neprístojne zhovárali s Vševediacim. Itolfareov ceremoniál sa od nepamäti učia všetci naspamäť, podľa neho Tuprumejčania vedia, kto smie kedy a koho osloviť, ako ho smie osloviť, kam sa má kto počas rozhovoru pozerať, kto nižšie a kto vyššie, kedy slobodno hovoriť nahlas, kedy…“

„Márnosť šedivá!“ skríkol Fero. „A neučili ste sa náhodou, kedy slobodno kričať, behať a skákať?“

„Čo, ani to nevieš? Behať a skákať možno len na rozkaz a kričať smie iba Vladár, Páni jaskýň a Vševediaci, tí však musia byť ticho v prítomnosti Vladára, ďalej dôstojníci, no len s dovolením hlavného veliteľa. Nič smú kričať, len keď im to vrchnosť povolí.“

Zaujímalo ma, kto sú to nič, avšak Fera oveľa viac mrzel celkom iný problém.

„No prisámvačku! A ako sa ten váš ceremoniál učíte? To chodíte do školy, alebo čo?“

„Čo je to škola?“

„Hm, ťažko ti vysvetliť, čo je to škola, ale vás vaši Vševediaci neučia ničomu?“

„Kým odkvapká orech, sedíme v jaskyni a recitujeme Itolfareov ceremoniál.“

V tejto chvíli sme sa museli zatváriť všetci neveľmi duchaplne.

„Vy meriate čas na orechy?“ precitol prvý Vilo.

„Vari sa dá aj inakšie? Vševediaci naplní prederavený orech olejom a postaví ho na…“

„A ako dlho trvá, kým orech odkvapká?“

„Ako… ako ti to môžem vysvetliť?“ teraz sa pre zmenu zasa v planéťanovej tvári zračil nie práve múdry výraz.

„Na môj veru, tí teda majú časové jednotky.“ poznamenal Fero posmešne.

„No a čo?“ ozvala sa Julka. „Myslíš si, že pračlovek hádam meral čas na minúty a diaľku na metre? Stačil im pohyb Slnka na oblohe a v noci…“

„To je ono!“ skočil jej do reči Vilo. „Na to som zvedavý! Počuj, kamarát - slnko nevyužívate na meranie času?“

„Slnko?“ chlapec si so zjavným nepokojom oblizol ľavé oko. „Čo je to slnko?“

„To je otázka!“ rozčúlil sa Fero. „No to, čo cez deň svieti! Visí to na oblohe a je to veľká žltá guľa!“

„Zadrž, nešťastník!“ zdesil sa planéťan natoľko, že len-len nevykríkol. „Nerúhaj sa.“

„Prečo sa rúham?“

„Vravíš o žltej guli na oblohe. Nijakej tam predsa nieto.“

„Akože nieto?“ zadivila sa Julka. „A keď neprší?“

„Čože? Keď neprší? Nemôže nepršať.“

„Tak tu to máme,“ zamiešal som sa. „Zdá sa, že sme to uhádli! U vás skutočne stále prší?“

„Áno. Inak to predsa nemôže byť.“

„Prečo by nemohlo?“ protirečil Števo. „U nás je viačej dní pekné počasie, prší len niekedy!“

„Hovoríš, že u vás aj neprší! To je rúhanie.“

„Prečo rúhanie? Mal by ši vidieť, ako je krášne, keď švieti šlnko a je modrá obloha…“

Vetu nedokončil, pretože planéťan mohutným skokom preskočil mŕtveho, vrhol sa naň, zvalil ho na poodhadzované handry a zapchal mu ústa.

„Prosím ťa, čuš,“ dychčal. „Chceš nás všetkých priviesť do záhuby?“

Než sme stačili akokoľvek zasiahnuť, pustil Števa a pomaly vstal.

„Čo ti urobil?“ spýtal sa pobúrene Fero. „Prečo si ho bil?“

„Nebil som ho. Len som nechcel, aby hovoril. Dopustil sa priestupku a mohli sme všetci umrieť.“

„A to už ako? Aký priestupok?“

„Povedal na plné ústa, že obloha je … modrá,“ šepkal. „Modrá farba je farba zlých duchov. Mohli by nás zasiahnuť Okarusove blesky!“

„Okarusove blesky? Kto je to Okarus?“

„Och, aký si hlúpy. Veľký duch - náš ochranca!“

„Ďakujem pekne sa takého ochrancu, čo by po mne hádzal bleskami,“ zašomral Fero. „Počuj, a čo spraví váš Okarus s tým, čo o modrej farbe nielen rozpráva, ale ju aj nosí?“

„Modrú farbu nemôže nosiť. Taký človek by hneď a zaraz umrel.“

Fero siahol do vrecka. Vedel som, čo chce spraviť, lež vytušil to i Vilo a chytil ho za zápästie.

„Nechaj vreckovku na pokoji! Zbytočne by si ho vyľakal, alebo by sa do teba pustil.“

„A! Nech len oprobuje!“

„Buď ticho,“ zastarela sa Julka. „Teraz nieto času na hádky a bitky. Nezabúdajte, že chceme ujsť.“

„Odtiaľto sa nedá ujsť,“ opakoval beznosý pochmúrne.

„Zovšadiaľ sa dá ujsť, len treba prísť na to, ako,“ nesúhlasil Vilo. „Keď sme sa dostali dole…“

„Dole vás zniesli na povrazoch.“

„Tak i hore vylezieme povrazom a je to.“

„Nemožno.“

„Že vraj nemožno?“

Fero si napľul do dlaní, rozbehol sa, a vyskočil na lano. Začal sa rýchlo šplhať, lež nezdolal ani meter, keď sa povraz pretrhol a náš lezec spadol vedľa bezduchého Vševediaceho.

„Sakrament-atrament! Dofrasa!“ buchol srdito po zemi. „Akurát také kvalitné lano, ako…“

„Črvotoč!“

„Čo?“ Fero vyjavene pozrel na Teofila, ktorý sa za celý čas ozval hádam iba dva razy. „Ako môžeš lano prirovnávať k črvotočom?“

„Ja neprirovnávam,“ odvetil Kazisvet. „Ja len hovorím, že tuto vŕta črvotoč.“

„To sú nápady! Že vraj črvotoč! Už si niekedy počul, žeby sa črvotoč vŕtal v kameňoch?“

„Nepočul som, ale ten črvotoč o tom asi tiež nepočul, že nemôže vŕtať v kameňoch, lebo tam naozaj vŕta. Ja ho počúvam už dosť dlho, no nechcel som vás vyrušovať, kým ste sa zhovárali a kým som sa nepresvedčil, že dobre počujem.“

Bol to jeden z najdlhších prejavov, aké som kedy od málovravného Teofila počul.

„Kde vŕta?“ vyzvedala Julka s nedôverou.

„Tu.“ Teofil spustil ukazovák a sotva dupol na zem - skala zadunela. Števo podskočil a dopadol na to isté miesto oboma nohami naraz.

Vzápätí sa kamenistá pôda preborila a naj hrdinskejší hrdina nám zmizol z očí.

ČIERNY ZÁVES

alebo kapitola dvadsiata piata, v ktorej sa Mogam ukáže ako učenlivý žiak

Ani to nebolo hlboké. Ako som sa zachytil za okraj diery, narazil som na nerovnú podlahu. Števo, Vilo a Fero stáli okolo mňa, pričom Vilo svietil pozostatkom sviečky. V jej sliepňavom svetle sme videli, ako sa nad našimi hlavami zjavili Teofilove nohy. Po ňom zliezla nadol Julka a sprievod uzatváral náš nový spojenec, mal som však dojem, že sa sem nespúšťal príliš nadšene.

„Smie sa sem?“ opáčil.

„A prečo by sa nesmelo?“ čudoval sa Fero. „Vari sa len nebudeme pýtať voľákeho plešivého černokňažníka?“

Vilo opísal sviečkou oblúk. Obklopovali nás skaly. Uprostred zívala čierna diera, nemohli sme si teda vyberať.

„Chodba,“ konštatoval Vilo. „Je poriadne nízka, dávajte si pozor na hlavy. Pôjdem so svetlom dopredu.“

„Ako dlho vydrží?“

„Neviem, ale určite už len veľmi krátko.“

„Tak ša radšej vráťme nažad,“ drmolil Števo. „Čo ak špadneme do priepašti?“

„Nespadneme,“ uspokojoval som ho. „Keď zhasne svetlo, pomôžeme si hen bidlom.“

„Ty,“ Mogam spomalil krok. „To je zakázané, zaklínaciu palicu smie nosiť iba Vševediaci. Zomrieš, ak ju zaraz nezahodíš.“

„Človeče, ty tomu stále veríš?“ zasmial sa Fero. „Ja som s takouto čugaňou včera mašíroval pol dňa. Aj tomu hlúpemu Vševediacemu sme vynadali, a nič sa nám nestalo! Nemyslíš, že podľa toho, čo všetko sa u vás nesmie, by nás už dávno spálili blesky toho vášho podareného ochrancu?“

„Okarus… Okarus vás potrestá naraz. Naraz za všetko,“ šepkal prestrašene planéťan. „On nezabúda.“

„Čiže pre neho neplatí, čo môžeš urobiť dnes, neodkladaj na zajtra?“

Stúpali sme opatrne, v krátkych rozostupoch, aby každý mal aspoň malý osoh zo sliepňajúcej sviečky. Ja som bol na tom vcelku dobre, lebo som kráčal hneď za Vilom a Julkou. Podľa neotesaných skál bolo jasné, že sme sa ocitli v prírodnej jaskyni.

„Ešte tak minúta,“ riekol Vilo.

„Čo ešte minúta?“ spýtal sa vzadu Teofil.

„A sviečka zhasne.“

„Žapál dačo iné! Ja nechcem tmu!“

„Ak nechceš tmu, udri si medzi oči.“

Zrýchlili sme krok, aby sme čo najviac využili čas. Neminula však ani minúta, a knôt zapraskal naposledy.

„Hotovo,“ oznámil Vilo zbytočne. „Julka, koľko máme zápaliek?“

„Vyše pol stovky. Mám ich po jednej zažínať?“

„Občas, keď sa nám nebude pozdávať terén, inak pôjdeme potme. Stanino, kde si s tou palicou?“

Prešuchol som sa do čela procesie pred Julku. Postupoval som pomaly, klopkajúc koncom bidla.

„Nemám zažať?“

„Práve som ti to chcel povedať. Vpredu je dajaká jama a nemôžem jej dočiahnuť na dno.“

Pri kolene mi škrtlo a z temnoty vyšľahol plamienok.

„Ako,“ vydýchol planéťan. „Čo to vidím - vy viete vyčarovať oheň? Veď… ten stvorí iba Okarus, keď zapáli strom. Iba Vševediaci smú opatrovať oheň.“

„Daj sa vypchať aj so svojimi Vševediacimi,“ poradil mu Fero.

„Pozrite!“

Julka tak trhla zápalkou, až zhasla.

„Čo si videla?“ zozvedavel Fero.

„Akoby tam bol nejaký východ!“

„Ďaleko?“

„Ani nie päť krokov od nás!“

Rozsvietila sa druhá zápalka a obaja sme sa naklonili. Chodba pred nami sa dosť strmo prepadávala, na ľavej strane sme uzreli vysoký a úzky otvor, zastretý tmavou šupinatou kožou. Julka prikryla plamienok dlaňou a spustila sa dole. Keď sme zastali pred závesom, priložila k dohárajúcemu drievku i prvú zápalku a obe ruky zdvihla nad hlavu.

„Mogam, čo to môže byť?“

Ustúpil som, aby sa beznosý mohol podívať, lež vtom obe zápalky zhasli.

„Au, to páli! Mám zapáliť ďalšiu?“

Odpovede sa jej nedostalo, lebo v tej chvíli odkiaľsi zaznelo tlmené rapkanie, k nemu sa pridalo ďalšie a onedlho rapkalo v celom podzemí.

„To vyzerá na poplach, sakrament-atrament!“

„Prečo? Nikto predša nekričí!“

„Kričať neslobodno,“ vysvetľoval mrzuto Mogam.

„Ani pri poplachu?“

„To je jedno, kričať možno len s veliteľovým povolením.“

„A ak špí?“

„Musia ho zobudiť a počkať na rozkaz.“

„A ak práve niekam odišiel?“ začudoval sa Teofil.

„Musia ísť po neho a pýtať si povolenie.“

„Príma!“ rozosmial sa Fero. „Dúfam, že si veliteľ práve odskočil na pivo a nebude…“

Fero už nestihol ukončiť svoju reč, pretože vzápätí sme začuli hlasité nezreteľné výkriky.

„Zaraz nám budú v pätách,“ vyhŕkla Julka. „Musíme sa schovať do tejto diery!“

„Tam neslobodno,“ zvestoval Mogam. „Za záves smie vkročiť iba Vševediaci.“

„Márnosť šedivá aj s chlapom!“ nasrdil sa Fero. „Zato, že tu visí dáka hlúpa záclona, by sme nemohli vojsť? Julka, svetlo!“

Od zeme vyskočil plamienok, druhou rukou Julka odhrnula kožu a prvá vstúpila dovnútra. Rýchle sme sa hrnuli za ňou, iba planéťan zastal na chodbe a obzeral sa.

„Človeče, pohyb,“ znervóznel aj Vilo. „Keď ťa uvidia, objavia aj nás!“

„Nesmiem!“ trval na svojom Mogam. „V Itolfareovom ceremoniáli sa hovorí: kde uvidíš visieť záves, neopováž sa vstúpiť!“

„Kde uvidíš visieť… počkaj.“ ožil Vilo a nečakane sfúkol ani nie dopoly dohorenú zápalku. „Teraz vidíš záves?“

„Teraz? Nič nevidím, je tma.“

„A čo ste sa v tom vašom ceremoniáli učili: slobodno vojsť tam, kde nevidieť záves?“

„Kde nevidieť záves? O tom… o tom neviem.“

V chlapcovom hlase bolo poznať rozpaky i uľahčenie. Už som to nemohol zniesť - popamäti som ho zdrapol za plece a z celej sily som ho vtiahol dovnútra. Bol zvrchovaný čas - sotva sme sa zamaskovali a usalašili, zaznel dupot.

„Zalezme ďalej,“ navrhla Julka. „Inak nás uvidí prvý vojak, čo sem nakukne.“

„Neuvidí,“ riekol pokojne Mogam.

„To iste!“

„Iste, lebo sem neslobodno nahliadnuť. Závesu sa smie dotknúť iba Vševediaci.“

„A ak príde Vševediaci?“

„Príde až neskôr.“

„Ako to vieš?“

„V celom väzení je vždy jediný Vševediaci a ten umrel, keď ste ho urazili. Ďalších musia ísť zavolať.“

„Kam?“

„Do Cengajúcej jaskyne.“

„Do cen…“ zmiatol sa Vilo. „Nech! Je to ďaleko?“

„Kým tam vojak dobehne, odkvapká orech a kým Vševediaceho prinesú na nosidlách, odkvapká ďalší.“

„Abyže ťa aj s orechmi,“ rozčúlil sa Fero. „Z tých sme už múdrejší! A to ich musia priniesť?“

„Nemusia. Orechov jesto dostatok.“

„Dofrasa, nie orechov! Vševediacich!“

„Áno. Nepôjdu predsa peši.“

„Teda počuj? Tí vaši vševedovia si to vedeli zariadiť! Páni, ja by som ich prehnal!“

Pretože nás masívna koža dokonale chránila pred pobehujúcimi strážcami, Vilo zažal ďalšiu zápalku. Túlili sme sa medzi akýmisi podlhovastými košmi. Na konci diery boli zavesené čudné čierne kyjaky, podobné husitským palcátom.

„Načo je to?“ drgol som do ešte udivenejšieho Mogama.

„Na svietenie,“ odpovedal a zvesil krajný budzogáň.

„Ba! A nesmú ich náhodou používať len Vševediaci?“ podpichol ho Fero.

„Áno. V Itolfareovom ceremoniáli sa hovorí: ak sa opováži zapáliť čiernu fakľu zberač soldany, sám zhorí v plameňoch. Lenže,“ a s vážnou tvárou mi podal kyjak. „Vy nie ste zberači soldany, pravda?“

Fero sa nadýchol a Viloví div nespadla zápalka.

„Sláva!“ zajasala pošepky Julka. „Tak sa mi zdá, že z teba bude celkom učenlivý žiak!“

Vilo priložil zápalku k nadstavenej fakli a konečne nás zaplavilo svetlo.

„Nebude presvitať?“ znepokojil sa Vilo.

„Nebude,“ riekol Mogam zdržanlivo. „Poďme sa najesť.“

„Č… č… čo si to povedal?“ priskočil doposiaľ ustrašený Števo k planéťanovi a len-len, že ho neobjal. „Ty máš dačo na jedenie?“

„Ja nie, ale všetky tieto koše sú plné strukov soldany. Klamal nás.“

„Kto?“ zastal som na polceste.

„Inčinaz, Vševediaci. Hovoril nám, že v miestnostiach so závesom bojujú Vševediaci so zlými duchmi, aby nás ochránili.“

„Hahaha! Veď je tu obyčajné škladište! Tu môžu žápašiť iba ak s vlaštným bruchom, nie š duchom!“

A prvý začal zápasiť.

ITOTSI

alebo kapitola dvadsiata šiesta, v ktorej napokon Mogam všetkému uverí

„Čo to máš?“

„Kde?“

Mogam mi siahol na nos a než som sa nazdal, potiahol ma zaň tak dôrazne, že mi vystúpili slzy do očí.

„Smiešne,“ usmial sa.

„Tak počkaj,“ odsekol som a odstrčil som mu ruku. „Na tom sme sa nedohodli. Nie je až taký smiešny, žeby si mi ho mal odtrhnúť!“

„Nehnevaj sa. Myslel som, že to máš prilepené. A načo ti to je?“

„A načo máš ty hento?“ načiahol som sa k jeho nozdrám. Neuhol ani o piaď a môj dotyk strpel bez odporu.

„Ja tým dýcham.“

„Ja tiež.“

„Hm. Vo vašej ríši to nosia všetci?“

„Pravdaže, veď tiež musia dýchať!“

„Aha, začínam rozumieť,“ vložila sa do rozhovoru Julka. „Tam v horách nás tiež preto ťahali za nosy i za uši, lebo si asi mysleli, že máme na tvárach dáke masky, a chceli nám ich sňať.“

„V horách?“ pozastavil sa Mogam. „Počul som, že vás zajali na hraniciach Zakázanej roviny, po tom, ako vás uspali duchovia.“

„Áno, lenže to už bolo druhý raz. A duchovia…“

„Čože, vás už zajali predtým?“

„Samozrejme.“

„Ako… azda ste len neušli horskej stráži?“

„Samo šebou! Ošlobodili šme ša, štráž šme premohli…“

„Čerta starého sme premohli, a najmä ty,“ skočil Števovi do reči Vilo. „Stanino správne použil piesok a…“

A vyrozprával Mogamovi dopodrobna celú udalosť na skalnej rímse. Pozoroval som Mogamovu tvár. Tváril sa čoraz užasnutejšie, a keď Vilo skončil, hľadel na nás pohľadom, ktorý nedokážem popísať. Bolo v tom všetko - prekvapenie, nedôvera, strach, hnev i radosť nad šťastným koncom. Napokon zhlboka vydýchol.

„Vy ste čudní. Chodíte si po Zakázanej rovine, vleziete do Veľkého ihlanu, kam ešte Tuprumejčanova noha nevkročila, predtým ste dokonca napadli Vševediaceho…“

„Omyl,“ opravila ho Julka. „On dal napadnúť nás.“

„ … a predsa na vás Okarus nezoslal blesky.“

Zrazu mu oči zažiarili ani ružové lampky.

„Jedno neverím. Okarus vám hádam všetko odpustil, hádam sa s vami poráta naraz - ale za jedno by vás musel potrestať na mieste. Nemohli by ste pri sebe nosiť modrú farbu. Za modrú farbu zabíja nemilosrdne… a ihneď.“

Fera tentoraz nebolo možné udržať. Prv než mu v tom mohol Vilo zabrániť, zalovil vo vrecku a rozprestrel si na kolene - priamo pod horiacou fakľou - belasú vreckovku.

Nikdy by som nebol uveril, že možno zrevať potichu, no Mogam pri pohľade na vreckovku tak zašepkal, až sa prebudil podriemkávajúci Teofil.

„Modrá! Modrá farba!“

Vztýčil sa a - chlapec narazil hlavou do skaly.

„Modrá farba,“ ševelil zbelenými perami a celý sa chvel. Nevšímajúc si bolesť, upieral na vreckovku pohľad plný hrôzy.

Hľadel, hľadel, hľadel… a znenazdania, ani čo by sa v ňom voľačo zlomilo - chlapec sa pozrel pred seba celkom inak. Hneď nás prekvapil.

Chvíľu zaváhal a potom siahol na belasý predmet.

„Modrá farba,“ mrmlal pre seba a trasúcimi sa prstami ohmatával ligotavý kúsok látky. „Dotýkam sa jej… držím ju… a ešte vždy žijem!“

Potom spravil niečo, v čo by ešte pred minútou nikto z nás neuveril - usalašil sa na koši a rýchlo si pritlačil chladivú vreckovku na temeno, kde až teraz začal vnímať bolesť.

Neopovážili sme sa ani len hlasnejšie vydýchnuť.

„Tak,“ prehovoril temer nečujne a privrel oči. „Keby tak toto videli Tuprumejčania. Keby som tak medzi nich prišiel s touto vecou a videli by, že sa mi nič nestalo, to by bol…“

Posediačky sa vzpriamil, vzrušený vlastnou myšlienkou.

„To by bol koniec Vševediacich!“

„Chlapci,“ ozvala sa vtom Julka zadrhávajúcim sa hlasom. Pozrel som na ňu - po lícach sa jej gúľali slzy ako hrachy. Rýchlo som sa odvrátil a preglgol som akúsi nevysvetliteľnú gundžu, derúcu sa mi do hrdla.

„Mogam,“ zavzlykalo dievča. „Teraz nám už …“

A zakryla si tvár dlaňami.

„Teraz vám už verím,“ dokončil Mogam. „A všetko! Až teraz viem, čo mi hovoril Norion, lovec ohňa!“

„Čo povedal ten loveč?“

„Povedal doslova: eh, chlapče, dokedy vás budú ešte takto držať za hlupákov? Kiežby blesk skáral Vševediacich!“

Neočakávane sa rozosmial.

„Ako som sa vtedy naľakal, keď to vyslovil! Nazdal som sa, že sa už-už roztvoria nebesá a žeravý oheň z nich spáli Noriona! Ach, aký som bol hlúpy… ach, akí sú všetci Tuprumejčania hlúpi!“

„Nie sú hlúpi,“ namietol Vilo vážne. „Vy za to nemôžete, že veríte v táraniny. Na vine sú tí, čo vás napospol od narodenia ohlupujú!“

„Na vine sú… Vševediaci!“ zhíkol beznosý.

„Dúfam,“ prehovoril Fero, ktorého som hádam ešte nikdy nepočul rozprávať tak vážne. „Dúfam, že teraz už nebudeš veriť všelijakým tým nahlúplym zákazom a príkazom!“

„Nebudem,“ prisvedčil Mogam.

„Nebudeš sa báť osloviť hociktorého trubiroha v zelenej alebo čiernej koži?“

„Nebudem!“

„Nebudeš sa báť ísť s nami na Zakázanú rovinu?“

„Nebudem!“

„A nebudeš sa báť… zakričať bez povolenia vrchnosti?“

„Nebudem!“

Na každú otázku odpovedal čoraz hlasnejšie, a posledné slovo vyslovil celkom novým tónom, v ktorom nebolo ani náznaku po doterajšej úcte.

„Kto sa to opovažuje!“

Povyskakovali sme z košov. Dupot na chodbe už pred dobrou hodinou ustal a postupne sme prestali dbať na opatrnosť, a Mogamovým pričinením sme na ňu zabudli celkom.

„Pod koše,“ zasipel Vilo. „Stanino, fakľa!“

Udusil som oheň a ľahol som si za nakopené kože.

„Vševediaci,“ šeptal Mogam spoza susednej hromady.

Cez škáru medzi košmi som nazízal ku vchodu. Fakľa osvecovala beznosú kostlivcovu postavu.

„Je sám,“ začul som Fera spoza protiľahlej police. Aj keď nám šlo o kožu, iba s námahou potláčal smiech. „Ak je Vševediaci, tak už všetko o nás vie.“

Muž v čiernom vyskočil, jastril pritom pohľadom, akoby chcel dovidieť aj do najtemnejších zákutí veličiznej jaskyne.

„Ak bude toľko krútiť hlavou, odpadne mu,“ pokračoval Fero „Ako mu ju potom prišraubujeme nazad?“

Vševediaci sa približoval. Pravdaže, boli sme ukrytí výborne a jediný pátrač by mohol prehľadávať rozľahlú miestnosť najmenej hodinu, aby niekoho objavil.

„Je tu niekto?“ zahuhňal chlap.

„Ha…“ zaznelo zboku, kde sa schoval Teofil.

Vševediaci sa strhol.

„Ha… ha… haaápčííí!“

„Dofrasa s Kazisvetom,“ zahromžil Vilo potichu. „Teraz ho už nesmieme pustiť von!“

Muž zmeravel, vysoko zdvihol fakľu, natrčil bidlo a pohol sa za zvukom. Začal si počínať ináč - pri každom koši sa pristavil, aby sa presvedčil o jeho obsahu. Keď sa zakrádal už dosť blízko nás a prehliadol spodné police, Fero dlhšie nevydržal.

„Kukúč!“

Vševediaci sa neisto otočil, zovrel kŕčovite zbraň - a stál zoči-voči Mogamovi, ktorý sa vzpriamil medzi policami.

„Poznáš ma, Itotsi?“

„Nič!“ vyštekol chlap. „Ty si vstúpil za záves? Vieš, čo ťa čaká za…“

„Viem veľmi dobre, čo ma čaká! Len či vieš aj ty, čo sa chystá na teba!“

„N… nič!“ zajachtal Itotsi. „Čo… ty… ty si si ma dovolil dva razy osloviť bez môjho dovolenia? Okarus ťa…“

Nedozvedeli sme sa, čo pripravil hromovládca pre Mogama za porušenie ceremoniálu, lebo Fero v tej chvíli skočil.

„Na neho, chalani!“

Vonkoncom to nebolo ľahké. Hoci prvým skokom Fero zrazil nášho protivníka k zemi, ten ho odšmaril, zviechal a namieril ostrie bidla do odvážlivca. Bodnúť už nestihol - Mogam uchopil palicu za druhý koniec a my, posmeľujúc sa polohlasnými výkrikmi, vrhli sme sa na holohlavca zozadu i z bokov. Vševediaci sa ukázal byť oveľa silnejší, než sa zdalo na prvý pohľad. Zohol sa, hlavou vrazil Vilovi do žalúdka, ľavačkou ma búšil do pŕs a otočil sa proti Mogamovi, aby mu vytrhol zbraň.

„Nedajte ša!“ povzbudzoval nás Števo. „Žmaštite ho, koštlivča! Dajte mu riadne po žuboch!“

Zdrapol som ho za pravú ruku, Mogam sa mu zavesil na ľavačku a to už boli pri nás zasa i Vilo s Ferom a Teofilom. Posledná sa zapojila do zápasu Julka - schytila z poličky neveľký hlboký kôš, pobehla k Vševediacemu a pretiahla mu košík cez hlavu. Potupený nepriateľ sa síce naďalej divoko zmietal, ale proti toľkým rukám a nohám bol bezmocný.

„Výborne!“ potešil sa Števo a zoskočil zo svojho útočišťa. „Žmaštíme ho tak, že na náš nikdy nežabudne!“

„Najmä na teba, čo? Neziap a radšej prines povrazy, ty strachopud,“ fučal Vilo. „Tam sú, za bakuľou!“

Neboli to povrazy, boli to úplné laná. Ako nám predtým vysvetlil Mogam, používali ich zberači na vláčenie ťažkých bremien, no my sme ich upotrebili inak - zviazali sme zajatca vari ešte dôkladnejšie, než prvého Vševediaceho v horách.

„Čo s ním teraz?“ spytoval sa Teofil, keď sme chlapíkovi sňali z hlavy kôš a ústa sme mu pevne omotali remeňmi.

„Dať mu ašpoň päťadvadšať!“ navrhoval Števo. „Touto pruhovanou paličou!“

„Načo? Necháme ho tu zviazaného, nech si ho nájde, kto chce,“ povedala Julka.

Aby sme Mogamovmu pánovi ako-tak sťažili zajatie, vložili sme ho do velikánskeho koša a krížom zakryli dvoma ďalšími košmi, plnými zelených strukov.

„No, a je načase odtiaľto vypadnúť,“ zašomral Vilo. „Prv než sem prikvitnú ďalší černokňažníci.“

„Nech ša opovážia! Privítame ich, ako ša patrí!“

Rýchlo sme si až na prasknutie naplnili kapsy i teplákové blúzy chutnými plodmi soldany a pobrali sme sa k východu, ale ďaleko sme nedošli - kdesi sa zmiešal mohutný škrekot s neľudským výkrikom.

GOR-GOR-GOR!

alebo kapitola dvadsiata siedma, v ktorej si Fero z chuti zahvízda na prstoch a Vilo kradne

Výkrik dlho doznieval v podzemných priestoroch. Mimovoľne sme sa prikrčili.

„Čo to bolo?“ chytil som Mogama za lakeť.

„Poprava.“

„Poprava?“ preľakla sa Julka. „Niekoho vešajú?“

„Nerozumiem, čo tým myslíš?“

„Ako, čo pod tým myslím?“

„Že niekoho vešajú.“

„Ach tak. Ako sa teda u vás popravuje?“

„A čo sa vlastne malo stať s nami?“ pripojil som sa.

„Vtáci smrti,“ riekol Mogam stručne.

„Chceš povedať, že nás mal zožrať gor-gor-gor?“

„Áno. Priviazali by nás na terasu, kde občas prilietajú za potravou vtáci smrti.“

„Počkaj,“ prerušil ho Vilo. „Dlho trvá takéto zomieranie?“

„Najmenej tri orechy. Gor-gor-gor najprv dlho obchádza korisť a sem-tam ju zo spodného zobáka postrieka páliacimi slinami, kým ju neomráči. Až…“

Vilo medzitým odhrnul záves a vystrčil hlavu von, načo nám dal znamenie, že vzduch je čistý.

„Poznáš cestu na popravisko?“

„Poznám,“ Mogam na mňa pozrel s údivom. „Prečo?“

„Prečo, prečo! Vari tam hentoho nenecháme v kaši!“

„Ale… proti vtákovi smrti nič nezmôžeme!“

„Ale choď,“ zahučal Fero. „Už ťa to zase berie? Azda je zakázané odohnať vtáka?“

„Je, lenže o to mi nejde. Gor-gor-gor sa nedá odohnať. Aj keď nás iba postrieka, budeme radi, ak vyviazneme len s jazvami a popáleninami.“

„Ja nechčem jazvy! Ja tam nejdem!“

„Existuje niečo, čoho sa bojí?“

„Hej. ale.. .“

„Ale čo?“

„Ale to nemáme. Pískavec!“

„Pískavec? Čo je to?“

„Tiež vták. Iba pred ním gor-gor-gor uletí. Pískavec je pokrytý tvrdými šupinami, cez jeho pancier neprenikne gor-gor-gorova ohnivá voda. A pískavec gor-gor-gora tiež postrieka…“

„Všetkých vašich vtákov by ste mali vycvičiť za hasičov! Ale prečo sa vlastne volá pískavec?“

„Lebo vie to, čo nik iný - zapískať.“

„Za… pískať?“ Vilovi sa zahmlili oči a oblizol si pery. „Ale potom by sa dalo… Fero!“

„Jasné! Mogam, veď nás! Rýchle!“

Že domorodci nemôžu pískať, to sa dalo ľahko domyslieť podľa tvaru ich perí a predlhého jazyka. Nám však v pískaní nič nebránilo, a najmä Fero sa osvedčil v pískaní na prstoch - raz mu pre to dokonca hrozila i dvojka z chovania.

Minuli sme štyri závesy a zostali sme stáť, pretože chodba sa rozdvojovala.

„Kam?“ zaváhal Vilo.

„Naľavo.“

„Nenatrafíme na stráž?“

„Kdeže! Keď prilieta gor-gor-gor, uteká každý čo najďalej, aby sa vták nepomýlil.“

„Ide sa!“

Chodba sa začala rozjasňovať bledým svetlom Prekliatej planéty.

„Pozor,“ varoval Vilo.

Za ďalšou zákrutou sme zastali ako primrazení. Pred nami sa rozkladala kamenná plošina. Na boku vyčnieval hrubý kôl, o ktorý bol priviazaný zelenoodetý planéťan.

„Ja ich nechčem!“ zaševelil Števo. Zapchal som mu ústa, no už bolo neskoro - dva odporné vtáky nás spozorovali.

„Gor-gor-gor!“ zaškriekal jeden, druhý zatrepotal krídlami a nemotorne sa obrátil ku vchodu do chodby.

„Fero! Rýchlo,“ zasyčal Vilo.

Oslovený sa spamätal. Nadýchol sa, vložil si oba ukazováky do úst a zahvízdal tak prenikavo, že mi zaľahlo v uchu a Mogamovi vypadla fakľa z ruky.

Účinok bol nevšedný - oba vtáky sa bez jediného zakrákania vrhli z plošiny kamsi dole. Fero pre istotu ešte dva razy zopakoval zbojnícky signál a aj my s Vilom sme mu, i keď o poznanie slabšie, zakontrovali.

Mogam a Julka sa rozbehli k spútanému zajatcovi a zvyškom Julkinho noža mu preťali povrazy. Úbožiak klesol bezvládne k zemi a uprel na nás oči plné údivu a nepochopenia. Čo ma prekvapilo, zdal sa mi nejako povedomý.

„Kto… kto ste?“

„Ty si dôstojník Ognok?“ naklonil sa k nemu náš sprievodca. „Nepoznávaš ma? Som Mogam, syn Nagonov! Predvčerom sme sa zhovárali!“

„Poznám ťa, n… nič, ako to… že ma oslovuješ bez… bez povolenia,“ jachtal muž. V tej chvíli mi už bolo jasné, odkiaľ ho poznám - bol to veliteľ skupiny vojakov, čo zaútočili na nás po Števovom dobrodružstve s prilbou.

„Čo tam po povoleniach, keby sme sa riadili iba podľa nich, nesmeli by sme odohnať ani gor-gor-gora a to by…“

„Vy ste zahnali vtáka smrti? Ale… Okarus vás za to zmárni!“ vydesil sa. „Chytro… chytro ma priviažte nazad a ujdite, hádam vám Okarus odpustí!“

„O nás sa ty neboj, my sa tvojho Okarusa nebojíme,“ utrúsil Fero otrávene. „Namiesto poďakovania nás tu mieniš napomínať, to je…“

„Prestaň,“ prerušila ho Julka. „Počuješ predsa, že aj on nás chce napokon zachrániť.“

Otočila sa k dvojici planéťanov.

„Kade sa dá odtiaľto uniknúť?“

„Odtiaľto?“ zamrmlal Ognok. „Odtiaľto sa nedá uniknúť. Jediná cesta vedie popri strážach cez jaskyne.“

„A hentie schodíky?“

Vilo ukázal očami na stupy, smerujúce skalnou stenou šikmo nadol.

„Vedú k rieke, ale sú len pre Vševediacich,“ a ukázal na dosku so znakom dvoch a dvoch prekrížených osmičiek. Takých istých sme už videli neúrekom na kožených závesoch a mohylách.

Vymenili sme si pohľady a Fero si odpľul.

„Zasa tá pesnička! Neslobodno! Pôjdeme bez neho a basta! Ak je taký tvrdohlavý, nech si tu pokojne zostane, lenže druhý raz ho už zachraňovať nemienim!“

„Pokoj,“ zašepkal Vilo. „Hádam postačí nevinný trik.“

Žmurkol na Mogama, pozrel na štvoruholníkový štít a vzápätí blysol po beznosom - Mogam napodiv porozumel.

„Počuj, Ognok,“ vzal za rameno odsúdenca. „Poď si umyť ranu. Za rohom je nádržka s olejom soldany.“

Bývalý dôstojník stŕpol od ohromenia nad tým, že obyčajný poddaný sa ho opovážil dotknúť, potom však sklonil hlavu a odovzdane vykročil za chlapcom. Vilo iba na to čakal - zalomcoval doskou, strhol ju zo steny a zasunul si ju pod blúzu.

„Prečo ju nežahodíš?“ Števo mávol k priepasti.

„Lebo sa nám môže zísť.“

„Nešpadneme?“ schody boli vysekané do strmého zrázu, našťastie, na najnebezpečnejších miestach boli vydlabané diery na zachytenie.

„Nemáme na výber! Ak tu ostaneme, čoskoro nás dolapia. Ak pôjdeme a dáme si pozor, možno nespadneme. Nebudeme sa dívať dole, aby sa nikomu nezatočila hlava.“

„Ideme?“ zaznel odzadu Mogamov hlas.

„Tadeto?“ zháčil sa druhý domorodec.

Fera omrzelo vyčkávanie. Napľul si do dlaní, položil nohu na najvyšší schod, prstami sa zakvačil o kamenný výstupok a stratil sa za okrajom rímsy. Spustil som sa za ním, po mne sa dal na zostup Teofil, a kto liezol ďalej, to som už nemohol vidieť.

„Sakrament-atrament! Už to znova začína!“

Ocitli sme sa v daždi. Ani v najmenšom sa neutíšil odvtedy, čo nás zajali v lese neďaleko pyramíd - pravda, teraz sme sa už ničomu nečudovali. Nepretržité prúdy kvapiek značne vyhladili svojím prívalom povrch vysekaných stupov.

„Hotová šmykľavka,“ zašomral Teofil.

Nevedno, ako dlho sme liezli, no naraz sme sa ocitli pod vydutým priestorom, kde sa schodište menilo na krivolaký chodník. Zdola k nám prenikal temný hukot.

„Sme nad potokom!“ zajasal Fero.

Zostup sa končil.

CESTOU OGYNOGOV

alebo kapitola dvadsiata ôsma, v ktorej utečenci objavia hranicu ríše Tieňov

„Fuj,“ Julka si prikryla nos vreckovkou. „Kto má toto vydržať? Nemôžeme ísť inokade?“

„Skvelá vôňa,“ prisvedčil Fero mrzuto. „Tu niekde zabudli zahrabať zdochnutého mamuta!“

Vcelku to vystihol, i keď to nebolo až natoľko zlé. Z krovia a stromov, ba i z bahnistej pôdy skutočne sťaby razil mŕtvolný dych. Vo vlhkom smradľavom šedožltom šere sa ma začal zmocňovať pocit, že nablízku voľakto číha. Nevedel som, čo by to mohlo byť, zaiste to však bolo niečo páchnuce a hnilobné, studené a slizké.

„Čo za svinstvo to môže byť?“ zachmúril sa Vilo. „Vari tu mali zhromaždenie všetky tunajšie tchory?“

Pobadal som, že Mogam s Ognokom si už dlhšie vymieňajú znepokojené pohľady. Po Vilovej poznámke starší planéťan zastal a poklepal kmeň stromu.

„Nablízku sú ogynogy.“

„Ogynogy? To sú zasa čo?“

„Najstrašnejšia zver.“

„Najstrašnejšia?“ strhol sa Števo. „Tie žvieratá šú ešte štrašnejšie ako gor-gor-gory?“

„Ťažko povedať,“ ozval sa Mogam. „Ogynog sa neživí mäsom, ale kade sa preplazí, tam pol ľudského života nič neporastie. Zberači i zvieratá prichádzajú o obživu - rastliny sčasti vyhynú a zvyšok tak zapácha, že ich nemožno jesť. Kto chce žiť, musí sa odsťahovať.“

„Vravíš, kade sa preplazí?“ hútal Vilo. „Čo to vlastne je? Had, či čo?“

Planéťania zavrteli hlavami a z Ognokovho popisu vysvitlo, že ogynogy sú síce plazy, lež podľa našich predstáv pripomínajú skôr velikánske húsenice. Pohybujú sa pomaly a ničím Ich nemožno zahnať na útek, ani zastaviť, lebo sú porastené kostnatými platničkami, cez ktoré neprerazí žiaden oštep, ani ohnivá voda dravého gor-gor-gora.

„Žeby sa naozaj ničoho nebáli?“ neveril Fero.

„Boja,“ predbehol Mogam svojho krajana.

„Neboja,“ trval na svojom Ognok. Zachytil sa o vetvičku, čím si nevdojak odhalil hruď - na prsiach mal oválnu tmavočervenú škvrnu, akoby sa oparil vriacou vodou.

„To … vám vykonal gor-gor-gor?“ zhrozila sa Julka.

„Áno. No zasiahol ma iba raz.“

„Vyzerá to na poleptanie kyselinou,“ naklonil sa Vilo k dôstojníkovi.

„A boja,“ odporoval zaťato Mogam. „Norion predsa už dva razy zahnal stádo ogynogov. Horiacimi vetvami!“

„Ty tomu veríš?“

„Tvrdia to všetci lovci ohňa!“

„Lovci ohňa sú chvastúni a luhári.“

„Nie sú! Nezabúdaj, že i môj dedo bol lovcom ohňa!“ skríkol chlapec tak nahlas, že sa starší Tuprumejčan vyľakane prikrčil pod strom.

„Mogam,“ zasyčal. „Nekrič bez povolenia! Chceš, aby nás Okarus…“

„Okarus mi môže vyliezť na chrbát! Nech si s ním Vševediaci balamutia koho chcú, ale mňa už nebudú! Okarus je dobrý na strašenie!“

„Zadrž, nešťastník!“ Ognok si zakryl uši dlaňami. „Nikdy som nepočul také rúhanie!“

„To nie je rúhanie, to je pravda! Takisto, ako aj modrá farba… Hovorili nám, že…“

Ďalej mu bolo zbytočné pokračovať. Nedávny odsúdenec sa zvrtol a pustil sa vnohy.

„Ognok!“ zvolal Mogam. „Neutekaj! Počkaj!“

Jeho prenikavý výkrik však mal na bežiaceho neželaný účinok, - beznosý upaľoval, sťaby mu v pätách horelo a onedlho sa nám stratil z dohľadu.

„Bežme za ním!“ dupla Julka. „Veď vbehne vojakom zasa priamo do náručia!“

„Nedobehneme ho,“ nesúhlasil Mogam. „Dôstojníci z horských strážnych družín sú naši najlepší bežci. Jediný Norion a azda niekoľko ďalších lovcov ohňa by ho dokázalo predbehnúť.“

„Ale… veď ho chytia!“

„Vojaci nie, tí by ho tiež nedohonili. Dostať ho môžu iba tak. že nejaký Vševediaci naň zakričí, aby zastal.“

„A žaštane?“ žasol Števo.

Mogam sklonil hlavu.

„Zastane. Každý z obyvateľov Tuprumeje by zastal, ak by mu to nariadil Vševediaci, či Pán jaskýň. Aj ja by som zastal… ešte včera.“

„Hm,“ zadumal sa Vilo. „Ale ak je taký poslušný, ba navyše dôstojník, prečo ho odsúdili na smrť?“

„Pre vás.“

„Pre… nás?“

„Áno. Zbehol zo stráže a opovážil sa hlásiť Vševediacim, že videl modrú farbu a zastal sa svojich vojakov. Všetkých ich odsúdili.“

„Vilovo tričko!“

Zmĺkli sme, každý myslel na svoje.

„Poďme preč! Ten šmrad ša nedá vydržať!“

„Fakt,“ zamračil sa Vilo.

„Mogam! Čo je to?“ ukázal mu na poľahnutú trávu.

„Rastliny umierajú,“ vzdychol chlapec. „Len veľmi málo ich vydrží sliz. Skoro všetky zhnijú.“

„A to sa nedá s tými ogynogmi ozaj nič ro…“

Div som si nezahryzol do jazyka, pretože som zakopol o plochú okrúhlu skalu. Pri páde som sa zachytil o jej okraj a zmeravel som.

Na kameni, pripomínajúcom starobylé mlynské koleso, boli zreteľne vytesané geometrické znaky.

„Pozrite!“

Ogynogy razom padli do zabudnutia. Pár metrov za kamenným kolesom sme našli druhé a v húštine za ním ďalšie dve. Keď som obišiel skupinu stromov, vystúpil som na piaty kameň a z hustého krovia som uvidel skalu. Bol to akýsi ihlan s odseknutým vrcholom, namiesto neho ho ukončovala mohyla s dobre známym symbolom.

„Nezamestnaným vstup zakázaný,“ zvestoval Fero. „Som zvedavý, čo tam zasa nájdeme.“

„Nie.“

Mogam sa správal čudne - zbledol a v očiach sa mu zračilo zdesenie, ako v noci, keď uzrel modrú vreckovku.

„Prečo, nie?“

„Lebo, lebo už viem, kam sme sa dostali. Tu začína… Ríša Tieňov!“

„Tieňov? Prosím ťa, kto sú to tie Tiene?“

„Tiene… to sú Tiene! Sú to obyvatelia Mŕtveho Mesta. Sú biele, presvitajú… a nedajú sa nahmatať.“

„Ja ich nechcem!“ zajačal Števo. „Nechoďte tam!“

„Pletky,“ zahriakol ho Vilo. „Predsa nebudeme veriť rečičkám o duchoch!“

„Len aby sme tam nestretli bielu paniu, alebo potulného rytiera s hlavou pod pazuchou,“ zachechtal sa Fero.

„Poďme!“

„Nie. tam naozaj nemožno!“ vzoprel sa planéťan. „Sem sa neopovážia ani lovci ohňa! Môj nebohý dedo raz prechádzal cez Mŕtve Mesto a stretol v jednej budove Tieňa s fakľou!“

„S fakľou?“ Vilo spozornel. „Vravíš, že tvoj starý otec ho stretol v budove?“

„Áno. Tiene nežijú v jaskyniach ako Tuprumejčania. Žijú v domoch,“ šepkal Mogam.

„Domy! Hurá! Konečne domy!“ zajasal Fero. „Konečne sa ukryjeme pred tým protivným dažďom!“ a vykročil.

„Aspoň, že už prestal ten hnusný zápach,“ tešila sa Julka, lebo všetci sme sa pridali k Ferovi. „A aj kráča sa tu lepšie ako doposiaľ.“

„Bodaj by nie! Veď ideme po chodníku!“

Vilo mal pravdu. Pod vrstvou trávy a buriny sme zacítili tvrdý a rovný podklad, po ktorom sa šlo neporovnateľne istejšie, než sme si navykli v posledných dňoch.

„Chodník by sme mali, teraz už len tie domy!“

„Neboj sa, všetko bude. Len čo ich nájdeme, zaraz zájdeme do najbližšej reštaurácie na horúci čaj!“

Prekročili sme voľačo, čo vzdialene pripomínalo zábradlie.

„Chlapci,“ nadhodila Julka. „Nie je to železné?“

Myslel som, že má na mysli ohradu, lež dievča ukazovalo nadol. Zadupotal som - chodník zazvučal kovovým tónom.

„Železný chodník?“ začudoval som sa. „Je to vôbec chodník?“

„Tu je nejaká tyč. Tyč pod strieškou!“

„Tyč pod strieškou?“ zasmial sa Fero. „Ukáž!“

Zastali sme pri Kazisvetovi. Čupel pod kovovým prístreškom, ledva badateľným pod bujným porastom krovia a nakláňal sa nad napodiv nehrdzavou žrďou, zapustenou do zeme.

„Hm!“

Fero ho odstrčil a uchopil tyč do oboch nik.

„Páni, to bude kyjačisko!“

Trhol, lež žrď nepovolila. Chvíľu sa s ňou mocoval až očervenel, potom do nej nazlostene kopol.

V tej chvíli spredu i zozadu zapraskalo, kroviská sa zavlnili, roztrhli, niekoľko stromov kleslo - a zem sa nám pohla pod nohami.

MŔTVE MESTO

alebo kapitola dvadsiata deviata, v ktorej netreba chodiť pešo

Neprišli sme na to hneď, že sa vlastne vezieme.

„Zemetrasenie!“

Vydesili sme sa napospol, avšak strach chytro pominul. Bolo by to čudné zemetrasenie - pôda sa síce hýbala, no namiesto dunenia a burácania z útrob zeme sme začuli slabučký kovový cvakot. Nič sa nerúcalo a nebúralo - hoci tu toho na búranie ani veľa nebolo, dookola sme videli samé rumoviská. Zem sa nevzdúvala, ani neprepadávala, len sa jednoducho pohla, tiež sa však nepohybovalo všetko - iba chodník sa plazil smerom do vnútra pralesa.

„Držte sa zábradlia!“ skríkol Vilo. „Je to pohyblivý exkavátor!“

„Toto je prvá rozumná vec, na ktorú sme na tejto premočenej planéte naďabili!“

Krajina sa pomaly menila. Ak sprvu prevládali husté stromy a medzi nimi sem-tam čneli zvyšky stavieb, teraz začínal les rednúť, čo prekvapilo najviac Mogama. Rozpačito si oblizoval obrvy, žmurkal ružovými očami a držiac sa zábradlia, potichu opakoval:

„Srdce pralesov. Vševediaci nás učili, že tu sa rozprestierajú nepreniknuteľné húštiny a zradné bariny. A tu…“

„Vravíš, že tu by mali začínať bariny?“ rýchlo sa opýtal Vilo.

„Tak nám vraveli Vševediaci.“

Fero sa znova hotoval prehodiť čosi nelichotivé o čiernych holohlavcoch. no Vilo mu zakryl ústa.

„A čo má byť za barinami?“

„Za barinami?“

Náš sprievodca prišiel do pomykova. Oblizol si oko, hánkami zaťukal o zábradlie a zahľadel sa dopredu.

„Za močiarmi je… koniec sveta.“

„Koniec sveta? A ako vyzerá koniec sveta?“

„To nás nikto neučil, lebo hovoriť o Ríši Tieňov je prísne zakázané. Môj dedo Narut mi však prezradil, že raz, keď hľadal oheň, došiel až na najkrajnejší kraj sveta.“

„Ba kieho! A ako vedel, že je celkom na kraji?“

„Ľahko. Stál na konci zeme a pred ním už bola len samá voda. Dedo však o tom nikomu okrem mňa nerozprával, pretože…“

„Jasné!“ Fero sa rozčúlil. „Vševediaci by sa nahnevali! Ešte i o mori vám zakazovali hovoriť!“

„O mori? Čo je to more?“

Fero zafučal a uvoľnil mi miesto pri planéťanovi.

„More? To je napravo i naľavo, vpredu i vzadu samá voda.“

„Tam bola tiež taká voda! Lenže… starý otec videl za sebou les, nie vodu.“

„Bodaj by nie, veď musel stáť na brehu!“

Mogamove oči zažiarili.

„Na brehu? Ale potom je more len veličizná mláka!“

„Veru, ale je nepredstaviteľne väčšie, než kaluže.“

„Nepredstaviteľne,“ zaševelil chlapec perami. „Ale… ale mláka má i druhý breh! To znamená, že more má tiež protiľahlý breh?“

„Určite. Keby si sa viezol v člne…“

„Čln? Čo je to čln?“

Nevedel som napochytre zrozumiteľným spôsobom vysvetliť pojem plavidla, no to už nebolo zapotreby.

„Ľudkovia!“ zvolala Julka.

Pozreli sme dopredu.

„Mesto!“

Pred nami sa rozkladali pravidelné rady budov, ktoré z diaľky pripomínali ulice. Vyzerali neskutočne - najprv sa podobali obrazu namaľovanému majstrovským štetcom, pri pohľade zbližša sa ponášali na kulisy. Nevedno, či niekedy mávali iný farebný náter, no teraz boli všetky navlas rovnaké - sivohnedé. Na múroch sa od neprestajného dažďa rozliezala hubovitá žltá plieseň.

„Mŕtve. Všetko je tu dávno mŕtve. Celé veky.“

Pološeptom preniesol Vilo tieto slová, ale aj tie boli úplne zbytočné. Každý z nás cítil, že za týmito stenami nieto života, a že v týchto miestach sme jedinými mysliacimi tvormi.

„Aha,“ stisla mi Julka plece.

Šinuli sme sa okolo pomerne zachovanej budovy. Dom, ak sa to dalo nazvať domom, mal elipsovitý pôdorys a jeho múry zdobili geometrické ornamenty. Celistvú stenu narušovala puklina.

„Brr,“ zachvelo sa dievča. „Je ani jazva.“

Susedné stavanie nevyzeralo ani zamak povzbudzujúcejšie. Z puklín a škár vyrastali výhonky žltkavého rastlinstva a na jednom mieste i menší stromček.

„Jedna búda elegantnejšia ako druhá,“ zahundral stiesnene Fero. „A ja som sa tešil, že si pohoviem v perinách.“

„Čo nie je, môže byť,“ riekol Vilo. „Vidíte?“

Charakter mesta sa skutočne začínal meniť. Vpredu sa začali ukazovať zachovalejšie budovy.

„Námestie,“ vydýchla Julka.

Kovový plaziaci sa pás pretínal rozľahlé ploché priestranstvo a viedol rovno k oblému pahorku na náprotivnej strane. Námestie bolo obohnané kruhom kvádrových stavaní. Z jedinej vyvýšeniny vyrastala masívna budova, chránená z bokov hrubými násypmi.

„Stanica,“ zašepkala Julka.

Jej poznámka bola namieste, lebo pohyblivý pás sa strácal v tmavom štvorcovom otvore.

„Vystúpime?“

Nikomu sa asi nechcelo dovnútra - zdalo sa nám, že chodník neústi vo vchode, lež v obrovskej papuli spiacej príšery.

„Tam aspoň nebude pršať,“ povedal Teofil.

Zmĺkli sme a vtedy to začul.

„Má… márnosť šedivá, počuli ste?“

Fero mi zaryl nechty do pleca a napäto počúval celým telom.

„Pusť,“ zasyčal som. „Au!“

Zmeraveli sme a báli sme sa čo len dýchať, aby sme nezaplašili ten zvuk.

„Už idem!“ zavrešťal Fero. „Už!“

„Hav! Hav, hav,“ zaznelo nám celkom zreteľne v ústrety.

Zaviezli sme sa dovnútra.

VÝSLUCH

alebo kapitola tridsiata, v ktorej sa spoločnosť vážne nazdáva, že Vilovi preskočilo

Najpríjemnejšie tu práve nebolo. Slabo osvetlený priestor bol plný temných kútov a na každom kroku som cítil stáročnú stuchlinu, lež ak aj napriek tomu na nás zapôsobila budova nanajvýš útulne, bolo to preto, že sme sa zvítali s našimi štvornohými priateľmi, s čím sme už dávno - okrem Fera - prestali počítať. Ťažko vyjadriť, kto šalel radosťou viac. Blesk sa šiel priam uštekať a striedavo nám vyskakoval až na prsia, Fero ho medzi nami naháňal a chytal, až sa naostatok začali spolu klbčiť na studenej podlahe. Bundáš sa zachoval oveľa vážnejšie - nechal sa každému z nás pohladiť, nedôverčivo oňuchal Mogama, a keď ho vzal na milosť, posadil sa k Julkiným nohám, ani čo by chcel naznačiť, že odteraz jej nehrozia nijaké nepríjemnosti. Sedel, kýval dôstojne chvostom a temer by som bol ochotný odprisahať, že v jeho očiach sa zračí: no, ale vám to trvalo, než ste sa sem doterigali!

„Škoda, že nemôžu hovoriť,“ utrúsil som. „Ktohovie, čo všeličo by vedeli vyrozprávať.“

Vilo sa pootočil na schodíku, na ktorom sa uvelebil.

„Veľa by nám toho nenavraveli. Aj keby sme im rozumeli, nemali by sme z nich veľa osohu - dozaista nepoznajú veľa pojmov na dorozumievanie medzi sebou. Dalo by sa s nimi pobesedovať akurát o žranici a podobných záležitostiach, lebo psi nemajú natoľko vyvinutú inteligenciu, aby…“

„Figu!“ zaprotestoval Fero. „Náhodou Blesk je veľmi inteligentný! Keď mu poviem: daj labu, chyť ho, sadni si, alebo niečo podobného, zakaždým poslúchne!“

Mogam vyšiel zo susedných dverí a začul záver Ferovej prednášky. Už som sa nezdržal a doslova som zo seba vystrelil.

„Mogam! Ako to, že vieš po slovensky?“ už dlho sa mi táto otázka tisla na jazyk, ale pre nával nových udalostí som sa k nej nedostal.

„Nielen on! Aj Vševediaci a Ognok hovorili po slovensky!“

„Čo je to… slovensky?“

„No predsa reč, ktorou sa s nami zhováraš!“

„Ako! Veď vy hovoríte po tuprumejsky!“

„Tuprumejsky? Nezdá sa mi! Vieme len po slovensky, menej po rusky a trošku i po nemecky.“

„Čo je to nemecky?“

Vilo nenáhlivo vstal a dotkol sa planéťanovho pleca.

„Mogam! Nebolí ťa ľavé ucho?“

„Nie. Prečo?“

„Máš doma brata?“

„Mám. Až dvoch.“

„Tvoj dedo mal vlasy?“

„Hej.“

„Bývate v jaskyni?“

„Áno.“

„Je tmavá, či svetlá?“

„Tmavá. Je tam chladno.“

„Piješ často vodu?“

Mogam bez začudovania prikývol, lež my sme sa znepokojene zahniezdili - kam mieril Vilo úplne nezmyselnými a navzájom vôbec nesúvisiacimi otázkami? Čo mal znamenať tento výsluch?

„Je v lese veľa stromov?“ pokračoval okuliarnik ďalej.

„Veľmi veľa.“

„A žije v ich korunách mnoho vtákov?“

„Mnoho. Starý otec raz videl až troch naraz.“

Vilo na okamih upadol do pomykova.

„Až troch? Ejha… no nič! Je voda mokrá?“

Napoly som vstal a zdesene som pozrel na svojich druhov. Napospol boli bledí ako stena za nimi a pohľady všetkých svedčili o tom. že si myslia to isté, čo ja.

„Áno, voda je mokrá,“ prisvedčil planéťan, pomrvil sa a začudovane blysol ružovými očami. Zdalo sa, že aj jemu už začína byť Vilovo počínanie divné.

„Dobre,“ potešil sa Vilo. „Prší dážď zhora nadol?“

„Áno, veď…?“

„Chodíš na nohách?“

To som už načisto zdúpnel a pokročil som bližšie, lež náš vedátor prudko vztýčil dlaň, aby som ho nevyrušoval.

„Chodím, ale prečo…“

„Je futbal guľatý?“ vybafol vtom Vilo.

„Fu… tbal? Čo je to futbal?“

„Koľko kolies má auto?“

„Kol… au… to? Čo je to?“

„Ďaleko je do hostinca?“

„Do… do čoho?“ zajachtal popletený Mogam a ustupoval pomaličky od svojho trýzniteľa. „Ja… ja nerozumiem, na čo sa pýtaš! Čo… čo vlastne odo mňa chceš?“

Vilo sa znenazdajky chytil za boky a na plné hrdlo sa rozosmial. Povyskakovali sme na rovné nohy, pripravení dať sa hoci i na útek, alebo do plaču.

„Vilo!“ skríkol Fero hlasom, v ktorom som jasne vycítil celkom obyčajný strach - strach o zdravie kamaráta. „Preboha! Čo ti je?“

„Čo mi… čo mi je?“

Učenec sa zachádzal od smiechu a mávajúc rukami sa posadil na predošlé miesto. Odrazu sa prestal smiať, a keď si vydrhol okuliare, vážne sa na nás pozrel.

„Ľudkovia, priznajte sa,“ vyzval nás. „Však ste si pomysleli, že mám o koliesko viac!“

„Nuž veru, netajím sa tým ani najmenej,“ odvetil som ostražito.

„Ani ja,“ priznala sa Julka.

„Ani ja!“ zvolali dvojhlasne Števo s Teofilom. Iba Fero neodpovedal. Vilo sa pousmial.

„Poďakujte sa Staninovi. Ten to všetko spískal.“

„Ja? Dovoľ, čo mám spoločné s tým divadlom?“

„Chcel si predsa vedieť, ako je možné, že sa dorozumieme s Mogamom?“

„To áno, ale…“

„Ale čo? Veď som vám predviedol ukážku, že sa s ním nezhovárame ani po slovensky ani po tuprumejsky! Aj on, aj my kotkodákame tak, ako nám zobáky narástli!“

„Čože?“

Ťažko povedať, kto v tej chvíli užasol najviac.

„Sledovali ste ho pozorne?“

„No spočiatku áno, lenže potom sme si začali všímať skôr teba, keď sme si mysleli, že… že…“

„Viem - že mi preskočilo. Čiže nik z vás si nevšimol, ako otváral ústa?“

Mlčky sme sa obzerali.

„Hm, pomôžem vám!“ vybuchol Fero.

„Buď ticho!“ okríkol som ho, pretože ma priam ovalilo poznanie. „Ústa!“

„Gól!“

Mogam by sa istotne rád spýtal, čo je to gól, ale Julka mu to prekazila víťazným výkrikom.

„Rozumiem! Ako v dabovanom filme! Mogam inak otváral ústa a inak rozprával!“

„A to je práve ono!“

Vilo zjavne pookrial, hoci Števo s Teofilom sa tvárili presne tak, ako na začiatku.

„Tak ste na to prišli? Ústa - v tom je pes zakopaný! Nemôže to byť inakšie! Mogam rozpráva svojou rečou a my tiež svojou, no chápeme navzájom význam slov! Rozumiete? Dorozumievame sa telepatiou,“ oznámil Vilo.

„Čo je to telepatia?“ spýtal sa Mogam.

„Odborné pomenovanie pre prenášanie myšlienok,“ zašomral Vilo neprítomne, no vzápätí zasa ožil. „Neveríte? Mogam skutočne nerozumie našim slovám, ale pojmom, na ktoré v duchu myslíme. Lenže - iba takým, ktoré máme spoločné s Tuprumejčanmi! Všimli ste si, že poľahky mi odpovedal na najrôznejšie otázky o prírode, počasí a príbuzných! Bol však celý preč, keď som sa ho začal vypytovať na ďalšie, pre nás tiež úplne bežné výrazy.“

„Tak!“ predišla nás Julka. „Rozumie iba tým našim slovám, čo zodpovedajú veciam, aké majú i oni! Vie si ich predstaviť, a preto vie, o čom je reč! Ale ak spomenieme vec, ktorú nepozná, počuje vlastne len…“

„Len zvuky bez toho, aby pochopil, o čom hovoríme. Skúste s ním prehovoriť o takých praobyčajných veciach ako o rozhlase, televízii, alebo hoci aj o polročnom vysvedčení! Nepochopí, pretože…“

„Čo je to vysvedčenie?“

„Pch, buď rád, že to nepoznáš,“ mávol rukou Fero.

„Prečo?“

„No… je to hotový vynález skazy.“

„Čo je to vynález?“

„Nechajme to!“ chytil sa Fero za uši a ušiel.

Ustato som si sadol a potriasol som hlavou.

„Teda, človeče, ty si nám dal riadne zabral Už začínam mnohému rozumieť, ale nie všetkému. Napríklad…“

„Napríklad, čo spôsobilo, že sa rozumieme?“

Horlivo som pritakal.

„Nad tým aj ja špekulujem už dva dni! Pamätáte sa, ako rozprávali tí ozbrojení trhani, čo nás prvý raz zajali?“

„Tí? Nerozumeli sme im ani ň!“

„Správne! Ešte aj druhej partii, čo mala plné gate z modrej vreckovky, sme nič nerozumeli!“

„Ani oni nám!“

„A v druhom zajatí som sa už tak pohádal s tým bibasom Vševediacim, že ho zaraz treplo o zem!“

„To je ono. A pritom je zrejmé, že nás zajal vždy ten istý kmeň, lebo Mogam tvrdí, že celá krajina patrí Tuprumeji.“

Vilo pozrel spýtavo na Mogama a ten prikývol.

„To znamená, že medzi naším prvým a druhým zajatím sa prihodilo niečo, čo…“

„Čo?“ ozvalo sa niekoľko hlasov naraz.

„Zopakujeme si, čo sme odvtedy robili,“ navrhol som.

„Odkedy?“ nerozumel Števo.

„Od prvého úteku. Čiže ušli sme z jaskyne!“

„Narazili sme na druhú stranu nad potokom, kde sa Števo vyzbrojil tým kastrólom,“ vyprskol Fero proti svojej vôli.

„Zahnali sme hliadku vreckovkou, zišli sme do pralesa a pustili sme sa k pyramídam,“ zarapotala Julka. „Prenocovali sme pri kocke… nejaké lúče z kocky?“

Vilo zaváhal a oblizol si vrchnú peru.

„Možno, ale nezdá sa mi to. Ďalej!“

„Ráno sme sa pustili k striebornému stromu…“

Striaslo ma pri spomienke na záchvat po oberačke a vycítil som. že ďalej netreba spomínať.

„Slivky,“ riekol som. „Ale ako?“

„Pravdepodobne obsahujú nejakú chemickú látku, ktorá prebúdza v príslušných mozgových bunkách schopnosť zachytávať myšlienky osoby, s ktorou sa zhovárame. Aká škoda, že sme ich nespratali viac.“

„Viac? Brr! A prečo?“

„Potom by sme hádam dokázali zachytávať myšlienky i bez toho, žeby sme vôbec museli otvoriť ústa.“

„Akurát! Už len to by mi chýbalo, aby ste všetci vedeli, čo si práve myslím!“ rozhorčila sa Julka. „Vilinko, vyhoď si láskavo z hlavy, že ešte niekedy vezmem do úst čo len jedinú slivku z toho tvojho pochybného stromu.“

Načim poznamenať, že rozhovor sme skončili v neveľkej úzkej miestnosti. Izbička bola suchá, teplá, a najmä pevné kreslá v nás vzbudili uragán nadšenia.

„Čakáreň,“ vykríkol Teofil a usadil sa.

Vrhli sme sa do kresiel a aj psi sa rozložili na svetlohnedej dlážke. Iba Fero si nesadol - podišiel k najbližšiemu okienku, ktorých bolo v miestnosti neúrekom, a zadíval sa von.

„Nič nevidieť. Musím zhasnúť svetlo.“

Stisol vypínač pod čelnou lampou, a vtom sa to stalo, dvierka sa zavreli, celá miestnosť sa ľahučko rozochvela, vpredu i vzadu voľačo tíško zavrčalo. Dvere i schodište sa z čistajasna pohli, a už sme sa strácali v tme.

DO NEZNÁMA

alebo kapitola tridsiata prvá, v ktorej sa ukáže, že Števo nemá rušňovodičský talent

„Tu to máš,“ syčal mi Fero na kolenách. „Celý Kazisvet! Že vraj čakáreň!“

„Prečo to váľať na Teofila? Kto ti kázal robiť výpravcu tomu metru, či čo to je?“ rozzúril sa Vilo.

„Ja som chcel len zhasnúť svetlá, aby som videl von!“

„A vidíš?“

Neuvidel nič, aj keď lampy pohasli práve vtedy, keď sa kabína pohla. Trvalo chvíľu, kým sme si zvykli na šero. Napokon som začul Vila.

Opatrne, aby som sa nepotkol, podišiel som k Vilovi, ktorý sa motal okolo obloka, a dotkol som sa mu pleca.

„Dúfam, že majú správne prehodené výhybky!“

Nikomu nebolo do smiechu - každý myslel na to najhoršie.

„Tuto je nejaká klávesnica,“ oznámil Vilo.

„Klavír!“ zvolal radostne Števo.

„To vieš! Klavír v podzemnej železnici! To bude skôr na ručné riadenie.“

„Tak ho poďme riadiť!“

„Pravdaže! Už iba to nám chýba, aby sme začali stískať klávesy! Videli ste, ako dobačoval Fero!“

„Lenže čo ak tá trať vedie okolo rovníka? To sa budeme voziť donekonečna?“ nesúhlasil som.

„Ozaj, nemôžeme len tak nečinne vyčkávať,“ prisvedčila Julka. „Veď čo sa môže stať? Alebo kabínu zastavíme, alebo spustíme väčšiu rýchlosť.“

„Ďakujem, pekné vyhliadky! Alebo nás šmarí dopredu a prederavíme hlavami sklo, alebo poletíme dozadu a pošliapeme jeden druhého! Ja sa z toho vyzúvam!“

Hodil sa do sedadla a začal si pohvizdovať.

„Skúsime to?“ otáľala Julka.

„Skúsime. Začni!“

Váhavo stisla prvú klávesnicu. Účinok bol ohromujúci - v oblokoch voľačo zaškrípalo a nás oslepilo nečakané denné svetlo.

Prvý sa spamätal Fero.

„Akí sme trubirohovia!“ skríkol. „A vraj metro! Žiadna tma vpredu ani vzadu! Okná boli zatiahnuté platňami!“

Očarene sme hľadeli von. Aspoň štyristo kilometrovou rýchlosťou sme sa hnali pralesom.

„Panečku,“ vydýchol Vilo. „Vlani sme cestovali s ockom v exprese dvestokilometrovou rýchlosťou, ale kde by sa ten hrabal na toto?“

Pozrel som na Mogama. Ležal na podlahe pri psoch, dlaňami si zakrýval tvár a celý sa triasol.

„Nechaj ho,“ šepol Vilo, „Čochvíľa ho to prejde, nikdy doposiaľ sa v ničom neviezol a teraz toto. Šok z rýchlosti!“

„Vari by sme mali…“ začala Julka.

Narazili sme čelami do skla, tak dychtivo sme sa nahli dopredu - našťastie, okno bolo bezpečné.

„To je…“

Nestihol som dopovedať, lebo to, na čo sme sa chceli lepšie pozrieť, ostalo medzitým beznádejne za nami.

„To boli…“

„Pyramídy!“

„Strieborný strom!“

„Dom s pavúkmi!“

„A ženieme sa tým istým kanálom, cez ktorý sme prvej noci potom preliezali a Števo liezol naspäť! Šťastie, že vtedy tadiaľ neprefrndžal žiaden spoj - ani by sme nevedeli, čo sa deje, a nezostal by po nás ani mastný fľak!“

Znovu sme sa rútili pralesom.

„Kedy to už žaštavíte?“ vzápätí Števo ťukol do jednej z klávesníc. Rozohnal som sa, aby som ho plesol po ruke, no drvivá sila ma pritlačila k prednej stene, Števo s Ferom spadli na mňa. Kabína mocne zaškrípala a zastávala.

„Ty si babrák, veď si naplno zabrzdil!“

Števo sa zľakol, chcel chybu napraviť a stisol klávesnicu vľavo. To už vlak takmer stál.

Vagónom zalomcovalo a voľky-nevoľky sme sa zgúľali do zadnej časti kabíny, cez Vila, Mogama a psov. Miestnosť sa naplnila štekotom, bedákaním, skučaním a preklínaním. Zastavili sme sa až pri zadnom obloku. Vilo si udržal pôvodnú polohu, prirovnal Števa k niekoľkým domácim zvieratám, a keďže rýchlosť sa zasa ustálila, vstal.

„Z teba nikdy nebude rušňovodič! Človeče, ako si mohol zapnúť maximum?“

Pomaly som sa zviechal a cítil som, ako mi na čele naviera hrča a dotkol som sa miesta, do ktorého som narazil.

„Fakt,“ zastenal Fero zdola. „Tá stena tam bude mať zajtra poriadnu modrinu!“

Vyhliadol som zadným oblokom - uháňali sme ešte rýchlejšie, než na začiatku. Vilo mal zrejme pravdu. Števo zapol najvyššiu možnú rýchlosť, lebo stromy a kroviny sa zmenili v nerozoznateľné žltkavé pásy. Onedlho som však pocítil mierny tlak - rýchlosť začínala klesať.

„Držte sa!“

Obrátil som sa dopredu. Vilo stál rozkročmo pred riadiacim pultom a pozvoľna posúval prsty zľava doprava.

„Kedy už skončí tá splašená jazda?“ zaúpela Julka, objímajúc medzi sedadlami Bundáša. V susednej medzere ležal Blesk a hľadel na nás vyčítavým pohľadom.

„Azda nechcete vystúpiť uprostred džungle? Povozíme sa ešte nejaký čas, a ak sa neobjaví nič, čo by sa podobalo civilizácii, zastaneme a jednoducho zapneme spiatočku.“

„Civilizácii?“ rozčúlil sa Fero. „Ty ešte vždy veríš, že sa tu dá nájsť i dačo iné okrem zrúcanín?“

„Stavím sa, o čo chceš, že áno.“

„Pch! Dočítal si sa to v nejakej knižke?“

„Nie, ale na rozdiel od teba občas rozmýšľam.“

„A čo ťa napadlo?“

„Čo? Napríklad - keby na tejto planéte jestvovali len a len zrúcaniny, ako je možné, že bezchybne funguje napríklad táto rýchlodráha?“

Fero očervenel a stratil reč, čo sa mu stávalo zriedka.

„Tam!“ zvýskla Julka.

Prihrnuli sme sa dopredu. Najprv som videl iba sivý dážď, no clonu zrazu rozbila spleť čiar.

„Preboha? Veď to je budova!“

Boli sme už pomerne blízko a to, že sme gigantickú stavbu spozorovali neskoro, zapríčiňovala jej farba - navlas taká sivá a matná, ako obloha nad ňou. Vozeň šiel už pomaly, bolo sa kedy kochať v tomto dive techniky.

Pred nami sa týčila jedinečná budova. Bola to veličizná pologuľa, zapustená do povrchu planéty, viditeľná iba z časti - kopulu zahaľovali mraky.

„Pod tú by sa dal schovať i mrakodrap,“ poznamenal som stiesnene. „Ale má vôbec dajaký vchod?“

Mala. Akonáhle sme sa priviezli ku gigantu, rovno pred nami sa stena rozostúpila a cez štvorcový otvor sme sa doviezli dovnútra. Otvor za nami sa uzavrel.

Vilo položil prst na pravý koniec klávesnice.

„Konečná,“ oznámil.

Vozeň tichučko zastal.

ŠTYRI SLNKÁ

alebo kapitola tridsiata druhá, v ktorej sa Fero túži pozhovárať s domovníkom

„Prisámvačku, toto sú už onakvejšie paneláky!“

Široko-ďaleko nebolo ani len náznaku po zrúcaninách. Po oboch stranách dopravného kanála stáli budovy, aké by sme nenašli ani v najmodernejších pozemských mestách. Ich vonkajšok ma udivil - najbližšie domy boli vysoké asi ako dvojposchodová budova, ostatné; ktoré smerovali do stredu, boli vyššie. Šikmé strechy mali rovnaký sklon. Stavitelia prispôsobovali výšku stavieb umelej klenbe.

„Tá pologuľa,“ vydýchla Julka.

Naozaj, bol to technický zázrak. Divák mal dojem, že nad ním čnie celkom normálna denná obloha.

„Vidíš, Mogam? Sem by si mal priviesť svojich chýrnych Vševediacich! Tí by zízali!“

Pozrel som na planéťana. Hoci mal od narodenia pokožku až na neuverenie svetlú, len čo zhliadol belasú klenbu, zbledol ešte viac a trvalo mu veľmi dlho, než premohol odveký strach a vôbec vystúpil.

„Vševediaci,“ riekol potichu. „Čo tam po nich. Toto by mali vidieť Tuprumejčania, prestali by veriť povedačkám Vševediacich!“

„Ak by neumreli od štrachu!“

Vilo nemo hľadel do prázdna, po Števovej poznámke sa odlepil od verají, o ktoré sa opieral.

„Prečo by mali umierať? Nie je každý taký strachopud ako ty! Či Mogam umrel? Mnohí by sa radšej dlho plazili štvornožky, len aby sa nemuseli podívať nahor, no napokon by si aj oni zvykli. Najmä, keď tie štyri slniečka tak lahodne hrejú!“

To bolo hádam najudivujúcejšie na celom tomto zázraku vedy a techniky. Nevysoko nad mestom, na pohľad voľne viseli štyri zlatožlté gule. Zohrievali nás nemenej výdatne, ako Slnko na Zemi!

„To sú atómové slnká?“ spýtal sa Teofil.

Vilo pokrčil plecami.

„Hm, museli tu využiť i gravitáciu, keď sa vznášajú bez opory, i atómovú energiu a ktovie čo ešte. Vysvetliť by nám to vedeli iba stavitelia.“

Nevdojak sme sa začali rozhliadať. Okrem toho, že popri nás meral kilometre tichý pohyblivý chodník, nejavilo mesto nijaký náznak života.

„Plánujete tu trčať dlho?“ znetrpezlivel Fero. „Je načase pobrať sa ďalej, nemyslíte?“

Chvíľu sme váhali medzi vagónom a chodníkom, no napokon sme sa rozhodli pre druhú možnosť - pohyblivý pás sme nemuseli zakaždým pohýnať a zastavovať a dalo sa z neho kedykoľvek zoskočiť. Hocikedy sme sa mohli ľahko vrátiť vedľajším protibežcom. Len naši štvornohí spoločníci dali prednosť vlastným končatinám. Bežali povedľa nás a podchvíľou zastali, márne čosi hľadajúc.

„Hej,“ utrúsil Vilo. „Tí si asi veľmi na svoje neprídu. Nieto tu ani stromov ani stĺpov!“

„Čo, tu nemajú elektrinu?“ začudoval sa Teofil.

„Ba! Že či!“

„A kde sú drôty?“

„Načo drôty? Istotne majú vedenie pod zemou. Takto je to nielen estetickejšie, ale i bezpečnejšie.“

„Čo sú to drôty?“

Mogam sa konečne prebral z priveľkého úžasu.

„Drôty?“

Vilo sa poškrabal za uchom, lebo ho napochytre nenapadlo vhodné prirovnanie. Julka mu pohotovo pomohla.

„Videl si, čo za sebou nechávajú pavúky?“

„Myslíš dvanásťnohých, čo lovia korisť do sietí?“

„Hej, tie! Drôty sú podobné, ako nitky pavučín, no oveľa pevnejšie. Rukami by si ich nepretrhol!“

Budovy boli čoraz vyššie, dosahovali teraz výšku prinajmenšom dvadsaťposchodového domu. Pás nás pomaly prevážal popod najbližšie zo sĺnc a po chvíľočke ma môj najostrejší tieň predbehol, ostatné tri o poznanie slabšie sa plazili zároveň so mnou.

Postupne sme sa vzďaľovali od najbližšieho slnca, predný tieň slabol, zatiaľ čo ľavá tôňa sa črtala stále výraznejšie.

„Križovatka,“ zvestoval Fero. „Neprestúpime?“

Vpredu sa kolmo križovali dve dvojice pohyblivých pásov. V skutočnosti sa však nepretínali - dopravník sprava doľava mal väčšiu hĺbku. Na križovatke sa všetky pásy niekoľko metrov strácali pod betónom a vytvárali pevný štvorec. Sem musel vystúpiť každý cestujúci, aby mohol znova nastúpiť na ľubovoľný pás.

„Tak kam? Ideme ďalej, či sa pustíme bokom?“

Postávali sme na veľkom štvorcovom ostrove, len psi pobehovali dookola a oňuchávali náprotivné nárožia. Chvíľu sme sa bezradne obzerali.

„Poďme doľava!“ navrhol Fero.

„Nie, radšej doprava!“ radil Števo.

„Ja by som najradšej do postele,“ zazíval Teofil.

Pozrel som na zápästie - hodinky ukazovali štvrť na tri.

„Je ráno, či popoludnie?“

„Mal by byť večer,“ hútal Vilo. „Ráno sme utiekli zo zajatia. Náš čas tu neplatí, lebo tunajší deň asi netrvá toľko ako náš. V žiadnom prípade by nezaškodilo vyspať sa. Odkedy sme zahnali gor-gor-gory a oslobodili Ognoka, iba utekáme a cestujeme.“

„Poďme hentam,“ mávol som k vrcholu vysočiznej budovy, okolo ktorej pobehovali Bundáš s Bleskom. Nezdalo sa, že by ich niečo znepokojovalo, skôr sa dalo povedať, že sa chcú dostať dovnútra.

„Pánabeka, kde sa to vlastne otvára?“

Tlačili sme sa predo dvermi a mrhali sme čas hľadaním kľučky.

Vilo sa naklonil a pozorne si prezrel obe strany verají, pritom obozretne vstúpil na prah.

Dvere sa nečujne otvorili.

„Neznámi stavitelia poznali taký istý otvárací a zatvárací systém, aký montujú do stavieb u nás - elektronické oko. Ak niekto naruší neviditeľný lúč medzi týmito dvomi drobnými otvormi, dvere sa…“ oznámil Vilo.

„Dobre, dobre, ale už nezdržuj!“

Fero sa popri vedátorovi prvý vhrnul do vchodu.

Ocitli sme sa v najnezmyselnejšej miestnosti, akú som kedy videl. Nebol tam ani štvorec, ani obdĺžnik, ani iný známy tvar. Bol to nepravidelný priestor, plný jednoduchých i dvojitých tunelov a valcov rôznych prierezov, hlboké výklenky i plytké priehlbeniny, oblé výstupky, i svietidlá, zavesené na tenulinkých zlatistých drôtikoch. Miestnosť zapôsobila na nás nečakaným dojmom.

„Odpočiváreň!“ zvolal som.

„A vieš, že na tom voľačo je?“ prikývla Julka. „V tých priehlbeninách sa dá pohodlne vystrieť a do výklenkov sa môžeme usalašiť. A aj hentie výbežky by mohli poslúžiť ako sedadlá. Lenže rovnako dobre by to mohla byť i materská škola - deti by tu mohli dosýta vliezať do kadejakých dier a behať po kopcoch!“

„Len pomaly, pomaly,“ nezdržal sa Vilo. „Čerthovie, čo to naozaj je…“

Nikto ho nepočúval, a kým dohovoril, všetci sme už pohodlne polosedeli, či pololežali a lovili z vrecák a zo záhrenia zásoby bobúľ soldany. Vilo rýchlo preglgol a posadil sa tiež.

„Čo je to vlaštne ža štavba?“ spýtal sa Števo, dusiac sa posledným kúskom. „Načo to poštavili?“

„Aby si sa mal dnes na čo vypytovať!“

Fero vstal, utrel si ústa a naklonil sa do najbližšieho tunela.

„Huuuú!“ zavyl, tunel mu duto odpovedal.

„Nehulákaj! Chceš niekoho privábiť?“

„A prečo nie? Veď už by bolo aj načase pozhovárať sa s domovníkom! Čože sú to za hostitelia, čo sa nestarajú o svojich hostí? Vlak bol samoobslužný, jesť musíme iba to, čo sme si sami privliekli a na pitie nevidím nikde nič, čo si oči vyočím!“

„Ty si večne nespokojný! Včera si nadával, že na tejto planéte od smädu nemožno umrieť a sotva si sa dostal z dažďa, už sa ti po ňom cnie!“

„Kašlem na tvoj dážď, vypi si ho sama! Ja mám chuť na poriadnu malinovku alebo zmrzlinu!“

„Tak si ju nájdi!“

„A veruže aj nájdem!“

Hvizdol na jazvečíka a vkročil do tunela. Vilo sa strhol, no hneď si uvedomil, že lapať vietor v poli a zastavovať Fera je takisto zbytočné. Mávol rukou a začal si rozšnurovávať topánku.

„Dobrý nápad,“ ožil som. „Nebudeme spať obutí! Už tri dni, čo som sa ani raz nevyzul!“

Zobul som sa a zabicykloval bosými nohami nad hlavou, načo som si ohmatal rukáv košele a vreckovku.

„Premočené, čo?“ konštatoval Vilo. „Namojveru, nezaškodilo by sa aj preobliecť.“

„Keby šme ši ašpoň mohli ošušiť veči!“

„Hádam sa Ferovi podarí voľačo objaviť.“

„Len aby sme nemuseli čochvíľa objavovať jeho!“

Julka pristúpila k obloku.

„Tie sú tiež zaujímavé! Z ulice nebolo vidieť nič a odtiaľto je výborný výhľad.“

Naklonila sa k mierne vypuklému sklu a vyzrela na ulicu. Vzápätí sa zvrtla a naľakane nás oslovila.

„Chlapci!“

Znehybneli sme každý v inej polohe.

„Slnko!“

„Čo je s ním?“

„Zhasína!“

FEROV OBJAV

alebo kapitola tridsiata tretia, v ktorej sa potvrdí, že kto druhému jamu kope, sám do nej padne

Stáli sme uprostred ulice a takmer v zenite nad nami skonávalo slnko. Jeho jas zo sekundy na sekundu slabol.

A nielen jedno, lež i obe ďalšie slnečné gule strácali svoje svetlo. Štvrtú zakrývala budova, no netúžili sme sa na ňu podívať - cítili sme, že aj s ňou sa deje to isté, čo s ostatnými.

„Presunulo sa,“ zašepol Vilo.

Vyjavene som naň pozrel - naširoko rozkročený, s rukami vo vreckách vyzeral skôr zamyslene, než znepokojene.

„Čo sa presunulo?“

„No predsa slnko! Nepamätáte sa, kde bolo, keď sa nám podarilo otvoriť dvere?“

„Máš pravdu,“ prikývla Julka. „Až teraz, keď to hovoríš, mi prišlo na um, že vtedy viselo presne nad námestím…“

„A teraz visí skoro nad nami! Druhé, nad koncom ulice, úplne zmizlo z dohľadu a ostatné tiež zmenili polohu.“

„To značí, že nestoja na mieste!“

„Istotne sa pohybujú. Skonštruovali ich tak asi náročky, aby neožarovali iba tie isté miesta, ale aby sa ušlo svetla a tepla všade rovnako.“

„Ale teraž ša už neujde nikomu nič! Prečo mušia žhašnúť jušt teraž, keď šme šem prišli my?“

„Lebo nemôžu zapadnúť,“ odvetil Vilo záhadne.

„Zapadnúť?“ zmiatol som sa. „Pravdaže, nemôžu zapadnúť, keď sú pod kupolou!“

„Človeče, rozmýšľaj!“

„Nad čím?“

„Nad tým, že nemôžu zapadnúť. Vysoko vyspelí konštruktéri museli preto nejako ináč vyriešiť…“

„Striedanie dňa a noci!“ skočil som mu do reči.

Julke sa očividne uľavilo, keď sa znovu pozrela už k takmer neviditeľnému slnku. Klenba nad mestom stmavla a zmenila sa v nočnú oblohu, obsypanú tisíckami hviezd.

„Čo… čo je tam!“ Mogamova pravica vyletela nahor.

„Znamenitá imitácia,“ rozplýval sa Vilo. „V kupole sú asi zamontované svietidlá rozmanitej intenzity,“

„Kto ich rozsvietil?“ začudoval sa Teofil.

„Kto, kto! Ten istý, čo vypol slnká, aby nastala tma! Obyvatelia mesta určite nemienili žiť iba vo dne, keď boli zvyknutí na striedanie dňa a noci. Tu sa myslelo veru na všetko!“

„No dobre, ale kto to vypína a žapína?“

„Preboha! Predsa nikto!“

„Nikto?“

Števo ostal stáť s otvorenými ústami.

„Ako to?“

Vilove okuliare sa zaligotali, to ma tak zarazilo, až som prepočul jeho odpoveď. Že v tomto zázračnom meste sa deje všetko automaticky, to mi bolo už jasné - ale okuliare sa naozaj ligotali, hoci slnká zhasli!

„Vilo!“ skríkol som.

„No čo má byť,“ namosúril sa. „Vari ani ty ne…“

„Nie, nie! Tomu na oblohe rozumiem, lenže… ach!“

Plesol som sa po čele a div som sa nepustil do smiechu - až teraz mi totiž prišlo na um pozrieť sa aj inam, než na nebo. Ulicu osvetľovali tri rady svetiel, upevnených na budovách. Cez doposiaľ neviditeľné obloky sa tiež predieralo svetlo.

„Dovnútra nevidieť ani teraz.“ hlásila Julka od obloka našej miestnosti. „To sklo, či čo je to, je zvonku nepriehľadné.“

„No, aspoň konečne vieme, že je noc a že je načase ísť spať. Naposledy sme si zdriemli v zajatí. Odvtedy nebolo kedy čo len oka zažmúriť.“

Razom sme stratili záujem o pouličné osvetlenie a len-len, že sme sa nevhrnuli do vchodu všetci naraz. Presnejšie, nie celkom všetci, lebo Fero nevyšiel von vôbec. Dupol som bosou pätou po pružnom chodníku a prvý som vbehol do dverí, lež v tesnom priechode som zastal, nič nedbajúc, že sa mi moji druhovia tlačia na chrbát.

„Čo si tam uviazol?“ rozhorčil sa vzadu Vilo.

„Čo si tam uviazol?“ zopakoval spredu Fero. Sedel na jednej z vyvýšenín a na kolenách mu čupel Blesk. „Zízaš, ani čo by si ma v živote nevidel!“

„To… ty… skadiaľ to máš?“

Vlna tiel ma zozadu vtisla do miestnosti, no ostatní sa tiež zarazili, zastali a nemo civeli na hľadača zmrzliny, ktorý našiel niečo úplne iné.

„Ani uliate, však?“ pýšil sa Fero.

Vstal a v plnej paráde vyskočil na podstavec. Oblečený bol v lesklom úbore, ktorý mi vzdialene pripomínal odev vodníka.

„Odkiaľ to máš?“ opakoval Vilo moju otázku.

„Ha. ha. ha! Doničili by ste si aj vy. čo?“

So smiechom zoskočil a pokynul, aby sme ho nasledovali do tunela,

„Tam sú šaty?“ zaujímal sa Teofil.

„Koľko len chceš! Máme bohatý výber! Ráčte si vybrať panstvo!

Poradíme, poslúžime!“

Zastal a ukázal na rad rovnakých dverí, na ľavej strane.

„Sem?“

„Sem, či tam, to je fuk! Za každými dvierkami je šatňa, prezrel som si ich zo dvadsať. Ale dnu môžete len po jednom, lebo prezliekarne sú malé.“

„A… a tam treba vojšť?“ zaváhal Števo.

„Nemusíš! Možno šatňa vyjde k tebe! Ak chceš i naďalej trčať v premočených teplákoch, tak zostaň vonku. Ozaj, aby som nezabudol - až budete dnu, tri razy potiahnite šnúrkou!“

Vkročil som do verají. dvierka sa samočinne roztvorili a hneď sa i zavreli.

Tri razy som potiahol ledva viditeľný drôtik.

Z celej steny, ba i zo stropu a podlahy vystrekli šteklivé prúdy teplej vody a zároveň ma akési hadice, pokryté kefkami a štetkami, začali masírovať a drhnúť tak rázne, že mi to vyrazilo dych. Skríkol som, avšak chumáč voňavej peny mi zapchal ústa a vnikol mi do očí, úst i nosa. Márne som sa pokúšal vzdialiť sa z dosahu hadíc a daromne som volal na ratu - jemná pena mi vtiekla až do hrdla, a keď som sa už-už začal domnievať, že zomriem od presprchovania, striekanie i masáž prestali rovnako nepredvídane, ako i začali. Horúci vzduch a špongiovité hrudy ma ihneď usušili.

„Uf!“

Pretrel som si oči a prvé, čo som uvidel, bol sýtozelený oblek na vešiaku. Pozostával zo všetkých potrebných súčastí. Prezliekol som sa teda a vyšiel som von, rovno do náručia chichotajúceho sa Fera.

„Ty paskudník!“ búšil som mu päsťou do rebier. „Že vraj šatne! Ráčte si vybrať! Nemohol si povedať, že…“

„Nemohol!“

„Prečo?“

„Prečo, prečo! Keď zlialo mňa, prečo by ste vy mali obísť nasucho?“

„Ale mohol si aspoň naznačiť, že sa treba najprv vyzliecť, než sa potiahne šnúrka,“ zašomral Vilo od susednej kabínky. „Skoro mi spláchlo okuliare! To sú nápady, sprchovať sa v šatách!“

„No a? Vieš, koľko srne ušetrili času? Veď so sprchovaním sme si odbavili i veľké pranie!“

„Ešte šťastie, že sme nemuseli vešať prádlo a žehliť!“

To už zareagovala Julka, ktorá práve zároveň so Števom vycúvala z dvier. Onedlho prišiel Mogam, ktorý sa zrejme už ničomu nečudoval, takže nám chýbal len večne posledný Teofil.

„Čo tam tak dlho porába len ťuťmák? Či sa mu to až tak zapáčilo, že sa polieva znovu? Nemal dosť dažďa?“

„V ktorej kabínke je?“

Fero klepol na najbližšie dvierka.

„Ďalej!“ zaznelo znútra. Vymenili sme si začudované pohľady a Fero rýchlo vstúpil medzi otvory fotobunky. Dvere sa otvorili - a pred našimi zrakmi sa objavil Teofil. Tváril sa nanajvýš nešťastne a oblečený bol i naďalej vo svojich zašpinených šatách.

„Čakám, čakám a nič,“ oznamoval skrúšene.

„Ako! A potiahol si tri razy za šnúrku?“

„No… nie celkom presne tri razy.“

„Ako, nie celkom presne?“

„Tak, že keď som potiahol prvý raz, povrázok sa odtrhol,“ žaloval sa Teofil a roztvoril dlaň. Ležal na nej kotúčik zvinutého drôtika.

„Eh, ty Kazisvet!“ zvolal Fero. „Hybaj so mnou vedia! Ja to potiahnem za teba a potom vyjdem.“

Spoločne sa vtrepali do vedľajšej miestnôstky. Dvierka sa nečujne prichlopili a zrazu spoza nich zaznel čľapot a nadávanie.

„Ja… ja som sa už sprchoval… netreba! Pusťte ma… von! Dofrasa aj s patentom!“

Ferov krik skončil kašľom, zato my sme sa priam zachodili od smiechu.

„Vynikajúce! Dvere sa otvoria až po kúpeli. To sa podarilo, namojveru!“

Konečne špľachot a pridusené mumlanie v kabínke utíchli. Zakrátko sa dvierka roztvorili a z miestnosti doslova vypadli obaja kompáni, z Fera kvapkalo ako z vodníka a čvachtal.

„To sa ti až tak zapáčilo, že si sa osprchoval ešte raz?“ rozveselila sa Julka. „Prečo si si aspoň nepozaťahoval zipsy?“

„Čuš! To mám za svoju obetavosť, zato, že som chcel pomôcť tomuto motovidlu! Ale oblek tam bol iba jeden!

„Iné ti neostáva, iba sa ešte raz osprchovať,“ riekol Vilo a s námahou sa zatváril vážne.

„To tak akurát!“

„Neostaneš predsa v mokrom!“

„To nie! Jednoducho vojdem do hociktorej kabíny a…“

Tvár sa mu pretiahla, pretože si práve uvedomil tvrdohlavú dôslednosť automatiky - bez kúpeľa nedostane oblek. Otriasol sa, pofŕkal nás voňavými kvapkami, zlostne si strhol blúzu a vliezol do najbližších dverí.

LABYRINT

alebo kapitola tridsiata štvrtá, v ktorej sa Julke zídu znalosti starogréckych bájí

„Stred mesta… stred sveta.“

Stáli sme pred najmohutnejšou budovou, akú som v živote videl. Ťažko bolo odhadnúť jej výšku, ale v každom prípade, by sa do jej útrob zmestili i svetoznáme mrakodrapy. Vzápätí pred nami začala vyrastať huba. Stenu jej pokrývali stovky otvorov a otvorčekov, ktoré tvorili pravidelné obrazce.

Prv, než nás stihol pohyblivý chodník priviesť k budove, uzreli sme na samom-samučičkom vrchole budovy štíhlu vežu. Najpozoruhodnejšie na nej bolo, že sa zabodávala do modrej oblohy a podľa všetkého pokračovala ďalej i nad kopulou.

„Verte, alebo nie, ale má to dobré dva kilometre,“ vydýchol Fero. „Celá chajda je deravá ani ementál a tá ihla zasa vyzerá, ako dierkovač.“

„Prečo vravíš, že je to štred mešta a štred šveta? Čo je to vôbeč ža dom?“

Hlasitá a zbytočná otázka nás vyrušila zo zadumania. Že sme v strede mesta, to bolo zjavné na pohľad, a že stojíme v centre zmodernizovaného mesta o-to musel vycítiť každý. Dokonca i psi tichučko sedeli na betónovom obdĺžniku.

„Nie sme vševedovia, aby sme vedeli, čo je to za budova,“ odvrkol Vilo. „A nemôžeme za to, že trocha neuvažuješ. Z polohy slnečných gúľ je predsa jasné ako facka, že sme uprostred mesta!“

„Pôjdeme dnu?“ pohla sa Julka.

„Jasnačka!“ nadchol sa Fero. „Ešte som sa nevozil v ementále!“

Nikto neprotestoval, nuž sme vykročili k najbližším dverám. Roztvorili sa poslušne dokorán a my sme ostali užasnuto stáť.

„Márnosť šedivá!“

Dovnútra viedla šikmá chodba, ak bolo možné tento široký a nízky tunel nazvať chodbou. Zo stien a stropu svietili tri pásy trubičiek.

Obzerali sme sa napravo i naľavo. V pravidelných vzdialenostiach odbočovali z hlavného smeru po oboch stranách dve a dve bočné chodby, každá druhá viedla šikmo nadol, či nahor. Po chvíli sme sa ocitli v priestrannej kruhovitej miestnosti, s mnohými rovnakými východmi. Chvíľu sme ohromene zízali na zoskupenie rôznofarebných svetielok na ústrednom pulte, a keď sme ho obišli dookola, úplne sme sa vystrašili.

„Veď to je hotové bludisko!“ skríkol Fero.

„Prepánajána!“ znepokojil sa aj Vilo a čelo sa mu zarosilo. „Odkiaľ sme vlastne prišli?“

„Odtiaľ,“ chabo som mávol k jednému z vchodov.

„Kdeže! Odtiaľto!“ protirečila Julka.

„Kdežeby! Stade,“ ukázal Števo zasa celkom inam.

Zalial ma studený pot a skoro som si sadol na dlážku. Vilo privrel oči a úporne nad niečím rozmýšľal, Fero s Julkou sa tvárili beznádejne, Mogam a Števo vyjavene poťahovali kohútikmi.

„Chlapci… kde ste?“ začuli sme z jedného z východov. Zhlboka som si vydýchol a ostatní zaplesali.

„Tu! Tu sme!“

Nevedno, kto bol najhlasnejší, no mňa až zabolelo v hrdle a náš rev muselo byť počuť hádam až hore vo veži. Výsledok bol jedinečný - zozadu sa vyvalil Teofil. Vilo sa bleskurýchle otočil, vrhol sa k východu, oprel sa oň.

„Teo! Nech žiješ!“ vrešťal Fero. „Krásne, že si sa omeškal.“

„Mne… mne sa pokazil zips na topánke.“

„To nič, to je jeho vina, nie tvoja! Už nikdy, nikdy viac ti nepoviem, že si Kazisvet!“

A vedno so Števom sa dali objímať ohúreného Teofila.

„Nuž,“ prehovoril Vilo, opretý stále o spásonosný východ. „Takto ďalej nemôžeme. Ak tu raz zablúdime…“

Teofil sa začal ošívať a obzerať. „Zdá sa mi, že som stratil čapicu v tom behu! Hneď sa vrátim!“

Vytrhol sa z Ferovho objatia, zmizol v tuneli.

„Ak raz zablúdime,“ začal znovu Vilo. „Tak sa z tohoto bludiska nevymoceme ani do nového roku. Alebo sa zaraz vrátime, alebo si tento východ označíme a budeme si značkovať celú cestu.“

„Čím?“

„Na vchod zavesím trebárs svoju starú vreckovku.“

Čo hovoril, to aj urobil.

„A ďalej…“

„A ďalej?“

Julka schmatla zvyšok chlebníka.

„Čítali ste staré grécke báje?“

„Čo nás teraz po tvojich bájach?“ najedoval sa Fero.

„Veľa! Počuli ste o Daidalovi a Ikarovi?“

„Prosím ťa, načo ich sem pletieš? Veď nepoletíme na vtáčích krídlach k Slnku!“

„Nevzdelanec! Daidalos nevynašiel iba krídla. Postavil na ostrove Kréta Labyrint, velikánsku budovu s množstvom točitých zákrut a odbočiek, ktoré tak zamotali zrak i nohy nezvaným votrelcom, že tam musel každý cudzí zablúdiť. Bolo to natoľko dokonalé a zradné bludisko, že i sám staviteľ sa len s námahou dostal z neho von.“

„Na kieho čerta tárate nezmyselné histórie?“

„Nezmyselné?“ pohoršila sa Julka. „Báj o Teseovi a Ariadne je podľa teba tiež nezmyselná?“

„O kom?“

„No prosím! Nemáš ani poňatia, o čo ide, a škriepiš sa! Je to predsa známy príbeh. Grécky hrdina Téseus dostal za úlohu zabiť býka, uväzneného v Labyrinte, lebo požieral vždy za istú dobu sedem mládencov a sedem diev.“

„Tu ho máš! Ľudožrútske rozprávky! Načo je…“

„Čuš, ak to nepoznáš! Téseus úlohu prijal. Nerobilo mu starosti zabiť býka, mal však obavy, ako sa dostane nazad z Labyrintu. Ale keď prišiel na Krétu, zamilovala sa do neho kráľova dcéra Ariadna.“

„Na! Princezná, namiesto draka nenažraný býk, a nakoniec sa, samozrejme, vezmú a budú žiť šťastne až do smrti, ak nepomreli! Pch!“

„Ty si ale zadubenec! Prestaň ma stále prerušovať! Nedohodneme sa ani do večera!“

„Prosím, prosím! Som ryba!“

„Ariadna dala Téseovi klbko nití. Začiatok nite mu kázala uviazať pri vchode do Labyrintu a klbko odkrúcať podľa toho, ako bude kráčať spleťou chodieb, kým nepríde k býkovi. Plán sa podaril - Téseus zviera zabil a pomocou Ariadninej nite sa dostal šťastne von. Aj s princeznou ušiel a…“

„Stačí, vzdávam sa,“ Fero zdvihol ruky nad hlavu. „Máš pravdu - spravíme to tak isto!“

Julka vylovila z chlebníka klbko, Vilo položil koniec nite na zem, zaťažil ju peňaženkou a vrátil klbko majiteľke, ktorá nenáhlivo vykročila a na každom kroku ho pozvoľna odvíjala.

„Moment,“ upozorňoval Vilo. „Teofil sa ešte nevrátil.“

„To nič, veď nie je slepý! Pôjde za cvernou a basta!“

„Dúfajme,“ zahundral Vilo pochybovačne.

Bludisko sa z kruhovitej centrály rozvetvovalo všemožnými smermi. Zvolili sme si tunel, čo viedol mierne dohora, a rovnomerným krokom sme minuli desiatky odbočiek. Psi pobehovali pred nami, oňuchávajúc väčšinu východov, a často sa nám i na dlhší čas stratili v niektorej bočnej chodbičke.

„Tí by nám veru neboli mnoho platní, keby sme zablúdili,“ poznamenal Vilo a zastal. „Narobili sami toľko vedľajších stôp, že… a viete čo? Mám taký dojem, že ideme nesprávne.“

„Prečo?“

„Ťažko povedať, no zdá sa mi, že toto je čosi ako okružná chodba a pomasírujeme ňou bohvie ako dlho. Zabočme vari radšej niekam, možno naďabíme na voľačo zaujímavejšieho.“

Zahli sme doprava. Nová chodba bola oveľa užšia, zato odbočiek mala tiež neúrekom.

Odbočili sme ešte niekoľkokrát v nádeji, že dôjdeme konečne aj do nejakej miestnosti.

„Dofrasa,“ zafučal Vilo, keď sme sa azda pätnásty raz ocitli pred ďalšou chodbou. „Toto už nemá význam! Ešteže si mala to klbko, inak je s nami amen po toľkom odbočovaní!“

„Je ho ešte dosť?“ spýtal som sa a Julka mi namiesto odpovede nastavila dlaň - z nite už neostala ani štvrtina.

„Ideme ďalej?“ opáčil Mogam.

„Takto nie. Asi ideme nesprávne.“

„Aj mne je to čudné,“ prikývol Fero. „Už sme prešli kopu chodieb a stále nič. Iba samé chodby!“

„Veď práve! A dvere žiadne! Skoro by som povedal, že po celú dobu chodíme okolo nich.“

Pristúpili sme k stene a začali sme podrobne skúmať milimeter za milimetrom. Netrvalo dlho a naše úsilie korunoval úspech.

„Tu!“ zajasal Fero, a udrel pred seba. „Pozrite!“

Na stene bola sotva viditeľná ryha elipsového tvaru.

„Zasa bez kľučky. Čo si počneme?“

„He… e… ej!“ zaznel zozadu známy hlas. „Kde ste?“

„Tu!“ zvolala Julka. „Poď, čakáme!“

Opäť sme sa venovali elipse, no neboli sme o nič múdrejší.

„To sa určite otvára nejakým…“

„Tak som tu!“

„Teší nás!“ odsekol Fero, neodtŕhajúc pohľad od ryhy. „Aspoň nám poradíš, ako tuhľa otvoriť vrátka!“

„Ja? To neviem, ako sa otvárajú, ale vy ste cestou potratili hromadu vecí. Peňaženku a akúsi cvernu, či čo.“

Vilom myklo. Zvrtli sme sa opreteky a všetky pohľady sa upreli na Teofila. V tvári mal radostný výraz a pyšne k nám vystieral ruku.

Držal v nej Vilovu peňaženku a okolo zápästia mal namotanú bielu niť.

HODINA DUCHOV

alebo kapitola tridsiata piata, v ktorej sa pričasto uteká

Hádam ešte nikto si nikdy nevypočul o sebe odrazu toľko nelichotivého ako Kazisvet. Iba on nechápal, prečo mu miesto vďaky za jeho nálezy dávame toľké zvieracie tituly. Peňaženka mu vykĺzla z prstov. Teofil cúvol, a keď sa naň Fero a Števo vrhli so zaťatými päsťami, dal sa najprv do plaču a potom vnohy.

„Stoj!“ zareval Vilo, ktorý sa prvý ovládol. „Zadržte ho! Ak ujde, nikdy viac ho neuvidíme!“

Vypukla bláznivá naháňačka, Teofil sa ukázal navzdory svojej telnatej postave nečakane pohyblivým, a tak trvalo dobrú minútu, kým sa nám podarilo ho dohonil Jednou rukou som ho držal za golier a druhou som od neho odťahoval bitkársky naladeného Fera. Všetci traja sme sa počas zápasu dôkladne zamotali do nite. Mogam si ľahko poradil s rozguráženým Števom, zatiaľ čo Blesk s Bundášom poskakovali okolo nás a natešene brechali. Ich štekot i niť pomohli nájsť smer i Vilovi s Julkou, ktorí sa omeškali a zabočili do nesprávneho vchodu.

„Prestaňte! Dofrasa, tak už prestaňte,“ dychčal Vilo a spolu s Julkou sa pasovali s Ferom, kým ja som mal čo robiť, aby som udržal zmietajúceho sa utečenca. Bola to riadna kucapaca.

„Prestaňte? Čo? Ja… ja ho zahluším,“ Fero striasol zo seba oboch krotiteľov, no tí sa naň vešali znova a znova. „Kosti mu dolámem, Kazisvetovi pokazenému! Čoho sa dotkne, všetko zbabre!“

„Tak už prestaň vyvádzať!“ osopil sa naň Vilo nahnevane. „Ak sa chceš silou-mocou biť, nech sa páči, začni odo mňa! Ja som rovnako na vine! Všetci sme na vine!“

„Ty práve nie,“ odfukovala Julka. „Ale my…“

„Čože? Všetci? Aj ja? A to už prečo?“ vybuchol Fero. „A prečo by si mal byť výnimkou?“

„Zasa ma nenecháš dohovoriť?“

„Pch! Vrav! Som samé ucho!“

„Pamätáš sa, čo bolo, keď sme odchádzali z miestnosti, kde sme položili začiatok cverny? Vilo…“

„Neoháňaj sa stále Vilom! Chcem počuť…“

„Vravel si, že si samé ucho. Odkedy uši hovoria?“

„No, no, dobre! Umáram sa od zvedavosti!“

„Teda - Vilo nás vtedy varoval, aby sme vyčkali na Teofilov návrat. Lenže ty, rozumieš, ty a nikto iný…“

Fero skrotol.

„Eh… viem. Povedal som, že nás ľahko nájde.“

„Hm,“ odkašlal si Vilo. „Na vine sme všetci, lebo sme s tebou súhlasili. Teovi bolo treba vysvetliť, prečo leží niť na dlážke.“

„Načo? Napríklad ja by šom ša dovtípil i šám! Raž šom…“

„Ty sa máš najmenej čo honosiť!“

Uvoľnil som zovretie. Teofil s prerývaným vzlykotom siahol po vreckovke a opierajúc sa chrbtom o stenu, zviezol sa na podlahu. Nevedno prečo - azda sme sa potrebovali uspokojiť. Všetci sme sa usalašili vedia neho. Podobne ako v budove, kde sme prenocovali, aj tu dlážka pripomínala pružné ligotavé linoleum. No hoci sa zdalo aj rovnako hladké, pod zadnou časťou tela som pocítil neveľký výstupok.

„Čo sa toľko hniezdiš?“ predstierala úsmev Julka. „Sadol si na špendlík, či čo?“

„Na špendlík akurát nie, ale dačo tam musí byť.“

Zbavil som sa nite a podíval som sa pod seba. Uvidel som len to, čo sme videli dnes už viackrát - neveľký krúžok.

„Čo sa ti nepáči na tom koliesku?“

„Ále, nič. Je trošku vypuklé. Je vyššie…“

Ohmatal som krúžok a nechtami som sa pokúsil odlepiť ho od podlahoviny. Napodiv to šlo ľahko.

„Stanino, čo je to tam? Počkaj!“

Vilo na štyroch priliezol ku mne a spolu sme sa sklonili nad odkrytým kruhom. Vyšlo najavo, že pod ním sa nachádza kovová plôška, lemovaná vlnovkou. Opäť som použil nechty a hľa - v okrúhlej priehlbenine bolo umiestnené tlačidlo.

„Človeče!“

Vilo mi zovrel zápästie, blysol pohľadom po tlačidle a fľochol na stenu. Až teraz som spozoroval, že som sa uvelebil pod takou istou elipsovitou ryhou, akú sme sa nedávno márne snažili otvoriť.

„Ty? Veď to bude…“

Obaja sme priložili prsty na gombík a stalo sa presne to, čo sme v duchu očakávali. Dvierka sa bezhlučne odsunuli a elipsa zažiarila modravým svitom.

Miestnosť nemala oblokov, zato bola nabitá hojnosťou prístrojov, klávesníc, tlačidiel a ciferníkov. Že prístroje sú v chode, o tom svedčili pulzujúce svetielka na podlhovastých obrazovkách, vsadených vo vydutej stene. Podobné zariadenie sme našli i v ďalších piatich miestnostiach, zato za ďalšími dverami sme sa dočkali prekvapenia.

„Ľudkovia zlatí! Naša kabína!“

Bola síce o poznanie menšia od včerajšieho dopravného prostriedku, no inak sa od neho príliš neodlišovala. Len klávesnica bola vstavaná vo zvislej, nie vodorovnej polohe.

„Nepusťte k tomu Števa,“ utrúsil Fero uštipačne. „Ak by zasa začal riadiť, bolo by nám amen!“

Posadali sme si do sedadiel a sťa na povel sme sa zahľadeli na Vila.

„Tak poďme, nie?“ povedala Julka. „Na čo čakáš?“

„Ja? Prečo ja? Vari som dajaký rušňovodič?“ bránil sa okuliarnik. „Čo ak sa vykoľajíme?“

„Nám je to fuk,“ odvetil som a navalil som sa na operadlo kresla.

Vilo sa chvíľu priečil, no keď postrehol v našich zrakoch jednotnú mlčanlivú výzvu, zavrel dvierka, pristúpil k pultu a po kratučkom otáľaní stisol najspodnejšiu klávesu.

„Hop!“

Kabína zavibrovala, jazvečík sa naježil a ja som na okamih pocítil nepatrnú nevoľnosť pri žalúdku. Šiesta či siedma klávesnica odspodu matne zažiarila, aby vzápätí pohasla. Namiesto neho sa rozsvietila nižšia a po ňom zasa ďalšia. Kým sa Vilo stihol usadiť, zažiarila najspodnejšia, chvenie utíchlo a dvierka sa roztvorili.

„Cestovanie skončilo?“ zadivila sa Julka. „Veľmi ďaleko nás teda nedopravilo!“

„Výťah nás ďaleko ani zaviesť nemohol. Ibaže by sme sa pustili nahor, do veže.“

„Výťah?“

„Samo sebou! Necítili ste, že klesáme kolmo? Tiež ma mohlo napadnúť, že v budove ani nemôže byť iné vozidlo.“

Našli sme sa v tuneli. Netvrdím, že to bol ten istý, ktorým sme do Labyrintu vnikli, no rozhodne bol navlas taký istý. A čo bolo najradostnejšie, ústil do slnkom ožiareného priestranstva. Psí sa rozbehli a ja som pocítil nebývalú úľavu.

„Uch, dnes sme mali namále!“ rozosmiala sa Julka. „Keby si si nesadol práve na tú gombičku, hádam by sme sa potĺkali bludiskom i niekoľko dní.“

„Ak nie týždňov,“ podotkol Fero chmúrne. „A možno by sa motali v tom ementále ešte i naši duchovia, keby…“

Vytreštil oči kamsi za mňa a zjavila sa v nich hrôza. Trhol som hlavou - a ostal som stáť ani prikovaný.

„Von!“ Zvrieskol Mogam. „Tiene!“

Pohľad to bol naskutku prekvapujúci, ale Ferovi duchovia už boli tu. Z výťahu, ktorý sme opustili sotva pred desiatimi sekundami, vystúpil hlúčok bielych tôni. Prvé dve sa pohybovali štvornožky a vyrazili priamo k nám, zatiaľ čo ostatné kývali rukami a vzrušene gestikulovali, hoci ich ústa nevydali hláska.

„Uteč!“ drmol ma Fero. „Preč!“

Vyštartoval som však prineskoro. Oba štvornohé tiene ma predbehli a bez toho, aby som čokoľvek ucítil, prehnali sa skrz-naskrz cez moje pravé koleno a Ferovu ľavú nohu. Rýchlo dobehli aj utekajúceho Mogama a na ratu jačiaceho Števa. V okamihu, keď prebehli jeho lýtkami, najhrdinskejší z hrdinov rozhodil rukami a zrútil sa sťa podťatý. Potkol som sa na ňom a zvalil som sa vedľa neho.

„Chlapci!“

„To boli Blesk s Bundášom!“

Julkin a Vilov výkrik sa zliali do jedného a ja som len-len zadržal tretí - spoznal som blížiacich sa.

Števo zavzlykal, pohol sa, a keď zbadal približujúcu sa skupinku, vyskočil ani vystrelený a už ho nebolo.

„Stanino! Ujdi!“

Druhý Julkin výkrik ma preniesol do skutočnosti - odrazil som sa od zeme rukami i nohami a upaľoval som za ostatnými.

„To je načisto absurdné.“

Vilo ďalej neutekal. Stál v tuneli a pozeral nazad do strašidelnej chodby. Chytil som ho za plece, premohol som strach a otočil som sa.

Približovali sa k nám, avšak už nekráčali. Akoby skamenení hľadeli na výťah, potom sa všetci postupne pustili do behu. Zrazu prvý z nich rozhodil rukami a zrútil sa ani podťatý, druhý sa na ňom potkol a zvalil sa vedľa neho.

„Teraz zasa vstanete,“ predniesol Vilo tichučko.

Prvý z ležiacich vyskočil ani vystrelený, ďalší sa odrazil od zeme rukami i nohami a upaľoval za ním. Zahryzol som si do perí, lež na veci sa nič nezmenilo.

Ten posledný som bol ja!

Naše kópie sa od nás odlišovali iba v jedinom - od hlavy po päty boli snehobiele. Ináč, a to bolo vari najzaujímavejšie - môj dvojník konal navlas tak, ako som si pred chvíľočkou počínal ja sám!

„Pozor!“

Biely Mogam sa v čele tlupy hnal rovno na nás. Nebol som zvedavý, čo sa stane, až do mňa narazí - zvrtol som sa na opätku a potom som už len bežal, bežal a bežal.

SUSUSASA

alebo kapitola tridsiata šiesta, v ktorej sa cestovatelia rozhodnú pre okamžitý návrat

Chýlilo sa k večeru. Slnká takisto ako včera za tri minúty zhasli a klenba sa zaiskrila tisíckami umelých hviezdičiek.

„Konečne sme o voľačo múdrejší,“ konštatoval Vilo a pozrel na hodinky. „Tunajší deň trvá sedemnásť a štvrť hodiny, plus-mínus nejaká tá minúta. Toľko aspoň trval v mechanizovanom meste a stavitelia istotne naprogramovali striedanie svetla a tmy podľa skutočnej dĺžky dňa a noci.“

„Sedemnásť hodín? To znamená, že rok tu má oveľa viač dní ako na Žemi!“

„Ale ba! A na to si prišiel ako?“

„To dá rožum! Rok má 365 dní, a keď šú tunajšie dni kratšie, muší ich byť viač, nie?“

„Človeče, ty si asi chýbal v škole, keď sme preberali slnovraty i dĺžku roka! Možno, že Prekliata planéta obehne okolo svojho slnka za 100, možno za 500 dní! A to predsa určuje dĺžku roka!“

„Nechaj si svoje učenosti,“ zavrčal Fero. „Rozdávaš rozumy o tom, čo vie každý utrinos…“

„Števo to nevedel,“ utrúsil Teofil.

„Vedel šom! Len šom žabudol! A ty … ty ši Kažišvet, aby ši vedel!“

„Čo mi stále skáčete do reči?“ rozčúlil sa Fero.

„Aspoň vidíš sám, ako to je,“ pousmial sa trpko Vilo. „Inokedy len ty voľakoho prerušuješ.“

„Ja? Ja len… a vôbec! Tváriš sa učene, ale to, čo sa nám stalo dopoludnia, vysvetliť nevieš, čo?“

Vilo mrdol plecami a prevalil sa na druhý bok jamy. Mogam, Julka a ja sme sa uvelebili v čomsi, čo vzdialene pripomínalo válov, zatiaľ čo ostatní sedeli na podstavcoch, alebo výstupkoch. Krátko predtým sme sa znovu osprchovali a dojedli sme posledné zvyšky strukov soldany.

„Nikdy som o sebe netvrdil, že poznám tunajšie pomery. Tie biele postavy v tuneli…“

„To boli Tiene,“ povedal temne Mogam. „Vševediaci nás o nich učili a mali pravdu.“

„Nebudeme sa škriepiť. Vy ich voláte Tiene, u nás by sme to pomenovali skôr… ťažko vyjadriť, lebo na Zemi sme ešte tak ďaleko nedospeli, ale je to akási obdoba filmového premietania, či televízie.“

„Televízia? Kino?“ začudoval sa Teofil. „Veď tam nebolo obrazovky ani filmového plátna! Tí bieli chodili priamo po chodbe!“

„Obrazovky! Plátno? Ešte povedz, že ti tam chýbal kinooperatér s rukou na kľuke predpotopnej premietačky, ako v časoch Chaplinových grotesiek! Keď vznikli prvé autá, ľudia ako ty boli presvedčení, že musia vyzerať ako kočiare! Tunajšia civilizácia dospela omnoho ďalej! Ak dokázala vytvoriť modré kocky, ktoré nás sem preniesli bez akýchkoľvek krídel i motorov, mohlo byť pre ňu hračkou vysielať obrazy i bez obrazovky a projekčného plátna!“’

„Čiže, ty sa nazdávaš, že to, čo sme v tuneli videli, bol film?“ neveril Fero.

„Film, film! Aj pračlovek si myslel, že nieto lepšej zbrane nad kyjak, kým nedostal do rúk luk a šípy! V každom prípade tu nejaké kamery neznámym spôsobom snímajú obraz a potom ho znova vysielajú do pôvodného priestoru. Všimli ste si dobre tie siluety?“

„Jasnačka! Boli priehľadné!“

„A to je všetko, čo si si všimol?“

„A čo som si ešte podľa teba mal všimnúť?“

„Stanino!“

Dvanásť očí sa s očakávaním uprelo na mňa.

„Nuž…“ potiahol som sa za ucho. „Ja… mne… mne. .. sa zdalo, že tie siluety sme boli vlastne my.“

„Tak predsa som nemala halucinácie,“ vydýchla Julka.

„Vidíte!“ zvolal Vilo. „Skoro všetci ste sa dali vnohy. Netajím, že i ja som sa rozbehol, no hneď som si uvedomil, že jeden z duchov má okuliare a druhému visí cez plece tretina chlebníka. Nuž a to, že prví dvaja boli psi. to ste stačili hádam spozorovať všetci!“

„Blesk tam určite bol,“ pripustil Fero.

„Všetci sme tam boli! Do jedného! A všetci robili presne to, čo sme krátko predtým robili my sami. Prví vyrazili k východu psi, po nich ostatní, Števov dvojník spadol a Stanov sa na ňom potkol. Mogam, čože vám rozprávali o Tieňoch?“

„O Tieňoch? Tiene vidieť, ale dotknúť sa ich neslobodno, lebo ruka prejde prázdnom a opovážlivec zahynie!“

„Výborne! Stanino - zahynul si?“

„Ja? Veď som sa nedotkol… vlastne… počkaj! Tieň sa dotkol mňa - Bundáš mi skrz-naskrz prešiel cez koleno!“

„Fero! Zahynul si? Tebe zasa prebehol Bleskov dvojník ľavou nohou! Števo tiež žije - a jemu prebehli lýtkami dokonca obaja psi!“

„Ale on spadol,“ upozorňoval Mogam.

„Pch, to s tým nesúvisí,“ vyprskol Fero. „Ten by spadol i vtedy, keby mu popri nohe prešla myš, nieto párik priesvitných havkáčov! Fakt, Vilo má asi pravdu - keď si predstavujem, čo nasledovalo, verím, že tie mátohy sme boli skutočne my!“

„Čiže Vševediaci učili o Tieňoch iba polovičnú pravdu, nik z nás neprišiel o život, hoci sa nás dotkli! Mimochodom, Mogam, spomínal si, že tvoj starý otec tiež stretol Tieňa. Jemu sa vtedy nič neprihodilo?“

„Nie. Tieň sa ho nedotkol.“

„Ako to vlastne bolo?“

„Ako? Starý otec vošiel s fakľou do budovy, a keď tam nenašiel, čo hľadal, odišiel. Kráčal po chodbe a zrazu spozoroval, že sa za ním uberá Tieň s fakľou!“

„V ktorej ruke držal fakľu starý otec?“

„V ľavej, lebo v druhej držal oštep.“

„A v ktorej ruke mal Tieň fakľu?“

„V ľavej!“

„A v pravej nedržal náhodou - oštep?“

Mogam vyskočil a oči mu zažiarili.

„Odkiaľ to vieš? Dedo to okrem mňa prezradil iba Norionovi! Tieň mal taký istý oštep, ako on sám! Z ogynogovho rebra!“

„Príma! Tieňov oštep a fakľa boli…“

„Boli takisto priehľadné ako Tieň!“

„Pustil sa dedko pred ním do behu?“

„No…dal. Aj fakľu zahodil.“

„A čo na to Tieň?“

„Čoskoro sa tiež pustil do behu! A tiež zahodil fakľu!“

„Naháňal starého otca aj von?“

„Nie! Máloktorý Tieň prekročí prah budovy, ktorú stráži. Voľne sa pohybujú iba tí, čo boli pôvodne Tuprumejčanmi a zožrali ich gor-gor-gory! Ako Onimod, ktorého som videl pri Spenenej vode!“

„Máloktorý Tieň prekročí prah budovy,“ zopakovala Julka, načo skríkla: „Celkom ako dnes! Každá silueta dobehla iba po východ! Na prahu akoby sa rozplynuli!“

„Tak vidíte.“ riekol Vilo spokojne, „Všetko sa zhoduje. Tiene nemôžu byť ničím iným, než svetelno-priestorovou kópiou skutočných tiel, lebo konajú navlas tak, ako nafilmované postavy. Dnešní duchovia nás verne napodobnili, tamten zasa Mogamovho dedka. Sami od seba navyše nepohnú ani malíčkom!“

„A načo je užitočná taká maškaráda?“ spýtal sa Fero.

„Čo ja viem? Možno, že je dobrá práve na to, na čo bola užitočná i dnes - na zahnanie nepozvaných návštevníkov!“

„Tvoj dedko odvtedy nestretol nijakého Tieňa?“ obrátil som sa k planéťanovi.

„Nie. Hoci bol môj starý otec odvážny, ako všetci lovci ohňa, jeho noha viac nevkročila do nijakej budovy.“

„Vonku ich nikdy nestretol?“

„Nie.“

„Aj to by mohlo byť dôkazom,“ zošpúlil pery Vilo. „Obraz nafilmovanej postavy sa pravdepodobne dá premietať len tam…“

„Len tam. kde sú prístroje!“ dokončil Fero.

„Tak nejako. Mimo budovy, vo voľnom priestranstve sa možno premietanie nedá uskutočniť.“

Vtom mi voľačo zišlo na um.

„Mogam! Ale tvoj dedo predsa nikdy nebol tu, pod kopulou!“

„Nie. On stretol Tieňa v podzemí a v rozvalinách Mŕtveho Mesta, kde sme boli včera. Tam videli Tieňov viacerí obyvatelia Tuprumeje. Práve preto sa celé okolie Mŕtveho Mesta nazýva aj ríšou Tieňov.“

„A načo tam tvoj štarý oteč liežol?“

„Hľadal hniezdo…“

Akokoľvek bol náš sprievodca od prírody bledý, obelel ešte väčšmi a prsty si kŕčovite zaryl do vlasov.

„Mogam!“ zľakla sa Julka. „Stalo sa ti niečo?“

Neodpovedal, priskočil som teda k nemu a mocne som ním zatriasol.

„Mogam! Čo ti je?“

„Mne? Mne nič,“ zaševelil.

Dnes som už celkom zreteľne rozoznával dvoj akosť jeho reči - z úst mu vychádzali nezrozumiteľné slová, no môj mozog ich súčasne zachytával nezvučne, zato úplne zreteľne.

„Mne nie je nič. Ale - Tuprumejčania! Oh, aj moji bratia tam pôjdu!“

„Kam pôjdu? Čo sa deje?“

Obstali sme ho zo všetkých strán, Mogam sa hneď posadil a celkom ľudským pohybom sa chytil za sluchy.

„Dobre, že ste mi to pripomenuli,“ šeptal.  „Môj dedo vtedy, keď stretol Tieňa, hľadal hniezdo sususasa.“

„Susu… sakrament-atrament! A to je zasa čo za čudo?“

„Veľmi vzácne zviera. Plazí sa podobne ako ogynog, iba je menšie a z chrbta mu vyrastá veľa a veľa dlhých chvostov, zakončených tvrdým a ostrým hrotom. Ak niekoho zasiahne niektorým z nich, rozpára ho od hlavy až po päty.“

„A často napáda ľudí?“

„Ľudí?“ zadivil sa Mogam. „Prečo by ich napádal? Živí sa predsa lístím. Ľudia napádajú jeho!“

„Tuhomáš! Načo?“

„Sususasa má medzi ušami výrastky a na nich ligotavú guľu. Tieto gule sú cennejšie ako desať jaskýň a panovník a hlavní Vševediaci sa nimi zdobia na Okarusove oslavy. Po čase však každá stratí lesk a napokon sa rozpadne na prach, preto sa raz za čas vyhlási lov na sususasa. Pri poľovačke vždy zomrie veľa honcov, kým sa im podarí vyčerpať zviera tak, že ho vojaci môžu doraziť dvojzubcami.“

„Prisámvačku, to mi je krásna poľovačka! A honci sú čím vyzbrojení!“

„Vyzbrojení?“ zosmutnel planéťan. „Zberači soldany nesmú nosiť zbraň! Koho by prichytili so zbraňou, vydali by ho napospas vtákom smrti!“

„Pánabeka! Oni idú na toho chvostnatca holými rukami?“ „Áno, ale výnimočne smú počas lovu kričať, aby ho vyplašili.“

„Kričať? Márnosť šedivá, to je už náramná výzbroj!“

„Zadrž, Fero,“ Vilo vzal Mogama za plece a skúmavo mu pozrel do tváre. „Kedy sa uskutoční najbližší lov?“

Pomaly zdvihol hlavu a ledva počuteľne povedal: „Zajtra“.

DVOJAKÝ LOV

alebo kapitola tridsiata siedma, v ktorej Norionova výstraha  príde neskoro

Lialo ani z krhly. Za dve noci strávené pod kopulou sa počasie nezmenilo. Vliekli sme sa za naším vodcom v husom rade, odhŕňajúc spred seba krovie a konáre uplakaných stromov. Opustené vozidlo zostalo vo svojej kanálovej koľaji ďaleko vzadu a už dávno sa nám stratilo z dohľadu. Napravo sa rozprestierala step, pokrytá rebríčkovitou trávou, naľavo sa vypínala stena divokého pralesa.

„Mali šme oštať v mešte,“ reptal Števo. „Tam bolo šucho a teplo!“

„Kto ťa nútil ísť s nami? Radili sme ti, aby si nás tam vyčkal, ale ty si sa strachoval Tieňov!“ odvrkol Fero.

„Napokon, odkedy sme získali tie nepremokavé uniformy, lejak sa dá vydržať,“ nadhodil Vilo. „Už toľko nebedákaj!“

„Ale i tak by bolo lepšie, keby nepršalo. Hnusoba!“ uľavil si Fero.

„Už sme pri rieke,“ ozval sa spredu Mogam. „Lovci ohňa vystriehli hniezdo sususasa na protiľahlom brehu.“

„Nie je hlboká?“

„Nie, poľahky ju prebrodíme.“

Voda bola naskutku sotva po kolená a do vodotesne pozapínaných úborov nám nevnikla ani kvapôčka. Keď som vyliezal na náprotivný breh, uchopil som haluz z košatého stromu a z celej sily som ju potiahol k sebe, aby som si pomohol do strmého a klzkého svahu. Konár sa nečakane ohol spodným koncom nahor, z hustej koruny zaznelo tiahle zabzučanie - a samotná haluz sa začala dvíhať. Pocítil som, že strácam pôdu pod nohami, nuž som sa pustil vetvy, ani čo by ma popálila, a zviezol som sa do mokrej trávy.

„Človeče, dávaj pozor! Čo to tam stváraš?“ začul som zozadu Vilov hlas.

„Ja? Radšej sa spýtaj, čo vystrájajú tie podarené konáre!“

„A čo?“

„Ále, jeden z nich ma chcel vytiahnuť až na strom!“

„Buď rád,“ zafučal Fero, štverajúci sa ku mne. „My sa musíme teperiť ako korytnačky, a ty si sa povozil výťahom. Keby si nám aspoň pomohol!“

Podal som mu ruku a Spoločne sme potom pomohli našim druhom.

„Mogam, videl si?“ hodil som hlavou k stromu. „Čo to bolo?“

„Nenažranec.“

„Čooo?“

„Nenažranec. Zviera. Usídli sa na strome a žije na ňom až dovtedy, kým ho nezožerie aj s koreňmi. Má veľmi dlhý chvost a toho si sa chytil. Poďme!“

Putovali sme popri rieke. Rieka sa vinula ako had a v rozšírených úsekoch tvorila piesčité ostrovčeky. Po hladine akoby plávali útržky cesta. O niekoľko minút sme prišli na okraj lesa a náš vodca zamieril doľava. Obaja psi odbočili za ním a znechutene sa predierali porastom, zrazu však vedno s Mogamom zastali. Bundáš duto zavrčal, zatiaľ čo Blesk zmeravel s prednou nohou pokrčenou vo vzduchu.

„Ticho!“

Mogam si vzrušene oblizol čelo.

„Lov začal! Sususasa asi predčasne vyplašili a teraz mu zahatali cestu k rieke.“

Pritisol som sa k najbližšiemu kmeňu a započúval som sa do šumu dažďa. Sprvu som nepočul nič podozrivého, lež z čistajasna som rozoznal vzdialený krík a podivné mekotavé zvuky.

„Sususasa! Dozaista už zabil niekoho, keď tak besnie.“

„Ľudkovia, čo vlastne podnikneme?“ ozvala sa Julka.

„Pôjdeme ďalej, potom uvidíme, čo a ako! Dávajte pozor, aby nám ani šuchot lístka neunikol!“

Nablízku šiblo do krovín akési zvieratko, takže Julka s Ferom mali čo robiť, aby udržali psov. Postupovali sme pomaly, no krik a mekot boli čoraz silnejšie.

„Tam!“ zhíkol zrazu Fero.

A vtedy sme to uvideli všetci. Rozľahlou čistinou sa plazil živý korbáč - neznáme zviera. Pohyboval sa rovnomerne, okolo zmätene pobehovali polonahí ľudia. Sususasa podchvíľou srdito zamečal, vyhodil jeden z dlžizných jazykov, a šľahol ním niektorého dotieravca. Takmer po každom údere honec s bolestivým výkrikom uskočil, utečencov však zaháňali naspäť muži ozbrojení oštepmi. Vzadu kráčal Vševediaci s pruhovaným bidlom v jednej ruke a so zelenkavým prútom v druhej ruke. Nazdal som sa, že prút je odznakom moci, no len dovtedy, kým holohlavec nepriložil paličku na jedného z váľajúcich sa úbožiakov. Neveril som vlastnému zraku - prút sa sám od seba prehol a bleskurýchle šľahol, honec slabo vykríkol a márne sa pokúšal vstať. Zapotácal sa a znova sa zvalil na zem.

„Prašivec!“ zaškrípal zubami Mogam. „Môjho brata!“

„Tak čo hľadíme ani teľce na nové vráta?“ vzplanul Fero. „Bite darebákov! Modrými vreckovkami na nich! Hurááá!“

A prv než ho mohol ktokoľvek zadržať, vyletel spoza stromov ani búrka a s vlajúcou vreckovkou sa rozbehol priamo v ústrety hulákajúcemu davu.

„Ťulpas! Vôl korunovaný!“ očervenel Vilo. „Predčasne! Všetko pokazil! Nazad!“

Bolo však už neskoro, lebo rozhnevaný Mogam, strhnutý Ferovým príkladom, vyštartoval za ním. Julka si sadla na Bundáša. lež nepodarilo sa jej ho ani tak zadržať - psisko s dunivým brechotom vyrazilo s dievčaťom na chrbte za utečencami.

„Dofrasa, teraz už musíme všetci! Vreckovky!“

Rozbehli sme sa opreteky. Za cieľ som si zvolil to isté, čo mal zjavne v úmysle i Mogam. Kým Fero mieril k honcom, planéťan uháňal k Vševediacemu, stále zaujatému bičovaním.

„Na vojakov!“ kričal Vilo. „Im natrčte vreckovky!“

Kútikom oka som postrehol, ako sa ozbrojenci najprv zarazili a potom rozpŕchli. Všetko stíchlo. Čo sa dialo ďalej, som už nevidel, tak ma zaujalo Mogamovo počínanie.

„Itotsi!“ zahlaholil. „Prestaň!“

Muž v čiernom si až v tichu uvedomil, že voľačo nie je v poriadku. Vzpriamil sa a zočil Mogama.

„Nič!“ cúvol, avšak hneď sa spamätal. „To si zasa ty? A zasa si ma oslovil bez povolenia? Máš sa trikrát ukloniť a vyriecť ó…“

„Zadrhni sa aj so svojím ó!“

Chlapec bol na nepoznanie. Než kostnaté chlapisko plne pochopilo, čo sa deje, Mogam ho kopol, vyrazil mu bidlo a v tej chvíli mu vytrhol z hrste i kliešte s prútom. Papek sa mierne prehol a zavlnil.

„Nič!“ zakrákal Vševediaci. „Čo si to urobil! Okarus…“

„Aj Okarus nech sa zadrhne spolu s tebou!“

Vševediaci ešte nestihol skríknuť a už sa Mogam nahol ani šermiar v útoku a priložil paličku holohlavcovi na obnažené predlaktie. Prút sa ohol, aby vzápätí začal obšívať Vševediaceho hlava-nehlava.

„Pomóc!“

Mogamovmu protivníkovi vyliezali oči z jamôk.

„Prestaň! Nič prašivé! Veľký Okarus ťa… au! Vojaci, ku mne! Prestaň! Skántrim ťa! Pomoc… auuuú!“

Itotsi začal chvatne spätkovať, zakrývajúc si tvár dlaňami. Zatajil som dych, keď som vycítil Mogamov úmysel.

„Bravo, Mogam!“ zajasal sprava Fero. „Desať krokov a máš ho tam!“

Na ratu vreštiaci holohlavec nepostrehol nebezpečenstvo - nemyslel na nič iné, len ako sa vymaniť z dosahu živého bodliaka.

„Nič! Nech ťa Okarus skára, prašivec! Dosť!“ škriekal. „Prestaň! Darujem ti slobodu! Auuu! Nič… prestaň! Nič, spravím z teba vojaka… nie, dôstojníka! Ak prestaneš, staneš sa Vševediacim a celá tvoja rodina bude… aaa… á!“’

Boj sa skončil. Mogam dosiahol svoj cieľ - Itotsi docúval k sususasa. Chvostnatec, rozdráždený krikom nového naháňača, prenikavo zamečal, z vlniaceho sa hrebeňa vystrelil zahrotený chobot a Vševediaci sa zrútil, akoby zasiahnutý bleskom. Na lúke sa rozhostilo ticho.

„Tento už nikdy nikoho nezbičuje,“ riekol Mogam a širokým oblúkom zahodil zelený prút ďaleko do krovísk.

Z plných pľúc som sa nadýchol a poobzeral som sa dookola - lúka vyzerala ani po bitke. Pás zelene, ušliapaný labami sususasa, lemovali mŕtve telá, avšak i zvyšok honcov ležal s tvárami zaborenými do zeme.

„Vstaňte!“ zvolal Mogam. „Nebojte sa! To som ja, Mogam, syn Nagonov a vnuk Narutov!“

Iba jedna z postáv sa pomaly začala dvíhať a Mogam k nej priskočil, aby mládencovi pomohol na nohy.

„Mogam,“ zašepkal krvavo zjazvený mladík. „Čo si to vykonal!“

„Spravodlivosť, Mugum!“

Mogamov hlas zvonil a bol pevný, no druhý zaznel akoby bičom plesol. Vedno s Julkou a Vilom sme strážili Bundáša, aby nezaútočil na sususasa, mohol som teda len obrátiť hlavu.

„Norion!“

Zaznel Mogamov radostný hlas. Spomedzi kríkov vystúpil vysočizný muž, odetý do kože sususasa. Hľadel na nás bez známok mimoriadneho údivu, zato mu v očiach kmitol hnev.

„Spravodlivosť?“ zadunel lovec ohňa. „Spravodlivosť si vykonal? Máš pravdu, namojveru - lenže priskoro! Práve tým si možno všetko pokazil!“

„Čo? Čo som mohol pokaziť?“

„Teraz niet kedy vysvetľovať! Rada Vševediacich vyhlásila po vašom a Ognokovom úteku poplach a po celom kraji brúsia oddiely vojska! Dnes ráno po odchode loveckej družiny dostali ostatní ozbrojenci rozkaz zaútočiť na vás so zavretými očami!“

„Aby sa nenaľakali modrej farby!“ povyrástol Vilo.

„Uhádol si, nič!“ zakrákal nový hlas.

Húštiny sa zavlnili a lúka sa znenazdania zaplnila húfmi ozbrojencov, ženúcich sa k nám poslepiačky s naširoko rozpaženými prázdnymi rukami. Norion zareval ani rozzúrený dravec a vrhol sa nazad do krovia, zvaliac niekoľkých vojakov. Pokúsil som sa rozbehnúť za ním, ale zakopol som o prvého z nich a ten sa do mňa zakvačil sťa kliešť.

„Živých berte, bojovníci!“ zvýskol z krovín predošlý veliteľský hlas. „Kto chytí živého prašivca, dostane odmenu, kto prinesie neživého, dám ho zbičovať bodliakom!“

Posledné, čo som začul, bolo duté Bundášovo zavrčanie a po ňom nasledujúci chrapľavý výkrik, no potom mi kostnatá ruka vrazila do nosa sladko zapáchajúcu hrudu a viac som nepočul ani nevidel nič.

RADA VŠEVEDIACICH

alebo kapitola tridsiata ôsma, v ktorej našich cestovateľov postavia pred súd

Ležal som na hrčovitej rohožke z vysušených lián, z ktorých razil nepríjemný kyslastý zápach. Nemusel som dlho spomínať, odkiaľ ho poznám - tak páchnu ogynogy.

„Teda, tebe to trvá, kým sa ráčiš prebudiť,“ zívol Fero. „Musel si sa z chuti nalogať toho voňavého smradu!“

Posadil som sa, spakruky som si otrel pery a s odporom som si odpľul.

„Môžem ja zato? Pritisli mi hrudu k ústam, práve keď som sa nadýchol.“

„Nie si hladný?“ spýtala sa Julka.

„Že či! Vari niečo máme?“

„Jasnačka,“ Fero sa škľabil, kým mi Julka podávala drevenú nádobu. „Domáci sa prekonávajú v zdvorilosti! Po prvom zajatí nás chceli zaraz skántriť, po druhom nám už do temnice zakúrili a teraz nás dokonca i stravujú.“

„Len ktovie, či nie šú ľudožrúti! Chčú náš vykŕmiť!“

Obsah misky vôbec nevyzeral vábivo. Ležali na nej tmavočierne hrudy a z každej vyčnievalo voľačo, ako zapichnutá vidlička.

„Aj s príborom?“

„Nedaj sa mýliť,“ zahundral Vilo. „Zjesť treba trstinu, z hrudy iba vyrastá.“

Jedlo nechutilo najhoršie, i keď mi škrípalo pod zubami. Hltal som chvatne, avšak sústo sa mi odrazu zastavilo v hrdle.

„Kde… kde je Mogam?“

„Eh,“ hodil rukou Vilo. „Odvliekli ho niekam inam. Už sa s ním asi ťažko zvítame. Zrejme…“

„Nič!“

Čupiac nad miskou, uvidel som najprv les chlpatých nôh.

„Vstaňte nič, keď s vami hovorí Vševediaci!“

Zdvihol som zrak. Vchod tienil húf čiernoodencov s vyziabnutým dlháňom na čele. Namiesto kostí mal vari zápalky, takže nebyť jeho očí, pohľad na neho by pôsobil komicky. Boli studené sťa ľad a hľadeli s bezohľadnou krutosťou.

„Vstaňte, prašivci, lebo vás vyobšívame bodliakom!“

Návštevníci sa tvárili tak neprívetivo, že sme nemohli neposlúchnuť. Zakrátko sme sa uberali chodbou, osvetlenou fakľami. Všimol som si, že zo skál miestami vytŕčajú hladké predmety. Niektoré viseli zvisle, iné mierili šikmo dohora. Keď som letmo zavadil o jeden z nich, vec sa zakolembala a šerom slabulinko zazvučalo. „Prašivec!“

Môj strážca ma udrel pruhovaným bidlom po hánkach. „Chceš nás zahubiť? Gongy Cengajúcej jaskyne predpovedajú smrť!“

Sprievodcovia nás obstúpili tesnejšie. Teraz sme aspoň chápali neprítomnosť vojakov i dôstojníkov. Nachádzali sme sa v Cengajúcej jaskyni - sídle Vševediacich, kam nesmela vkročiť noha obyčajného Tuprumejčana. Bolo jasné, prečo sa vládcovia usadili práve tu. Kým ostatné jaskyne boli vlhké a chladné, táto bola celkom suchá a bolo v nej príjemne teplo.

Onedlho sme zabočili a ocitli sme sa v najväčšej jaskyni.

Pri vchode sa v rytme tichučkého bubnovania zmietalo niekoľko zjavne ženských postáv. Uprostred priestranstva som uzrel voľačo, čo by som v takomto prostredí naskutku neočakával - zo sto holohlavcov sa kolísalo v pohodlných hojdačkách!

„A kde je kolotoč?“ nezdržal sa Fero.

„Na kolená, nič!“ zahrmel dlháň.

Prudký úder ma primäl klesnúť na zem. Kľačal som medzi Julkou a Teofilom a vyjavene som hľadel pred seba. Hojdačky sa prestávali kolembať, iba jediná sa kolísala naďalej - sedel v nej chlapík s ovisnutými nohami, tenký ako špáratko. Pestro pomaľovanú kožušinu mu zdobili vajcovité perlovo lesklé telieska. Ani očarení sme sledovali oblúk ligotavých zábleskov. Postupne i slávnostne odetý muž začal šúchať chodidlami udupanú zem, gániac pritom na nás pohľadom plným nevraživosti.

„Irigaluahd!“ zavŕzgal znenazdajky. „Nech Rada Vševediacich začne ihneď súdiť! Veď tamtie nič na mňa pozerajú bez môjho dovolenia!“

„Istotne, ó, vládca,“ zahúdol náš doterajší veliteľ. „Títo prašivci vôbec nedodržiavajú ceremoniál veľkého Itolfarea!“

„Tak?“ zabrblal panovník. „Z čej jaskyne pochádzajú?“

„Zatiaľ to nevieme. Rada však ihneď zistí, odkiaľ prišli títo prašivci, čo narúšajú odveké poriadky. Imiših, začni!“

Zboku predstúpil prihrbený kostlivec a oprel sa dlaňami o koniec pruhovaného bidla.

„Toho by tiež mohli používať ako pomôcku miesto kostry,“ utrúsil Fero, ktorý jediný akoby si neuvedomoval vážnosť nášho položenia. Mne nebolo ani trochu do smiechu a i z tvárí mojich druhov som vyčítal úzkosť.

„Čušte, nič!“ zahriakol ho vyšetrujúci. „Smiete odpovedať len na moje otázky!“

„Prosím, a musíme sa hlásiť, či smieme odpovedať bez vyvolávania?“

„Čooo?“

Hlava Vševediaceho sa povážlivo zakývala a tvár sa mu skrivila zlosťou.

„Prašivec! Naposledy ťa napomínam! Vari nevieš, čo hovorí veľký Itolfareo o odpovedaní?“

„Neviem!“

Chlap otvoril ústa a zhromaždením prebehla vlna ohromenia.

„Nič! Prašivec opovážlivý!“ ozvalo sa naokolo. „Smeje sa bez povolenia! Popiera veľkého Itolfarea! Imiših je primálo prísny!“

„Odstúp, Imiših,“ štekol Irigaluahd. „Ipurhem, prevezmi vypočúvanie!“

Druhý Vševediaci zaujal postavenie predošlého.

„Nič!“ ukázal na Fera. „Z ktorej si jaskyne?“

„Zo siedmej B!“

„Zo… siedmej bé? Čo… ako? Kde je tá jaskyňa a komu patrí?“

„Ako to, že nevieš, keď si Vševediaci? Je v našej škole na poschodí a triednou je pani učiteľka Sekerová!“

Vyšetrovateľovi zaskočilo - chcel vybuchnúť zlosťou, avšak panovník ho predbehol - zoskočil z hojdačky, odmrštil ju ďaleko bokom a vypäl chudú hruď. Neuvedomil si, že sa sedačka vráti - vrazila mu do rebier tak prudko, až sa mu ozdoby na rúchu rozcvendžali.

„Tomu hovoríte vyšetrovanie?“ zapišťal škrípavým hlasom. „Takto sa zhovárate s prašivými nič? Ani zradca Onimod, ani vzbúrenec Narut sa nesprávali pred Radou tak rúhačsky: Nech Okarus spáli prašivcov! Irigaluahd! Ty sa dokážeš nečinne prizerať?“

„Nedokážem, ó, Akirema,“ uklonil sa dlháň. „Imiših a Ipurnem odídu za trest na tridsať dní do Mŕtveho Mesta, aby rozjímali o umení vypočúvania a o tvojej nekonečnej múdrosti, ó, pane! A teraz osobne započnem s vypočúvaním!“

Najvyšší hodnostár sa postavil o stupeň nižšie než vládca a uprel na nás pohľad naplnený zlobou.

„Vidím, že nechcete nič priznať,“ zasipel. „Hneď si sami zistime značku vašej jaskyne! Iklistot - prezri im nosy!“

Mladý Vševediaci pristúpil k Ferovi, schmatol ho za nos a dôrazne nim drmol. Fero napodiv mlčal, zato planéťan sa nezdržal výkriku - náš výtečník mu z celej sily šliapol na bosé prsty.

„Iklistot!“ zaškriekal Akirema. „Už aj ty porušuješ Itolfareov ceremoniál? Kričíš v mojej prítomnosti?“

„Prašivec mi ublížil, ó vládca… a nos nie je nalepený!“

„Iklistot,“ ozval sa Irigaluahd temne. „Itolfareov ceremoniál platí pre každého. Aj ty sa odoberieš na tridsať dní do Mŕtveho Mesta.“

Irigaluahd tresol bidlom o schod. K Ferovi pristúpil ďalší chlapík v čiernom a rovnako ako jeho predchodca, venoval sa výskumu jeho nešťastného nosa.

„Dosť!“ rozčúlil sa Fero. „Dokedy ešte budete otravovať tým hlúpym vtipom? A prečo vždy len mňa?“

Vševediaci cúvol s vytreštenými očami a so zle utajeným úžasom sa uklonil panovníkovi.

„Ó, Akirema! Jeho nos naozaj nie je nalepený!“

„Teda aj ty si súci do vyhnanstva?“ riekol s úškľabkom vladár. „Irigaluahd, napokon budeš musieť zisťovať značku jaskyne ty sám!“

„Zistím, ó, Akirema. Dovoľ, ó, vládca.“

Dôstojne zišiel zo schodov a pohol sa k Ferovi, lež ten siahol do kapsy a nastavil mu belasú vreckovku. Zhromaždenie zahučalo, dlháňom myklo, no potom meravo vyceril zuby do úsmevu, výrečnejšieho než veľa slov.

„Prašivec!“ zapišťal z úzadia Akirema. „Opovážlivé nič! Rúhač! Daj to preč! Na nás to neplatí, modrá farba je účinná na strašenie hlúpych nič! Irigaluahd, netreba už zisťovať značku jaskyne - ani jeden Tuprumejčan by pri sebe nenosil farbu smrti! Tí nie sú odtiaľto a to je pre nich ešte horšie!“

„Odkiaľ máš zakázanú farbu?“ precedil cez zuby dlháň.

„Darovala mi ju čertova mater!“

„Nič! Dávaj si pozor, lebo ťa dám priviazať k bodliaku!“

Niekoľkí holohlavci sa nám pokúšali stiahnuť z tvárí domnelé masky. Brániť sme sa nemohli.

„Fí, fi, fi!“ zachichotal sa Akirema, prizerajúci márnemu úsiliu svojich podriadených. „Aké majú malé oči a smiešne krátke jazyky!“

„Zato ty si krásavec!“ odsekol Fero plačky. „Oči máš ani žaba papuľu a jazykom by si mohol komíny vymetať!“

„Prašivec! Nič! Mám toho dosť! Potrestajte ho!“

Mohli sme sa len bezmocne prizerať. Irigaluahd odskrutkoval vrcholec zaklínacieho bidla, drevenými klieštikmi vytiahol z nej zelenkavý prút, posypaný bodlinami, a s úškrnom ho priložil zajatcovi na zápästie.

„Jaj!“ zvrieskol Fero, keď sa papek zavlnil a švihol. „To bolí! Mamičká! Ja… a… áááj!!!“

„Ja nechčem!“ zajačal i Števo a začal sa metať tak besne, že sa zvalil na zem i s dvojicou svojich väzniteľov. „Pušťte ma! Ja chčem domov!“

„Potrestajte aj jeho. Kričí bez povolenia,“ nariadil Akirema, obrátil sa a vykročil k hojdačke.

„Nie! Nie! Ja nechčem! Po… móč!“

„Čuš, lebo ti zbičujem jazyk,“ zasyčal Irigaluahd.

Dvaja z kostlivcov zdvihli Števa z podlahy a ťahali ho k veľkňazovi. Keď naj hrdinskejší hrdina uvidel, že kliešte so živým bodliakom sa k nemu neodvratne blížia, zakvičal tak prenikavo, že spoločnosť na okamih ustrnula. Vtedy nás prekvapil. Zacítil, že jeho strážcovia ho pevne zvierajú za plecia, v zúfalstve vykopol oboma nohami prudko nahor a špičkami chodidiel zasiahol Irigaluahda priamo do brady. Dlháň sa potočil a prehol sa dozadu, pričom mu bodliak vyletel spomedzi prstov. Zelený papek opísal oblúk a dopadol presne na holý zátylok odchádzajúceho Akiremu.

Vypuklo peklo. Panovník neopísateľne zreval, Irigaluahd spadol a zavyl, Števo zakvílil, a plačúci Fero akoby čakal práve na to, uštedril poriadny bodyček strážcovi a ako šíp vyrazil k východu. Nie nadarmo bol v školskom mužstve krídelníkom, čo svojím driblingom zamotal hlavu nejednej obrane. Otrepanou fintou sa zbavil dotierajúceho kostlivca a bleskurýchle slalomom prekľučkoval pomedzi ďalších dvoch. Opatrenie, že v Cengajúcej jaskyni sa smú zdržiavať iba Vševediaci, mu hralo do karát - ani jeden z holohlavcov nebol zvyknutý behať, a preto sa Fero stratil za závesom skôr, než sa ktokoľvek stačil čo len pustiť do klusu. My sme obstáli horšie - po celú dobu nás držali dvaja-traja strážcovia a samých nás navyše zaskočil nečakaným útekom. Mne sa síce podarilo vytrhnúť sa z rúk prekvapených beznosých, no ktosi mi podložil bidlo a vzápätí ma zdraplo množstvo pazúrovitých rúk. Voľakto ma udrel palicou a na viac sa nepamätám.

RÍŠA KAMENNÝCH

alebo kapitola tridsiata deviata, v ktorej cestovatelia urobia nečakaný objav

„Rada Vševediacich sa uzniesla!“

Stáli sme na svahu velikánskeho plochého taniera. Vrcholce hôr, strácajúce sa v príkrove mračien, obklopovali planinu neprístupnou obručou. Vpravo od nás sa týčila mohutná skalná bašta, cez jej úpätie sa rútila spenená bystrina a zmizla za chrbtami zástupov. Neprestajne lialo.

„Ó, ó, ó! Nech žije Rada Vševediacich! Ó, ó, ó!“

Potriasol som hlavou, aby som sa zbavil kvapiek, ktoré mi stekali do očí. Nemohol som pochopiť, ako to dokážu - v prudkom lejaku stála masa ubiedených planéťanov. Poslúchali pokyny Vševediaceho, ktorý stál na drevenom podstavci: keď mávol k oblohe, vyleteli v ústrety kvapkám tisícky chudých rúk, len čo ukázal k zemi, uklonili sa tak zhurta, div sa neprelomili v páse. A sotva muž v čiernom upažil, davy sa vrhli na zem, aby pri každom „ó“ zaborili tváre do skália a štrku.

„Strašná spartakiáda,“ zachvela sa Julka.

„Veľký Akirema potvrdil rozsudok!“

„Ô, ó, ó! Nech žije pán sveta, premúdry náš vládca Akirema!“

Hrozní cvičenci znova predviedli k zemi - vztyk. Vyzeralo to, akoby cvičili stroje.

„Vypočujte si rozsudok! Smiete sa dívať!“

Na drevený podstavec sa vyškriabal Irigaluahd. Masa sa zamrvila a tisíce očú sa zahľadelo na neho.

„Čujte, nič! Čujte, zberači! Čujte, obyvatelia Tuprumeje! Vyslyšte výrok spravodlivosti!“

Pohľady zástupov sa preniesli na nás. Mimovoľne som si premeral svojich druhov - Julke stekali po lícach slzy. Vilo sa mračil spoza okuliarov. Števo trhane vzlykal a Teofil meravo civel do prázdna. Hrdlo sa mi zovrelo - už o niekoľko minút…

„Rada Vševediacich sa uzniesla!“

Zovrel som päste a obzrel som sa po zelenoodených strážcoch. Časť dôstojníkov sa tvárila, ani čo by vypila pohár octu. ďalší nás prevrtávali vražednými pohľadmi. Prostí vojaci boli zoradení do reťaze pred obyvateľstvom.

„Prašivci! Za porušenie Itolfareovho ceremoniálu, daného nám naveky samotným Okarusom. odsúdení ste na trest smrti utopením v bezodnej studni! Rozsudok sa vykoná ihneď!“

„Ja nechčem rožšudok!“ vpadol mu do reči Števo.

„Mlč. nič!“

Bubny zavírili. Najvyšší z Vševediacich spustil dlane a hneď zavládlo ticho.

„Nič! Zberači! Dnešný deň nech je pre vás výstrahou! Ak sa niekto vzoprie poriadkom, daným múdrosťou Vševediacich…“

„Kto je tu podľa teba Vševediaci, ty trdlo makové?“

Strhol som sa a Vilo prudko vydýchol - spoznali sme Ferov hlas. Veľkňaz zalapal po vzduchu.

„Kto sa opovažuje rušiť spravodlivosť?“

„Ja som sa pýtal skôr! Kto je tu Vševediaci?“

Hlas zaznieval z veľkej výšky. Fero musel stáť niekde v skalách, kam sme pre ozrutný skalný previs nemohli dovidieť. O tom svedčilo i to, že tisícky hláv sa aj bez povelu čiernoodenca zdvihlo a tisíce očú sa uprelo vysoko hore, pričom ani hodnostári a vojaci neboli výnimkou.

„Nič! Prašivý rúhač!“ Irigaluahd vzlykal zlosťou. „Ja som Vševediaci! Som najvševediacejší zo všetkých Vševediacich!“

„Hej? Príma! Tak potom si práve ten, koho už dlho hľadám! Konečne mi vysvetlíš to, čo mi doteraz nevedel nikto vysvetliť! Povedz, čo bolo prv - vajce, či sliepka!“

„Ty!“ zavyl veľkňaz. „Okarus ťa zničí!“

„Ale najprv teba!“

Irigaluahd pozrel nahor a znenazdajky preskočil zábradlie na podstavci, sotva dopadol na zem, pramálo dôstojne sa odkotúľal nabok. Práve zavčasu, lebo menší balvan rozdrúzgal chatrnú drevenú stavbu na triesky.

„Nosatci… za mnou!“

Znova som sa mykol, lebo ma na zápästí uchopili studené prsty. Zdesene som sa obzrel - vysoký dôstojník povedomého obličaja ťahal mňa i Julku kamsi nabok. S úžasom som spoznal lovca ohňa Noriona.

Nemusel nás dvakrát vyzývať, a preto, že sme boli voľní, vyrazili sme. Podarilo sa nám ubehnúť dobrých dvadsať metrov, kým sa rozľahol lomoz a vresk a stráže, zaujaté Ferom, spozorovali náš útek.

„Zadržte! Chyťte ich! Vojaci! Nepusťte prašivcov!“ jačal Irigaluahd. „Na zem, zberači soldany! Kto sa bude dívať, dám ho popraviť vedno s prašivcami!“

Kútikom oka som postrehol, že zástupy poslúchli. Dav zaľahol tvárami do kamenia, len vojaci a dôstojníci sa rozbehli.

„Pridajte!“ zvolal Norion. „Rýchlejšie!“

„Ale vpredu je hliadka!“

„Dlho tam nebude!“

Norion ani nedopovedal a jeho slová sa premenili v skutočnosť - spoza vojakov akoby zo zeme vyrástol hlúčik mužov. V povetrí zafičali kyjaky a ozbrojenci sa váľali na zemi.

„Sem!“

Odbočili sme a v príkrom zráze sme uvideli úzky chodník.

„Bežte stále hore,“ nariadil lovec ohňa. „My ich na chvíľu zadržíme. Rýchle!“

Štverali sme sa popri vratkom okrúhlom balvanisku. Všimol som si, že za ním čupia dvaja muži v kožuchoch sususasa, vyzbrojení hrubými kolmi.

„Dobrý nápad,“ zafučal Vilo.

Nebolo kedy rozmýšľať, ako to myslí. Hoci mi srdce tĺklo ako zvon a pľúca mi išlo roztrhnúť, bežal som ďalej, ťahajúc za sebou i Julku.

„Ne… vládžem!“ dychčal Števo.

„Musíš!“ skríkol Vilo. „Jeden ťa už doháňa!“

Hoci to vôbec nebola pravda, Števo pridal a vtom som prišiel na to, na čo narážal Vilo nedávnou poznámkou o dobrom nápade. Pod nami zaprašťalo a vzápätí zadunelo. Keď som preľaknuto zastal, aby som chytil dych, uvidel som lovcov ohňa, ako kolmi uvoľňujú nahotovené balvany. Kamene sa síce ťažko a váhavo dávali do pohybu, lež, keď sa už začali gúľať, nebolo sily, čo by ich zastavila. Valili sa k úpätiu hory, strhávali so sebou i hŕby drobnejšieho kamenia a rútili sa priamo na štverajúcich sa ozbrojencov.

„To je strašné!“ zvolala Julka.

„Je,“ prikývol Vilo a zhlboka nabral do pľúc vzduch. „Lenže oni by k nám neboli ani byľku milosrdnejší. A k hentým,“ ukázal na našich záchrancov. „Asi tiež nie.“

„Heeej!“ zaznelo zboku radostné volanie. „Panstvo, sem sa! Tadeto! Zdrhli ste všetci?“ „Fero!“

Času na zvítanie a vysvetľovanie sme nemali. Lovec ohňa nám spolu s menším druhom mlčky ukázal cestičku do úzkej rokliny. Hlboko pod nami ležali tvárou k zemi zástupy Tuprumejčanov. Ponáhľali sme sa.

Roklinu obklopovali pošmúrne skaliská, miestami sa menili na neforemné a nevydarené ihlany. Trochu ma prekvapil ostrý zápach, a keď som onedlho v skalných puklinách uvidel pruhy stuhnutej lávy s kryštálikmi síry, dostal som strach. „Vilo,“ povedal som. „Všimol si si?“

„Bodaj by nie! Kráčame po úbočí sopky.“

„Šopky? Poďme chytro nažad!“

„Ako chceš,“ zasmial sa zlostne Vilo. „Vráť sa! Tam dole ťa vrelo uvítajú tvoji priatelia Vševediaci!“

Zdolali sme horský hrebeň. Napriek slabej viditeľnosti som hlboko pod nami rozoznával údolia, bielu stužku horskej riavy.

„Odtiaľ sme ušli,“ odfúkol si Vilo. „Zdá sa, že nás čaká poriadna túra.“

Takmer vodorovný previs nám poskytoval skrýšu pred protivným dažďom.

Ďalšia cesta viedla mierne nadol takým úzkym chodníčkom, že sme podchvíľou nemohli kráčať vedľa seba. Za zákrutou sa vynorila skalná stena. Kaňon bol slepý!

„Tadiaľto,“ riekol planéťan.

Stenou viedla rímsa. Skaly pokrýval slizký povlak, no chodník nebol príliš strmý a bolo možné sa kedykoľvek zachytiť o otvory, vysekané v stene. O niekoľko minút sme sa ocitli v horskom sedle. Všade sa povaľovali kamenné kvádre rozmanitých rozmerov - vyzeralo to, ani čo by sa tu hrali v kocky rozprávkoví obri.

„Norion nás nedobehne?“ spýtal sa Vilo beznosého.

„Nie,“ spomalil krok lovec ohňa. „Najprv vyslobodí Mogama z kola hanby, až potom sa vydá do hôr.“

„A kam vlastne mierime?“

„Tam, kam sa boja prísť Vševediaci. Do Ríše Kamenných.“

Pozreli sme s Vilom a Julkou na seba a nevedno prečo mi naskočili zimomriavky.

„Ríša Kamenných?“

Údolie sa rozširovalo. Kráčali sme už dosť voľne.

„Aha, aká čudná skala,“ upozorňoval Teofil.

Skala bola naskutku zvláštna. Mala valcovitý tvar. Spoza nej vykúkal vzdialenejší vrcholec iného útesu, premkol ma nepochopiteľný pocit úzkosti.

„Chlapci,“ hlesla Julka. „Ja sa bojím.“

Zomkli sme sa tesnejšie a neochotne sme nasledovali nášho vodcu. Zrazu Vilo zastal.

„Tá skala,“ zašepkal.

„Čo je s ňou?“

„Je ako húsenica!“

„Je to ogynog, duchovia hôr ho premenili na kameň,“ vysvetľoval netrpezlivo planéťan. „Poďte.“

Obišli sme kamenný valec a ja som sa potkol o sošku štvorkrídleho vtáka.

„Hiííí!“ vydýchla Julka.

Pred nami ležalo pleso. V hladkej hladine sa zrkadlilo nielen úbočie náprotivného brehu, ale i niečo ďalšie, čo sem pôvodne nepatrilo. Bolo mi jasné, prečo sa krajina nazýva Ríšou Kamenných.

„Kamenný oheň,“ povedal som zastretým hlasom a pretrel som si oči. Na druhom brehu sa týčilo skalisko. Pripomínalo mi skamenený plameň a spod neho sa k nám približoval planéťan.

DVAJA ŽIVÍ MŔTVI

alebo kapitola štyridsiata, v ktorej Kazisvet prekoná rekord v kazení

„Dôstojník!“ zvolal Števo. „Utečme!“

Utekať však nebolo zapotreby, pretože krivkajúci muž nejavil útočné úmysly. Iba napohľad bol z rovnakého cesta, ako tí, s ktorými sme sa zoznámili v zajatí. Jeho oko na nás hľadelo skúmavo a priateľsky. Razom zahnalo z mojej mysle akékoľvek obavy.

„Pozdravujem ťa, Onimod,“ ohlásil sa náš sprievodca. „Tvoj plán sa podaril, všetkých nosatcov sme zachránili.“

Dôstojník zastal a mlčky na nás hľadel. Bol takisto kostnatý a vychudnutý, ako všetci jeho súkmeňovci. Hoci sa opieral o akúsi barlu a hoci mal iba jedno oko, jeho pohľad pôsobil dojmom neotrasiteľného sebavedomia.

„Vitajte, cudzinci.“

„Ďakujeme, že ste nás zachránili!“

Vilo vyjadril, čo sa aj mne dralo na jazyk. Mal som sto chutí zhlboka sa ukloniť - toľkú vznešenosť prezrádzal Onimodov zjav. Po Vilových slovách jeho oko zažiarilo a muž akoby povyrástol.

„Niet začo ďakovať, cudzinci. Mám s Akiremom a Radou Vševediacich nevyrovnané účty a každý ich nepriateľ je aj mojím priateľom. Priateľom sa patrí pomáhať.“

Nikdy predtým sme ho nevideli, avšak Mogam nám vyrozprával jeho príbeh. Onimod sa vzoprel proti nespravodlivosti v Tuprumeji. Vládcovia ho odsúdili na trest smrti. Patril k žalostnej menšine dôstojníkov, čo súcítili s obyvateľstvom, a preto zberači soldany vrúcne ľutovali, keď sa dozvedeli, že gor-gor-gory vykonali rozsudok Rady Vševediacich.

„Vás nezožrali vtáci smrti?“ vyhŕkla Julka.

„Vtáci smrti?“ pousmial sa trpko Onimod. „Pochybujem, či to sami prežili. Gor-gor-gor mi stihol vypáliť pravé oko, potom ma bezvedomie vyslobodilo z bolestí, a keď som sa prebral, už som ležal tamto.“

Ukázal k jaskyni na úpätí, posunkom nás pozval dovnútra.

„Konečne v suchu,“ striasol sa Vilo. „A najmä - bez toho strašidelného brala!“

V duchu som súhlasil. Dnu bolo aj pomerne teplo, lebo v niekoľkých puklinách plápolal oheň.

„A kto vás zachránil pred gor-gor-gormi?“ zaujímala sa Julka.

„Ten, ktorý zostúpil z oblakov.“

Začudoval som sa záhadnej hostiteľovej odpovedi, no vtom ma nevedno prečo ovládol pocit, že k nám niekto pribudol.

„Ten, ktorý zostúpil z oblakov.“

Tentoraz to nevyslovil Onimod. Začul som len šepot - bol taký nevýrazný, akoby prehovoril dážď. V úzadí jaskyne čosi zašušťalo. Zdvihol som hlavu a ako na povel sme vstali - pred sebou sme uvideli statného bielovlasého starca. V črtách mal niečo povedomé. Na voľakoho sa veľmi podobal a čím dlhšie som naňho pozeral, tým viac mi pripomínal prastarý balvan, pevne vzdorujúci náporu vetrov a búrok.

„Seďte, cudzinci,“ povedal ticho. „Buďte vítaní v mieste, odkiaľ vyrazí na cestu odplata!“

„Čo je s Norionom?“ obrátil sa k Onimodovi.

„Vráti sa až k večeru, keď oslobodí chlapca. Ak sa mu nepodarí…“

„Podarí!“ odvetil pevne bielovlasý. „Plán Toho, ktorý zostúpil z oblakov, sa podarí do konca.“

„Veríš, že prenasledovateľov vláka až sem?“

„Zlosť ich zaslepí a prídu. Ríša Kamenných si už veľmi dávno nevyžiadala novú obeť.“

„Pravdu vravíš. Pred niekoľkými dňami sa vraj Irigaluahd vyjadril pred Akiremom, že duchovia hôr opustili údolie, lebo už tisíc dní nepremenili nikoho na kameň.“

„Lebo už tisíc dní sa sem neodvážila vkročiť noha Tuprumejčana,“ podotkol starec. „Dnes si duchovia vynahradia všetko, čo zameškali.“

„Čo zamýšľaš?“ Onimod spozornel a prestal sa zaoberať pahrebou.

„Jediné, čo sa dá. Postavím sa pred Bralo kamenného kúzla, a keď vojde vojsko do údolia, stlačím krúžok.“

„Ale,“ predbehol ho dôstojník. „Aj ty skamenieš!“

„Viem. Lež ani ty si nemyslel na smrť, keď si sa pred piatimi dňami vydal zachrániť nosatých cudzincov! S nasadením života si sa dostal až do Kolovej jaskyne, premohol si strážcu a vložil si im do vreciek modrú látku, aby si pomohli! Viem, že by si ich bol aj zachránil, keby si si neporanil nohu! Ty si nepomyslel na smrť, prečo by som mal na ňu myslieť ja? Nenávidím Vševediacich väčšmi než ty! Nebyť ich ničomného učenia o modrej farbe, nebol by sa zabil môj syn Nagon, keď uzrel sedem žiarivých kociek! Nebyť toho, že od malička ohlupujú Tuprumejčanov a nútia ich pracovať za seba, žili by sme všetci oveľa lepšie! A nebyť ich nespravodlivosti, nehrozila by dnes večer smrť môjmu vnukovi! Nie, neodhováraj ma! Aj tak sa postavím pod bralo - a prv než ich premením v kameň, ukážem sa im!“

Viac nepovedal, no už som vedel, kto to je.

„Narut,“ zašepkal Vilo.

„Mogamov starý otec!“ skríkol Fero.

„Tak aj vy ste ostali nažive?“ rozosmiala sa cez slzy Julka. „Oj, dedko Narut! Keby sa Mogam dozvedel, že žijete, roztrhal by povrazy a zaraz by bol tu!“

„Mogam je náš kamarát,“ rozohnil sa aj Števo. „Ničoho ša nebojí! Je škoro taký odvážny ako ja!“

„Keby ste vedeli, ako vás má rád! Jednostaj vás spomína!“

Starkému prelietol tvárou úsmev, no hneď zasa zvážnel.

„Teší ma, cudzinci, že ste Mogamovými priateľmi.“

„Dedko Narut!“ Julka vyskočila a schytila ho za rukáv.

„Vracajú sa,“ prerušil ju Onimod.

Vybehli sme k východu. Prichádzali lovci ohňa.

„Koľko vojakov je na pochode?“ spýtal sa Onimod a bystrým pohľadom preletel okolie.

„Všetci,“ odvetil jeden z lovcov ohňa. „Akiremu rozzúril útek odsúdencov a vyhnal do boja celú armádu! Osobne tiahne v jej čele s celou Radou Vševediacich!“

„Akiremu sem nesú i s Radou Vševediacich?“ zasmial sa Narut smiechom, neveštiacim nič dobrého. „Chce uvidieť, ako potrestajú odbojníkov? Tým lepšie, zahynie aj on! Onimod!“

„Skutočne to chceš vykonať? Ten, ktorý zostúpil z oblakov, predsa chcel, aby sme počkali na…“ nedokončil Onimod.

„Nikto neskríži môj plán! Za svoj život síce vďačím Tomu, ktorý zostúpil z oblakov, no práve preto nebudem čakať - bol by primierny a ja by som sa nedokázal vzoprieť jeho vôli. Keď ma uvidíte, ako si skrížim ruky nad hlavou, ujdite do jaskyne, lebo narátam do desať a privolám Duchov hôr. Stisnem krúžok!“

„Nechaj ma najprv prehovoriť! V armáde, medzi veliteľmi, mám niekoľkých priateľov a i moji bývalí vojaci azda prejdú na našu stranu!“

„Považujú ťa dávno za mŕtveho! Pomyslia si, že si Tieň!“

„Tým lepšie! Tieňa počúvnu ešte ochotnejšie! Od strachu!“

Starec váhal.

„Nechaj ma, Narut,“ naliehal Onimod. „Prehovorím k vojsku a vzbúrim ozbrojencov proti Vševediacim. Ak nebudú chcieť vyjednávať, lovci ohňa na nich spustia nachystanú kamennú lavínu!“

„Nie.“ Narut rázne zavrtel hlavou. „S prvým návrhom s tebou súhlasím, počínaj si, ako chceš. Prehovor k ozbrojencom. Rečni odtiaľto, a ani lovci ohňa nesmú vyliezť na úbočia, lebo ak Vševediaci rozkážu útočiť, nebudem otáľať. Stlačím krúžok a každý, kto sa neschová do jaskyne, premení sa naveky na skalu!“

„Preboha!“ skríkol znezrady Onimod. „Ak… ak sa nemýlim, tak z toho nebude nič!“

„Z čoho nebude nič?“ zachmúril sa starec.

„Z vášho plánu! Nikto sa nepremení na skalu! Nikto!“

A vystrel ruku k bralu.

„Jaj!“ zvýskla Julka, ja som ustrnul a Vilo otvoril ústa.

„Teofil!“ spamätal sa Fero. „Ty Kazisvet! Ty!“

Od vzrušenia stratil dych, no už ani nemusel dohovoriť. Teofil čupel na vrcholci a bezstarostne sa pohrával so skazonosným výstupkom.

„ … ty si pokazil oheň Quederanov!“ vykríkol Narut.

Vražedný vynález naozaj nefungoval.

„HRR, NA NICH!“

alebo kapitola štyridsiata prvá, v ktorej sa boj začne na zemi a skončí na oblohe

Ležal som za skalnatým výbežkom spolu s Vilom, Julkou a Teofilom, zatiaľ čo Fero a Števo sa krčili za susedným skaliskom. Lovci ohňa sa roztratili po úbočiach. Napospol sa poschovávali za balvanmi, ktoré mali dvojakú úlohu - nielenže im slúžili ako úkryt, ale i na obranu. Balvany stáli nanajvýš vratko, takže stačilo do nich silnejšie strčiť a skotúľali by sa do údolia.

Hľadel som dole. Úvozom sa plazila tôňa za tôňou. S približujúcimi sa tôňami narastala i vrava - vojaci sa s mrzutým hundraním predierali zhlukom ostrých končistých skál.

„Zatiaľ netušia, kde sme,“ zašepkal Vilo. „Dúfajme, že odídu a všetko dobre dopadne.“

„Prečo,“ zašomral Teofil. „Múdrejšie bude, keď ich poriadne natrepeme.“

„Zbláznil si sa?“ zahniezdila sa Julka. „Je ich stokrát viac!“

„No a? Ty vari nevieš, čo vravieval Žižka? Nepriateľov sa nebojte, na množstvo nehľaďte!“

„Máš pravdu, ale Žižka mal husitské vojsko! A nie hocijaké! Keď im vydal rozkaz, zaraz sa vrhli na križiakov s pokrikom - hrr, na nich!“

„Hrr, na nich!“ zajačal Teofil a vyskočil. Schmatli sme ho z oboch strán a podarilo sa nám ho strhnúť do skrýše skôr, než to ktokoľvek spozoroval. Niekoľko planéťanov sa síce pozrelo naším smerom, keď však nezbadali nič podozrivé, pokračovali v pochode.

„Prečo ma zdržiavate? Dofrasa, prečo na nich nezaútočíme, kým sú hlúpi?“

Teofil sa zmietal v našich rukách a usiloval sa vyslobodiť.

„Na nich,“ syčal. „Čo čakáte, zbabelci?“

Zdrapol som ho za hrdlo a na ústa som mu pritisol vreckovku. Vôbec sa mi nepáčil.

„Babráci,“ mumlal pod vreckovkou. „Strachopudi! Pusťte ma na nich samého, keď sa vy strachujete! Ja ich naučím! Aj obra premôžem, nie hentú bandu černokňažníkov!“

„Márnosť, čo sa mu stalo?“ naľakala sa Julka. „Meče sa ani divý!“

„Je ako opitý! Práve ako Števo pred piatimi dňami!“

„Stanino, a vieš, že máš pravdu?“ Vilo si oblizol pery a zamračene sa ponad okuliare zahľadel na hádžuceho sa spolužiaka. „Tie isté príznaky!“

„Opitý? Z čoho… počkajte, už to mám!“ zajasala Julka. „Pamätáte sa? Števo sa krátko predtým, než začal vystrájať, popŕhlil! A Teofil tiež!“

„Asi to bude tak,“ zafučal Vilo a pravicou si siahol k nosu, aby si narovnal okuliare. To bola chyba - Teofil využil kratučké uvoľnenie, búšil ma päsťou do tváre, odsotil Julku a s revom vyskočil na skalu.

„Hŕŕŕ! Na nich!“

Nedal sa udržať - kým sme sa spamätali, rútil sa príkrym zrázom. Čírou náhodou narazil do jedného z prichystaných balvanov a ten sa s ohlušivým lomozom zgúľal dole, zatiaľ čo omráčený Kazisvet ostal nehybne ležať.

Údolím sa rozľahol krik a vresk. Balvan zasiahol krídlo postupujúceho vojska a zadlávil niekoľko Vševediacich, ktorých vojaci v panike hodili aj s nosidlami na zem.

„Nič! Prašivé nič! Ihneď vylezte a vzdajte sa!“

Spoznal som Irigaluahdov hlas. Veľkňaz Vševediacich sedel na nosidlách v čele sprievodu, kým Akiremu niesli nosiči bezmála uprostred. Vojsko zastalo.

„Vojaci!“ zakrákal panovník. „Zaútočte na rúhačov! Kto zabije prašivca, stane sa dôstoj…“

Nedohovoril, pretože z výšky prudko zletel kameň a zasiahol ho do pŕs.

„Príma, Fero!“

„Vojaci!“ zaškriekal spredu Irigaluahd. „Na prašivcov!“

„Stojte, vojaci!“ zahrmel údolím dunivý bas. „Kto sa pohne, bude synom smrti!“

Na útesoch nad jaskyňou sa vztýčila postava v zelenom. Rady ozbrojencov sa zavlnili a premiešali.

„Onimod! Veď je to Onimod!“ zaznel krik. „Veliteľ Onimod!“

„Nemožné!“ odporovali ďalší. „Onimod už dávno nežije! Zožrali ho gor-gor-gory!“

„Tak potom to je Tieň! Onimodov Tieň!“

„Prestaňte!“ zahulákal Arikema. „To nie je…“

Ďalší kameň druhý raz umlčal panovníka - Fero si zrejme svojim prakom vzal na mušku iba jeho.

„Vojaci!“ vyskočil Irigaluahd z nosidiel. „Vpred!“

„Opakujem, stojte!“

Onimod zdvihol bidlo a vojsko zašumelo - obe stráne sa zahmýrili lovcami ohňa. Netvorili síce ani stotinu počtu ozbrojencov, avšak každý z nich stál za balvanom, výrečne sa opieral o hrubočizné koly.

„Rozkazujem vám, zaútočte!“ zavrešťal preskakujúcim hlasom veľkňaz. Šíky sa váhavo pohli.

„Naposledy vás vyzývam, stojte!“

„Zaútočte! Kto sa chce stať dôstojníkom, vpred!“

Časť vojakov sa rozbehla do brehu. Onimod zakrúžil bidlom a zároveň potlačil balvan pred sebou. Najnižšia línia lovcov ohňa poslúchla a obe stráne zahrmeli. Dunenie sa miešalo so smrteľnými výkrikmi. Onimod znova zdvihol ruku.

„Vidíte, ako skončí váš útok? Stojte!“

„Prašivec! Zradca prašivý!“ zavyl Irigaluahd. „Aj tak ťa dostaneme! Všetkých vás dostaneme! Máte len dvadsať balvanov! Potom vás zničíme, prašivci!“

„Len dvadsať!“ rozosmial sa Onimod. „Lenže každý z nich stačí zahlušiť i piatich z vás! Len poďte, ozbrojenci, ak sa chcete stať dôstojníkmi! Budete nimi, ale na onom svete!“

„Vojaci,“ ozval sa znenazdajky nový hlas. Všetky hlavy sa pootočili k jaskyni - v otvore stál bielobradý starec.

„Veď… veď je to Narut!“ neovládol sa ktosi z Vševediacich. „Ako! Veď sme ho vhodili do Okarusovho kráteru!“

„Uhádol si, Ipurhem,“ odvetil starý lovec ohňa pokojne. „Ja som to! Rada Vševediacich ma odsúdila, ale Okarus mi ponechal život a Tiene ma nemohli prijať medzi seba! Navyše mi daroval toto!“

Siahol do záhrenia a vytiahol štvorec belasej látky, ktorou zamával v šibajúcom daždi. Vojsko sa znova zavlnilo, časť ozbrojencov sa hodila na zem, iní si zakrývali oči rukami a zahadzovali zbrane.

„Nič!“ zvrieskol Irigaluahd. „Hlupáci! Čo sa bojíte! Či som vám nepovedal, že dnes sa nemusíte báť! V dnešný deň vám veľký Okarus výnimočne povolil hľadieť na modrú farbu!“

„Ozbrojenci!“ prerušil ho Narut. „Prečo by ste mali bojovať za druhých? Nech si na nás zaútočia Vševediaci sami, ak majú takú chuť do boja!“

„Nič! Ty sa opovažuješ!“ zavyl Akirema, uhýbajúc chytro pred treťou Ferovou strelou.

„Ja sa opovažujem! Ako vidíš, kričím bez dovolenia, a nič sa mi nestalo! Oslovujem ťa, a nič sa mi nestalo! Nosím pri sebe modrú farbu, a tiež sa mi nič nestalo! Tvrdím, že si najprašivejší prašivec zo všetkých najprašivejších prašivcov - a nič sa mi nestalo! Ozbrojenci! Neposlúchajte viac týchto luhárov a klamárov!“

„Ok… Ok… Okarus ťa rozdrví!“

„Okarusa ani nenapadne miešať sa do toho! Ozbrojenci! Prečo sa vaši otcovia a bratia musia denne plahočiť za strukmi soldany a potýkať sa s dažďom, zatiaľ čo Vševediaci sa vyvaľujú v jaskyniach a žujú voňavé korenie?“

„Čuš, prašivec!“ Irigaluahd priam kikiríkal.

„Ty čuš! Ozbrojenci, prečo bývate vo vlhkých a studených dierach? Nikto z vás nebol v Cengajúcej jaskyni! Videli by ste, v akom teple a suchu si žijú Vševediaci!“

„Zabite ho! Kto ho zabije, bude hlavným veliteľom!“ zaškrekotal vladár. „Kto chce byť…“

Náhlivo sa uhol pred kameňom a schoval sa za vojaka. Krik a vresk narástli, pretože lovci ohňa sa zapreli do kolov, zasunutých pod balvany. Vtedy Onimod spustil ruku a do rokliny sa vrátilo ticho. Iba jeho hlas zazvučal ani kováčska nákova.

„Ľudia z Tuprumeje! Poznáte prastaré proroctvo, že vláda Vševediacich skončí vtedy, keď živý bodliak zbičuje panovníka Tuprumeje?“

Vojsko mlčalo.

„Včera,“ zadunel Onimodov hlas. „Včera v Cengajúcej jaskyni vyšľahali Akiremu bodliakom! Pozrite sa na jeho hlavu, ak mi neveríte!“

Stovky očí spočinuli na vladárovej hlave, ovinutej pruhmi lyka.

„To… to je lož!“ bránil sa Akirema. „Zranenie som utŕžil v potýčke s Tieňom, keď chcel povraždiť Tuprumejčanov!“

„Tvoj Tieň bol zelený a štíhly bodliak!“

„Neverte mu!“ precitol Irigaluahd. „Neverte mu, čo vymýšľa prašivý zradca a rúhač! Riaďte sa rozkazmi Vševediacich! Iné proroctvo je dôležitejšie: spravodlivá vláda dobrotivých Vševediacich skončí iba vtedy, keď zmiznú mračná z oblohy, a keď prestane pršať!“

„Ustaň, dážď!“ zvolal Narut a vystrel ruky k nebesiam. „Zastavte sa, vodné kvapky!“

Veľkňaz chcel odpovedať, no slovo mu zamrzlo na jazyku. Zavládlo také ticho, ani čo by náhle zmĺkla celá planéta.

„Panečku,“ hlesol Vilo.

Často som čítal o existencii akéhosi šiesteho zmyslu, ktorý varuje pred nebezpečenstvom. A teraz som objavil zmysel siedmy, opačný. Zrazu som vedel, že sme zachránení.

„To bude…“

Fero sa odmlčal. Pocítili sme. že sa odohráva niečo veľké - voľačo nebolo v poriadku. Chytil som sa skaly, aby som nespadol a pozrel som na Vila. Stál a radostne hľadel na nebo. Vyvrátil som hlavu, Fero hlasito vydýchol.

„Ľudkovia! Veď už sotva kropí!“ vydýchla Julka.

Na oblohe sa čosi robilo.

Na oblohe sa čosi robilo. Ligotavé kvapky síce cupkali Mogamovi do naširoko roztvorených očí, lež chlapcovi sa videlo, že sú čoraz menšie a menšie. Kdesi vysoko nad strminami, nad šedohnedým príkrovom, sa zrazu ozval čudesný bzukot. Silnel čoraz rýchlejšie. Bzučanie sa zmenilo v hukot, až v burácanie. Zrazu Mogam zaspätkoval, zaprel sa chrbtom o Kôl hanby a jeho šikmé ružové oči sa naplnili úžasom. Zahryzol si síce chvat ne do jazyka, ale ani tak sa nedokázal nepreviniť. Vykríkol.

Z jaskyne vybehli dvaja bojovníci a za nimi jediný Vševediaci. Ešte v tej chvíli si Mogam uvedomil, že tentoraz ho nepotrestajú. Vševediaci totiž urobil niečo neslýchané - vypustil z hrste zaklínacie bidlo a ozbrojenci kričali ešte hlasnejšie, než predtým ich väzeň. To však Mogam postrehol len kútikom oka - hľadel na nebesá. A vyplatilo sa hľadieť, pretože to, čo uvidel, nevideli ani pradedovia jeho pradedov.

Odveká sivota sa roztrhla. Škára v chmárach sa zväčšovala, až ohromený Mogam uvidel zubatý vrcholec Okarusovho vrchu - vrchu, o ktorom Vševediaci učili, že nemá konca. Posvätný vrch však vrcholec mal! Mal ho takisto, ako hociktorý z iných pahorkov.

Úkaz týmto divom neskončil - naopak, diera rástla i naďalej, až sa hnedosivá farba rozplynula úplne.

A vtedy muž v čiernom klesol tvárou k zemi a Mogam sa od strachu udrel o stĺp. Zažmúril oči, ale zvedavosť bola mocnejšia a chlapec znova pozrel nad seba. Nejasne si uvedomoval zavýjanie Vševediaceho, lebo to, čo uzrel, presahovalo jeho chápanie.

Nad štítom sa beztrestne zaskvela - modrá farba! Farba smrti, lebo pripomínala prastarý kult - kult Belasej oblohy. Dávno vykynožení rúhači tvrdili, že nemusí iba pršať, že hore nie sú iba ďalšie a ďalšie mraky, ale aj číra belasá obloha so zlatožltou guľou, ktorá vraj prináša svetlo a teplo! A pod touto guľou, ktorú nazývali Urdo, bývali všetci obyvatelia Tuprumeje rovní.

Urdo, vládca nečistých síl sa síce na smrť vydeseným divákom neukázal, namiesto neho sa na oblohe objavilo čosi ešte nepochopiteľnejšie. Trhlinou sa z krásnej jagavej modravy spúšťalo čosi nepomenovateľné. Na pohľad sa to ponášalo na rútiacu sa skalu. To niečo bolo podlhovasté, žiarivé a lesklé, ohlušujúco revalo a zo spodnej časti vypúšťalo vodopád plameňov.

SÚMRAK VŠEVEDIACICH

alebo kapitola štyridsiata druhá, v ktorej sa gor-gor-gor nestane rozhodujúcim činiteľom

„Raketa!“

Určite to bola kozmická loď. Aj keď sme jej dĺžku nedokázali odhadnúť, nemala byť zvlášť veľkých rozmerov. Klesala pomaly, so zapnutými brzdiacimi motormi. Ohnivé jazyky nesiahali len nadol - z vencov, špirálovite sa vinúcich po plášti lietadla, vystrekovali červeno-žlté plamene na všetky strany. Ovzduším poletovali tisíce oranžových ohníčkov a povetrie nad horami akoby sa rozžeravilo. Vyzeralo to ani v nemom filme, pretože výbuchy na oblohe boli nehlučné. Žiariace chumáčiky menili farby a kdekoľvek sa zjavili, odtiaľ vzápätí mizli šedohnedé mraky, odhaľujúce čoraz viac nádhernej modravy, až sme sa toho konečne dočkali.

„Slnko!“ skríkol Števo.

„Urdo! Guľa Urdo!“ zahučal vzrušený zástup.

S údivom som sledoval, ako sa krajina zajagala, ani čoby si chcela vynahradiť hneď a zaraz to, o čo bola už celé veky ukrátená. Oslepivé lúče vyhnali šero zo všetkých kútov. Stráne sa odrazu zatrblietali, sťaby ich posypali diamantmi.

„Tam! Aha!“ skríkol Fero.

„Strieborný strom,“ konštatoval Vilo.

Uprostred farebnej pohľadnice žiaril nepatrný ligotavý bod, obklopený pyramídami, ponášajúcimi sa odtiaľto na detské výtvory z plastelíny. Ďaleko vzadu, za kráľom stromov, sa črtali nebotyčné ihlanovité štíty so snehobielymi vrcholmi, zatiaľ čo napravo i naľavo sme uvideli nespočetné množstvo hrebeňov a údolí, siahajúcich až k obzoru.

„Pozrite,“ vydýchla Julka. „Už sa dívajú aj oni!“

Mala pravdu. V prvých chvíľach, keď sponad končiarov zažiarilo na obyvateľov slnečné svetlo, vojsko kleslo na kolená, zakrylo si oči, alebo kleslo na zem. Onedlho však zvíťazila zvedavosť, potlačila nasilu vtĺkaný strach. Ozbrojenci sa rozpamätali, že výnimočne dnes sa môžu pozerať na modrú farbu. Čoraz viac si ich odťahovalo dlane spred zhrozených očí. A keď raketa s revom začala naberať rýchlosť, aby sa prehupla ponad horský hrebeň, už všetci ozbrojenci hľadeli nahor. Aj samotní Vševediaci zabudli na svoju povesť a zízali na oblohu nemenej zvedavo a s hrôzou ako ich súkmeňovci. Všetkými to muselo otriasť - o voľačom podobnom sa doposiaľ nesmeli ani len zhovárať.

„Sú na tom ako henten vtáčik,“ poznamenal Vilo.

Aj sám som si všimol štvorkrídleho vtáka nad plesom. Ihneď ako hviezda zažiarila, vystrašený vták sa spustil na breh a uchýlil sa do bezpečia na ploský kameň.

„Chudák,“ zosmutnela Julka. „Nevie poletovať pod jasnou oblohou.“

„Koniec predstavenia,“ riekol Fero.

Žiaľ, sotva raketa zmizla z dohľadu a prestali pôsobiť oranžové lúče, mračná sa privalili spredu i zozadu, aby sa premenili na jednoliatu dažďovú prikrývku.

„Konieč? Teraž ša puštia do náš!“

Vilo zavrtel hlavou.

„Pozrite.“

Vojaci i Vševediaci stáli strnuto, s pohľadmi i naďalej upretými na oblohu. Nevedno, ako dlho by to takto trvalo, nebyť Akiremu.

„Vojaci!“ zaškriekal. „To, čo ste videli, nebola skutočnosť!

To len zlí duchovia skúšajú vašu vernosť! Chyťte sa zbraní, vojaci, a pochytajte rúhačov!“

Masa sa zamrvila a naskutku sa dala do pohybu, avšak nie podľa vladárovho rozkazu. Jeden po druhom sa pozreli na neho, potom na nás, a napokon ku vchodu do jaskyne, kde bok po boku stáli Onimod so starým Narutom.

„Ľud Tuprumeje!“

Pokojný a vyrovnaný Onimodov hlas prebral z ustrnutia aj posledné zvyšky do mrakov zahľadených zvedavcov. Panovník so zosinetou tvárou vyskočil z nosidiel, na viac sa nezmohol - Fero pozorne zacielil a kameň, asi ako slepačie vajíčko ho zasiahol do pleca tak prudko, že kostlivec zabedákal a znova sa schoval pod striešku.

„Slobodní ľudia Tuprumeje!“ zopakoval Onimod. „Sami ste počuli z úst Irigaluahda, kedy skončí vláda Vševediacich! Aj druhé proroctvo sa vyplnilo! Mračná z oblohy zmizli a dážď prestal, a takto tomu bude deň čo deň! Zajtra uvidíte bezoblačné nebo rovnako ako dnes a potom čoraz dlhšie a dlhšie! A kým dozreje nová úroda soldany, nadíde čas, že od rána do večera bude nad našimi hlavami žiariť horúce Urdo, prinášajúce svetlo a teplo!“

„Nie! Vojaci! Neverte mu!“

Irigaluahd sa až teraz vzchopil. Vyliezol na hrboľatý balvan a zamával pred sebou pruhovaným bidlom.

„Vojaci! Nezabudnite, že ak nedodržíte Itolfareov ceremoniál, všetkých vás dáme zbičovať bodliakom!“

Ozbrojenci sa zamrvili. Na tvárach sa im nezračil strach, ktorý chcel veľkňaz docieliť - skôr akýsi podráždený údiv.

„Čože?“ skríkol jeden z dôstojníkov, postávajúci na boku a začal sa predierať k balvanu. „Preto, že sme doposiaľ splnili každý rozkaz? Preto, že sme hnali zberačov proti sususasa? Preto, že slúžime za tri misy teplej kaše denne? Preto, že bývame v studených dierach, kým vy, ako počúvam, bývate v teplej a suchej jaskyni? Vždy ste nám tvrdili, že Cengajúca jaskyňa je najstudenšia zo všetkých jaskýň Tuprumeje! Strašili ste nás Okarusom, aby ste nás udržali v poslušnosti. Kdeže sú Okarusove blesky? Prečo nezasiahli Onimoda a Naruta, ani nosatcov, keď sa veľa, veľa ráz prehrešili proti Itolfareovmu ceremoniálu? Prečo neoslepli, keď nosili pri sebe modrú farbu? Prečo sa im nič nestalo, keď odplašili z popraviska posvätných vtákov smrti a potom ušli zakázaným chodníkom? Už niekoľko dní premýšľam nad týmito udalosťami! Už niekoľko dní pochybujem o učení Vševediacich, a to, čo sa práve udialo, ma presvedčilo úplne! Vojaci z môjho oddielu - za mnou! Nech žije Onimod!“

Muž v zelenom plášti opísal mečom oblúk a zamieril preč. Za ním sa pohlo - zo začiatku váhavo, potom rezkejšie - niekoľko desiatok ozbrojencov.

„Ďakujem ti, Oregola!“ zasmial sa Onimod. „Veril som, že ma nesklameš! Ďakujem vám, vojaci! A čo vy, moji kopijníci?“

Hlúčok planéťanov, vyzbrojených dlhými oštepmi, sa už na začiatku Onimodovho vystúpenia choval nanajvýš nespokojne - jednostaj medzi sebou čosi polohlasne drmolili a gestikulovali. Onimod nestihol ani dohovoriť a už sa ako jeden muž rozbehli k jaskyni.

„Idem s tebou, Onimod!“ udrel o zbraň jednooký dôstojník a odstrčil dvoch Vševediacich. „Nech Okarus zničí Akiremu, kvôli nemu som prišiel o oko! Za mnou vojaci!“

„Za mnou vojaci!“ ozvali sa sťa ozvena niekoľkí ďalší velitelia.

Pohľad to bol naskutku úchvatný. Skupinky vojakov, ozbrojených i bez zbraní, sa pohli a rozkolísali smerom k jaskyni. Neuplynula ani minúta a uprostred údolia ostali len nosidlá s panovníkom, obklopené zhlukom bezradných Vševediacich. Obďaleč otáľali dvaja dôstojníci a hlúčok vyľakaných vojakov, keď však zistili, že všetci ostatní ich opustili, dali sa aj oni do pohybu.

„Zradcovia!“ zvrieskol Akirema s tvárou znetvorenou od nenávisti. „Prašivci! Rúhači! Nič! Vrátim sa do Tuprumeje, zo zberačov soldany zostavím novú armádu a potom vás zničím! Budete sa plaziť a prosiť o…“

„Gor! Gor! Gor!“

Drsné zakrákanie preťalo vládcovu reč. Akirema sa strhol, no i Vševediaci a vojsko sa nevdojak prikrčilo. Všetci sme sa obzreli - vo vchode stál Narut a na povraze držal dvoch vtákov smrti.

„Akirema!“

Starý lovec ohňa nehovoril obzvlášť hlasito, no v náhlom tichu bolo počuť každé jeho slovo.

„Irigaluahd! Ty a tvoji Vševediaci ste nás vždy klamali, nikto iný nesmel mať pravdu. Mňa ste dali skántriť len preto, že som sa opovážil tvrdiť, že som na Zakázanej rovine videl modré svetlo. Onimoda ste dali popraviť, lebo sa opovážil protestovať proti zbytočnému mareniu životov pri love na sususasa! Vždy ste nás učili, že Posvätný vrch nemá vrchovec - dnes sme ho videli všetci! Hovorili ste, že mračná nemajú konca - dnes ste aj sami videli guľu Urdo! Vždy ste tvrdili, že vtákov smrti nemožno skrotiť, hoci,“ náhle zvýšil hlas. „Hoci sami držíte nad Cengajúcou jaskyňou niekoľké gor-gor-gory, aby ste mohli odstraňovať nepohodlných nespokojencov! Rozhodol som sa tiež použiť vašu zbraň. Veľa a veľa dní som strávil v tomto vyhnanstve, kde som sa chystal na odplatu. Skrotil som dve gor-gor-gorie mláďatá a vycvičil som ich!“

Narut uvoľnil ľavý povraz.

„Tento útočí len na pestrofarebný odev.“

Oslobodil druhého netvora.

„A tento len na mužov s pruhovanými bidlami.“

Zástup zmeravel, na chrbte mi naskočili zimomriavky.

„Chyť!“

Lovec ohňa plesol dlaňami, načo zdanlivo ťažkopádne vtáky vzlietli a s dravou chtivosťou sa hnali k stredu údolia.

„Nieeé!“

Vládca zaskučal a pokúšal sa strhnúť zo seba pestrofarebný plášť. Rúcho mal však krížom-krážom ovinuté šnúrami a navešanými ozdobami, a kým sa mu podarilo čo len sčasti vykĺznuť spod kapucne, gor-gor-gor sa vrhol na nosidlá. Druhý vták si vybral jediný možný smer - lebo ostatní Vševediaci už predtým pozahadzovali zaklínacie bidlá, zamieril k Irigaluahdovi na vyvýšeninu. Najvyšší z Vševediacich neváhal ani na pol sekundy a vypustil pruhovanú palicu z hrste tak rýchlo, ani čo by bola zo žeravého kovu. Gor-gor-gor nad ním dva razy zakrúžil, potom sťažka zamával krídlami a vrátil sa k Narutovým nohám.

„Čože si to vykonal, veľkňaz Rady Vševediacich?“ zahlaholil posmešne Onimod. „Či nepoznáš Itolfareov ceremoniál? Vari sa v ňom nehovorí: Vševediaci, ktorý sám od seba zahodí posvätné zaklínacie bidlo, nie je viac hoden volať sa Vševediacim? Kto z vás vlastne ešte zostal Vševediacim?“

Chlapi v čiernom sa poobzerali - už dávno ani jediný nedržal v rukách znamenie moci.

„Všetci túžite po zbieraní soldany?“ usmial sa Onimod. „Alebo nie? Rýchle! Kto chce aj naďalej zostať Vševediacim, nech si chytro vezme svoje bidlo nazad!“

Nikto sa nezohol, lebo každý z čiernoodencov gánil na gor-gor-gora, pripraveného na útok.

„A… a… aaá!“

Krv mi stuhla v žilách od neľudského výkriku. Akirema sa zvíjal, vták smrti nadletel, aby mohol svoju korisť znovu postriekať. Vtedy sa však prihodilo čosi zvláštne - vták sa zakolísal, chvíľu sa zdalo, že spadne, no vtom Narut dvakrát zatlieskal a gor-gor-gor sa vrátil poslušne k nemu.

„Tvoje šťastie, Akirema,“ riekol pochmúrne. „Tvoje šťastie, že si môj záchranca nepraje tvoju smrť!“

Už od chvíle, čo nebesá uposlúchli Narutovu výzvu a prestalo pršať, nemohol som sa zbaviť pocitu, že v našej bezprostrednej blízkosti je niekto, koho my nemôžeme vidieť, zato on bedlivo sleduje každý pohyb v údolí i na stranách.

„Aha! Tam!“ zahulákal Fero.

Pleso sa uprostred vzdulo, vodné kruhy sa rozbehli k brehu. Na krištáľovo čistej vode sa hojdala neveľká priehľadná guľa.

„Ten, ktorý zostúpil z oblakov,“ oznámil Narut.

Bublina zmizla a na brehu plesa stál obyvateľ cudzej planéty.

„Tak si to videl, Imerših?“

Mogam sa mykol a prudko zvrtol hlavu. Napravo, na útese stál Norion a výsmešne hľadel na štvoricu pod sebou. Vševediaci. ktorého sa prvý raz v živote opovážil osloviť obyčajný nič bez predpísaných formuliek, vyskočil, ako však spoznal lovca, zmodrel a cúvol za bojovníkov.

„Vojaci! Vidíte dobre?“

Norion zoskočil na plošinu a ukázal na pruhované bidlo v mokrom skálí.

„Počuli ste o tretom článku Itolfareovho ceremoniálu! Imerših sám od seba zahodil posvätnú palicu, prestal byt teda Vševediacim! Nemusíte ho poslúchať!“

Nestihol zopakovať - sotva vyliahol spoza opasku dýku, zvrtli sa obaja strážcovia na opätkoch a ufujazdili.

„Norion,“ zašemotil chlapík v čiernom a na tvári mu neostal ani zlomok zvyčajnej dôstojnej nafúkanosti. „Ty… ty sa…“

„Len to dokonči, ty starý podvodník - ja sa opovažujem s tebou zhovárať. Ale vieš čo? Ja sa opovážim i viac!“

„Čo… čo chceš vykonať?“ zajachtal kostlivec a pohľad upieral na dýku.

„Čo chcem vykonať?“ rozosmial sa lovec ohňa. „Ty to nevieš? A to si o sebe hovoril, že si Vševediaci?“

Jediným razom oddelil skrehnutého Mogama od stĺpa, vzal ho za ruku a ukázal k priesmyku.

„Imerših! Odkáž Tuprumejčanom, že vláda Vševediacich sa skončila!“

A spolu s chlapcom odklusali preč.

TEN, KTORÝ ZOSTÚPIL Z OBLAKOV

alebo krátka kapitola štyridsiata tretia, ale veľmi dôležitá

Na Ariole, planéte vzdialenej niekoľko tisíc svetelných rokov, už niekoľko storočí nebolo zločincov, lebo zločiny patrili dávno nenávratnej minulosti. Akokoľvek však boli obyvatelia Arioly na nepredstaviteľne vysokej úrovni, aj oni sa občas dopúšťali chýb, ktoré sa niekedy i proti ich vôli rovnali až zločinom.

Gederax bol podľa našich meradiel inžinierom a podobne ako všetci Ariolčania, mal viac povolaní. Bol odborníkom v meteorológii, astronómii, chémii, no okrem toho vyznal sa v histórii.

Zúčastnil sa viacerých expedícií do najzastrčenejších končín galaxie Mliečnej dráhy, lebo pochádzal z rodu kozmonautov. Jeho dedo navštívil Zem ako člen skupiny, ktorá zanechala v Dračej stene schovaný belasý kozmolet. Gederaxov otec pristál s eskadrou čiernych gulí na planéte Nyrfa a s tamojšími otrokármi uzavreli obchod - vymenili nyrfanský satelit za desať čiernych guli. Nyrfania ich neskôr využili a podmaňovali si nimi susedné planéty. Bola to teda od Arioly chyba.

Ale najväčšej chyby sa dopustil Gederax. Pri výprave do vzdialeného súhvezdia dostal za úlohu prebádať sústavu neobývaných planétok a mal sa pokúsiť premeniť najvhodnejšiu z nich na základňu ariolských kozmoletov. Gederax však prekročil hranice svojej právomoci - bez súhlasu ústredia sa pokúsil vylepšiť zloženie atmosféry najväčšej obežnice, lež pokus zlyhal a Gederax zničil rodiaci sa život planéty. Rozsudok Arioly bol prísny - vedec mal svoju osudnú chybu napraviť tak, že zachráni obyvateľov inej planéty, ktorú objavila krátko predtým iná expedícia. Vysadili ho v nehostinnom a chmúrnom svete. Ariolčania ho nazvali zaužívaným číselným názvom, no vyhnanec planétu už po troch dňoch pobytu pomenoval po svojom.

Prekliata planéta…

Sprvu sa venoval bádaniu. Množstvom rozborov vzoriek vzduchu, vody i zeminy dospieval rýchlo k dôležitým poznatkom o príčinách neprestávajúcich vodných zrážok, no pôvod večného dažďa objavil, až keď spoznal vymreté mestá. Istú dobu sa zahĺbil do ich prieskumu - prebudil sa v ňom historik - až potom cítil s týranými a ponižovanými.

Gederax naďabil na Tuprumeju. Už o dva dni získal prehľad o systéme života tejto zaostalej spoločnosti a bolo to práve zavčasu. Keďže Ariolčania nesmeli zbraňami zasahovať do vývoja iných svetov, Gederax zasiahol v prospech zbedačených nepriamo - zachránil život Narutovi a neskôr Onimodovi, pričom oboch zaviazal sľubom mlčanlivosti. Nechcel sa miešať do ďalšieho diania, lež pevne sa rozhodol aspoň nepriamo znova pomôcť tvoriacej sa odbojnej skupinke lovcov ohňa. Vysvetli] Narutovi, Onimodovi a Norionovi svoje plány ako postupne odstrániť odvekú oblačnosť, a aby prekonal ich nedôveru a bázeň pred Itolfareovým ceremoniálom, vzlietol s nimi nad mraky a ukázal im pravú oblohu. Trojica vodcov ihneď pochopila svoju príležitosť. Pokus o zlikvidovanie oblačnosti sa pre nich stal pokusom o odstránenie vlády Vševediacich. Prípravy vrcholili, avšak nečakane sa prihodilo niečo, čím sa všetko urýchlilo.

Na planétu sme sa dostali my.

Prístroje už v prvej sekunde oznámili Gederaxovi, že planina medzi pyramídami má návštevníkov. Okamžite poslal za nami Onimoda, no kým nás dôstojník dostihol, padli sme do zajatia. Útok na nás sledoval Onimod zblízka a Gederax prístrojmi, no už nám nemohli pomôcť - Ariolčania smeli použiť zbrane len v sebaobrane a pri bezprostrednom ohrození života iných. Gederax by zasiahol, keby sa nás ozbrojenci pokúsili zabiť, keď sa pomocou telepatie dozvedel, že nás chcú odvliecť do horskej jaskyne, nechal konať Onimoda. Bývalý veliteľ sledoval vojakov až po úkryt a po odchode väčšiny z nich napadol stráž. Vyslobodiť nás - boli sme vtedy všetci ešte v bezvedomí - už nemohol, pretože po rímse sa k jaskyni blížila ďalšia skupina našich väzniteľov. Preto nám do vreciek zasunul pruhy modrej látky, a hoci si vážne poranil nohu, unikol dole skalnou stenou - vtedy ho zbadal i zdesený Mogam.

Plán sa vydaril. Modré vreckovky nám pomohli na slobodu. Gederax nás nechal putovať nazad k pyramídam, ba nechal nás aj prenocovať v jednej z nich a ani na druhý deň nám nebránil v ochutnávaní plodov strieborného stromu, lebo v tom čase sa už za nami náhlil Norion s lovcami ohňa. Tu sa však prepočítali, ozbrojenci nás našli skôr a my sme sa druhý raz ocitli v zajatí. Ariolčan nezaháľal. Jeden z lovcov ohňa priniesol pod našu kobku svorku kameňohryzov - to boli tie Teofilove „črvotoče“ - a zase sme unikli, tentoraz už spoločne s Mogamom. Gederax kontroloval našu cestu do Mŕtveho Mesta, no potom sme sa mu stratili z dohľadu - rýchlodráhou sme sa odviezli z mesta pod kopulou a odtiaľ k honcom sususasa. Kým nám Gederax znovu prišiel na stopu, boli sme tretí raz v klepci. Avšak ani na chvíľu nám nehrozila smrť - len čo by sa Vševediaci rozhodli nás odpraviť, v tom okamihu by ich uspali vysielače podivnej energie, ktoré mali Ariolčania použiť - aj to iba dočasne - len v najnevyhnutnejších prípadoch. O deň nato sme s Norionovou pomocou unikli poprave, až sme sa ocitli na brehu horského plesa. A to sú už vlastne udalosti dnešného dňa.

Boli sme sa v srdci Labyrintu. Sedeli sme na širokých sedadlách, s takým počtom gombičiek a tlačidiel, až nám oči prechádzali. Blesk s Bundášom čupeli pri svojich pánoch a srsť sa im ježila pri pohľade na vznášajúceho sa Gederaxa. Nie azda preto, že by ich vyviedol z miery tento nevídaný jav, ale kruhová komnata bola priam nabitá statickou elektrinou, ktorá spôsobovala slabučký praskot, len čo som si nevdojak prstami prečesal vlasy. Aj Narut s Onimodom si podchvíľou vymieňali pohľady.

„Ujo Gederax,“ nezdržal sa Fero, lež Ariolčan bez jedinkého slova upriamil našu pozornosť na kroky z chodby.

„Mogam!“ zaradovala sa Julka a vyskočila zo svojho miesta. „Nič sa ti nestalo?“

Mogam a Norion zastali vo dverách a chlapcove oči zažiarili radosťou. Chcel vyraziť k nám, no keď prebehol pohľadom celú miestnosť, odrazu ani čoby zdrevenel.

„Veď… to… je,“ zajachtal.

„Mogam, vnuk môj!“

Od drsne vyzerajúceho lovca ohňa, blčiaceho túžbou po odplate, by som nikdy nečakal takýto nežný tón.

„Dedo!“ nemeškal mladý planéťan a vyletel ani šíp. „Dedko! Ty žiješ!“

Chvíľku som nevidel, čo sa deje, iba som počul, ako Mogam kričí, Julka fiká a Vilo s Ferom predstierali kašeľ, aby sa tiež nepustili do revu. Keď som premohol sám seba, najstarší lovec ohňa držal vnuka na kolenách práve tak, ako som voľakedy aj ja sedával na kolenách svojmu starému otcovi. Potom Mogam zoskočil a uvelebil sa na podlahe a s oddaným pohľadom hľadel dedovi do tváre.

Vtedy sa Ariolčan znova pohol.

POSOLSTVO NEŽIJÚCICH

alebo kapitola štyridsiata štvrtá, v ktorej sa vysvetli história prekliatej planéty

Gederax sa už nevznášal. Postával pred pultom hríbovitého tvaru a zľahka sa dotkol bielej páčky.

„Vypočujte si históriu planéty,“ zachytil som v duchu jeho myšlienku. „Pozrite sa na históriu kultúry, ktorá sa nazývala kedysi Eggeg. Vypočujte si posolstvo jej obyvateľov!“

Potiahol páčkou. Zo stropu sa spustila ligotavá kruhová doska, iskriaca zvnútra svetelnými čiarami a bodmi. Ariolčan zapol prístroj.

Ticho sa prelomilo a nastal taký šum a praskot, že sme sa vyľakane obzerali, či sa nám nerúca budova na hlavy. Ešte sme ani nevydýchli a po zvuku nasledoval i obraz.

„Pánabeka…“

Objavil sa obraz - nad hustými lesmi a zelenými lúkami sa preháňali víchrice. V detailnom zábere som zreteľne rozoznal rebríčkovitú trávu.

„Krajina Eggeg!“

Sprievodné slovo dávneho obyvateľa Eggegu znelo mäkko a príjemne.

„Naša krajina bola krásna, dokiaľ prírodu nerušilo nič umelé. V priebehu niekoľkých minút sme videli vývoj tunajšieho obyvateľstva od prvotnopospolnej spoločnosti až po modernú dobu.

Eggegčania sa nám pred očami vyvíjali, vyzerali čoraz civilizovanejšie.“

„Priemysel narušil kolobeh prírody,“ pokračoval iný hlas oveľa chmúrnejšie. Melódiu plnú jasu vystriedali pochmúrne tóny vážnej hudby. „Eggegčania sa jej najprv prispôsoboval!, no neskôr ju sami začali pretvárať. Prostredie upravovali s dobrými úmyslami, chýbali im však vedomosti o potrebách ľudského organizmu. Čoraz surovejšie umelé zásahy do krajiny sa s rozmachom priemyslu rozrastali do obludných rozmerov a boli zmeny v neprospech životného prostredia pre obyvateľov krajiny. Príroda napokon stratila svoj rozhodujúci vplyv a vládcom nad človekom sa stala technika.“

Obraz badateľne stemnel, hlas pokračoval ďalej.

„Človek stratil vlastnú podstatu, pretože silne narušená príroda už neplnila prapôvodné úlohy. Z továrenských komínov i z výfukov desaťtisícov dopravných prostriedkov jednostaj vystupovali do atmosféry kúdoly dymu a plynov, do riek sa vlievali smrtiace prítoky chemických splodín. V priemyselných mestách sa čím ďalej, tým ťažšie dýchalo, v riekach sa nedalo kúpať, moria sa stali odpadovými košmi celého sveta.“

Pri poslednej vete som sa strhol a nevoľky som zažmúril oči. Rozpamätal som sa na to nanajvýš živo: riečku pokrývali chumáče žltkavej peny a vo vlnách sa blyslo striebristé brucho ryby. Ujo Dofrasa postáva po kolená vo vode, a kým v pravej ruke držal uhynutú rybu, druhou päsťou bezmocne hrozil smerom k Elektrónkovu. Vtedy som pochopil, že posolstvo patrí vlastne aj nám…

„Múry i celkom nových stavieb sa čochvíľa zaniesli sadzami a nečistotou, lež vládcovia a priemyselníci radšej platili obrovské pokuty, než by zmenili spôsob výroby. Veľkomešťania si začali viac a viac odvykať slnku a belasej oblohe. Tmavé prikrývky znečisteného vzduchu sa šírili čoraz ďalej. Ani to však nepresvedčilo neveriacich.“

Obrazom preplávala čierna tôňa a zo všetkých strán zazvučal nový hlas.

„Začala miznúť časť živočíšstva. Z riek sa vytratilo veľa druhov rýb, ubúdalo vtáctva. Aj v lesoch vymierali menej odolné druhy zvierat, Eggegčania to však stále nevedeli alebo nechceli pochopiť. Sami hubili niektorých zdanlivých škodcov, a tým ešte väčšmi narušili biologickú rovnováhu živočíšnych druhov. Ako pliaga sa rozmnožili príživníci, proti ktorým vypovedali chemickú vojnu nebývalého rozsahu. Priniesla síce obrovské zisky skupine majiteľov chemických veľkopodnikov, otravné látky však zostávali v pôde a dostávali sa do surovín. Varovania vedcov nepomohli. Reklama priemyselníkov razila radšej heslo „Proti chémii chémia!“ Vznikali nové a nové výrobky, ktoré mali zničiť škodliviny. Do atmosféry napokon začali rozprašovať vynález toho obdobia - preparát U.R.U., ktorý vraj zneutralizuje všetky chemické látky. Preparát mal nečakané následky - obloha sa začala zaťahovať hustejším a hustejším povlakom dosiaľ nevídaných mračien a Urdo svietilo stále slabšie, aby sa napokon navždy stratilo za sivou stenou oblakov. Svetlo Urda vymenil neprestajný dážď. Obyvateľstva sa zmocnila hrôza, hoci to najhoršie ho ešte len čakalo…“

Svetelný kruh nakrátko pohasol a hlásateľov hlas sa zlomil.

„ … prestali sa rodiť deti.“

„Krajinu Eggeg zachvátila panika. Obyvatelia utekali z miest a odmietali jesť potraviny, sídliská sa vyprázdnili, obyvateľstvo sa presťahovalo do lesných a horských úkrytov,“ pokračoval hlásateľ. „Nespokojnosť a nenávisť k vinníkom katastrofy viedli k prevratu.“ Na obrazovke sa zjavil detail dvoch tvárí. V inteligentných očiach bolo zúfalstvo a beznádej. „Nová vláda vypísala súťaž na záchranu Eggegu. Vo veľkom sa pestovali a vysádzali stromy, ktoré pohlcovali chemikálie z ovzdušia a volali o pomoc do vesmíru, lenže už bolo prineskoro. Stromčeky rástli pomaly a väčšina ich vo vlhku uhynula. Z vesmíru sa odpoveď nevrátila. Nepomohli ani mestá s kopulami, lebo napriek umelým ideálnym podmienkam škodlivé látky ostali v ľudských telách i naďalej. Nič nepomohlo, ani to, že sme začali vysielať do vesmíru kozmické lode. Náš organizmus nezniesol záťaž vesmírneho letu. Xantorepenov systém presunu hmoty pomocou siedmich rozkladačov (kociek), by sa mohol realizovať iba vtedy, keby tamojší obyvatelia dopredu vyslané kocky zostavili do patričnej sedemuholníkovej polohy. Žiaľ, toho sme sa nedočkali. Ani v jednom zo zvolených cieľov nevznikla pristávacia plocha, ktorá by umožnila presunúť sa o zlomok času z nášho umierajúceho sveta na inú planétu.“

„Vznikla,“ zašepkal Vilo. „Lenže pred týždňom.“

„A vtedy, keď sa zdalo, že je už všetko stratené, sa veľkému Xantorepenovi podarilo rozložiť a pomocou automatických prístrojov znova zložiť živý organizmus. Xantorepenov objav sa uskutočnil v čase, keď sa najmladší Eggegčania dožili tridsiatky a keď zomrel posledný pamätník Urda.“

Polovicu obrazovky vyplnil detail tváre, druhú časť Mliečna dráha. Tvár sa začala pozvoľna rozplývať a my sme sa znenazdajky ocitli zoči-voči prázdnej obrazovke. Miestnosť sa naplnila tichom.

Do ticha zaznel nezúčastnený kovový hlas automatu:

„Nir Xantorepen a jeho traja asistenti sa ako poslední z Eggegčanov preniesli do stavu GX-6. Prístroje sú stále naladené tak, aby sa po regenerácii planéty začalo so zhmotňovaním. Predpokladá sa, že sa tak stane, až príde pomoc z vesmíru. Vysielače na umelých družiciach i na nadoblačných vežiach krytých miest v pravidelných intervaloch volajú o pomoc. Riečne aj prílivové elektrárne pracujú spoľahlivo a dopĺňajú prístroje zásobou energie. Koniec.“

Na obrazovke sa týčili zrúcaniny bývalého mesta, ako prsty hrozili nebu.

„Mŕtve Mesto.“ preniesla Julka.

Okrúhla doska zhasla, v mysli mi ešte doznievala záverečná melódia. Bola to akási symfónia nenávisti voči zle využitej technike, ako nám to neskôr vysvetlil Gederax. Zmocnila sa nás tieseň.

„No dobre,“ opovážil sa Fero asi po minúte. „Ale… kde sú?“

„Kde?“

Gederax sa vzniesol a opísal ľavicou kruh.

„Kde sú? Sú tu. Všade okolo nás. Všade - a nikde, sú rozložení na atómy. Iba takto sa môžu dočkať záchrany.“

Zachvel som sa. Zazdalo sa mi, že zovšadiaľ - z okien aj dverí, z tmavých zákutí aj osvetlených plôch na nás hľadia tisíce a tisíce očí a žobronia o pomoc.

„Len či ich vôbec možno zachrániť?“ spýtal som sa v duchu, presvedčený, že v tej chvíli pomysleli na to isté všetci prítomní.

Ariolčan si zložil ruky na hrudi, jeho prenikavé oči sa upreli na nás.

„Keď planéta Eggeg osemkrát obehne okolo hviezdy Urdo, jej obyvatelia znova ožijú.“

„ …A PÍŠ!“

alebo kapitola posledná, v ktorej prestane pršať, no predsa nie je všetko v poriadku

Klčoviskom sa plazilo voľačo velikánske. Ponášalo sa to na obrovskú jaternicu. Huspeninovité telo sa pohybom rytmicky skracovalo a predlžovalo.

„Ogynog,“ riekol Mogam polohlasne.

„Hneď sa stratí z obrazovky,“ šepla Julka.

Gederax, ktorý sa zdanlivo pozeral na všetkých odrazu, jemne pohol páčkou a dážďovka sa znova ocitla v strede záberu.

„Čo to vlastne je?“ neovládol sa Vilo. „Odkiaľ sa vzali?“

„Gigantické mäkkýše,“ zachytil som bezzvučnú Ariolčanovu odpoveď. „Kedysi sa vyskytovali iba na brehoch močiarov a jazier, no skaza planéty účinkovala na nich opačne - chemikálie im prospievali a neprestajné dažde zapríčinili, že sa ich telá zväčšili viac ako stonásobne. Ogynogy sa natrvalo presťahovali na súš, lebo i tam mali vlhkosti nadostač. Onedlho sa stali postrachom obyvateľstva.“

„Áno! Obyvateľstva!“ Vilo sa vymrštil z kresla. „Lenže akého obyvateľstva? Veď včera sa v posolstve tvrdilo, že…“

„Počkaj. Chápem tvoje rozpaky. V posolstve Eggegčanov chýba dôležitý údaj. Na planéte Eggeg je síce iba tento jediný svetadiel, lež okrem neho sa v tunajšom oceáne nachádza i rozsiahle súostrovie v blízkosti severného pólu. Na ostrove sídlil kmeň rybárov, ktorý odmietal užšie styky s kontinentálnou civilizáciou. Severania nechceli ani počuť o umelej strave a iných moderných vymoženostiach Eggegu, a žili si naďalej po svojom. Nenakazili sa chemikáliami až v takej miere, ako obyvatelia hlavného svetadielu. Pravdaže, aj u nich priam katastrofálne poklesol počet obyvateľstva, aj oni prestali mať deti, lebo ich potrava, morské živočíchy, sa tiež nakazili otravnými splodinami. Zdalo sa, že i severania sú odsúdení na zánik. I sami sa nazdávali, že zahynú, tým viac znenávideli Eggegčanov a rezolútne odmietli zúčastniť sa Xantorepenovho prenosu hmoty do stavu GX-6. Ich rozhodnutie sa ukázalo správnym - boli predsa odolnejší, ako civilizáciou rozmaznaní Eggegčania. Niekoľko rokov po odhmotnení obyvateľov kontinentu sa na severe nečakane počali rodiť prvé deti. Vplyvom hustnúcej oblačnej vrstvy ochladlo i ovzdušie planéty. Na severe zavládli také kruté zimy, že sa rybári museli odsťahovať na juh. Väčšina z nich podľahla útrapám cesty, ďalší zahynuli už na pevnine, no hŕstka prežila všetky strasti a po namáhavom putovaní sa usadila na rovníku, kde boli podmienky najznesiteľnejšie. Báli sa nasťahovať do vymretých miest, kde ich vystrašili tiene - hoci to boli ich vlastné nafilmované obrazy, siluety - osídlili teda jaskyne a svoju novú vlasť nazvali Tuprumeja. Pribúdalo ich len veľmi pomaly. Nastali medzi nimi zvláštne vzťahy - prví prisťahovalci obsadili jaskyne, ďalších prijímali len s podmienkou, že novoprišlí na nich budú pracovať. Z majiteľov jaskýň sa postupne vyvinula privilegovaná vládnuca kasta a zásluhou kmeňového čarodeja Itolfarea sa napokon zrodil Vševediaci. Nesmelo sa hovoriť o slobodnej minulosti, všetky staré poznatky sa úmyselne zahaľovali rúškom tajomstva a obyvateľstvo sa z toho istého dôvodu nesmelo učiť čítať a písať. Zbytky vzdelancov vymreli a na čele Tuprumeje zostala bezohľadná skupina, ktorá ohlupovala poddaných - deťom od narodenia vtĺkali do hláv poslušnosť, poníženosť a osudovú podradenosť. Itolfareov ceremoniál - zákazy a nariadenia - sa stal jediným učením a zo zberačov plodín vychoval poslušnú negramotnú masu. Občas sa našiel odbojník, čo si dovolil zapochybovať o správnosti takto zariadenej spoločnosti, lež Vševediaci s buričom vždy rýchlo skoncovali. Iba smelých lovcov ohňa sa im nepodarilo skrotiť celkom, hoci na výstrahu dali z času na čas niektorého i popraviť. Poslednou obeťou mal byť starý Narut. Nuž a ostatné už viete.“

„Nie všetko,“ pomyslel som si. „Prečo sa napríklad volá jaskyňa Vševediacich Cengajúca? Prečo jej zvončeky zvestujú smrť?“

„Pozostatok zo starších dôb Eggegčanov. Ešte v stredoveku do jej stien vpravili zvonce, ktoré varovali pred nebezpečenstvom. Celá jaskyňa sa totiž nachádza v sopečnom masíve, ktorý sa niekoľko dní pred výbuchom niektorého z vulkánov začal otriasať. Cenganie zavčasu vyhnalo ľudí z jaskýň do bezpečia.“

Gederax sa odmlčal - hoci vlastne po celú dobu nepadlo ani len jediné jeho slovko - a znova pohol páčkou. Preniesol som pohľad na obrazovku.

„Ostáva za ním holá zem. Hotová pohroma,“ poznamenal Vilo. „Naskutku nemožno proti ogynogom nič podniknúť?“

„Možno.“

Ariolčan nás posunkom vyzval, aby sme ho nasledovali na neveľký krytý balkón, prilepený k stene labyrintu. Vyšlo najavo, že je to lietadlo - nehlučne sa vznieslo k umelej oblohe, a keď na ňu malo už-už naraziť, v klenbe sa roztvoril kruhový otvor a my sme sa ocitli v oblakoch. Lietadlo začalo klesať.

„Aha!“ skríkla Julka. „Pozrite!“

Sklonili sme sa k okienku. Zdola sa rýchlo približoval les. Kĺzali sme nad stromami, až sme sa ocitli nad voľným priestranstvom. Spoznal som ho ihneď.

„To je tá istá lúka!“ začudoval sa Števo.

„A hen je ogynog,“ pridal sa Teofil.

Prelietli sme ponad zničený pás rastlinstva a pristáli sme obďaleč plaziaceho sa netvora. Ešte stále sme mali odeté priliehavé nepremokavé kombinézy z eggegských spŕch, preto sme vôbec nepremokli. Stál som vedno s Vilom, Ferom a Julkou nad okrajom akejsi hlbokej studne.

„Zatvorte oči a otvorte ich, až ustane praskot.“

Poslúchli sme, ale ešte som si stačil všimnúť, že Gederax sňal z trupu lietadla valec, podobný hasiacemu prístroju. Začul som praskanie a sykot. Po chvíli všetko stíchlo. Otvoril som oči.

„Páni!“

Oranžové jazyky, ktoré šľahali z valca sa rozrastali na chumáče a prskali na všetky strany. Takisto ako včera, aj tentoraz mraky ihneď zmizli, zrazu nad nimi zažiarila modrá obloha.

„Slnko svieti!“

„Urdo!“ zajasal aj Mogam.

„Sakrament-atrament, čo tam po ňom! Pozrite na ogynoga!“

Z čistiny zaznelo tlmené chrochtanie.

„To je ono!“ pookrial Vilo. „Slnečné svetlo kynoží tie ohavy z močiarov!“

Už pri prvých zábleskoch Urda sa príšera skrútila a začala sa zvíjať. Svetlo sa cez mraky a koruny stromov väčšmi predieralo. Keď sa konečne žeravá guľa oslobodila zo zajatia, lúka sa zajagala - a mäkkýš, výplod večného šera a vlhka, zahynul v kŕčoch.

„A basta!“ uškrnul sa Fero.

Sklopil som zrak. Hlboko podo mnou sa zrkadlilo slnko, avšak guľa na hladine studne naraz pohasla. Zdvihol som hlavu - oblohu začínali zaťahovať mraky.

Už tretí deň sme sledovali Gederaxov zápas s oblakmi - raketa denne prskala oranžovú penu, príroda sa nakrátko zaligotala pod hrejivým dotykom Urda.

„Lenže, mraky sa vždy vrátia,“ reptal Fero.

„Nebuďte sklamaní - je to presne podľa plánu,“ odvetil mlčky Ariolčan. „Princíp tohto procesu by ste nepochopili, no za osem tunajších rokov sa Eggeg zbaví neprirodzených vrstiev mračien a bude normálnou obývateľnou planétou.“

„A vtedy…“ opáčil Vilo.

„A vtedy,“ súhlasil Gederax. „Vtedy sa zapoja Xantorepenove automatické zariadenia a znovu zhmotnia občanov Eggegu.“

„Ožijú?“

„Na každú nemoc sa nájde liek.“

„Škoda, že to neuvidíme na vlastné oči!“

„Nemôžete tak dlho čakať, podľa vášho času to potrvá vyše tridsať rokov. A vy… vy sa zajtra vrátite domov, lebo práve dnes som ukončil všetky technické prípravy.“

„Čo? z… zajtra?“ zajachtal Vilo. „Tak skoro? A to sa ani nerozlúčime s…“

„Naopak - národ vám preukáže najvyššiu poctu podľa tradície severských rybárov. Podáte si s ním ruku.“

„Podáme si… ruku s národom? A kto bude predstavovať národ?“

„Národ samotný.“

„Čože? Sakrament-atrament, tomu nerozumiem! Ako si podám ruku s celým národom naraz?“

„Prečo naraz? Tuprumejčania sa postavia do radu a vy si potrasiete ruku s každým z nich. Je to ich prastará obyčaj, ktorú sa dokonca ani Vševediacim nepodarilo vykoreniť. Používala sa iba na uctenie najvzácnejších hostí.“

„Márnosť šedivá! So všetkými! Zaradom! A je ich veľa?“

„Ani nie. V Tuprumeji žije sotva päťtisíc obyvateľov, navyše bývalí Vševediaci si s vami pravicou rozhodne potriasť neprídu.“

„To ši myšlím! Len by mi niektorý škúšil podať paprču!“

Zážitok to teda bol na nezabudnutie. Tisíce milo sa usmievajúcich beznosých sa zoradilo na Zakázanej rovine. Zástup hučal a šumel, ani čo by si títo dobrácki ľudkovia zaumienili razom vynahradiť storočné mlčanie. Rozlúčka ma zmorila viac, než dávne útrapy. Každý, od vetchých kmeťov po tmoliace sa detváky, nám nielen podávali ruky, ale usilovali sa stisnúť nám obe dlane čo najmocnejšie, či potľapkať nás po pleci. Spočiatku som ich počítal, no pri tretej stovke som sa začal mýliť, pri piatej som prestal vnímať jednotlivé osoby a ďalej som už stratil i predstavu o dĺžke celého obradu. Akokoľvek ma však boleli dlane, sčista-jasna som sa prebral z otupenia.

Napokon prišli Narut, Onimod a Norion a za nimi - Mogam.

„Pozdravujem ťa, priateľ Stanino,“ prehĺtal chalan tíško slzy.  „Ži šťastne a spomeň si niekedy na nemúdreho Mogama, čo vám nechcel tak dlho uveriť!“

Nohy mi oťaželi a do hrdla sa mi vtlačila akási hrča, nemohol som prehltnúť. Zrazu sme si navzájom prečítali myšlienky a vrhli sme sa jeden druhému do náručia - potom som sa prinútil ustúpiť a ako v polosne som sa odtackal ku Gederaxovi. Nevedno ako dlho som nemo stál a bezmocne som zvieral päste.

„Prečo!“ žiadalo sa mi skríknuť na plné hrdlo. „Prečo sa nikdy viac neuvidíme! Prečo je vesmír taký velikánsky?“

„Mogam!“

Ferov hlas ma preniesol do skutočnosti. Práve sa odtrhol od nášho nového, a zasa strateného kamaráta.

„Mogam… maj sa… a… a píš!“

Hoci vybafol najnemožnejšiu hlúposť, akú som kedy v živote počul, nikto sa nezasmial. Naposledy som prebehol pohľadom zástup a potom už Gederax otvoril dvierka lietadla.

Svitalo. Nepršalo a stromy neboli sklonené. Duby a buky, brezy a sosny, nechýbalo ani krovie agátu.

„Vyžerá to, akoby šme odišli včera!“

„Časotunelom nás Ariolčania dopravili do nášho pôvodného času,“ riekol Vilo. „Keby ťa napadlo niekomu tárať, kade si sa posledných desať dní potĺkal, vyhlásili by ťa za blázna.

Keď sme sa v noci našli na Medveďom vrchu, bolo práve toľko hodín ako vtedy, keď som vložil ihlanček do otvoru modrej kocky.“

Vyšli sme na okraj lesa.

„Už zasa!“ rozčúlil sa Fero.

Zaťal som zuby. V riečke pred nami tiekla zelenkavá pena a nad vzdialeným Elektrónkovom už dopoludnia visel oblak dymu. Hradskou na protiľahlom brehu sa prehnali dve ťažké nákladné autá, zanechávajúce za sebou kúdoly čierneho plynu. Z priekopy pri ceste vyhopkal ustrašený zajac a bleskurýchle fujazdil do riedkeho lesíka. Už nejeden strom bol vyschnutý a lístie ďalších bolo väčšmi sivé, ako zelené.

„Exhaláty,“ zašepkal Vilo. „Továrne v Elektrónkove!“ Vykročili sme k Atómovej Lehote. Jej domce sa už črtali medzi kroviskami. Jazvečík zaštekal a rozbehol sa dopredu. No iba Blesk s Bundášom sa ponáhľali domov s ničím neskalenou radosťou.