Časolet

Žarnay Jozef

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Možno sa i vám stane, chlapci a dievčatá, že na vašom ihrisku si zrazu skupina dospelých zmyslí postaviť garáže. To vyvolá hnev detí a rozvinie sa zápas.

Hrdinovia novej knihy Jozefa Žarnaya však pri zápase o svoje ihrisku dostanú nečakaného spojenca z iného storočia, ktorý omylom vyspelej techniky zablúdil do našich dní. Návšteva z ČASOLETU zmení život našich školákov a umožní im prežiť nečakané dobrodružstvá nielen v dnešnom meste. S ČASOLETOM sa dostanú aj do minulosti, presnejšie do osemnásteho storočia, a poriadne zamotajú život aj legendárnemu Jurovi Jánošíkovi. Nakoniec nazrú aj do budúcnosti a poobzerajú sa po dvadsiatom treťom storočí, ktoré je plné nielen technických zázrakov, ale aj problémov z techniky. Na záver knihy zakotvia…

To si už však v tomto napínavom vedecko-fantastickom románe Jozefa Žarnaya ČASOLET prečítajte sami.

JOZEF ŽARNAY

Časolet

Mladé letá

© Jozef Žarnay, 1990

Illustrations © Peter Rónai, 1990

ISBN 80-06-00222-3

I. CESTOVATEĽ

1. Správa

Ako, kedy a prečo prišiel Ondrej Javorčík k svojej prezývke, to by asi ťažko dokázal vysvetliť – jedného krásneho dňa sa nevedno ako zrodila a už sa mu nikdy nepodarilo zbaviť sa jej.

„Fúz! Hej, Fúz!“

Do kolena mu voľačo buchlo a Ondrej si uvedomil, že na koberci leží gaštan. Zohol sa a oblúkom ho vyšmaril oblokom späť.

„Fúz! Ohluchol si, či čo?“

Odsunul učebnicu a podišiel k oknu. Dole stál dlháň v žltom tričku a opieral sa o bicykel.

„No, čo sa deje? Vari horí?“

„Čo sa tak hlúpo pýtaš? Veď o chvíľu sú štyri!“

„No a? Mám preto azda vyskočiť z kože?“

Chlapec na chodníku div nehodil bicykel o stĺp.

„Čo je s tebou, Fúz? Ty nepôjdeš, či čo?“

„Kam či nepôjdem? O čom to stále melieš?“

„Ocom, ocom! Spadol si z jablone, či čo? Na ihrisko, nie?“

„Na ihrisko? A načo? Veď zápas hráme až zajtra!“

„Čo tam zápas! Ty, počkaj! Vari ti Balón nič nepovedaj čo?“

„Balón? A čo mi mal povedať?“

„Že nám idú zrušiť ihrisko!“

„Čože? Zrušiť… ihrisko?“

„Zrušiť ihrisko!“

„Naše ihrisko?“

„Veď vravím, nie? Iste nie štadión na Strahov!“

Ondro ostal stáť ani obarený, hoci rozhovo

???

neboli v mestečku novinkou. Odkedy sa obytných blokov, začali sa trúsiť reči, že sú

???

sa majú stať i rozsiahle garáže pre majiteľov vozidiel, ktorí sa nasťahujú na sídlisko. Pravda, dosiaľ nebol dôvod k panike. Iba časť obyvateľov bola za stavbu garáží na ploche detského ihriska. Väčšina zastávala názor, že autá môžu parkovať na rozľahlej prázdnej parcele, vzdialenej od budúcich bytoviek ani nie päť minút chôdze. A zrazu toto!

„Jaro! Čičo! Človeče!“

Ondrej razom zabudol na učenie. Hodil knihy na aktovku, zdupotal schodišťom na dvor a v behu naskočil na bicykel, opretý o zábradlie. Mihol sa otvorenou bránou a vyštartoval na ulicu. Dlháň v žltom tričku na rohu spomalil, aby naň počkal, obaja zahli napravo a zo všetkých síl uháňali odbočkou.

Ihrisko sa nachádzalo na okraji mestečka. Nebolo to ihrisko v pravom slova zmysle – na rozhraní záhrady a lesíka sa rozprestierala trávnatá plocha, na ktorej v minulosti stála hydináreň. Keď ju pred niekoľkými rokmi presťahovali do moderných objektov a baraky zbúrali, chlapci si uvoľnené priestranstvo vyčistili a postavili si provizórne bránky. Povrch ihriska bol síce mierne zvlnený a navyše sa smerom k lesíku zužoval, takéto detaily však futbalistom vonkoncom neprekážali. Rozhodujúce bolo, že to bolo ich ihrisko, skade ich nevyháňal nijaký správca štadióna, večne lamentujúci nad ušliapaným trávnikom.

„No, konečne! Že ste ráčili priplávať!“

Položili bicykle do krovia. Na okraji lesíka sedel, polihoval či postával asi tucet ich rovesníkov. Výkrikom ich privítal útly blonďáčik, pohadzujúci si loptu na kolene.

„Fúz asi zadrichmal!“ – vyprskol ďalší z chlapcov.

„Kde si trčal?“ – zaútočil tretí.

„Spýtajte sa Balóna!“

Ondro ukázal na viac než zavalitého chlapca, sediaceho na pni a zamračene prežúvajúceho steblo trávy.

„Prečo?“ – začudoval sa blondiak.

„Pre staré vrece a novú záplatu! Čičo mi poslal odkaz, ale Balón mi v jedálni nič nepovedal!“

„Zabudol som,“ – zafučal obvinený a premiestil steblo do kútika úst.

„Zabudol! On zabudol! Lebo uvidel plný tanier! Ech!“

Ondro mávol rukou a podíval sa uprene na svetlovlasého.

„Počuj, Mravec, čo to má byť s tým ihriskom?“

Blondiak sa oprel o strom. Volal sa síce Marián Hanko, odjakživa ho však volali Mravec. Prischlo mu to hneď po prisťahovaní – keď ho spolužiaci uvideli prvý raz, mali dojem, že má na sebe oblečenie po staršom bratovi, a keď sa na telocviku zobliekol, zdalo sa im, že sa stratil. Vyzeral, akoby nemohol kráčať proti vetru, no len čo začala hodina, posmešky ustali. Marián bol vrtký ani veverica a v prípade potreby dokázal v sebe vyburcovať i tie sily, ktoré nemal. Dostalo sa mu koniec-koncov cti ako málokomu, pretože prezývku mu udelil sám telocvikár. Mravčiu usilovnosť neuplatňoval však iba pri športovaní, ale rovnako sa prejavil pri brigádach či v dielňach a na školskom pozemku. Ani na vyučovaní zďaleka nepatril medzi posledných.

„Včera večer bola na emenvé schôdza budúcich nájomníkov,“ – riekol. „A tam sa rozhodli, že garáže chcú mať tu.“

„Dokelu! Len aby nemuseli chodiť peši o päť minút viac!“

„A to sa nik nepostavil na obranu ihriska?“

„Ba áno! Naša triedna i môj otec vystúpili proti jeho zrušeniu, no skoro všetci ostatní hlasovali za návrh.“

„Uf, a naši otcovia tam neboli!“

„Ani nemohli, z vás sa predsa nikto nebude sťahovať. Na zasadanie boli pozvaní len budúci nájomníci.“

„Aby ich… bodaj ich… bodaj všetci dostali defekty!“ – vybuchol dlháň v žltom tričku. Vlasy sa mu div nenaježili od hnevu a Ondrovi sa v tej chvíli živo vybavilo, ako sa kedysi s Jarom Belešom zoznámili. Jaro sa práve spúšťal dole zábradlím a skĺzol rovno do vedra upratovačke, ktorá potom vyobšívala metlou obidvoch. Jaro už v škôlke prevyšoval aspoň o hlavu svojich vrstovníkov. Keď ešte ako štvrták vyhral v zberovej súťaži detský bicykel, musel ho darovať mladšej sestre, pretože stále narážal kolenami do riadidiel. Keď ho na začiatku tohoto školského roka poslala triedna s odkazom k učiteľke prvého ročníka, prváčence v triede sa okamžite postavili v domnení, že do triedy vstúpil učiteľ. Každému, kto Jara počul prehovoriť niekoľko viet, bolo jasné, prečo ho spolužiaci volajú Čičo.

„A načo sme vlastne tu?“ – zaujímal sa jeden z chlapcov.

„Akože načo? Musíme sa predsa dohodnúť, čo spravíme! Budeme sa prizerať, ako nám nivočia ihrisko, či čo?“

Zavládlo ticho, rušené len vreskom menších detí, ktoré sa hrali na opačnom konci ihriska na chytačku.

„Dobre, ale čo spravíme?“

Pozreli sa bezradne na seba, no vtom Marián vykríkol: „Chalani! To je on!“

„On? Kto?“

„Henten v zelenej blúze!“

„Poradí nám, čo spravíme, či čo?“

„Nie,“ – znetrpezlivel blondiak. „Oco mi ho ráno ukázal z okna – to je jeden z nich! Dnes prídu na ihrisko vymeriavať!“

Pohľady sa napospol upreli na plot za náprotivnou bránkou. Vedľa žltého auta postával neznámy fúzkatý chlapík a zjavne na niekoho čakal.

„Už dnes majú vymeriavať?“ – neveril ktosi.

„O pol piatej. Až sa vráti z roboty mladý Kováčik.“

„Kováčik? Čo má ten s tým spoločné?“

„Aj on tu chce mať garáž. Vraj to bol všetko jeho nápad.“

„Pozrite! Prišiel ešte jeden!“

Pri plote sa objavil druhý neznámy muž s aktovkou a potriasol si ruku s čakajúcim. Nato netrpezlivo pozrel na hodinky a ohnal sa na dvoch špuntov, čo sa naháňali okolo neho.

„To je Dušan!“ – rozhorčil sa Jaro. „Udrel nášho Dušana!“

„Zavolaj otca,“ – radil voľakto.

„Netreba, idú sem,“ – šepol Marián.

Naskutku, dvojica zamierila priamo k futbalistom.

„Poďme radšej preč,“ – navrhol s obavou najmenší.

„Ani ma nehne! Ovalím ich kameňom!“

„Čičo, neblázni. Buďte ticho!“ – povedal Ondrej.

„Čo! Azda sa na to vykašleme, či čo?“

„Nechaj to láskavo na mňa!“

„Hej vy!“ – zvolal fuzáň, keď sa priblížili. „Počujte!“

„Nie sme hluchí!“ – odsekol Jaro. „Čo ziapete ako v lese?“

„No, no,“ – zahundral muž s aktovkou. „Nejaký si citlivý, maličký. Počujte, kde tu býva Ján Kováčik?“

„Ďaleko! Kúpte si v kníhkupectve mapu a zistite si to!“

„Počuj, sopľoš! Tak vás v škole učia?“

Muž s aktovkou hrozivo pokročil dopredu, no tu nečakane predstúpil pred naježeného kamaráta Tóno Šimček a zatváril sa tak, že to vyznelo takmer ako úsmev.

„Prepáčte, ujo! Čičo býva občas trošku nervózny. Ujo Kováčik má vilu v susednej ulici, ale poradím vám. Hen pri rieke pasie kozy starý Toreador, jeho strýko, povie vám, čo treba.“

Chlapci zdúpneli a obaja neznámi sa zarazili.

„Toreador?“ – zadivil sa fuzáň.

„Hej, tak ho tu každý volá. Náramne si na to potrpí.“

Muža s aktovkou nezvyklá prezývka zaujala.

„Toreador, vravíš? Ako k tomu prišiel?“

„Za mladi veľa cestoval. Bol aj v Španielsku a tam sa stal majstrom v býčích zápasoch. Ešte dnes má doma kopu trofejí a ak začnete debatovať o býčích zápasoch, bude veľmi ochotný.“

„Divný patrón. No, poďme,“ – zahučal muž, vzal fuzáňa pod lakeť a obaja sa pobrali preč.

Ondro mal šťastie, že držal v hrsti jablko – náhlivo si ho vrazil do úst. Jaro nemal naporúdzi nijaké ovocie, preto sa dusivo rozkašľal, schmatol Mariána za vlasy a s jačaním zmizli v kroví.

„Blázni! Stále by stvárali pestvá,“ – zamrmlal Tóno a obzrel sa za nimi so smrteľne vážnou tvárou. „Stavte sa, že uvidíme vystúpenie španielskej corridy. Extra, špeciál, super!“

Ondrej na neho hľadel s plnými ústami a vytreštenými očami, potom však prehltol obrovský kus jablka a dal sa do takého rehotu, že holuby z priľahlého dvorčeka sa vyplašene rozpŕchli. Marián a Jaro s ďalšími sa krbáľali v tráve, zachádzali sa od smiechu.

„Čušte!“ – zahriakol ich Tóno. „Ešte šťastie, že tu robí randál ten zetor vo dvore! Ináč by váš hlúpy brechot boli začuli tí dvaja trkvasi a všetko by vyšlo navnivoč!

„Ichú!“ – výskal Marián. „Ja skapem.“

Jaro sa vymrštil z trávy a štuchol tučného.

„Tóno! Ty jeden Balónisko! Ty si senzi! Také dačo by inému neprišlo na um ani vo sne. Dokonca ani mne!“

A to bolo najväčšie uznanie, akého sa od neho Tóno mohol dočkať.

„Toreador,“ – prskal Ondro. „Že vraj majster! Páni, chcel by som byť pritom, keď sa ho naozaj spýtajú na trofeje!“

„Ten im dá Toreadora! Veď starý Čiernik bol najďalej v susednom okrese!“

Skutočne. Pomenovanie Toreador vonkoncom nebolo čestné označenie, lež praobyčajná posmešná prezývka. Asi pred piatimi rokmi Čiernik, ináč pijan na pohľadanie, naďabil pri lese na stádo oviec a začal ho naháňať. Ako áno, ako nie, vedúci baran nabral samozvaného honelníka na rohy a dôkladne ho vyváľal po zemi. Nebyť včasného zásahu baču, bol by ho poznačil snáď i horšie. Takto mu zostala pamiatka na dobrodružstvo – škrabanec na zadnej časti tela, kam vodca čriedy zaútočil najprv. Táto jazva bola jeho jedinou trofejou a hoci ju okrem baču videl len lekár, zlomyseľní kumpáni z krčmy zveličili Čiernikov súboj s baranom a neborákovi navždy prischla prezývka Toreador.

Chlapci prebehli cez lesík bližšie k pastvisku práve načas. Obaja neznámi už oslovili starkého. Na toľkú vzdialenosť sa síce nedalo počuť, o čom sa zhovárajú, o to lepšie však videli, čo nasledovalo. Čiernik načúval, no odrazu sa vychytil, zdvihol zo zeme bakuľu a z celej sily sa rozohnal po fuzáňovi, ktorý sa uhol v poslednom zlomku sekundy. Ani starcov chlpatý pes nelenil – len čo zbadal, že jeho pán sa púšťa do cudzinca, s výhražným štekotom sa začal zaujímať o chlapíkove lýtka, takže obidvaja vymeriavači sa dali s nadávkami na hanebný ústup.

„Vedieme 1 : 0,“ – zvolal Marián so smiechom.

„Len či vyhráme i celý zápas,“ – vzdychol Ondro.

Pomaly sa pobrali po bicykle.

2. Nedohraný zápas

„Tak čo, padavky? Nastúpite, alebo to radšej zbalíte hneď?“

Urastené chlapčisko v žlto-čierno pruhovanom drese sa tvárilo náramne sebavedome. Ondrej s kamarátmi si za bránkou obliekali modré tričká.

„Odpáľ! Už ideme!“ – odvrkol Jaro a preťahoval si cez hlavu brankársky dres.

„A čo ty, Mravček?“ – volal vyzývavo súper. „Neskúšaj to dnes v strede, lebo ťa sfúknem aj s loptou! Dostanete náter na tej vašej slávnej Marakane, kým vám ju zajtra prídu rozbagrovať! Nikdy viac nevyzvete žiakov Spartaka!“

Zvrtol sa a odbehol.

„Uvidíme,“ – riekol Ondrej a pozrel úkosom na Mariána.

„Mravec, daj si na Igora pozor! Minulý týždeň na tréningu Milana tak nabral, že sa tri dni nemohol postaviť na nohy.“

„Postavte mňa, ja sa ho nebojím,“ – ozval sa Tóno a vypľul z úst steblo trávy.

,To ti verím! Veď tebe by nedokopol loptu ani na lýtko,“ –vtipkoval ktorýsi z hráčov.

„Tak, poďme!“

Modré mužstvo vyklusalo na trávnik, zatiaľ čo sa Tóno pozviechal a s výrazom zneuznanej osobnosti odkráčal. Neprešiel ani dvadsať metrov, keď ho zarazil krik z ihriska. Obzrel sa – hráči v žlto-čiernom sa objímali, zatiaľ čo Jaro v bránke kľačal na zemi a smutne hľadel za loptou.

„Tak vám treba,“ – uľavil si Tóno. „Cezo mňa by Igor len tak neprešiel. Však vy ešte prídete s prosíkom!“ Bol v lesíku. Chvíľu z diaľky pozoroval zápas, ale potom mávol rukou a usalašil sa na mýtine s bujnou trávou. Vytiahol z vrecka olovrant, rozbalil papier a zdvihol chlieb k ústam, lež nezahryzol.

„Čo… čo je to?“ – zajachtal.

Vzduch okolo sa zavlnil, z ihriska zaznel jasot, v stromoch zašumelo a v ich korunách sa rozľahol poplašený vtáčí piskot a okolitý priestor sa naplnil trepotom množstva krídel. Vtom kútikom oka postrehol, že vedľa neho niekto stojí.

„Teba odkiaľsi poznám.“

Mykol sa a pozrel na mýtinu. Hoci by dal hlavu za to, že pred sekundou tu okrem neho nebolo živej duše, kde sa vzal, tu sa vzal, stál za ním chlapec ešte telnatejší od neho. Jeho priliehavý zelenkavý odev vzdialene pripomínal úbor športových potápačov a pokrývalo ho čudné žilkovanie, ktoré sa zbiehalo v okrúhlom ploskom výstupku na chlapcovom opasku.

„Odkiaľsi ťa poznám,“ – zopakoval neznámy. „Ruky bozkávam.“

„Se… servus… ahoj!“ – zakoktal Tóno. „Kto… kto si?“

„Vlad,“ – odvetil druhý. „Aký je dnes dátum?“

„Predsa tretieho mája,“ – odvetil Tóno udivene, avšak jeho spoločník zareagoval netrpezlivým gestom.

„Deň a mesiac ma nezaujíma. Rok! Aký je rok?“

„C… čože?“

„Pýtam sa, aký je letopočet!“

Popletený Tóno síce znova odpovedal, no to už začal nepatrne cúvať, pretože otázka sa mu nepozdávala a ďalšie počínanie neznámeho ho presvedčilo, že jeho obavy sú namieste.

„Hurrááá!“ – zreval chlapec v zelenom a vzhľadom na svoj objem vyskočil neuveriteľne vysoko. Zabzučal pritom ako roj včiel. „Hurá, podarilo sa to!“

„Čo… čo sa podarilo?“ – jachtal stále Tóno a spätkoval čoraz rýchlejšie.

„Vyše tristo rokov!“ – triumfoval tučný. „Predstav si! Vyše tristo rokov!“

Tóno viac nepotreboval – zvrtol sa a vyrazil. Potkol sa však o vyčnievajúci koreň stromu a žuchol na zem. Zadrapil sa do trávy, no vtom nad ním zaznel bzukot, za plece ho schytila neobyčajne mocná ruka a zdvihla ho ako pierko.

Pred ním stál neznámy a starostlivo naň hľadel.

„Neublížil si si?“

„Nie… nie… vôbec,“ – drmolil Tóno a márne sa snažil vzdialiť – železné zovretie nepovoľovalo.

„To som skutočne rád. Bola by to moja vina, keby sa ti niečo prihodilo. Prepáč.“

„Ja… nie je… nič sa nestalo.“

„Mal by som sa ti predstaviť.“

„Po… povedal si, že si Vlado.“

„Nie. Som Vlad.“

„Ale nie si stadeto!“

„Som, aj nie som. Bývam neďaleko, ale prišiel som z … “

Stretnutie sa pre domáce mužstvo nevyvíjalo dobre. Už v prvej minúte Igor Petráň prenikol obranou modrých a prehodil brankára. O päť minút síce Ondro vyrovnal, avšak v čase najväčšieho náporu domácich dostal Jaro Beleš gól z polovice ihriska a s takýmto výsledkom sa polčas skončil.

„Ten druhý gól bol tvoj,“ – mračil sa cez prestávku Ondrej na nešťastného brankára. „Strelu z takej diaľky musí chytiť aj prvák!“

„Ani neviem, ako sa to stalo! Nedala sa chytiť!“

„Pch, prečo by sa nedala?“

„Sám nerozumiem. Všetko sa okolo mňa akoby zavlnilo, odrazu som nevedel, kde je bránka, loptu som zbadal, až keď vlnenie prestalo, lenže to už bola v sieti.“

„Čo pletieš? Táraniny – aké vlnenie?“

„Čičo má pravdu, tu sa fakticky všetko tak čudne zavlnilo,“ – namietol pravý obranca. „Pred gólom na mňa vyletelo z kríkov plno vtákov a vybehli aj dva zajace!“

„A ty si sa ich naľakal, však? Radšej sa priznaj, že si zasa rozmýšľal, čo robí Zuza!“

„Chalani, pozrite!“ –zvolal Marián.

Spoluhráči sa podívali v smere jeho pohľadu a zaradom sa púšťali do smiechu.

„Hľaďte, hľaďte!“

„Ktože to prichádza!“

„Páni! Veď ten je guľatý ako dva balóny!“

Od lesa sa blížila zvláštna dvojica. Tona Šimčeka pravdaže poznali, zato jeho spoločník vzbudil pozornosť, ktorá hraničila s úžasom.

„Balón!“ – vydralo sa z úst obrancovi. „Akého potápača nám vedieš?“

„Idete robiť súťaž o najtučnejšieho, či čo?“

„Kdežeby – budú vystupovať v cirkuse!“

„A nie je to Fantomasov bratanec?“

Uštipačné poznámky prerušil ťahavý hvizd – mužstvo pruhovaných sa už rozklusávalo, rozhodca dul do píšťalky a mával k bránke domácich, takže hráči ihneď zabudli na podarenú dvojicu.

Obaja došli a zastali za bránkou.

„Čo to robia?“ – zdvihol obrvy neznámy. „Prečo toľkí naháňajú tú guľatú vec?“

Tóno vyvalil oči.

„Človeče, spadol si z Mesiaca? Ty nehráš futbal?“

„Futbal?“

Chlapec v zelenom si prešiel rukou po dvojitej brade a zrazu mu zažiarili oči.

„Futbal! Pravdaže, už sa pamätám! Raz som videl historický film, v ktorom ho tiež predvádzali!“

Tóno zalapal dych.

„V historickom filme? Čože, u vás sa futbal nehráva?“

„Čo si! Veď to by sme museli chodiť peši!“

„No a? Hádam by si ho nechcel hrať v kreslách? Veď… Čičo, pozor! Príma!“

Zakotúľala sa k nim lopta od brankára, práve ju vyrazil. Vlad zabzučal ako čmeliak, kopol loptu od seba a s neuveriteľnou rýchlosťou s ňou vyšprintoval k náprotivnej bránke. Hoci sa nehralo, pruhovaní sa ho nazlostene pokúšali zastaviť, avšak ich úsilie vyšlo nazmar. Chlapec v zelenkavom úbore jednoducho odrazil nabok dvoch súperov i brankára a zakotúľal loptu do siete.

„To je ono!“ – zajasal Tóno. „Tak sa má hrať! Gól!“

„Figu!“ – rozzúril sa Igor. „Aký gól? Veď bol aut a Rudo prerušil hru. A vôbec, kto je henten? Nebol v zostave a nemá ani váš dres!“

„Tak mi jeden dajte a uvidíte,“ – ozval sa neznámy.

„A načo? Čo ti haraší v makovici? Myslíš, že by sa ti normálka ešte raz podarilo dať gól? Hahaha, počujete ho?“

„Pravdaže sa mi to podarí!“

„Bibas! To tu ešte nebolo! Vieš čo, ty guľa? Vezmi si loptu a skús to znova. Stavím sa, že sa nedostaneš ani po našu šestnástku!“

Vlad miesto odpovede vzal loptu pod pazuchu a s bzukotom sa vrátil k ohúreným domácim, postávajúcim v hlúčiku.

„Tak poď, ty Balón na druhú!“ – vysmieval sa kapitán pruhovaných. „Cezo mňa neprejdeš!“

Jaro chcel voľačo namietnuť, lež Tóno ho drmol za rameno.

„Stavme sa aj my, že ho nezastavia.“

„Alelgor ho dokaličí!“

„Len aby nedostal frčku!“

Neznámy si medzitým postavil loptu na trávnik, vrhol pohľad na rozostavaných žlto-čiernych a so zabzučaním vyrazil.

„Dávaj si pozor!“

Mariánovo varovanie zaniklo v hlasitom prejave všeobecného údivu. Tučniak v zelenom sa rútil sťaby po matematicky vytýčenej priamke a napriek tomu, že sa mu postavili do cesty postupne štyria súperi, hnal sa na pokutové územie.

„Poď, len poď! Už sa ťa nemôžem dočkať!“

Zo šestnástky vyštartoval Igor a plnou silou sa zrazil s útočiacim. Ihriskom zaznel hromadný výkrik úžasu – veľký kapitán odletel nabok a nezadržateľný strelec postupoval ďalej. Vyľakaný brankár sa mu v poslednom okamihu radšej vyhol z cesty, takže útočník vletel do bránky tak prudko, že chatrná drevená konštrukcia nevydržala a s praskotom sa porúčala na zem.

„Gól!“ – zajasal Tóno. „Igor, vyhral som stávku!“

„Blbosť,“ – zafučal Igor a zviechal sa z trávy. „Figu si vyhral! Tamten fauloval!“

„Nefauloval!“ – protestoval Jaro. „Ty si mu chcel dať kopačku!“

„Postupoval stále priamo!“ – pridal sa Marián.

„A fauloval, ja to viem najlepšie!“ – nesúhlasil rozhodca.

„Jasné! Veď si Igorov kamoš,“ – zasmial sa Ondro.

„A fauloval!“ – skríkol opäť Igor.

„Ty si fauloval!“

„Čo to znamená – fauloval?“ – zamiešal sa nečakane do hádky strelec gólu.

„Že nevieš hrať!“ – vybuchol Igor. „Že si taký sprostý, ako si tučný!“

„Prečo?“

Chlapec v zelenom sa naširoko usmieval a kapitán žlto-čiernych na chvíľu stratil reč, potom spľasol dlaňami.

„Počuli ste? Že vraj prečo! Počuj ty! Ihneď sa stadeto prac, lebo ti fuknem takú, že ťa mater nespozná!“

Oslovený sa stále usmieval.

„Nerozumel si?“

„Balón, zavolaj ho sem,“ – povedal Marián. „Veď Igor ho strepe. Hej, Igor! Nechaj ho na pokoji, rozumieš?“

„Ty drž zobák!“ – osopil sa na neho rozhodca.

„Poďme tam!“ – zvolal Jaro a chcel sa rozbehnúť, ale už bolo neskoro, lebo Igor sa päsťami vrhol na neznámeho. Nato sa prihodilo voľačo nepochopiteľné – najchýrnejší bitkár školy sa zatackal a s ťažkým žuchnutím sa zvalil na trávnik.

„Na neho!“ – zvrieskol rozhodca. „Toto predsa tak nenecháme!“

A prv, než im v tom mohol ktokoľvek zabrániť, kompletné mužstvo žlto-čiernych s krikom zaútočilo.

„Čo zízame?“ – nahneval sa Marián. „Na nich!“

„Už netreba, pozrite! Ja z toho zgegnem!“

Hľadeli doslova s otvorenými ústami. Žlto-čierne klbko sa z ničoho nič zakrútilo, zavrtelo, z čista-jasna sa rozletelo na všetky strany a útočiaci popadali na zem. S výkrikmi hnevu a poníženia zaútočili poznove, avšak s ešte horším výsledkom – niekoľkí sa s revom zrútili do trávy, kým ostatní sa s plačom a vreskom rozutekali.

„Hej! Kamže tak naponáhlo?“ – plieskal sa Tóno po stehnách. „Vari len nie domov k mamičke?“

„Veď sme nedohrali!“ – pridal sa Ondro posmešne.

„Dohrajte si sami,“ – zavrčal Igor a zahrozil päsťou. „Vedeli ste, že proti nám nemáte šancu, tak ste si najali bitkára!“

„My? Nikoho sme si nenajali! Aj tak by sme vyhrali, keby nám ten tvoj sudca nepískal ofsajd!“

Igor zagánil, bez slova zdvihol svoj moped, naštartoval a zmizol za ohybom krovín.

„Beztak by sme nedohrali,“ – prehodil jeden z domácich a ukázal na ťažké olovené mračná nad horami.

„Chalani, pohyb!“

Hneď nato sa zablyslo a zahrmelo, hráči sa splašili a ponaskakovali na bicykle i po dvoch. Keď spadli na pažiť prvé kropaje, zostalo na ihrisku len päť postáv.

„Prečo odišli?“ – divil sa úprimne Vlad.

„Akože prečo? Skôr sa spýtaj, prečo sme tu ostali moknúť?“ – zasmial sa Ondro a ďalšie dunivé zaburácanie ho donútilo zohnúť sa po bicykel.

„Hm, lenže máte tu nanič koordináciu.“

Pozreli na neho vyjavené.

„Ko-or.. čo?“ – zarazil sa Marián a vyhrnul si golier proti dažďu.

„Vravím, že vaše meteorologické centrum má zle skoordinovaný program. Ako je možné naprogramovať nízky barometrický tlak so zrážkami, keď máte plánované hromadné podujatie?“

„Čo to táraš? Hovoríš, ani čoby sa také veci dali plánovať, či čo!“

„No a nie?“

„Netáraj, nik nemôže narábať s počasím!“

„Čožeby nie!“

„Kto napríklad?“

„Napríklad ja.“

„Akurát!“

„Samozrejme.“

„Tak to dokáž! Stavme sa!“ – nezdržal sa Tóno.

„Keď len toľko… “

Chlapec v zelenom si siahol na náramok na ľavom zápästí.

Okolie sa mierne zavlnilo, futbalistov ovanul teplý závan – a vzápätí ohúrene vyvrátili hlavy k nebu.

Napriek tomu, že okolo sa rozpútala búrka, nad ihriskom sa skvel absolútne presný kruh jagavého modrého neba.

3. Časolet

Keby sa bol Tóno Šimček narodil v šestnástom storočí, dozaista by bol skončil na dvore Rudolfa II. Keďže však alchymistom už dávno odzvonili, musel sa uspokojiť s temným kútom drevárne a namiesto pokusov o vytvorenie kameňa mudrcov, umelého zlata či elixíru života, tu robil chemické pokusy, ktoré mali priviesť ľudstvo k výrobe sušenej vody, nekĺzavého ľadu a iných svetoborných objavov.

Teraz v šope nebol sám. Na rozheganých stoličkách sedeli Ondrej Javorčík, Marián Hanko a Jaro Beleš a upierali pohľady na piateho chlapca v ligotavom a priliehavom zelenkavom úbore.

Jaro sa práve uštipol do líca.

„Fakticky? Ty si prišiel z dvadsiateho tretieho storočia?“

Opýtaný prikývol.

„A… a to sa dá?“

„Môj otec je chronofyzik. Zaoberá sa prieskumom štvrtého rozmeru a ich ústav… “

„Akého štvrtého rozmeru? Čo to má byť?“ – prerušil ho Ondro.

„Poznám iba tri rozmery – dĺžku, šírku a výšku!“

„Štvrtým rozmerom je čas,“ – vysvetľoval Vlad. „Tiež sa dá merať, no donedávna sa v ňom nedalo pohybovať. Až teraz sa podarilo v otcovom ústave zostrojiť zariadenie, ktorým sa dá cestovať v čase. Volá sa chronobil.“

„Stroj času!“ – vyskočil Jaro. „A už aj funguje, či čo?“

„Veď vidíš, že som tu!“

„No toto… časolet!“

Ondrej sa pošúchal po brade a začudovane pozrel na návštevníka z budúcnosti.

„Ale… prečo nepricestoval tvoj otec osobne? To urobili prvý pokus akurát s tebou?“

Hosť sa navidomoči zaošíval.

„Ja som ten pokus uskutočnil sám.“

„Ako? Chceš povedať, že… že si časolet potiahol?“

„U nás sa nekradne,“ naježil sa Vlad. „Bol som iba hrozne zvedavý, ako to vyzeralo vo vašom období, lebo sme ho predminulý týždeň preberali na dejepise. Schoval som sa do prívodného tunela, počkal som, až všetci odišli, nastúpil som… “

„A to si vedel všetko správne nastaviť?“

„Dal som si to od otca najprv všetko podrobne vysvetliť. Veľmi ho tešilo, že sa o jeho prácu tak zaujímam.“

„Teraz sa už raduje asi oveľa menej, keď prišiel na to, čo si vyparatil,“ potriasol hlavou Marián.

„Nič nezistil.“

„Akože nič? Veď si sa vyparil aj ty, aj mašina!“

„No a? Veď je to časolet! Vrátim sa vždy presne do tej sekundy, v ktorej som odštartoval, a nikto sa nič nedozvie.“

„Fíha! Človeče, tebe je hej! Mohol by si si počas vyučka urobiť dva roky prázdnin a nikto by si to ani nevšimol!“

Závistlivo pozreli na svojho nového priateľa, no v tom Tónovi voľačo prišlo na um.

„Počuj! Ale ja som predsa v lese nijaký stroj nevidel! Bol si tam len ty!“

„To si myslím, že ho nevidno. Nastavil som okolo neho silové ochranné pole, aby ho nikto nemohol spozorovať.“

„Lenže potom ho ani sám nenájdeš!“

„Ja? Nájdem, hocikedy keď sa mi zachce! Stačí, aby som zapol megavízor, ktorý mám tuto vo vrecku.“

„Ozaj! Prečo má tvoja kombinéza také žilky?“

„To nie sú žilky, ale umelé svaly. Poháňa ich tento zdroj,“ – Vlad nadvihol puzdierko na opasku.

„Umelé svaly? Teda preto si bol na ihrisku taký silný a rýchly!“ –zvolal Ondro. „Preto bolo počuť taký bzukot!“

„Ako dlho ti vystačí energia?“ – zaujímal sa Marián.

„Za normálnych okolností mesiac, potom zasa treba… “

„A čože vy tu vysedávate potme? Tóno, prečo nezavoláš kamarátov domov?“ – ozval sa od vchodu ženský hlas.

„Dobrý deň, dobrý deň,“ – ohlásili sa chlapci a vstali. „Veď my už pomaly pôjdeme.“

„Ja vám dám pôjdeme! Pre koho som nachystala olovrant? Hybajte na verandu!“

„Ďakujem, teta, ja som už jedol,“ – riekol Marián.

„Mravec, mravec! A čo si zjedol, omrvinku?“ – zasmial sa Tóno.

„Zato ty sa napcháš i za piatich takých ako on,“ – vzdychla si pani Šimčeková.

Usadili sa okolo stola. Pri pohľade na tanier naložený chlebom a salámou sa Tónovi pretiahla tvár.

„Mami! Veď si mi sľúbila makový koláč!“

„Sľúbila, sľúbila! A nevieš mi povedať, ako som ho mala upiecť? Hodinu nebol prúd!“

„Nebol prúd? To asi tá búrka!“

„Horkýže búrka! Hrmavica začala oveľa neskoršie, elektrinu sme nemali už skoro od štvrtej.“

„Od koľkej?“ – zdvihol hlavu Vlad.

„Od 16,07. Náhodou to viem presne. Keď zhaslo rádio, pozrela som na hodinky.“

„O 16,07? Tak to naozaj nebolo od búrky! Prúd vypadol, lebo pri zapnutí ochranného poľa chronobilu… “

Vlad zmĺkol, lebo Tóno ho pod stolom kopol.

„Ty o tom niečo vieš? Aké pole?“ – vyzvedala domáca pani.

„Pole za mestom,“ – skočil chvatne Tóno mame do reči. „Za mestom opravujú vedenie!“

„Ach, tak. A počuj, ani si mi nepredstavil svojho kamaráta.“

„To je Vlad!“

„Vlado? A čí?“

„No… čí! Je to syn… je to syn… “

„Je to syn… ? Azda si nemyslíš, že som ho pokladala za dcéru?“ – vyprskla matka. „A koho je to syn?“

„Je to syn vedúceho čaty, ktorá opravuje elektrické vedenie,“ prehovoril rýchlo Jaro.

„A on sa medzitým z nudy potápa do rybníkov?“

„Prečo?“

„Má predsa potápačský úbor, či nie? Ale počujte – priveľa rozprávate a primálo jete. Ja ešte utekám do samoobsluhy. Dobrú chuť!“

„Ľudia,“ – vydýchol Tóno. „Vlad, málo chýbalo a bol by si vytresol, kto si!“

„No a?“

„No a! Veď by nás strčili medzi šibnutých!“

„Šibnutých? A to sú kto?“

„Ále… radšej jedzme.“

Prvý siahol do taniera, aby šiel príkladom. Dali sa do jedla, no po pár hitoch im div nezaskočilo. Vlad vstal a po chvíľke hľadania prešiel do kúpeľne.

„Vlad! Čo to stváraš?“ – preglgol Marián.

„Idem jesť, nie?“ ozval sa Vlad z kúpeľne.

Tóno vyskočil a vrhol sa do kúpeľne.

„Dobre, ale prečo strkáš tubu s horčicou do práčky?“

„Do… práčky? Vy… u vás… takže to je práčka? Hm, ja som si myslel, že to je automat.“

„Veď aj je,“ – pýšil sa Tóno. „Automatická práčka nie je hocičo.“

„Lenže podobá sa gastroautomatu!“

„Gastroautomatu? A to je čo?“

„No predsa automat na vydávanie stravy.“

„Automat na vydávanie stravy?“ – neveril Jaro. „Vyrába automaticky jedlá, či čo?“

„Pravdaže. Stačí doň vložiť tubu a … “

„Tak preto si tam pchal horčicu?“

„Horčicu? Čo je to horčica?“

„Horčica je horčica! A čo si si myslel, že to je?“

„Bol som si istý, že je to tuba s biomasou. Stačí ju dať do gastroautomatu, zvoliť program a dať si spraviť akékoľvek jedlo!“

„No, prisámvačku!“

Jaro sa zvalil na operadlo a z plného hrdla sa rozosmial.

„Práčka! Vraj automat! Horčica! Vraj biomasa! Páni, ja to neprežijem! Vy jedávate jedlá z tuby, či čo?“

„Pochopiteľne,“ nechápal Vlad. „Veď tak sa potraviny dajú oveľa výhodnejšie skladovať. Ako to, že… ah! Úplne som zabudol! Predsa sme sa učili, že vo vašom storočí sa ešte potrava spotrebúvala v prírodnom stave!“

A rozosmial sa nemenej hlasito aj on.

4. Stratený návrat

„Pes! Pozrite sa, živý pes! Vy tu máte safari?“

Kráčali po nábreží. Podvečerné slnko ešte usilovne sušilo zvyšky búrkových kaluží a nízko nad hladinou sa mihali lastovičky. Spoza záhradnej bránky sa na okoloidúcich rozbrechal veľký biely pes.

„Safari?“

Zastali pri Vladovi. Hľadel do záhrady s takým výzorom, že Jaro sa nezdržal smiechu.

„Vlad, človeče! Ty si ešte nevidel psa, či čo?“

„Psa? Videl! V Ústrednom safari! Majú ich tam celú svorku, tenže ani jeden nie je taký veľký.“

„Tss, pes ako pes. Veď je to náš Dunčo.“

„Ty tu bývaš?“

„Nie, tu žijú moji starí rodičia.“

„Mohol… mohol by som sa podívať na Dunča zblízka? Mohol by som sa ho dotknúť?“

„Ani nápad! Buď rád, že máš celé nohavice! Mňa pozná, ale z vás by nikoho dnu nepustil!“

„To máte natoľko agresívnych psov?“

„Ani nie, ale tohoto dedko používal, kým bol nočným strážnikom v hydinárni. Neďaleko bola krčma a daktorí opilci ho toľko dráždili a zlostili spoza plota, že odvtedy neznesie cudzieho. Zavolám dedka… Vlad! Neblázni!“

Než mu to však stihol prekaziť, hosť z budúcnosti otvoril bránku. Psiskovi sa z papule vydralo temné zavrčanie, náhle však stíchol, pobehol k Vladovi a natešene zavrtel chvostom. Vlad ho pohladil a poškrabal medzi ušami a až vtedy si chlapci všimli, že v hrsti voľačo drží.

„Zázrak!“ – skríkol Jaro. „Ako si to dokázal?“

Vlad mu namiesto odpovede nastavil drobný okrúhly predmet, podobný miniatúrnej baterke.

„Týmto? Čo to je?“

„Eliminátor agresivity. Dá sa ním… aha, podívajte sa! Tam vzadu to vyzerá úplne ako v safari!“

„Myslíš na sliepky?“

„A tamto je čo? To čierne, čo sa tak nadúva a hundre?“

„Čo by to mohlo byť? Obyčajný moriak! Mňa by viac zaujímalo, kde väzí starý otec.“

Ondro sa osmelil a obozretne sa prešmykol okolo psa.

„Nevidel si? Pri hlavnej bráne má na chodníku zhodenú fúru uhlia. Už od rieky som zbadal, ako vliekol dve vedrá s uhlím do drevárne a potom zašiel do pivnice.“

„Uhlie? Dokelu! Takže ma čaká brigáda! Chalani, pomôžete?“

„To sa navláčime,“ – zafrflal Tóno. „Veď je to celá hora!“

„Len toľko?“ – ozval sa Vlad. „Kam s ním?“

„Hentam do kôlne.“

„Tak otvor dvierka.“

Vlad podišiel ku kope uhlia. Schytil veľkú lopatu, zabzučal a náklad z plnej lopaty preletel niekoľko metrov a cez dvere kôlne pristál rovno v kúte. Vlad pohyboval lopatou ako v zrýchlenom filme. O chvíľu ostal po kope uhlia na chodníku iba čierny prach.

„Teda!“ zhíkol Ondro. „Tie tvoje svaly by sa mi zišli!“

„Pozor! Ide starý otec! Za kurín!“

Náhlivo zaliezli. Z dvierok pivnice pomaly vyšiel bielovlasý muž a s ochkaním podišiel k bráne, kde ustrnul.

„Žofa!“ – zvolal, hľadiac na prázdny chodník. „Žofa! Stará, počuješ?“

„No, čo vykrikuješ?“

Vo dverách kuchyne sa objavila babka s kanvou.

„Žofa! Nič tu nie je!“

„Kde? O čom to ty stále?“

„O čom, o čom – o uhlí! Veď nám ho dáky kmín skántrili“

„Horkýže! Kto by sa ulakomil na naše uhlíčko?“

„Skade to mám vedieť? Kopa je fuč! To musel… “

„Čo ťa máta? Starý! Veď sa podívaj tuto!“

Dedko sa zarazil a pozrel smerom, kde ukazovala gazdiná. Jeho pohľad zachytil prázdny chodník, dokorán otvorené dvierka drevárne a v kúte hromadu uhlia.

„Ako… akože! Ký čert!“

„Akože, akože,“ – karhala ho babka. „Čo si už načisto rozum potratil, že si ani nepamätáš, čo si len toť urobil? Ale to ti poviem – nikdy by som neverila, že samučičký to uhlie tak šikovne poprevláčaš! Reku, do večera mu to potrvá!“

„Ba kieho anciáša!“

„Ukážeme sa?“ – šepol Marián.

Jaro zavrtel hlavou.

„Ani nápad. Starý otec by si myslel, že sme si z neho náročky vystrelili. Hybajme preč!“

Prebehli zákrutou a dostali sa k rieke. Živo debatovali o možnostiach Vladových svalov. Zrazu Tóno zastal.

„Chalani, zle je! Späť!“

„Prečo? Veď sme chceli… “

Aj Jaro ostal stáť – niekoľko metrov pred nimi sa spoza krovia vynorili tri postavy. V jednom z nich spoznali Igora Petráňa, druhí dvaja boli mládenci o dva-tri roky starší.

„Aha! To sú oni!“ – ukazoval Igor. „Boli na mňa piati a tamten v zelenom ich viedol!“

Vyšší z mladíkov sa rozosmial z plného hrdla. „Čo? Keby si netrepal! Taký ťažkotonážny chumaj?“

„Piati na jedného!“ – zdôrazňoval Igor.

„Ivan, to nie je pravda!“ – zvolal Tóno. „My sme mu nič neurobili! Naopak! Tvoj brat sám napadol Vlada!“

„Drž hubu! Teraz máte plné gate, čo?“

„Igor klame!“

„Tak ty nemieniš držať klapačku?“

„Ale Igor skutočne klame,“ – pridal sa Marián. „Každý videl… “

„Dosť papuľovania, lebo dostaneš po pysku!“

„Aj ja ti jednu fuknem!“ – hrozil Igor.

„Len aby ste sami nevyfasovali,“ – nahneval sa Ondro. „Na menších si trúfate, ale dnes… “

Igorov brat zovrel pery a bez slova sa hodil na chlapcov. Vlad mu so zabzučaním vykročil v ústrety, vzal ho okolo pása a z otočky ním šmaril do jeho kumpána. Obaja mládenci sa zvalili na chodník, no hneď s kliatbami vyskočili. „To si vypiješ, tučniak patagónsky! Do vody s ním!“

Schmatli ho zľava i sprava, no kým mu chlapci stačili priskočiť na pomoc. Vlad si trhnutím vyslobodil ruky, zovrel obom protivníkom opasky a s bzukotom ich vliekol k rieke.

„Do vody, vravíte? Dobre, ako si želáte!“

Zazneli dva zlostné výkriky, no tie okamžite vystriedal mohutný čľapot a Igorovi spojenci sa kúpali v rieke.

„Chcete to skúsiť znova?“ – naklonil sa Vlad nad vodu.

Odpľúvajúc a otriasajúc si z tela vodu vyškriabala sa dvojica bitkárov na náprotivný breh, zatiaľ čo Igor, bledý ani krieda, nenápadne cúval z miesta zrážky.

„A teraz sú na rade klamári,“ – zaradoval sa Ondro. „Kde je ten, ktorý mi chcel jednu fuknúť?“

„Kašlem ti na hlavu!“

Igor sa bleskurýchlo zvrtol a upaľoval kadeľahšie.

„Hrdina! Nemáš so sebou svoju rotu, čo? Eh, poďme!“

Došli k mostu a zabočili k lesíku. Po niekoľkých minútach prešli popri svojom ihrisku a práve keď slnko začalo zapadať, zastali na mýtine.

„Tak,“ – zosmutnel Vlad. „Bolo mi s vami dobre.“

„Škoda, že už ideš preč,“ – žialil Marián. „Nemôžeš nás zasa niekedy navštíviť?“

Hosť z budúcnosti pokrčil plecami.

„Ak sa bude dať, určite.“

„Kedy?“

„Neviem. Rád by som… “

Siahol do vrecka kombinézy a zmeravel.

„Čo je?“ – spozornel Tóno.

„Zle je! Stratil som megavízor! Neuvidím, kde som zaparkoval chronobil!“

„Ako?“

„Niet ho! Vrecko je prázdne!“

„A … a nemožno časolet nahmatať? Pomôžeme ti! Rozostavíme sa do rojnice a budeme hľadať!“

„To mi nepomôže!“

„Prečo?“

„V ráme megavízora je i mikrovysielač a bez jeho impulzu vozidlo neotvorím! Ja… ja sa nemôžem vrátiť!“

5. Hľadanie

„To sa mi vonkoncom nepozdáva.“

Triedna potriasla hlavou.

„Na prvej hodine sa vraj vypýtal Tóno, na matematike Jaro, z fyziky odišiel k lekárovi Ondrej a teraz začína bolieť žalúdok aj teba? Snáď len nevypukla nejaká epidémia?“

Marián sklopil oči a zahľadel sa na špičky prezuviek.

„My sme boli včera u Simčekovcov a jedli sme salámu. Už v noci mi bolo dajako čudne.“

„Ej, chlapci. Tak, behom na ambulanciu!“

Marián vzal aktovku a krokom umierajúceho odkráčal z triedy. Chodba bola prázdna. Širokými oknami vnikali slnečné lúče a odrážali sa od lesklých dlaždíc, osvetľovali kvetináče a nástenky. Spoza dverí tried bolo počuť hlasy, ale tentoraz ho odpovede nezaujímali. Držal sa za žalúdok a tak vošiel do šatne. Sotva však vyšiel pred budovu, zázračne vyzdravel a dal sa do behu.

„Stále nič.“

Jaro, Ondro, Tóno a Vlad sa štvornožky plazili ihriskom a prstami šmátrali pod každým steblom. Nešťastný cestovateľ strávil noc u Simčekovcov, keď Tóno rodičom tvrdil, že v maringotke elektrikárov sa zlomilo ležadlo. Hneď ráno sa Vlad pobral do lesa a na mýtine začal pátrať po stratenom megavízore. Postupne sa k nemu pridali kamaráti, ale hoci počas dopoludnia presnorili mýtinu, ihrisko i terén medzi nimi, výsledok sa rovnal nule.

„Uch,“ – zafučal Tóno. „Ani chýru po nejakom ligotavom pliešku.“

Ondrej si utrel čelo a vzpriamil sa.

„Nemáš ani tušenia, kedy a kde ti mohla tá vec vypadnúť?“

„Neviem. Pamätám si, že keď sa dvierka uzavreli, aparát som si strčil do vrecka.“

„V kôlni si nám vravel, že ho máš.“

„Hovoril som to preto, lebo som bol presvedčený, že ho mám. škoda, že mi neprišlo na um znova vám ho ukázať… “

„Bác! Asi nám nezostane nič iné, len preňuchať všetky miesta, kade sme sa včera motali,“ – podotkol Jaro. „Cestu od ihriska do Tónovej kôlne… “

„V kôlni nie je, tam sme sa pozreli hneď večer!“

„… ďalej vašu záhradu, chodník pri rieke, dedkovu záhradu i dvor s drevárňou. Márnosť! Veď to nestihneme ani za týždeň!“

Ondro chcel voľačo povedať, no vtom sa s hukotom prihnalo na trávnatú plochu nákladné auto a zastalo pri troskách futbalovej bránky, ktorú včera nechtiac polámal Vlad. Z plošiny auta vyskočili traja muži, bez meškania otvorili bočnicu a začali skladať na zem vrecia s cementom.

„Čo to robia?“ – zadivil sa Vlad. „Vari idete budovať tribúnu?“

„Akurát! Zasa tie prekliate garáže!“ – vzplanul Ondro.

„To nesmú!“ – skríkol Jaro. „Hej, to nesmiete! Nepočujete, i čo? Ujo, veď garáže budú inde!“

Jeden zo závozníkov sa nenáhlivo obrátil, ostatní i naďalej nevšímavo skladali materiál.

„Čo vravíš?“ – zahundral muž nedôverčivo.

„Že tu nie je stavenisko! Tu je ihrisko!“

„Ľala ho, sopľoša! Ako sa nadrapuje! To vieš, práve ty nám budeš vystavovať povolenie, hahaha!“

S úškľabkom sa odvrátil a chlapci sa bezmocne prizerali, ako pri bránke narastá hromada vriec a nad ňou igelitový prístrešok. Potom im závozníci pobavene zamávali a auto odjachalo.

„Videli ste?“ – šepol Vlad, hľadiaci s obdivom na automobil. „Tento typ historického vozidla nemajú ani v centrálnom technomúzeu! Výbušný motor! Klasika!“

Marián mávol rukou.

„Akéže historické? Praobyčajná tatrovka.“

„Čo spravíme? To budeme zízať, ako nám ničia ihrisko?“ – spýtal sa zlostne Ondro.

„A čo môžeme?“

„Napríklad poodvážať mechy tam, kde majú byť garáže! Ku starému kameňolomu!“

„Šibe ti, či čo? Vieš, aká by to bola zaberačka? Veď je to dobrých sto metrov!“

„Kam to treba preložiť?“ – ozval sa Vlad.

„Kam, kam! Predsa… “

Jaro ostal stáť s otvorenými ústami.

„Vlad! Ty by si nám pomohol?“

„To je otázka!“

Keby sa v priebehu polhodiny zatúlal niekto do blízkosti ihriska, stal by sa svedkom zaujímavej scény. Od kopy stavebného materiálu sa chodníkom vliekol čudesný sprievod. Štvorica chlapcov s fučaním teperila vrece cementu a za nimi pochodoval piaty, nesúci v náručí niekoľko naložených vriec.

Keď sa procesia zopakovala niekoľkokrát, okolie polámanej bránky sa vyprázdnilo, zatiaľ čo na rovine okolo kameňolomu stál vo štvorstupe celý oddiel vriec, starostlivo zakrytý igelitom.

„A máme to!“ – zajasal Jaro a pošúchal si ruky. „Bola to zaberačka, ale stálo to za to!“

„Hej, lenže nebyť Vlada, sme v háji,“ – pripomenul Marián.

„To je fakt. Sami by sme… pozor! Druhé auto!“

Neďaleko zastalo ďalšie nákladné vozidlo. Vodič sa vyklonil z dvierok a pokrútil hlavou, potom chlapcom zamával. „Haló, mládenci! Nevideli ste tu niekde skladať cement?“

„Cement? Áno, áno!“ – zvolal ochotne Jaro. „Tamto pri starom kameňolome bol asi pred hodinou akýsi nákladiak. Zdá sa mi, že z neho vykladali dáke mechy, či čo!“

Šofér sa poškrabal za uchom.

„Pri kameňolome, vravíš? Hm! A mne kázali piesok vyklopiť za záhradami, kde hrávajú šarvanci futbal! To je predsa tuto, nie?“

Ondrej zavrtel hlavou.

„Nie, kdežeby! Toto ihrisko je zrušené! Nevidíte, že tam leží zváľaná bránka? Tu sa budú zriaďovať záhradky! Ale hen pri kameňolome sa hrával futbal, ujo! Nevysypete predsa piesok tu, keď cement je celkom inde!“

Vodič opäť zahmkal, napokon však vliezol do kabíny a auto odišlo. Sotva zmizlo za zákrutou, v kúdoloch prachu sa na ihrisko prihnalo žlté športové auto, spomalilo, no hneď sa pustilo za nákladiakom. Tóno sa mykol.

„To bol on! Ten fuzáň z predvčerajška!“

„Pre mňa, za mňa,“ – mykol plecami Jaro. „Teraz mi je to už úplne fuk!“

„Ale nie všetko,“ – vzdychol Marián. „Chceli sme predsa pomôcť Vladovi a miesto toho nás on vytiahol z kaše!“

„Veru! Musíme pokračovať!“

Vrátili sa na miesto, kde ich predtým vyrušili. Znova sa rozostavili a pustili sa do hľadania. Neuplynula snáď ani minúta, keď sa osobné auto vrátilo a z neho doslova vyletel rozhnevaný fuzáň.

„Sopliaci!“ – zareval. „Poďte sem!“

„Načo?“ – spýtal sa Tóno štvornožky.

„Veď vy viete veľmi dobre, načo! A hlavne ty! Chuligáni! Klamári! Hneď a zaraz mi nadiktujete svoje mená a ja si to s vami vybavím v škole! Tak? Ako sa voláte?“

Chlapci čušali.

„No? Tak bude to? Nie? Tak to teda nie! Ty!“ – namieril ukazovákom na Vlada, stojaceho najbližšie. „Vrav, ako sa voláš!“

„Vlad.“

„Čo? Aký Vlad! Chceš povedať Vlado!“

„Som Vlad. Vlad Sim.“

„Sim? To je teda priezvisko! A ty?“

Chlapík sa presunul k Tónovi.

„Na teba si posvietim osobitne. Ako sa voláš?“

Vlad sa postavil pred kamaráta.

„Prosím vás, choďte domov.“

„Č… čo? Čo si to povedal?“

„Aby ste šli preč.“

„Ty! Opováž sa to povedať ešte raz!“

„Prosím vás, choďte domov.“

„Ale ba! Tu máš!“

Muž sa rozohnal k úderu, avšak Vlad lakťom zachytil jeho päsť a druhou rukou ho schmatol za zápästie. Keď sa ho súper pokúsil kopnúť, Vlad mu skrútol ruku dozadu tak, že chlap sa s prenikavým výkrikom zvalil na trávnik.

„Tak vy takto?“ – zachripel a pozviechal sa. Hľadel na cestovateľa z budúcnosti vytreštenými očami. „No, veď počkajte! Veď ja si vaše mená aj tak zistím! A teba päťka zo správania neminie!“

„Už sa trasiem,“ – usmial sa naširoko Vlad. „Aby som vám to uľahčil, môj učiteľ sa volá AGR-24/WX!“

„Ty! Ty drzý sopliak! Počkaj, veď ťa prejde smiech! Kto sa smeje naposledy… “

„Ten má dlhé vedenie!“ – skríkol Jaro. „Skúste sa na nás poinformovať u starého Toreadora, ten nás pozná!“

„Veď… veď ja vám podkúrim!“

Fuzáň zahrozil päsťou, naskočil do auta a už ho nebolo.

„Zdá sa, že pre dnešok sme si ihrisko ubránili,“ – konštatoval Marián. „Ale čo ak prídu zajtra zasa?“

Ondrej sa zadumal.

„Ešte sme nevyhrali. Budeme musieť voľačo vyhútať.“

„Už to mám!“ – zvolal Tóno. „Ideme sa navečerať!“

6. Nepríjemná návšteva

Posedávali na rozheganých stoličkách a utrápene pozerali jeden na druhého.

„O mňa skutočne nemajte obavy,“ – hovoril Vlad. „Megavízor môžeme hľadať aj potom. Najsamprv treba celkom znechutiť fúzatému návštevu na vašom ihrisku.“

„Tu si asi sami nepomôžeme,“ – ozval sa Marián.

„Prečo by nie? Najbližšie ho privítame týmto!“

Zahľadeli sa na fľaštičku vo Vladových rukách.

„Čo je to?“

„Dáky zmizík, či čo? Nazdávaš sa, že po ňom zmizne a viac sa neobjaví?“

Návštevník z budúcnosti sa pousmial.

„To je… taká zlúčenina. Vyrobil som ju pred polhodinou, Tóno má našťastie slušne zásobené laboratórium.“

„A načo bude? Chceš ňou ničiť cement, či čo?“

Vlad miesto odpovede nachýlil nádobku nad stolík a kvapol trošku kalnej tekutiny na starý gumený obrus. Na mieste, kde dopadli kvapky, vzápätí vznikla diera.

„Kyselina!“ – zhíkol Tóno. „Nedotýkajte sa stola, aby ste sa nespálili!“

Chlapec v zelenom sa opätovne pousmial a pustil si dve kvapky na roztvorenú dlaň.

„Organickému tkanivu absolútne neškodí.“

„To je prostriedok na deravenie obrusov, či čo?“

„Roztok RMG rozkladá iba gumu. Na človeka ani na prírodné hmoty nepôsobí.“

„A ako nám pomôže ničenie gumy?“

„Jednoducho. Ten váš fúzatý priateľ sa predsa večne vozí na aute, nie?“

„No a? Čo to má s tým spoločné?“

„To uvidíte, až vyjdete zo školy!“

Hoci inokedy sa chlapci vždy potešili, keď niečo prerušilo normálny chod vyučovania, tentoraz by sa najradšej boli schovali pod lavice.

„Prepáčte, kolegyňa. Na minútku.“

Žiaci vstali. Uličkou pomedzi lavice sa blížil k tabuli riaditeľ, za ním chlapík, ktorý nevraživo jastril vôkol seba. Obaja podali učiteľke ruku.

„Sadnite si!“

Zavládlo ticho, predzvesť blížiacej sa pohromy. Potom riaditeľ zaťukal hánkami prstov na katedru.

„Je tu niekto, kto nemá čisté svedomie?“

„Môžete mi povedať, o čo ide?“ – spýtala sa triedna.

„Pravdaže,“ – zatváril sa riaditeľ neveselo. „V našej škole máme chuligánov, bitkárov a klamárov.“

„Chuligánov? Tu? V mojej triede?“ – neverila učiteľka.

„To hneď uvidíme. Už sme prešli štyri triedy a zatiaľ bezvýsledne. Tak ako, pán Cvikla? Našli ste niekoho?“

„Bodaj by nie!“

Chlapove oči zažiarili škodoradosťou.

„Ten… ten… tamten pri okne… a tento tu.“

„Pozrimeže,“ – vzdychol riaditeľ sklamane. „Tak predsa naši žiaci. Hm! Javorčík! Hanko! Šimček! Beleš! Vystúpte!“

Pomaly, sťa na popravu, predstúpili menovaní k tabuli.

„Čo to má znamenať?“ – triedna sa znepokojene obrátila k riaditeľovi. „Čo sa vlastne stalo?“

„Čo sa stalo?“ – nezdržal sa fuzáň a predbehol riaditeľa. „Vy sa pýtate, čo sa stalo? Vy ste ich triedna učiteľka? To ich teda vychovávate náramne krásne, len čo je pravda!“

„Hovorte k veci! Problematiku pedagogického procesu sem nemiešajte! Pokiaľ viem, ste taxikár, a preto nemôžete odborne posudzovať prácu školy!“ – odsekla učiteľka.

„Pch! Vraj práca školy! To je podľa vás nejaká práca, keď vaši neplnoletí chuligáni klamú, kradnú a inzultujú pracujúceho človeka?“

„Klamú… ?“

Triedna pobledla.

„… kradnú… inzultujú?“

„Veru áno, veľavážená! Predvčerom poobede tamten tučný na mňa poštval akéhosi alkoholika a jedného psa a oni mi natrhli nohavicu!“

Napriek vážnosti situácie trieda explodovala. Učiteľka si zahryzla do spodnej pery, nato však buchla učebnicou na stôl.

„Ticho!“

„Moment,“ – prehovoril riaditeľ, premáhajúc úsmev. „Za normálnych okolností by sme to vybavili v riaditeľni, ale na prízemí sa maľuje. Žiaci – pôjdete na dvor a tam počkáte. Do konca hodiny je už len pár minút. Keď tam nebude poriadok, tak si ma neželajte!“

Deti sa vyhrnuli z triedy, načo sa učiteľka s hnevom pozrela na Tona.

„Vrav! Ako to bolo?“

„Ja… to… ja som len povedal tomu ujovi, keď sa pýtal po Kováčikovi, aby sa spýtal uja Čiernika.“

„Povedal si mi, že sa volá Toreador.“

„No a čo? Každý ho tak volá!“

„Každý nie,“ – zamiešal sa do rozhovoru riaditeľ. „Za takéto vtipkovanie ťa neminie pokarhanie.“

„Vtipkovanie?“ – rozčúlil sa návštevník. „A to, čo vyviedli včera, sú podľa vás tiež fóry?“

„Včera?“

„Včera! Najprv zmizlo štyridsať mechov s cementom!“

„Čo… že?“ – zdúpnela triedna.

„Veru tak! To museli spískať oni! Okolo tretej zložili závozníci náklad cementu a po štvrtej už po ňom nebolo ani chýru! A oni sa motali okolo!“

„Tak moment, moment,“ – pokrútil hlavou riaditeľ. „Toto sa mi nepozdáva. Nechcete predsa vážne tvrdiť, že štyria chlapci mohli odniesť štyridsať vriec cementu?“

„A kto iný? Okrem toho boli piati a práve ten piaty bol siláčisko! A potom ten piesok! Poslali šoféra inde.“

„Aký piaty? Aký piesok? Akého šoféra?“

„Šoféra s druhou fúrou! Priviezol piesok, no oni ho poslali preč! Keď som ho dostihol, piesok už bol vysypaný inde a stavenisko zostalo prázdne!“

Učiteľka si sadla na prednú lavicu a s rastúcim hnevom pozrela na štvoricu, ktorá stála pri tabuli so sklonenými hlavami.

„Takéto niečo… Ondro! Čo ste si to dovolili? A to si predseda triedy. Akoby si nevedel, že kultúrny dom potrebujeme ako soľ!“

„Kultúrny dom???“

Ondrej sa vzpriamil a začudovane sa zadíval na triednu.

„Pani učiteľka, my sme predsa pri novostavbe neboli! Veď ani tamtí nevozili materiál pre kultúrny dom!“

Tentoraz bola na rade učiteľka, aby sa začudovala.

„Nie? Teda… ale… tak dosť! Bolo by, myslím si, načase začať konečne od začiatku!“ – obrátila sa na fúzatého.

„Myslím, že som to vysvetlil dosť jasne!“

„Vysvetľovali ste to tak jasne, že doteraz netuším, kde sa to všetko vlastne stalo.“

„Kde, kde! Pri novostavbe garáží!“

„Nie!“ – skríkol rozhorčene Ondrej. „Garáže majú postaviť pri starom kameňolome, ale vy ste všetko vozili na naše ihrisko!“

„Aké ihrisko? Garáže budú tam, a basta! Akísi sopliaci s mliekom na brade sa nám do toho miešať nebudú!“

„Komu – nám? Akým nám? Kto je to – my?“ – spýtala sa triedna nepríjemným tónom a chlapci boli náramne radi, že tentoraz to nebolo určené im.

„Kto, kto! Predsa majitelia garáží!“

„Lenže budúce garáže, ako povedal Ondro, boli skutočne naprojektované vedľa starého lomu!“

„Pch, viete predsa náramne dobre, že na poslednej schôdzi sme odhlasovali niečo iné, boli ste predsa tam!“

Učiteľka vstala.

„Bola som tam, bola. A hlasovala som proti zmene.“

„Lebo nemáte auto! Väčšina bola za!“

„To nie je pravda. Na schôdzu ste zvolali len budúcich majiteľov vozidiel a prevažná väčšina ostatných občanov nebola prítomná. Pán riaditeľ je poslanec a pritom o schôdzi nemal ani tušenia.“

Riaditeľ prikývol.

„Pán Cvikla, čo sa týka umiestnenia budúcich garáží, rozhodnutie vášho zhromaždenia nie je smerodajné. Národný výbor dávno… “

„Národný výbor presvedčíme! A vôbec – kašlem teraz na garáže, nestrácam tu čas kvôli tomu! Ako potrestáte týchto chuligánov?“

„O tom rozhodne pedagogická rada. Ja sám… “

„Ak ich prísne nepotrestáte, budem sa sťažovať vyššie a dám to aj na esenbé! Klamstvo, krádež, inzultácia!“

„Inzultácia?“ – pohla sa triedna. „O tom ešte nebola reč!“

„Správne! Zavolajte toho piateho… toho s tým čudným menom!“

Taxikár nazrel do zápisníka.

„Vlada Sima!“

„Koho?“

„Vlad Sim,“ – zopakoval muž zlostne.

„Vlad Sim? Ale… takého žiaka v škole vôbec nemáme!“

„Len nezapierajte! Je abnormálne tučný!“

Riaditeľ a triedna si vymenili pohľady.

„Pán Cvikla, Tóno Šimček je v našej škole ďaleko… ehm… najobéznejší.“

„Hlúposť! Ten, čo ma… oné… inzultoval, bol oveľa tučnejší ako tento!“

„Tučnejší ako Tóno?“ – zapochybovala triedna.

„Veď vravím, nie? A bol oblečený ako potápač!“ – Cvikla od zlosti, že mu neveria, prudko dupol.

„Vážený pane, nehnevajte sa, ale na žarty nemáme čas. Naši štyria žiaci dostanú verejné pokarhanie za nezdvorile správanie sa voči vám i pánovi Čiernikovi. Čo sa týka vašej takzvanej inzultácie, to by bolo na trojku zo správania. Najprv nám však musíte označiť vinníka, lebo vaše tvrdenie je zatiaľ… Čo je to tam vonku za rozruch?“

Riaditeľ s taxikárom súčasne pristúpili k oknu.

„Došľaka!“ – zreval Cvikla a očervenel, akoby chcel urobiť zadosť svojmu priezvisku.

Z ulice sa rozliehal smiech, zaznieval zo všetkých strán. Z oblokov náprotivnej poschodovej budovy sa vykláňalo niekoľko ľudí, zatiaľ čo hlúčik okoloidúcich sa zhrčil pred vchodom školy.

„Aby… aby to šľak trafil!“

Muž s fúzikmi doslova vyletel z triedy, čo už bolo na chlapcov priveľa – priskočili k oknu.

Pred školou stálo známe jasnožlté športové auto. Zdanlivo sa ničím neodlišovalo od ktoréhokoľvek iného automobilu, avšak voľačo na ňom vzbudzovalo v divákoch zvedavosť, ktorá sa zmenila na všeobecnú veselosť.

Auto nemalo pneumatiky – stálo v kaluži priamo na kovových diskoch.

7. Nález

„Ako sa mi to podarilo?“

Sedeli na nízkom kamennom múriku za mostom. Hompáľali nohami a hľadeli na Vlada, rozvaleného v tráve pod stĺpom pouličného osvetlenia.

„Nebolo to vôbec zložité. Striehol som za rohom a len čo ten človek zastavil pred školou a vošiel dovnútra, prešiel som dva razy okolo a polial som mu pneumatiky.“

„Nebál si sa, že ťa niekto pristihne?“

„Prečo? Ulica bola vtedy prázdna, a keby ma aj voľakto videl polievať kolesá, asi by si to ani nevšimol, lebo ešte sa nič nedialo. Účinok sa dostavil až o tri-štyri minúty, a to som bol už dávno preč.“

„Až o tri minúty? Obrus v drevárni sa prederavil predsa ihneď,“ – namietol Ondrej.

„Áno. Lenže automobilová pneumatika je mnohonásobne hrubšia než stolový obrúsok a je z odolnejšieho materiálu.“

„Páni, to bol harmatanec!“ – zasmial sa Marián. „Už som si myslel, že Cvikla vyfučí ako dymovnica!“

„Po celej škole bolo počuť, ako sa rozkrikuje, že sme tu všetci do jedného zlodeji a že mu ukradli kolesá! A keď potom zavolal príslušníkov, to už bolo, fakt, zaujímavé,“ – prisvedčil Tóno. „Najprv obvinil školníka a potom začal z ničoho nič upodozrievať zo sprisahania aj našu triednu!“

„Prišli na niečo?“ – zozvedavel Vlad.

„Na čo mohli prísť? Príslušníci poprezerali vozidlo, odfotografovali ho zo všetkých strán a spísali zápisnicu. Keď potom začal Cvikla nadávať aj im, upozornili ho, že za bieleho dňa mu za taký krátky čas všetky pneumatiky nikto odmontovať nemohol, a je teda otázne, či vôbec dnes nejaké mal. Práporčík Novák mal vždy zmysel pre nezmysly! Mali ste vidieť, ako sa Cvikla tváril! Napokon mu odťahovačkou odviezli šporťáčik a tým to zhaslo.“

„Dúfam, že mu to aspoň na pár dní odoberie chuť i čas naháňať garáže! Za ten čas by už na emenvé mali… Vlad! Čo ti je?“

Až po Ondrejovej otázke si aj ostatní uvedomili, že ich priateľ z budúcnosti si počína prapodivne. Pôvodne sa popoludní vybrali pokračovať v pátraní po stratenom megavízore, no za mostom Vlad znenazdajky navrhol odpočinok. Odvtedy ležal v tráve a podchvíľou sa dotýkal spodnej časti elektrického stĺpa.

„Čo tam toľko šmátraš?“ – začudoval sa Marián. „Myslíš, že si to stratil niekde tu?“

Vlad nepatrne zavrtel hlavou.

„Nie. Hľadám prívod.“

„Prívod? Aký prívod?“

„Prívod energie.“

Chlapci si vymenili nechápavé pohľady.

„Energie? Akej energie?“

„Musím si predsa dobiť zdroj, nie?“

Ondrej zmeravel.

„Vlad! Ešte aj to! Ty! Tebe sa… vybila energia?“

Vlad slabulinko prikývol.

„Ale – veď si tvrdil, že zdroj vydrží mesiac!“

„Za normálnych okolností vydrží.“

„No a? Tu bolo niečo nenormálne?“

„Bolo. Povedzme preraziť oblasť búrky v prvý deň, či odhádzať hromady uhlia a poprenášať cement mi asi vyčerpalo celú zásobu. Úplne som zabudol, že som zdroj asi dva týždne nedobíjal.“

„Dočerta! Čo teraz? Z našich stĺpov si ho asi ťažko nabiješ!“

„Máš pravdu. Chýbajú im vývody na nabíjanie. Keby som sa dostal do časoletu, tam by to bolo raz-dva!“

„Lenže stále nemáme ten prístroj!“

Sedeli a bezradne hľadeli na chlapca v zelenkavom úbore, ktorý vyzeral ako hromádka nešťastia.

„Á zo zásuvky v obývačke by si sa nenabil?“ – navrhol Tóno.

„Neviem. Neskúšal som to.“

„Poďme k nám, musíš to skúsiť!“

„Akože – poďme?“ – užasol Vlad. „Peši???“

„No a? Veď ani doteraz si nelietal!“

„Iste, chodil som, lenže mi fungovali umelé svaly.“

„No a čo? Použiješ vlastné a hotovka!“

„Vlastné… vlastné svaly???“

Vlad sa zatváril tak, že chlapci stratili reč.

„To… to znamená,“ – spamätal sa napokon Jaro. „Že vy neviete… bez umelých svalov chodiť, či čo?“

Nešťastník opäť slabo prikývol.

„No namojveru,“ – vydýchol Ondrej. „A ja som ti ich strašne závidel! Ako dobre, že používame svoje vlastné hnáty!“

Rozhostilo sa ticho. V prvých okamihoch sa chlapci síce len tak-tak ubránili smiechu, no pri pohľade na Vlada, ktorý im v posledných dňoch viac než účinne pomohol, sa ich veselosť razom kamsi vytratila.

„Čo budeme robiť?“ – spýtal sa Marián.

„Musíme ho odviesť k nám,“ – radil Tóno. „Vezmeme ho pod pazuchy.“

„Prinajhoršom môžeme zájsť do rozvodne,“ – ožil Jaro.

„Tak poďme!“

Povyskakovali na rovné nohy a začali dvíhať aj svojho druha, avšak vyšlo najavo, že to nebude vonkoncom jednoduché. Vlad bol oveľa ťažší, než sa dalo očakávať, a keďže pod pazuchy ho mohli vziať iba dvaja, po troch-štyroch krokoch klesali pod jeho ťarchou. Naostatok Jaro zjajkol, pustil Vladovo rameno a ten sa zvalil ani vrece zemiakov.

„Uff! Takto to asi nepôjde,“ – dychčal Ondrej. „Musíme na to inak!“

„Naložme ho na bicykel!“

„Vyložíme ho naň žeriavom, či čo?“

„Viete čo? Odskočím domov po fúrik! Odvezieme ho na ňom k Šimčekovcom,“ – navrhol Marián.

Posadili nešťastníka na múrik a Marián s Jarom odbehli. Ondro a Tóno si sadli vedľa Vlada a skormútene pozerali na jeho ochabnutú postavu.

„To v škole nemáte telocvik?“ – nevydržal Ondrej. „Poznáte vôbec nejaký druh pohybu?“

„No, niektorí ľudia cvičia, ale tých je málo.“

„Keby sa u vás pri nejakej havárii vybili všetky zdroje, dostali by ste sa do poriadnej patálie!“

„Nič také sa nemôže prihodiť, náš energetický systém je dokonalý. Občas sa stane, že sa niekomu vybije zdroj a nablízku nie je dobíjač. Vtedy stačí vyslať núdzový signál a priletí havarijná služba, aby dobila energiu.“

„Prisámvačku,“ – zašomral Tóno. „Nebolo by jednoduchšie naučiť sa chodiť na vlastných, než mobilizovať kvôli poruche letectvo?“

„Aha – Marián sa vracia,“ – poznamenal Ondrej po chvíli. „Ale čo letí ani splašený?“

„Čosi huláka,“ – riekol Tóno a priložil si dlaň k uchu.

„Mám!“ – vrieskal blondiačik a približoval sa takmer šprintom. „Vlad! Máme to!“

„Čo má?“ – spýtal sa Vlad.

„Čo máme?“ –vzpriamil sa Ondro.

„Čo máš?“ – rozčúlil sa Tóno.

„Učíte sa časovať?“ – spýtal sa zadychčane Marián a naširoko roztvoril zovretú päsť.

Voľačo mu ležalo na dlani. Bolo to podlhovasté a nebyť nepriehľadných sklíčok, mohol to byť akýsi nový druh hrebeňa. Alebo okuliarov? Sponad okulárov vyčnieval striebristý výstupok.

„Megavízor!“ – skríkol Vlad a len-len,že sa nepohol. „Dovedie ma ku vchodu do chronobilu! Kde si ho našiel?“

„Za kurínom!“

„Kde???“ – spýtali sa Vlad, Tóno a Ondrej trojhlasne.

„Ste hluchí? Za kurínom!“

„Človeče, Mravec, za akým kurínom? Veď si šiel po fúrik!“

„Áno, ale cestou mi prišlo niečo na um!“

„Čo?“

„Nevyrušuj ma stále! Prišlo mi na um, že môžeme použiť skôr vozík, ktorý stojí za drevárňou Čičovho starého otca.“

„Ten, ktorým sme chceli prevážať uhlie?“

„Samozrejme. Boli sme si ho vypožičať, a keď sme ho vyťahovali spoza kurína, za zadným kolesom som našiel toho!“

Marián vtisol megavízor do rúk pravému majiteľovi. Vladova tvár sa rozžiarila radosťou.

„Už viem,“ – šepol. „Musel mi vypadnúť, keď sme sa schovávali za drevárňou.“

„To bol tiež riadne strelený nápad,“ – utrúsil Ondrej.

„Fúz!“ – urazil sa Marián. „Veď keby sme ne… “

„Nemyslím tvoj nápad ísť po vozík! To, že sme sa vtedy skrývali za búdou, bolo zbytočné a hlúpe. Ozaj, Mravec – a kde trčí Čičo?“

Marián sa plesol po čele.

„Dokelu! Niekde sa teperí s vozíkom! Viete vy vôbec, aká je to ťažká ozruta? Hybajme mu pomôcť!“

Vlad osamel a nemo civel na nájdený drahocenný prístroj.

„Dofrasa!“ – ozvalo sa zrazu. „Ten silák.“

S námahou pootočil hlavu. Od mestečka sa blížil Igor Petráň s oboma nedávno vykúpanými kumpánmi. Keď ho zbadali, prešli na protiľahlý chodník a vrhali na Vlada vražedné pohľady. Potom zmizli za rohom. Vzápätí vyšli z toho istého miesta dvaja šraci na trojkolkách. Prišli až k múriku a ostali stáť.

„Aha,“ – ozval sa jeden. „Aký tučný.“

„Čo to máš?“ – zaujímal sa druhý.

„Megavízor,“ – odvetil Vlad.

„Cigániš! To je hrebeň s okuliarmi! Daj mi to!“

„Nemôžem.“

„Prečo?“

„Lebo to potrebujem.“

„Aj tak mi to daj!“ – trval na svojom trojkolkár.

„Už som povedal, že nemôžem.“

„A ja si ich vezmem.“

Malý natiahol ruku a hoci Vlad chabo zovrel dlaň, bez ťažkostí mu vytiahol prístroj spomedzi prstov.

„Jej! Aký si slabý!“ – potešil sa chlapček.

„Vráť! Vráť mi to!“ – zvolal Vlad zúfalo.

„Nevrátim! Just nevrátim! Si slabý! Nebojím sa ťa!“ – radoval sa nový majiteľ megavízora. Chvíľu váhal a potom priskočil a z celej sily štuchol do sediaceho. Vlad sa síce pokúsil udržať rovnováhu, lež mľandravé svalstvo ho neposlúchalo a cestovateľ z budúcnosti žuchol do trávy.

„Pomoc!“ – zakričal. „To nesmieš!“

„Haha!“ – tešil sa maličký. „A ja dačo mám!“

Z ulice zaznel hrkotavý zvuk.

„Mám!“ – pokračoval trojkolkár. „Ondriš, pozri sa, čo som zobral tamtomu slabému!“

8. Diktát

„Tie črepy z rozbitého pohára nám naozaj priniesli šťastie!“

„Chalani – ako si to vysvetliť? Čary, či čo?“

Vliekli sa po rozpálenej asfaltovej ceste a všetci štyria mali v hlave tú istú myšlienku.

„Balón! Ani ty o tom nič nevieš?“

„Ja? Človeče, ja som z toho takisto pipi ako aj ty.“

Dôvod ohromenia štvorice bol viac než jednoduchý – diktát, ktorý písali dnes na vyučovaní, poznali naspamäť.

„Ja som ho ráno našiel na papieri v taške,“ – povedal Jaro zamyslene a kopol do kamienka.

„Ja tiež,“ – odvetil Marián.

„A čo ste si mysleli, že ja som ho objavil vyrytý na kamennej doske?“ – vybuchol Tóno. „Bol založený v žiackej!“

„Veď áno, ale ako sa nám dostali papiere do aktoviek? A hlavne, ako to… “

Jaro sa pootočil k Tónovi a dokončil:

„… ako to, že je načarbaný tvojím písmom?“

Tona až nadhodilo.

„Čože? Ty… a vieš, že máš pravdu? Preto sa mi to písmo zdalo akési známe!“

Ondro, kráčajúci doposiaľ bez slova, prudko zastal.

„Páni! A čo keď… čo keď je to zasa… “

„Vlad!“ – zvrieskol Jaro tak nahlas, že kohút za plotom záhrady pobúrené zakrákoril.

„Vlad?“

„Vlad!“

Ostali stáť v tieni košatej moruše a pohľady im ako na nečujný povel zamierili cez rieku. Tam, za ich ihriskom, sa pred týždňom rozlúčili s hosťom z budúcnosti. Prišli vtedy v pravú chvíľu, aby mu vrátili drahocenný megavízor, ktorý mu krátko predtým vzal Ondrov braček. Keď prísľubom výprasku zahnali oboch malých na trojkolách domov, naložili Vlada na vozík a odviezli ho do lesa. Pomocou nájdeného prístroja objavili uprostred mýtiny čudesné valcovité teleso, viditeľné len okuliarmi megavízora. Vlad ich nechal nazrieť do kabíny, len čo časolet zviditeľnel. Potom sa rozlúčili a sotva sa tak stalo, valec sa v zlomku sekundy rozplynul a iba kruh stlačeného porastu svedčil o tom, že sa im všetko neprisnilo. Pravda, druhý dôkaz našli doma – v celom mestečku opäť vypadol elektrický prúd…

„Elektrika!“ – zajasal Marián. „Dnes ráno mi zhaslo rádio a otcovi holiaci strojček!“

„A nám varič!“

Ondrej povyrástol.

„Ráno? A čo cez tretiu hodinu? Veď sme nemohli dopremietať diafilm! To znamená… “

„To znamená, že Vlad najmenej dvakrát zapol a vypol ochranné pole pri časolete!“ – dokončil Marián. „Najprv ráno a potom cez tretiu hodinu. Hneď po našom diktáte!“

Tóno položil aktovku na asfalt.

„A čo školník? Cez prestávku nadával, až sa hory zelenali! Vraj nerobí dnes nič iné, len striedavo kontroluje poistky a telefonuje do elektrárne!“

„Takže je možné, že boli aj ďalšie pruchy,“ – uvažoval On-fi drej. „Na matike sme nemali nič zapnuté.“

„Na dejáku tiež nie,“ – doplnil ho opäť Marián.

Jaro mávol rukou.

„To je fuk, či boli, alebo neboli zapnuté. Pre mňa je hlavné, že Vlad-je tu!“

Mimovoľne sa poobzerali, ale okrem starého Čiernika s jeho nerozlučným psom nebol na dohľad nikto.

„Eh,“ – Jaro si prešiel prstami po vlasoch. „Škoda si lámať makovice! Ak je to on, tak sa nám ukáže. Inak nech sa mi viac neukáže na oči!“

Pobrali sa každý svojou stranou. Najbližšie pri škole bývali Šimčekovci, takže Tóno bol onedlho doma. Zadumane zavesil aktovku na kľučku kuchyne a ako zvyčajne vošiel najprv do svojho kráľovstva.

Prvé, čo v kôlni uvidel, bola postava v zelenkavom úbore, rozvalená v starom rozheganom kresle.

„Nazdávaš sa, že sa to podarí?“

„Musí sa to podariť!“

„Ako to môžeš vedieť?“

Vlad pokrčil ramenami.

„Že vôbec pochybuješ. Diktát predsa dopadol dobre, nie?“

„Áno, lenže… “

„Ale čo? To znamená, že sme tam boli!“

„A… čo by sa stalo, keby nám to predsa nevyšlo? Alebo keby sme tam vôbec nešli?“

„Nič by sa nestalo, až na to, že by ste diktát dopredu nepoznali.“

„Nestraš, to by dopadlo! Vieš, aké tam boli chytáky?“

„Tak nefilozofuj a nasadaj!“

Pravda, ľahšie povedať, než vykonať. Dreváreň vyzerala pusto – Vlad nechal časolet pod ochranou silového poľa, aby stal neviditeľný pre nevítaných zvedavcov. Nezbadal to ani Tóno. A keď mu Vlad požičal megavízor, uvidel vstupný otvor do vozidla.

„Stisni páčku pri dverách!“

Tóno poslúchol a kryt i dvierka sa zatiahli úplne bezhlučne. Vnútro kabíny už síce videl pred týždňom, no vtedy mal málo času, nuž sa rozhliadal nanovo. Nachádzal sa v kruhovej kabíne, veľkej asi ako vnútro dodávkového automobilu, ktorej však chýbali obloky. Miesto nich bola stena pokrytá sústavou ciferníkov všemožných veľkostí a farieb, zatiaľ čo priamo oproti vchodu visela z oblúka steny velikánska obrazovka. Pod tou bolo vsadené do mäkkej a pružnej podlahy priestranné kreslo. Jeho bočné opory boli posiate množstvom páčok a tlačidiel. Kabínu osvetľoval veniec svietidiel, vystupujúcich zo steny v rovnomerných vzdialenostiach. Tóno náhle pocítil strach.

„Ty… Vlad,“ – preglgol.

„No?“

„Počuj – vieš s tým naozaj narábať?“

Prišelec mu miesto odpovede podával priehľadný opasok.

„Toto si založ a zapni. Môžeme vystupovať.“

Tóno opatrne uchopil pásik, v strede ktorého rozoznal maličkú červenú pologuľu. Pretiahol si opasok okolo pása a oba jeho konce sa v pologuli spojili.

„Načo mi to bude?“

„Načo? Predsa sa tam nemôžeme tmoliť, aby si nás niekto všimol! Opasok má vlastný zdroj silového poľa, a keď stisneš tamten malý modrý gombík… “

„Silové pole? Páni! Chceš povedať, že budeme neviditeľní?“

Bol to čudesný pocit. Stáli pri umývadle a hoci v laviciach bolo vyše tridsať žiakov, nikto ich nevidel!

„Pripravte si zošity,“ – nariadila vyučujúca. „Diktát číslo trinásť, za okrajom dátum.“

Už sa spamätal z otrasu, keď zbadal v tretej lavici sám seba, no ešte vždy sa mu podlamovali kolená. Zatackal sa a nevdojak sa oprel o umývadlo. Keďže však nemal potuchy, kam mu siaha vlastná ruka, drgol prstom do pohára a ten sa s rinčaním rozbil na dlážke.

„Zemetrasenie?“ – pousmiala sa slovenčinárka. „Črepy vraj prinášajú šťastie. Možno napíšete diktát lepšie než naposledy. Týždenníci, pozbierajte to a hoďte do koša.“

Tóno sa znovu mierne vydesil, keď k nemu bezmála na dosah pristúpil jeho dvojník, aby splnil učiteľkin príkaz, a sotva sa druhý Tóno usadil v lavici, sám sa oprel o stenu. Vzápätí sa uvidel, ako si pod pijak písanky obozretne vsúva hárok papiera.

„Skade ho mám?“ – zašeptal nečujne smerom, kde tušil Vlada.

„Čuš! Teraz radšej dávaj pozor!“

„Pripravení?“ – spýtala sa vyučujúca. „Dávajte dobrý pozor – každú vetu najprv prečítam a potom nadiktujem… Tak– Pán Biely sa rozhodol, že vybieli svoj biely dom… “

„Človeče, Vlad! Mne sa nechce veriť, že sme tam naozaj boli!“

Chlapec v zelenom namiesto odpovede ukázal na oblohu a Tóno pokrútil hlavou. Skutočnosť bola naozaj na uváženie – počas samotných presunov v čase necítil ani náznak pohybu. Jedine bliknutie na prístrojovej doske a Vladov hlas zakaždým oznamovali novú zastávku. Slnko ho však dorazilo najviac. Stálo v tejto chvíli v zenite navlas rovnako, ako keď vchádzal pred dobrými dvoma hodinami (kedyže to vlastne bolo?) do kôlne, kde našiel Vlada i zaparkovaný časolet. Keď onedlho nato vkročili do školy pod ochranou megapoľa, slnko z ničoho nič viselo nad východnou časťou mestečka, a keď ešte neskoršie vychádzali z kôlne, aby vložili papiere s prepísaným textom diktátu do aktoviek, nebeské teleso bolo dokonca ešte nižšie nad obzorom. Dobrú polhodinu po návrate zo školy medzitým strávili zapisovaním diktátu – zatiaľ čo Vlad premietal jeho text, zachytený z učiteľkiných poznámok náramkovou videokamerou, Tóno zúrivo čarbal vetu za vetou najprv na svoj a potom na druhý, tretí a štvrtý papier…

„Uf, ešte teraz ma bolí ruka,“ – ťažkal si. „Dofrasa – veď ja som dnes ten diktát písal päťkrát! Raz v škole a štyri razy tu v kabíne!“

Vtom sa zarazil.

„Ty, Vlad!“

„No?“

„Počuj! Kedy som ho vlastne písal prvý raz – v škole, či tu?“

„To závisí, z akého hľadiska to berieš. Subjektívne si ho písal najprv v škole, avšak z hľadiska absolútneho toku času najprv tu. Iba tak si si ho mohol zastrčiť do aktovky, takže v škole si už… “

„Dokelu, zadrž! To je galimatiáš! Nerozprávaj, lebo mi začne šibať!“

Cestovateľ z budúcnosti zvážnel.

„Máš pravdu, nechaj to plávať. Presne by ti to dokázal vysvetliť len môj otec.“

„Ozaj! A on fakt neprišiel na to, že sa vozíš dozadu?“

„A ako? Sám si sa presvedčil, že časolet sa vráti presne do okamihu štartu. Ja sa vraciam samočinne podľa programu, takže moja neprítomnosť trvá vari milióntinu sekundy.“

„Hm, a čo ak… “

Tóno nedohovoril, pretože z dvora zaznel hukot silného motora. Vyzrel von.

„Dokelu!“

„Čo sa stalo?“

„Už len to mi chýbalo ku šťastiu – doviezli nám uhlie! Skládka je tam, kde parkuje časolet!“

„Nevadí. Premiestnim sa do zajtrajška a pristanem v tvojom laboratóriu. Odtiahni večer stôl do kúta, aby som mal dosť miesta.“

„To vieš, že odtiahnem. Pripravím… “

Lenže návšteva z budúcnosti už bola preč.

9. Výbuch

Viete, čo je piťkes? Pravdepodobne áno, pretože tento šport patrí k najrozšírenejším zábavkám na nejednej škole. Bodaj by aj nie – stačí k nemu obyčajný žiacky stôl s načmáranými bránkovými žrďami, dve väčšie a jedna menšia minca, čo nie je nič iné ako hráči a lopta. Aj v siedmej B to nebolo inakšie.

„Päť-štyri,“ – ohlásil Tóno.

„Aj tak nevyrovnáš!“ – odsekol Jaro a rozostavil mince na otvorenie hry. „Ani keby si hral so zlatým dukátom!“

„Daj sa vypchať! Stav sa, že by si nevyhrával, keby ma Mravec neštval tými hlúpymi trikmi s jablkom!“

Marián sa bezmála urazil. Bola síce pravda, že na okne mal nôž a krájal ním jablko do elegantných lodičiek, avšak žeby tým mal ovplyvňoval priebeh piťkesového zápasu, to bol predsa len prisilný tabak.

„Ako to myslíš?“ – ohradil sa. „Kto ti kázal zízať počas hry na mňa? Vari si ešte nevidel rezať jablká?“

„Rezať hej! Ale tie finty si si mohol odpustiť!“

„Čo za finty, čo to táraš?“

„Sám dobre vieš – s tým poletujúcim jablkom!“

„Finty s poletujúcim jablkom?“

Marián prestal hompáľať nohami, zoskočil z okenice a priložil dlaň ku kamarátovmu čelu.

„Balón, nemáš náhodou horúčku?“

„Nemám! A keby som mal hoci i maláriu, nemohlo by mi to vadiť! Raz som už mal štyridsaťdva stupňov a šiel som do kina!“

„Vážne?“ – vysmieval sa Ondro spoza šachového stolíka. „A to si mal štyridsaťdva stupňov zemepisnej šírky? Veď pri takej teplote… “

Zmĺkol a zmeravel s očami upretými na okenicu. Marián mimovoľne sledoval jeho pohľad a bol rad na ňom – vreckový nožík sa mu vyšmykol spomedzi prstov a zašuchotal v kroví pod oblokom.

„Vidíte?“ – kričal Tóno. „Už zasa!“

Jabĺk ubudlo. Marián bol skalopevné presvedčený, že nakrájal šestnásť lodičiek, počítal so štyrmi pre každého. Nech však rátal sprava či zľava, nemohol ich teraz napočítať viac než štrnásť. To nebolo zďaleka všetko – práve keď sa chcel vykloniť z okna a pozrieť sa, či mu chýbajúce kúsky nevypadli na školský dvor, sa to stalo.

Zmizlo ďalšie jablko.

„Videli ste?!“ – jačal Tóno. „A tak… “

Prišlo to znenazdajky a jediným šťastím bolo, že okno klubovne, kde chlapci čakali na vedúceho fotokrúžku, bolo otvorené dokorán. V prvej sekunde sa nazdali, že vypukla atómová vojna – oslepil ich záblesk, sprevádzaný ohlušujúcim zadunením, sťaby sa obloha i so slnkom rúcali na mestečko, otriasajúce sa v základoch. Obrovská sila sotila Mariána do pŕs, a než stihol čo len zjajknúť do úľaku, vletel do miestnosti a zvalil oboch hráčov piťkesu i s lavicou. Prekoprcol sa niekoľkokrát po koberci, až sa mu podarilo nedobrovoľné kotúľanie zastaviť nárazom do skrine. Ihneď sa posadil a nie príliš duchaplne sa rozhliadol.

Klubovňa sa zmenila na nepoznanie. Obločné tabule sa zachovali len v otvorenom okne, kým v druhých dvoch zívali diery a dlážku zapĺňalo sklo. Jeden zo stolíkov sa prevrátil, druhé dva pokrývali črepiny, nielen z okien, ale i z lámp, po ktorých zostali v strope len prázdne držiaky. Úbohé zvyšky záclon sa nachádzali na najnepravdepodobnejších miestach, pričom najväčší útržok zahaľoval Tónovu tvár ako svadobný závoj. Jaro obstál ešte horšie. Tlak vzduchu mu vrhol do čela vtáčiu búdku, kraľujúcu donedávna pod hornou okenicou, pričom vyšlo najavo, že kŕmidlo našťastie pozliepali z tenulinkých latiek, takže zasiahnutý si to odniesol iba s odreninou na koreni nosa. Ondro napoly sedel a napoly ležal pod stoličkou, nebezpečne modral a mával pritom pravicou, sťaby mal vážne v úmysle odhodiť vlastnú dlaň. Keď sa Marián konečne dovtípil a náhlivo mu vrazil buchnát, na krku mu vyskočila jablčná lodička. Nevedno, prečo sa Marián v tej chvíli pozrel na zápästie – bolo 14 hodín a 17 minút.

„Tí… há… fú… “ – dychčal Ondro. „Ďa… ďakujem! Už… už som sa nazdal, že odchádzam do večných lovísk“.

Ako na povel sa všetci štyria začali dvíhať zo zeme.

„H… hrom do hája!“ – skríkol Jaro. „Spadla bomba, či čo?“

Jeho hlas prerušil jačavý zvuk sirény a za prázdnym oknom sa asfaltkou od okresného mesta rútila sanitka a za ňou jasnočervené vozidlá požiarnikov.

„Vybuchla benzínová pumpa!“ – zvolal zdesene Marián. „A službu mal dnes ujo Taraba!“

„Nie! To nie!“ – zaúpel Tóno, zatiaľ čo Jaro začal prvý raz v živote považovať Ondra za bezcitného surovca – nijako totiž nereagoval na správu o zrejme tragickom osude ich stolnotenisového trénera, iba zašepkal:

„Ako to… že prišli tak rýchlo!“

„Kto?“ – zreval Jaro zlostne. „Kto prišiel rýchlo?“

„No predsa… hasiči. A sanitka. Veď od výbuchu ešte neuplynula ani minúta a už sú tu. Z okresného mesta sú tri kilometre a okrem toho… “

„A okrem toho si… si… “ – V záchvate hnevu Jaro napochytre nenašiel primerané prirovnanie, pokúsil sa Ondreja opľuť. Miesto neho trafil Tona, no ten sa už k odplate nedostal, pretože Ondro náhle zbledol ako krieda a zreval strašným hlasom:

„Chalani! Autobus!“

Zahmlilo sa im pred očami, lebo až teraz si uvedomili možný dosah katastrofy – iba pred chvíľou sa od školy pohol pravidelný spoj s cestujúcimi do susedných dedín. V dobe výbuchu musel stáť práve na zastávke blízko benzínovej pumpy!

Bol to otrasný pohľad. Na mieste, kde stávalo benzínové čerpadlo, zíval z rozrytej hliny obrovský lievik, zatiaľ čo celé okolie bolo posiate úlomkami črepín, skla, umelej hmoty a zuhoľnatených kúskov dreva. Z jamy ešte šľahali posledné plamene, mizli pod prúdom chemikálie z hadíc požiarnikov. Za požiarnym vozidlom stála sanitka, no autá si chlapci nevšímali, natoľko ich zaujal autobus.

„To… to nie je možné! Hurrrááá!!!“ – zareval Ondro zadrhávajúcim sa hlasom, potom sa k jeho kriku pridali i zvedavci z ulice. Akokoľvek to znelo nepravdepodobne, autobus sa nezmenil na dymiace trosky, ba vôbec ho nenašli na hradskej – stál na oráčine a okolo neho sa hemžilo množstvo vzájomne sa objímajúcich ľudí. A na dovŕšenie všetkého…

„Ujo Taraba!“ –zvýskol Jaro, až mu preskočil hlas. „Nič sa mu nestalo!“

„Ujo Taraba?“ – zhrozil sa Ondrej. „Čože! Vari mal dnes službu?“

Jaro ho v duchu odprosil a súčasne sa zaviazal, že už nikdy viac nikoho neopľuje bez dôkladnej úvahy, no na ospravedlňovanie nebolo kedy – rozbehli sa k hlúčiku, obklopujúcemu ich trénera.

„Vy to myslíte celkom vážne?“

„Ja to myslím celkom vážne!“

„Že vás vyvolávali neznáme hlasy?“

„Že ma vyvolávali neznáme hlasy!“

„A že vám tvrdili, že v kroví leží mŕtve telo?“

Dvaja muži stáli oproti sebe uprostred hluku a hľadeli jeden na druhého nie síce s nepriateľstvom, no premeriavali sa so zaťatou neústupčivosťou. Jedným z nich bol službukonajúci člen VB, druhým ujo Taraba, ktorý akoby zázrakom unikol tragickému koncu.

„Predsa mi nechcete nahovoriť,“ – pokračoval v spore príslušník – „že vás od čerpadla odvolali duchovia!“

„Duchovia? O duchoch som nepovedal ani slovo!“

„Ale stále spomínate akési neznáme hlasy!“

„No a? Hlasy a duchovia, to sú dva rôzne pojmy!“

„Lenže pokiaľ tie hlasy nepatrili hmotnému telu… “

„Či patrili hmotnému telu, či nie, to neviem, no budem to tvrdiť vždy znova – nikoho som široko-ďaleko nevidel!“

„Tak prečo ste v takom prípade opustili pracovisko?“

„Lebo ma uisťovali, že tu leží mŕtve telo!“

„A našli ste ho?“

„Hej, lenže aké,“ – pumpár ukázal špičkou topánky na zdochnutú myš. „Nazlostil som sa a práve vtedy nastala explózia! Nebyť tohto vtipu, mohli ste teraz naozaj nájsť mŕtvolu! Moju!“

„Mhm… teraz ste blízko pravdy. Takže… na existencii oných hlasov trváte i naďalej?“

„Trvám a budem trvať!“

„Skutočne vám boli úplne neznáme?“

„No… “ – muž v kombinéze zaváhal. „Do istej miery mi boli dosť povedomé, ale kde a kedy som ich predtým počul, to vám nedokážem vysvetliť.“

„Tak? A boli to mužské či ženské hlasy?“

„Ani v tom vám neposlúžim. Bolo to skôr šepotanie a nedalo sa rozoznať, kto rozpráva. Akurát… akurát sa mi marí, že jeden z nich ráčkoval.“

Práporčík pokrútil hlavou.

„Ráčkujúci duch, hm! Mám taký dojem, pán Taraba, že od toho šoku… “

„… mi preskočilo, čo?“ – odsekol pumpár. Príslušník pokrčil ramenami, otočil sa a pobral sa k troskám, kde pobehovali požiarnici. Ujo Taraba chcel za ním voľačo zavolať, no naostatok mávol rukou, bezradne sa porozhliadal na okolostojacich a zašomral:

„Z človeka by hneď urobili blázna!“

„Človeče, buďte rád,“ – utešoval ho so smiechom vodič autobusu, obkľúčený opodiaľ inou skupinou zvedavcov. „Mňa tiež najprv chceli požiarnici vyhlásiť za šialenca a teraz by ma dobre nezjedli od radosti, že som ich zachránil. Koniec-koncov, nech sa pod čiernu zem prepadnem, veď aj sami to videli!“

„Čo?“ – pokrčil dopredu mladík v okuliaroch s kosteným rámom. „Som dopisovateľ okresnej tlače. Čo ste videli?“

Šofér sa zatváril rozpačito.

„Ále… radšej by som o tom nehovoril.“

„Prečo?“

„Pochopte! Dopravný podnik môže zamestnávať výhradne zdravých ľudí a keby som vám porozprával, čo predchádzalo výbuchu, asi by ma poslali na psychiatriu.“

„To nemyslíte vážne,“ – pretiahol novinár sklamane a ruka s notesom mu poklesla, lež naraz ožil. „Viete čo? V článku neuvediem vaše meno a budem písať všeobecne o výpovediach očitých svedkov!“

Vodič sa chvíľu okúňal a potom sa vzdal.

„Pre mňa, za mňa. Hovorím len čistú pravdu a pasažieri mi to dosvedčia. Nech sa pod zem prepadnem! Tá lietajúca značka… “

Pri jeho posledných slovách sa cestujúci jeden cez druhého dali do súhlasného kriku.

„Značka tam predtým nikdy nebola!“

„Určite nie! Cestujem tade už roky!“

„Priletela od poľa!“

„Priniesol ju včelí roj!“

„To neboli včely! To museli byť čmeliaky!“

„Ja som nevidel ani jediného čmeliaka!“

„Ani nijakú včelu!“

„Lenže čo iné to mohlo byť? Bzukot nepočul len hluchý!“

„Nezmysel! Hmyz nemohol zodvihnúť autobus!“

„A predsa ho včely zdvihli! Aj značku priniesli!“

„Táraniny! Odkedy vedia včely rozprávať?“

„Prosím vás! Vážení, prosím vás pekne!“ – prekričal všetkých dopisovateľ, celý červený v tvári. „Buďte rozumní a nerozprávajte všetci naraz! Nechajte najprv dohovoriť pána vodiča!“

Počet okolostojacich sa medzitým najmenej strojnásobil – natisli sa dokola, niekto dýchal Mariánovi na šiju, iný mu fučal do ucha a akási ťažká váha mu pridlávila nohu. Trhnutím sa vyslobodil, podliezol pod les nôh a ocitol sa vedľa šoféra. Jarovi sa podarilo preniknúť k nemu, zatiaľ čo Ondro sa lakťami prebojoval k novinárovi. Tóno sa im v tlačenici stratil z dohľadu.

„Nuž,“ – odkašľal si vodič. „Začalo to normálne. Zo zastávky pri škole sme odišli načas, presne o štvrť na tri. Ešte na námestí bolo všetko v poriadku, ale keď som zabočil na krajskú hradskú, musel som dupnúť na brzdu, lebo hneď za zákrutou bola značka, ktorá tam nikdy predtým nebola. Povážte – prejazd prísne zakázaný!“

„Akože – prejazd zakázaný! Krajskou hradskou?“

„Ako vravím! Zastavil som a vyzrel okienkom, reku – ký čert, sníva sa mi za bieleho dňa? A veru, nezmúdrel som. Nech sa pod čiernu zem prepadnem, ak značka i so železnou tyčou nevisela vo vzduchu! Tuho som zažmurkal, lebo stále som sa nazdával, že sa mi to marí, a vtedy sa ozval ten hlas!“

„Hlas!“ – triumfoval ujo Taraba. „Neráčkoval náhodou?“

„Neviem, ráčkovanie som si nevšimol.“

„A čo vám povedal ten hlas?“ – rozosmial sa jeden zo zvedavcov. „Nezvestoval vám za hlaholu trúb, že o chvíľu nastane koniec sveta?“

„Nie. Oznámil mi, že o chvíľu vybuchne čerpadlo,“ – odvetil vodič mrazivo.

Nastalo hrobové ticho.

„A… a vy ste uverili?“ – žasol dopisovateľ.

„Nie. Pomyslel som si, reku – nech sa pod čiernu zem prepadnem, ak som nechytil úpal! Stále som bol presvedčený, že značka i hlas sa mi prisnili, tak som sa chcel zasa pohnúť ďalej, no vtedy sa dali cestujúci do kriku, lebo značka priletela celkom k autobusu.“

„Priniesol ju včelí roj!“ – nástojil ktorýsi z cestujúcich. „Nič iné to byť nemohlo!“

„Ja som nijakú včelu nevidel!“ – zahriakol ho iný.

„Pre mňa, za mňa,“ – odsekol šofér. „Čo to mohlo byť, to vám neprezradím, lebo to sám neviem. Každopádne to však zabzučalo zrazu pri samých reflektoroch, predok autobusu sa zdvihol, všetko sa dalo do pohybu a z ničoho nič sme stáli obrátení predkom do poľa!“

„To… to nemyslíte vážne,“ – zajachtal dopisovateľ. „To predsa nemôžem uviesť do príspevku! Šéfredaktor by so mnou vyrazil dvere!“

„Veď som vám hneď vravel, že je to šialenstvo! Mne je to fuk, či to uverejníte, alebo nie. Ale ak nehovorím čistú pravdu, bodaj sa pod čiernu zem prepadnem!“

„Pravdu má! Bolo to celkom tak!“ – prisvedčili niekoľkí z davu. „Niečo obrátilo autobus aj s nami do poľa! Nič nebolo vidieť, ale bolo počuť silné bzučanie! A potom sme už nič nepočuli, lebo sme ohluchli od výbuchu!“

Marián a Jaro zbadali, že im Ondro dáva zúrivé znamenia, preto sa začali predierať k nemu a spoločne sa začali tlačiť preč na voľné priestranstvo.

„Bzukot!“ – zvolal Ondro. „Bzukot! Chápete?“

Ďaleko vpredu uvideli klusajúceho Tona a rozbehli sa za ním.

10. Záchrancovia

„Koľko je hodín?“

Zadychčaný Marián sa pozrel na zápästie, potom na Tona.

„O minútu budú tri. Prečo?“

„Lebo… rýchlo do kúta! Zadlávi vás!“

Len čo poodskakovali, už sa uprostred kôlne zhmotnil kovový valec.

„Tu je!“ – zajasal Tóno. „Presne!“

Ozvalo sa klapnutie, zašumenie, z otvoru časoletu vyliezol Vlad a zamával im na pozdrav.

„To si bol ty?“ – zvolal Ondro namiesto privítania.

„Prečo – bol? To som ja!“

„Veď hej, ale nie teraz tu! Pred hodinou, pri výbuchu!“

„Pri akom výbuchu?“

„No predsa pri čerpadle!“

„Pri akom čerpadle?“

Hosť z budúcnosti sa tváril čoraz nechápavejšie a uprel spýtavý pohľad na majiteľa kutice v drevami.

„Pri benzínovom čerpadle!“ – skríkol Tóno. „Včera som ti ho ukazoval, keď sme sa vracali po diktáte. Pred hodinou vybuchlo!“

Vlad zvážnel.

„Počkajte, o žiadnom výbuchu nič neviem, lebo sotva pred sekundou som sa premiestnil. Vtedy, keď vám priviezli uhlie… “

„Čooo? Ty si sem zo včerajška cestoval dvadsaťštyri hodín?“

„Z hľadiska absolútneho toku času áno,“ – pokrčil plecami hosť. „Veď aj vám odvtedy ubehol celý deň. Relatívne to však pre mňa nebola ani sekunda. Ale teraz od začiatku – ako to je s tým výbuchom?“

Chlapci sa rozhovorili všetci súčasne, no cestovateľovi sa podarilo pochopiť zmysel ich zmäteného rozprávania a tvár mu ešte viac zvážnela.

„Poďte za mnou.“

Vliezli zaradom do otvoru a horko-ťažko sa vtesnali do priestoru kabíny. Všetci okrem Vlada a Tona sa udivene rozhliadali.

„O koľkej nastal výbuch?“ – spýtal sa Vlad.

„O 14,17!“ – zvolal Marián. „Viem to presne, pretože v klubovni spadli vedľa mňa zo steny hodiny!“

Návštevník z 23. storočia pristúpil k ovládaciemu pultu a položil prst na niekoľko klávesov. Obrazovka v stene sa rozžiarila jasnomodrým svitom a chlapci zazreli benzínové čerpadlo, presúvalo sa spoza okraja k prostriedku matnice tým viac, čím viac Vlad točil dvojitým kolieskom. Potom Vlad jemne zatiahol bielu páčku.

„Je 14,16,“ – riekol. „Ak sa má… “

Nedohovoril, lebo práve v okamihu, keď sa na ceste pred čerpadlom objavil autobus, obrazovka sa rozhorela zábleskom. O dve-tri sekundy sa biela tma rozplynula a chlapci zdesene hľadeli. To, že na mieste čerpadla zíval z rozrytej zeminy obrovský lievik, očakávali, nečakali však iný pohľad.

V priekope horel autobus.

„Nie!“ – skríkol Marián. „To nie!“

„Ako… ako je to možné?“ – mukol sotva počuteľne Ondrej. „Veď tam to bolo celkom inakšie.“

Vlad zovrel pery.

„Paradox štvrtého rozmeru.“

„Para… čo?“

„Tomu nemôžete rozumieť. Vy ste zažili iný variant skutočnosti, toto mala byť pôvodná situácia.“

„Nie!“

„Ba áno, žiaľ. Tento prístroj je samostatným zariadením na putovanie v čase, nezávislý na časolete. Časolet stojí, ale na obrazovke aparatúry si môžeme púšťať vývoj skutočnosti oboma smermi.“

„Oboma smermi? To ako – do minulosti i budúcnosti?“

„Áno, no nie celkom. Do svojej vlastnej budúcnosti nedokážeme cestovať ani my. Časolet i táto aparatúra sa môžu presúvať do budúcnosti napríklad stadeto, ale najďalej do okamihu štartu z Ústavu štvrtého rozmeru. Na tejto obrazovke sa zaznamenáva skutočnosť objektívne. Tak, ako sa mala pôvodne vyvíjať. Aparatúra má ešte jednu výhodu: priebeh dejov možno púšťať až v stonásobnom zrýchlení či spomalení a v prípade potreby možno obraz aj celkom zastaviť. Takto.“

Stlačil ďalší kláves a plamene na obrazovke znehybneli. Všetci sa predklonili a zachvátila ich hrôza – za rozbitými sklami autobusu sa dali rozoznať postavy, kým z iných oblokov viseli bezvládne telá. Celá scéna vyzerala ani pôsobivý záber z katastrofického filmu.

„Márnosť,“ – spamätal sa Marián. „Robme niečo!“

Všetci upreli pohľady na Vlada. Ten siahol na riadiaci pult a pootočil kolieskom, ktoré pripomínalo volantík.

Kontrolné lampy blikli.

„Už?“ – pohol sa Tóno.

„Už. Je 13,45 miestneho času. Cestovatelia časom majú síce zakázané zasahovať do minulosti, lenže ja nie som chrononaut a nezložil som prísahu, takže to riskneme. Napokon, pokiaľ by sme sa do toho zamiešali a malo by to mať neprípustné následky pre budúcnosť, časová havarijná služba by sa postarala o to, aby anulovala zásah. Podľa toho, čo ste mi rozprávali, proti nám nikto nezasiahol.“

„Vlad! Z toho, čo si tu vykladal, nechápem nič, ako však môžeš tvrdiť, že je 13,45, keď moje hodinky ukazujú… “

„Tvoje hodinky boli nastavené na absolútny čas. Nemáme kedy o tom debatovať. Všetci si to navlečte!“

„Čo je to?“ – spýtali sa Jaro, Ondro a Marián súčasne.

„Opasky s megapoľom,“ – poučil ich Tóno s dôležitým výrazom na tvári. „Taký som mal v triede, keď ste sa potili nad diktátom!“

„My? Veď ty tiež!“

„Nič nechápeš. To bolo moje druhé ja! Ja som bol neviditeľný a zhodil som hrnček z umývadla! Teraz budeme… “

„Budeme… neviditeľní?“ – prerušil ho Jaro nedôverčivo.

„Jasnačka, veď musíme! Inak by… “

„Inak by nás mohli stretnúť tí druhí štyria – Mravec, Čičo, Balón a Fúz! Panečku, to by bol harmatanec!“ – doplnil ho Ondrej. „Ale už dosť. Vlad, vysvetli nám, ako zaobchádzať s opaskami, a chytro si rozdelíme úlohy!“

Vonkoncom to nebolo jednoduché.

„Dofrasa,“ – rozčuľoval sa Jaro. „Už zasa som sa komusi potkol o nohu, či o čo!“

„To bola asi moja päta, pozor!“ – zahundral Ondrej.

„A na čo mám dávať pozor, neporadil by si mi? Tvoju pätu nevidím!“

„Tichšie,“ – napomenul ich z prázdneho chodníka Mariánov hlas. „Niekto by nás mohol začuť.“

„No a? Aspoň by bola zábava, nie?“

„Pre teba určite, lenže nie pre toho, čo by nás stretol! Veď by ho mohol nebodaj i trafiť šľak!“

„Čušte! Pozrite! Ujo Taraba stojí pri pumpe!“

Zmĺkli. Počas hádky došli ku kroviu, ktoré oddeľovalo priestranstvo benzínového čerpadla od oráčiny. Blízko poletoval motýľ a Jaro sa neovládol, aby nemávol rukou a nezovrel dlaň.

„Už ho mám!“

Motýľ zmizol.

„Čo sa stane, keď roztvorím dlaň?“

Motýľ sa znovu objavil. Tentoraz neletel a namiesto toho nepochopiteľným spôsobom ležal vo vzduchu. Naraz sa však vzchopil, zamával krídlami a ufrngol.

„Páni, to by bola rybačka! Veď ja by som mohol… “

„Čičo, mohol by si držať klapačku!“ – rozhnevalo sa krovie.

„Skús to, Fúz! Som zvedavý, ako ma chceš trafiť!“

„Nestrácaj čas daromnicami, vieš, koľko je hodín?“

„Neviem, lebo i hodinky mám v pásme ochrany!“

„Na čerpadle sú nástenné hodiny,“ – pripomenul Marián. „Počkajte ma.“

„Hm, lenže ako dostaneme uja Tarabu preč? Predsa ho nepôjdeme ťahať za rukáv! Mohlo by ho z toho poraziť, či čo!“

„Mali by sme ho nejako odlákať. Budeme tvrdiť, že… že v kríkoch leží mŕtvola!“

„Pch, to ti akurát uverí.“

„Musíme volať o pomoc! A okrem toho… “

Z oráčiny vybehla na chodníček poľná myš. Zaznelo silné dupnutie a myš ostala nehybne ležať.

„Tak, mŕtvolu by sme už mali. Keď sa Mravec… “

„Tu som,“ – ozvalo sa neďaleko. „Kde ste?“

„Pri strome,“ – odvetil Ondrej. „Koľko je hodín?“

„O päť minút štvrť.“

„Pánabeka, výbuch nastane o sedem minút! Ide sa!“

Autobus sa objavil v zákrute tak neočakávane, že Vlad mal sotva čas zodvihnúť do vzduchu dopravnú značku, ktorú pred chvíľou vytiahol z krajnice pred jednosmernou uličkou. Aj na značnú vzdialenosť sa dal z vodičovej tváre vyčítať úžas, vozidlo so škripotom bŕzd zastavilo päť-šesť krokov pred Vladom.

„Čo… čo má byť toto za čudo?“

Vodič sa vyklonil z okienka.

„Nech sa pod čiernu zem prepadnem!“

Zaklonil sa, z autobusu zaznelo množstvo hlasov a za predným sklom sa objavilo niekoľko tvárí, hľadeli s vytreštenými očami.

„Nesmiete ďalej,“ – zvolal Vlad.

Šofér, ktorý sa medzitým opätovne vyklonil, onemel, zato za ním zazneli rozčúlené výkriky.

„Vravím, že k zastávke nesmiete,“ – nástojil chlapec. „Onedlho exploduje čerpadlo!“

„Č… čože? Nech sa pod čiernu zem prepadnem! Parom aby to vzal, mám úpal! Ideme ďalej!“

Keďže vodič ťažko dosadol na sedadlo a siahol na volant, Vlad neváhal ani sekundu. Hodil do priekopy nepotrebnú značku, vykročil k autobusu, chytil ho za spodok karosérie a s mohutným bzukotom obrátil vozidlo do poľa. Nato sa zvrtol a upaľoval kadeľahšie.

Keď sa Tónovi podarilo bez problémov vkradnúť domov a s predstihom zatelefonovať do okresného mesta požiarnikom i záchranke, neodolal a rozbehol sa k škole. Minul hlavný pavilón, pričom div nezašliapol školníkovu mačku a dobehol k prístavbe. Hoci to nebolo treba, prikrčil sa a opatrne nazrel do okna klubovne.

„Päť-štyri,“ – začul zvnútra svoj vlastný hlas.

„Aj tak nevyhráš!“ – odsekol Jaro. „Ani keby si hral so zlatým dukátom!“

Vtom sa na okno posadil Marián a na okenicu vysypal celú flotilu nakrájaných jabĺčok. Prv než si Tóno uvedomil, čo vôbec robí, natiahol prsty a strčil si jednu lodičku do úst.

„Daj sa vypchať!“ – zaznel z miestnosti opäť Tónov hlas. „Stav sa, že by si nevyhrával, keby ma Mravec neštval tými [hlúpymi trikmi s jablkom!“

„Ako to myslíš?“ – ohradil sa obvinený. „Kto ti kázal zízať počas hry na mňa? Vari si ešte nevidel rezať jablká?“

„Rezať hej! Ale tie finty si si mohol odpustiť!“

„Čo za finty, čo to táraš?“

„Sám dobre vieš – s tým poletujúcim jablkom!“

„Finty s poletujúcim jablkom?“

Marián zmizol z dohľadu a jeho hlas zaznel zvnútra miestnosti.

„Balón, nemáš náhodou horúčku?“

„Nemám! A keby som mal hoci i maláriu, nevadilo by mi to! Raz som už mal štyridsaťdva stupňová šiel som do kina!“

„Vážne?“ – ozval sa Ondrejov hlas. „A to si mal štyridsaťdva stupňov zemepisnej šírky? Veď pri takej teplote…

Tóno siahol zo záhrady na okenicu po ďalšie jablko. Marián sa krátko predtým vrátil k obloku – v okamihu, keď si Tóno vložil tretiu lodičku do úst, vyšmykol sa mu nôž spomedzi prstov a spadol do krovia tesne vedľa Tónovho neviditeľného chodidla.

„Videli ste? Už zasa! A tak… “

To však už Tóno nepočúval krik svojho dvojníka z klubovne. Pohľad mu zalietol k nástenným hodinám – ukazovali 14,19.

Vrhol sa na zem a vzápätí ho s ohlušujúcim rachotom ovalila neviditeľná vlna.

„Už sa nestretneme sami so sebou?“

Vlad potriasol hlavou.

„Teraz sme sa automaticky vrátili do absolútneho času, z ktorého sme predtým odštartovali.“

Pozreli na hodinky – všetky ukazovali 15,06.

„No a?“ – nedal sa Jaro. „A čo ak prifrčí ďalší spolok chumajov? Tí, ktorí čumeli na zhorenisko?“

„Nemôžu. V okamihu nášho návratu z minulosti sme sa stotožnili sami so sebou. Teraz sme už opäť oni a oni sú opäť my.“

„Teda, to je historka!“

Ondro si pošúchal čelo a vyštveral sa otvorom do drevárne. Zarazil sa.

„Lenže ako sa presvedčíme, že všetko dopadlo tak, ako sme chceli? Čo ak to dopadlo tak ako na obrazovke?“

„Pozri.“

Tóno otvoril vrátka kôlne. Riedky dym ešte stále stúpal z miesta explózie, ľudia sa zhlukovali. O niečo bližšie autožeriavom vyťahovali z oráčiny nepoškodený autobus a ešte bližšie dvaja muži viedli tretieho, ten vrtel nechápavo hlavou a rozkladal rukami.

Bol to ujo Taraba.

11. Nevydarená inšpekcia

„Banda! Čo tu dnes máte arómu ako v celulózke?“

Triedou prešla vlna smiechu, no tváre väčšiny žiakov sa takmer ihneď pretiahli do nevydareného úškľabku.

„Márnosť! Čo neotvoríte okná? Ako môžete trčať v takom smrade? Aj tchor by stadeto zdupkal!“ Dve dievčatá pri obloku ho roztvorili dokorán skôr, než Tóno zavesil aktovku na háčik. Potom sa vyklonili do školskej záhrady a začali zhlboka dýchať, zatiaľ čo si časť ich spolužiačok prikladala k nosom vreckovky.

„Čičo, neprivliekol si v taške zasa dáku zdochlinu?“ – zvolalo jedno dievča s odporom.

„Hohohó!“ – zaprotestoval Jaro. „Môj jež predsa nebol zdochnutý! A vari páchol, či čo?“

„To som zvedavý, ako sa zaksichtí učka,“ – utrúsil Marián.

Ešte ani poriadne nedohovoril, keď sa otvorili dvere a do miestnosti vstúpila vyučujúca. V jej pätách kráčal zavalitý muž prísneho výzoru a bez váhania zamieril k poslednej lavici, kde boli dve voľné miesta. Žiacky národ si v tej chvíli uvedomil, že už dlhšie ohlasovaná inšpekcia je neodvratne tu.

„Sadnite si,“ – povedala učiteľka a nervózne potiahla nosom. „Týždenníci, prosím vás, zatvorte okno! Ako ste to mohli vydržať? Záhrada je asi čerstvo pohnojená!“

„Ale… “ – začalo jedno z dievčat.

„Nijaké ale! Zatvoriť! A pozatvárajte si aj zošity! Dnes sme mali opravovať predošlý diktát, v ktorom ma niektorí z vás naozaj prekvapili, no pán inšpektor ma požiadal, aby ste ukázali, ako ovládate vetný a slovný rozbor. Rozdajte hárky na testy a začneme… Čo je, Kováčova?“

„Pani učiteľka! Prosím, mohla by som von? Je mi akosi nanič!“

„Dobre, ale hneď sa vráť, lebo nestihneš test. Ani sa ti nečudujem – taký zápach! Vlasta, tu máš… čo aj tebe je zle?“

Druhé dievča si namiesto odpovede pevne pritislo vreckovku k ústam a už ho nebolo.

„Nemáte náhodou v záhrade zdochlinu slona?“ – usmial sa kyslo inšpektor. „Pokiaľ to takto bude pokračovať, nebude mať kto písať test!“

Slovenčinárka sa s pramalým úspechom pokúsila o úsmev.

„Ja… nechápem! Chlapci, otvorte dvere na chodbu, nech sa trochu vyvetrá!“

Stalo sa, načo z chodby zazneli vzrušené hlasy.

„Pani učiteľka, aj tam smrdí!“ – oznamoval Marián. „Pani zástupkyňa na schodoch kričí, aby sme pootvárali obloky do záhrady!“

„Pani učiteľka, zo záhrady to nie je,“ – povedala týždenníčka. „Ten pach tu bol skôr, než sme otvorili okná.“

Učiteľka zalapala po vzduchu a nápadne pobledla.

„Ale… veď to je príšerné! Pre… prepáčte!“

S klapnutím položila zväzok testovacích hárkov na katedru a vybehla. Niekoľkí zo žiakov sa zasmiali, lež smiech akoby uťal, pretože inšpektor sa zdvihol z lavice a zamieril k tabuli.

„Zatvorte dvere,“ – zamračil sa.

Marián sa naklonil, aby vyplnil jeho príkaz. Vtom sa vo dverách objavil riaditeľ. Žiaci vstali.

„Pardon, nerád ruším,“ – riekol vstupujúci. „Aj tu máte… ?“

„Samozrejme, že aj tu,“ – odvetil inšpektor mrzuto.

„Nechápem!“

Riaditeľ sa obrátil na odchod, no zrazil sa pritom s nevysokým mužom v montérkach.

„Aj tu smrdí?“ – spýtal sa školník.

„Nie, tu vonia!“ – zvolal inšpektor. „Ako v dajakej ružovej aleji!“

Z vestibulu sa rozľahol krik.

„Pomoc!“

„To sa nedá vydržať!“

„Koncentrovaný smrad!“

„Hotový atentát!“

„Štyri druháčky omdleli!“

„Kolega, nerobili ste na chémii zasa nejaký pokus?“

„Mne je zle!“

Riaditeľ očervenel a zrúkol:

„Všetko na dvor – vyhlasujem chemický poplach!“

„Balón! Chceš povedať, že si to celé spískal ty?“

„Áno, ale ja som to nechcel!“

„A čo si chcel?“ – zaútočil Jaro. „Chcel si vyrobiť voňavku, či čo?“

„Načo voňavku?“

„A načo bol ten smrad?“

„To… to mal byť pôvodne antigumový sprej.“

„Blázniš? Taký, ako minule vyrobil Vlad?“ – neveril Ondrej.

„Pravdaže! Ibaže… akosi sa mi nevydaril.“

Jaro sa rozosmial z plného hrdla.

„Počuli ste? Vraj sa mu akosi nevydaril! A to sme ten tvoj výrobok museli vlastnonosne ňuchať!“

„Ja za to nemôžem! Všímal som si Vlada, aký je postup pri výrobe zmesi, lenže… “

„Človeče, lenže namiesto antigumového postreku si vyrobil antiinšpekčný prostriedok,“ – vyprskol Ondrej. „Ani jeden z inšpektorov nevydržal! Počuj – ako to, že ten pach bolo cítiť po celej škole?“

„Ale! Fľaša s roztokom mi spadla pri východe zo šatní. Črepiny som pozbieral a hodil za kurín… “

„Chudery školníkove sliepky!“

„… mláku som už nestihol poutierať, lebo prichádzala tá zlostná upratovačka s metlou.“

Ondro zdvihol obočie.

„Takže to bola tá kaluž pod schodišťom! No teda – potom nijaký div, veď do tej mláky šliapol skoro každý! Lenže… lenže spočiatku sme necítili nič!“

Tóno bezradne rozhodil rukami.

„Všimol som si. Roztok sa asi začal rozkladať až neskoršie a pritom sa rozsmrdel.“

„A načo si to vlastne privliekol?“ – zozvedavel Marián.

„Lebo včera som videl Cviklu – už má na aute nové pneumatiky! Čo keby tak zasa prikvitol do školy?“

„Ty si mu zasa chcel poliať kolesá?“

„A prečo nie?“

„Lenže ty nie si Vlad, nezdá sa ti?“ – namietol Ondrej. „A keď už Vlada spomínam – prečo nemáte jeho prstene?“

Ostatní traja upreli pohľady na jeho ľavicu – na prstenníku mal nastoknuté matné striebristé koliesko s uzulinkým čiernym prúžkom. Vyzeralo napohľad všedné, lež tento prstienok by sa len ťažko dal oceniť. Obsahoval mikroskopický prístroj. S jeho pomocou mohol Vlad kedykoľvek a kdekoľvek nadviazať spojenie s jeho nositeľom a oznámiť svoj ďalší príchod. Vlad im daroval prstene pred posledným odletom, momentálne ho mal na ruke jediný Ondro.

„Ty ho nosíš stále?“ – pohladil si Marián prázdny prst.

„Pravdaže! Čo ak Vlad prifrčí? Nebudem prsteň skladovať voľakde v aktovke. Ty svoj nemáš pri sebe?“

„Mám, ale presne ako vravíš – v aktovke. Bojím sa, aby som ho nestratil.“

„Ja som svoj zabudol doma,“ – priznal sa Tóno. „V zásuvke.“

„A ty, Čičo?“

„Ja?“

Jaro sa zaošíval a začal z aktovky oprašovať nejestvujúcu smietku.

„A čo, je tu i dáky druhý Čičo?“ – poobzeral sa Ondro, ba nazrel i pod lopúch. „Nevidím iného!“

„Ja? Ja… ja som ho včera na chvíľu pripevnil na obojok nášmu Dunčovi a potom… a potom som naň zabudol.“

„Príma,“ – konštatoval Ondrej pichľavo. „Povedzme, že sa Vlad ohlási. Čo sa stane? Jeden prsteň je zaprataný pod knihami a zošitmi, druhý leží v zásuvke dobrý kilometer odtiaľ a tretí má pes! Nebyť mňa, tak Vlad by sa mohol spojiť akurát tak s Dunčom! Prstene nám nenechal predsa na parádu! Hned a zaraz sa… “

Stíchol, pretože jeho prejav narušilo slabulinké pípanie.

„Niekde nablízku sú kurence,“ – šepol Marián.

„Kurence,“ – riekol pomaly Ondrej. „Tak si ráčte obzrieť ich kurín!“

Nenáhlivo zdvihol ruku a otrčil prstenník.

„Vlad!“ –zajasal Marián.

Stredný prúžok prsteňa sa dúhovo rozblikal.

12. Nápad

„Nie! Naozaj posledný raz?“

„Posledný raz.“

„A… prečo?“

Ohúrené postávali okolo cestovateľa z 23. storočia, ktorý sa opieral o kovovú stenu časoletu. V drevárni nikdy nebývalo obzvlášť jasno, no teraz im prichodilo Tónovo laboratórium oveľa pošmúrnejšie než inokedy.

„Otec?“ – zažmurkal Ondrej. „Prišiel ti na výlety?“

Vlad sa smutne pousmial.

„Kdeže, to by som tu už vôbec nebol.“

„Tak čo? Vrav!“

„Od budúceho týždňa musia časolet odovzdať do Ústavu svetových dejín. Čakajú ho posledné skúšky.

„Čiže ho odovzdajú historikom?“

„Áno. Pre nich ho vlastne zostrojili.“

„A načo im bude?“ – zadivil sa Tóno.

Marián vyprskol.

„Eh, Balón! Načo by tak mohol byť historikom stroj času? Iste s ním nebudú chodiť na huby!“

„Chceš povedať… že budú cestovať do minulosti?“

Všetky pohľady sa upreli na Vlada a ten prikývol.

„Presne tak. Po praktickom otestovaní sa bude časolet používať na prieskum dejín. Prvá skupina špecialistov pocestuje do paleolitu, druhá do neolitu.“

„Po praktickom otestovaní?“ – uškrnul sa Jaro. „Ty si im ho vyskúšal, či čo?“

„Kdežeby. Časolet už legálne použili najmenej stokrát.“

„Ba! A kto?“

„Kto, kto! Predsa otec a ďalší pracovníci ústavu! Vždy bol s nimi i príslušník časovej havarijnej služby a voľakto z historikov. Tí sa pritom vlastne učili časolet riadiť.“

„Tvoj otec je tiež historik?“ – nerozumel Marián.

„Otec? Fyzik!“

„Ale hovoril si, že on a ďalší pracovníci ústavu… “

„Súhlasí, lenže nie Ústavu svetových dejín, ale Ústavu pre prieskum štvrtého rozmeru.“

Ondrejovi zažiarili oči.

„Vravíš, že vaši už tiež úspešne cestovali?“

„A prečo nie? Otec bol napríklad v Mezopotámii, v Aténach za Solóna, videl rímske légie, ako ustupovali pred Hanibalom… “

„Márnosť!“ – skríkol Jaro. „A neublížili im?“

„Prečo by im mali ubližovať? Ani by nesmeli! Do minulosti je prísne zakázané zasahovať!“

„Lenže ja som myslel, či Rimania neublížili im!“

„Pch, veď ich ani nezbadali. Naši boli predsa pod ochranou megapoľa.“

„Ani historici nebudú zasahovať do minulosti?“ – zaujímal sa Marián. „Nemohli by napríklad pomôcť Spartakovi proti otrokárom?“

Jaro sa nadchol jeho myšlienkou.

„Fakt! A potom by mohli pomôcť husitom proti Panskej jednote v bitke pri Lipanoch, aby vyhrali husiti! Učka by mi musela zrušiť päťku z dejáku, dostal som ju minule, lebo som povedal, že najslávnejšie víťazstvo dosiahol Prokop Holý pri Lipanoch! To by bolo senzi!“

„Choď do hája! Čo keby potom i ďalší špekulanti začali cestovať do dávnejších dôb iba preto, aby si opravili guľu?“ – rozčúlil sa Ondrej.

„Do minulosti sa zasahovať nesmie,“ – zopakoval dôrazne Vlad. „Mohlo by to mať nepredvídané následky.“

„Napríklad… napríklad by sa mohol strhnúť nejaký boj a v ňom by mohol padnúť praprapraprapredok niekoho z nás!“ – vyskočil Ondro z rozheganej stoličky.

Vlad prikývol.

„Aj tak by sa to dalo povedať. Po jeho smrti by sa už nemohli narodiť jeho potomkovia a teda i ten niekto z nás. Lenže to by boli iba následky pre jednotlivca. Keby však zahynulo viac osôb, ktoré mali neskôr v dejinách dôležitú úlohu, mohli by sa zmeniť celé dejiny. Práve… “

„Museli by vydať nové učebnice dejepisu!“ – vyprskol Jaro.

„Práve preto bola zriadená Časová havarijná služba,“ – pokračoval Vlad. „Jej členovia sa zúčastnia na každej výprave do minulosti a budú dávať pozor, aby nedošlo k zásahom.“

„Šťastie, že si pricestoval sám. Keby bol s tebou niekto z nich, nesmeli by sme zachrániť ľudí pri pumpe,“ – zašomral Ondrej.

Na chvíľu sa rozhostilo ticho, rušené len škrabotom v škatuli na stole. Bola v nej myš, ktorú dnes ulovil Jaro do drôtenej pasce a ktorú chcel na druhý deň vypustiť v triede a vyľakať dievčatá.

„Vlad… počuj… “

Hoci Jaro preglgol, sťaby sa sám naľakal toho, čo mal na jazyku, jeho spolužiaci vedeli, čo chce povedať – aj im zišlo na um to isté.

„Vlad,“ – Ondrej si oblizol pery a zhlboka sa nadýchol. „Čo keby sme sa aj my – pozreli do minulosti?“

„Vy? Vy by ste… ?“ – Vlad preletel pohľadom tváre okolostojacich a v každej čítal rovnakú odpoveď.

„Veď je to posledná príležitosť!“ – skríkol Jaro. „Nikdy viac sa nám nenaskytne! A vlastne tebe tiež! Teba nezaujíma dávna minulosť, či čo?“

Vlad očividne upadol do pomykova.

„Ja… ja by som ani nebol proti. Lenže… “

„Lenže čo?“

„Lenže doteraz som sa cez štvrtý rozmer presúval sám! Takto by sme cestovali piati… “

„No a?“

„No, aj zodpovednosť by bola päťnásobná! Čo ak sa voľačo prihodí a uviazneme niekde v praveku? Ostaneme odrezaní od sveta viac, ako keby sme havarovali na Marse!“

„Vždy som chcel vidieť stredovek!“ – nedal sa Tóno. „Chcem stretnúť daktorého slávneho alchymistu! Ja sa nebojím!“

„Ani ja nemám strach!“ – zvolal Ondrej.

„Ani ja!“ – pridal sa Jaro, zatiaľ čo Marián iba mlčky prikývol, ked’ sa stretol s Vladovým upretým pohľadom. Chlapec z budúcnosti sa vzdal.

„Dobre, pôjdeme. Ale… kam?“

„Do roku 1713!“ – vyhŕkol bez váhania Marián. „A do Likavy!“

„Prečo práve tam?“

„Nuž predsa – prekabátiť vašu časovú havarijnú službu!“

„Čím? Ako? Čo tam chceš urobiť?“

„Veď je to jasné ako facka, nie? Oslobodiť Juraja Jánošíka!“

II. CESTOVATELIA

1. Pod Hradom

Hoci nebolo vidieť slnko, zdalo sa, že je poludnie. Nízko nad krajinou ležala hmla, podchvíľou redla, hneď sa však zasa prevaľovala v nových chuchvalcoch a znemožňovala výhľad do väčšej diaľky. Silný závan vzduchu vnášal do tvárí drobulinké mrholenie a aj z konárov stromov sa na chlapcov spustila nepríjemná spŕška. Olovené mračná sa prevaľovali nad horami a zahaľovali do sivého pološera i okolie chronobilu, učupeného v mierne naklonenej polohe tesne pod okrajom lesa. Naproti, na dohodenie kameňom sa tiahol nerovný pruh rozbahnenej cesty, za ktorou sa valil kalný potok. Nový poryv vetra otriasol vetvami, lež dážď odrazu ustal – Vlad zapojil megapole, takže kvapky bezmocne narážali na priezračnú stenu a stekali dole do vrstvy lístia.

„Dúfam, že sme tiež neviditeľní,“ – obzrel sa Marián. „Neviem, ako by nás hentamtí privítali.“

„Nezbadali by nás, ani keby sa o nás potkli.“

„Ale ich tam je! Hotové mravenisko!“

Na temene hory vyčnievala spomedzi naježenej záľahy stromov kamenná obluda. Vypínala sa vysoko nad úrovňou okolitej krajiny a hľadela skúmavo dole množstvom okien a okienok. Pokiaľ by však tieto obloky mali byť skutočne očami budovy, potom s nimi voľačo nebolo v poriadku.

„Veď… veď hrad má povybíjané obloky!“

„Len obloky? Nože sa prizri lepšie!“

„Pánabeka, fakt! Tam chýba i brána!“

„Skôr by som povedal, že tam chýba skoro všetko!“

Bolo to neodškriepiteľné. Už v tejto chvíli bol hrad taký, ako ho poznali z fotografií – nemý svedok spupnej panskej rozpínavosti, aj driny chudobného ľudu. Skrátka a dobre, chlapci uvideli kamenný pamätník čias, ktoré už vtedy začínali byť históriou.

„Vlad, nepomýlil si sa?“ – začudoval sa Tóno. „Veď sme v našom storočí!“

Ondrej sa rozosmial a ukázal pred seba.

„Si o tom presvedčený, že sme v dnešku? A hentí sú podľa teba zrejme filmári, však?“

„Fíha! To už vtedy bol na hradoch a zámkoch taký turistický ruch?“

Neboli to však turisti. Aj bez ďalekohľadu sa dalo rozoznať množstvo postáv pobehujúcich na nádvorí aj po celom okolí hradu. Chlapi boli zväčša zaodetí do plátenných nohavíc a ľanových košieľ, známych azda z každého múzea. Hmýrilo sa ich tu veľa, no nikto nešiel s prázdnymi rukami. Niekoľkí vliekli dvere vytrhnuté zo zárubne, iní boli obložení doskami, kladami, stoličkami a truhlicami, ďalšia skupina teperila dole svahom masívny stôl s chýbajúcou nohou. Zo tucet mužov v zelenkavých mundúroch so šnurovaním na prsiach nakladal na voz veličiznú skriňu, kým opodiaľ akýsi bradáč za pomoci konského záprahu ťahal zákrutou cesty polovicu železom obitej hradnej brány. Iný voz, naložený šindľom, sa opatrne spúšťal dole cestou, zatiaľ čo ďalšie dva prázdne ešte len stúpali k tomu, čo donedávna navidomoči slúžilo ako vchod do panského sídla. V pozadí, tesne vedľa mohutnej bašty, trčal ako varovný prst zvyšok muriva zrútenej veže.

„Toto má byť hrad?“ – začudoval sa Marián a tvár sa mu pretiahla sklamaním. „Toto má byť Likava? Tu že by väznili Jánošíka? Veď tu by neudržali ani ovcu – na celom hrade nieto jediných dverí!“

„A nebola to tvoja myšlienka, prísť práve sem?“

„No a čo? Veď stadeto by sme zachránili Jánošíka oveľa ľahšie než spod šibenice, nie? Vlad, trafil si naozaj dobre? Naozaj sme v marci 1713?“

„Nie. Fúz mi poradil pristáť tu. V októbri 1707.“

„V roku 1707? A prečo?“ – nazlostil sa Tóno.

Ondro zamieril ukazovákom na hrad.

„Vidíš, ako to vyzerá už dnes? Vieš si predstaviť, čo by sme tu našli o ďalších šesť rokov? Rumovisko!“

„Ale predsa… Janko Kráľ… Likavský väzeň… “

„Janko Kráľ! Likavský väzeň! Myslíš si, že básnici a spisovatelia sa vždy držia skutočnosti? Jánošík v živote na Likave nesedel! Navrhol som Vladovi tento dátum náročky, aby ste videli, že za Jánošíkom sa nemôžeme vybrať len tak halabala. Každý nešibnutý cestovateľ si vopred preštuduje mapy a dejiny krajiny, ktorú chce navštíviť.“

„A čo je to tu vlastne? Turci dobyli Likavu, bolo tu zemetrasenie, či čo?“

„Ani jedno, ani druhé. Hrad dnes rozbúrali na rozkaz panovníka, lebo jeho majitelia sa zúčastnili bojov proti cisárovi. Ty si nepočul o stavovských povstaniach?“

„Počul, ale o takom dačom sme na dejáku ani nechyrovali!“

„Nič to! Sú predsa i múzeá a príručky, či nie?“

Marián sa rozpačito zaťahal za lalôčik ucha.

„Čiže, tu vlastne nemáme čo hľadať. Veď Jánošík ešte ani len nezačal zbojníčiť.“

„Objavil si Ameriku, Mravček. Ba ešte viac – slávny Juraj ešte ani netuší, že sa raz stane zbojníkom.“

Vlad venoval posledný dlhý pohľad Likavskému hradu, načo sa s bzukotom odvrátil.

„Nasadať! Zapínam spiatočku!“

2. Hodina dejepisu v kôlni

Sedeli a postávali okolo stola, dieru v gumenom obruse, prepálenú nedávnym pokusom, zakrývala zažltnutá kniha. Na dvore krákorili sliepky a vŕkali holuby, no v kôlni prevládal monotónny Ondrejov hlas.

„V októbri 1707 na kráľov rozkaz hrad zbúrali. Každé okolité gazdovstvo malo vyslať po dvoch mužoch a banské mestá museli dať k dispozícii svojich haviarov, aby pri tom pomohli. Zariadenie hradu si rozobrali zemani, ďalšie použiteľné veci si smel vziať pospolitý ľud. Nakoľko pri prvom pokuse sa im pevnú stavbu zrúcať nepodarilo, v novembri toho istého roku sa pokúsili o nové búranie, pričom jeho účastníci boli lepšie vybavení potrebným náčiním. Čo sa dalo, rozbúrali, čo nie, to aspoň poškodili. Studňu na nádvorí zasypali kamením. Takto trápne sa skončila história sídla slávnych rodov, ako Huňadyovci, Zápoľskovci, Thókólyovci, Rákócziovci a iní.“

„A čo Jánošík?“ – znetrpezlivel Marián. „Bol tiež pri búraní?“

„Kde by sa tu vzal? Roku 1706 slúžil ako vojak v armáde Františka Rákócziho, neskôr zasa musel slúžiť v cisárskom vojsku.“

Ondrej prelistoval časť príručky, až našiel stranu označenú ceruzou.

„Ako cisársky vojak bol istý čas na Bytčianskom zámku, kde strážil chýrneho kysuckého zbojníka Uhorčíka. Roku 1711 sa sám sprisahal do jeho družiny a po Uhorčíkovom odchode prevzal kapitánstvo nad celou zbojníckou družinou. Hoci nikdy nedovolil pri prepadoch nikoho zabiť, svojimi odvážnymi činmi vyvolal neľúbosť medzi panstvom v niekoľkých stoliciach, až ho nečakane chytili a uväznili v Hrachovskom kaštieli. Odtiaľ však unikol za nevyjasnených okolností. Vraj… “

„Čo!“ – vyskočil Jaro. „Akože – unikol? Veď ho obesili!“

„Neskáč mi do reči, hej? Ešte sme len v roku 1712! Teda – podľa jednej verzie boli údajne podplatené stráže, podľa inej bola do úteku zapletená akási mladá žena. Isté je, že ufrngol.“

„Čiže až po druhý raz ho capli v krčme, kde mu stará baba podsypala pod nohy hrach?“

„Povesti! Drábi ho chytili u jeho starého známeho Uhorčíka, ktorý tu bol pod cudzím menom krčmárom. Jánošíka odviezli do Liptovskej stolice, kde bol uväznený vo Vranovskom kaštieli pri Mikuláši, a v marci 1713 bol súdený, mučený a popravený. A tam – do kaštieľa Vranovo by sme ho mali ísť zachrániť!“

Zavládlo ticho. Tu sa zdvihol zo stoličky Vlad. Mlčal počas čítania, zrazu však s bzukotom vstúpil do časoletu, a prv než stihol ktokoľvek otvoriť ústa, zmizol z kôlne aj so svojím dopravným prostriedkom. Chlapci nemo civeli na prázdnu plochu, pokrytú prachom a pilinami.

„Čo sa stalo?“ – prebral sa Jaro z ohromenia. „Naľakal sa, či čo?“

„Asi! Má obavy, že tam by musel chodiť peši!“ – nahneval sa Marián.

Tóno vstal a mrzuto vyzrel okienkom na dvor.

„Mňa porazí! Práve teraz!“

„Čo práve teraz?“

„Práve teraz musel odštartovať! Stavte sa, že zasa vypadol prúd! A mama práve domiesila cesto na koláč. Do rúry ho teraz ne… “

„Daj sa vypchať s koláčmi!“ – rozčúlil sa Ondrej.

Ani on nedohovoril, lebo priestor sa zavlnil, sliepky za šopou sa rozkotkodákali, holuby zatrepotali krídlami, pes sa rozštekal a Tóno sa prekvapene posadil.

Časolet stál na predošlom mieste a z jeho dvierok vyšiel najprv Vlad a za ním neznáma dievčina.

3. Ena

Dievča z budúcnosti sa v máločom ponášalo na Vlada. Bolo síce tiež oblečené do kombinézy so žilkovaním, ktoré sa zbiehalo v okrúhlom ploskom výstupku na opasku, avšak tým sa podoba končila. Návštevníčka mala dlhé svetlé vlasy až po plecia, bola štíhlej postavy a schodíkmi zostupovala bez najmenšieho náznaku bzučania.

„Pozdravujem vás, mládež,“ – prehodila príjemným melodickým hlasom.

„Na… nazdar! Dobrý deň,“ – opravil sa Tóno, lebo cestovateľka časom predsa len vyzerala staršia. „Kto ste?“

„To je Záchrankyňa,“ – predstavil ju Vlad a vyslovil to takým tónom, že veľké písmeno v začiatku mena musel každý rozoznať.

„Záchrankyňa? To – ako z Horskej služby, či čo? Ale my sa nechystáme do Tatier, iba pod Tatry!“

„My tiež nie.“

Dievčina sa usmiala a prebehla skupinku pohľadom. Všetci nevdojak pocítili, že pred nimi stojí ich nastávajúca veliteľka.

„Bratanec Vlad mi rozprával o vašom pláne. Som veľmi rada, že vo vás nachádzam našich myšlienkových predchodcov.“

„Akých predchodcov? Predchodcov čoho?“ – nezdržal sa Marián.

„Predchodcov Ligy záchrancov.“

„To zachraňujete obesencov, či čo?“

„Nie! Iba nespravodlivo odsúdených!“ – triumfoval Vlad.

„Nielen odsúdených, ale aj spoločnosť dvadsiateho tretieho storočia,“ – doplnila ho jeho spoločníčka. „V tomto sa s Vladom nezhodneme. Cieľom Ligy záchrancov nie je iba bezúčelne zachraňovať významných jednotlivcov dávnejších čias. S ich pomocou chceme zachrániť i nás samotných.“

Vlad zagánil na sesternicu.

„U nás netreba nikoho zachraňovať!“

„Treba, kým sa to ešte dá,“ – odseklo dievča. „Pokiaľ to nevykonáme zavčasu, môže sa stať, že v nasledujúcich generáciách už budú všetci ako ty – úbožiaci závislí na vrtochoch techniky!“

Ondrejovi sa rozžiarili oči.

„Teta! To znamená… “

„Volám sa Ena.“

„… áno, Ena! To znamená, že tam u vás nie každý používa neprestajne umelé svaly?“

„Prirodzene, že nie. Žiaľ, som nútená pripustiť, že väčšina populácie podlieha pohodliu podobne ako môj bratanček, lenže je nás čoraz viac takých, ktorí pri každej príležitosti bijeme do stúpencov lenivosti. Ľudstvo predsa nesmie podľahnúť lavíne vynálezov a prívalu blahobytu, nesmie úplne stratiť vlastné schopnosti! Ak by sa to takto vyvíjalo i naďalej, ďalšie pokolenia si už nebudú vedieť ani vyfúkať nos, lebo im to robieva robot, a keď sa ten pokazí, budú chodiť so sviečkou pod nosom!“

„Nepozval som ťa sem preto, aby si prednášala svoje teórie,“ –vzoprel sa Vlad. „Ide o Jánošíka, nie?“

„Ale má pravdu!“ – využil príležitosť Ondrej. „Veď už aj u nás sa to začína! Taký Cvikla už ani do obchodu nepôjde peši, iba na aute! Ujo Taraba sa vždy rozčuľuje, keď príde reč na turistiku. Pri jeho čerpadle sa zastavuje veľa turistov, smerujúcich do Tatier. Tam sa dostanú autami a autobusmi, hore sa vyvezú na lanovkách a sedačkových výťahoch, dole tak isto, najedia sa v reštaurácii, opäť sadnú do auta, odvezú sa domov a potom sa chvália, akí sú vraj turisti!“

„Ten váš ujo Taraba musí byť rozumný človek. Keby žil v našej dobe, stal by sa určite členom Ligy záchrancov. A práve kvôli tomu chceme zachrániť i Jánošíka. Takí ľudia, ako bol on, ako boli Jan Hus, Giordano Bruno, doktor Jesenius, Spartakus a iní, ktorí sa dokázali postaviť proti hlúposti a nespravodlivosti, by sa mohli stať príkladom pre také bzučiace vankúše, ako je môj drahý bratanček!“

„Neprejdeme konečne k veci?“ – nasrdil sa Vlad, načo jeho partnerka napodiv prikývla.

„Veru, je načase. Predovšetkým – to, čo ste plánovali, uniesť Jánošíka z väzenia, je vylúčené!“

„To ho máme vyťahovať až spod šibenice, či čo?“

„Zásadný omyl. Vôbec ho nebudeme unášať. Únosom by sme pozmenili históriu a to sa nesmie stať. Nazdávam sa, že Vlad vám vysvetlil, o čo ide.“

Prisvedčili, no v ich tvárach sa zračili rastúce rozpaky. Naostatok to Jaro nevydržal.

„Tak čo vlastne môžeme urobiť, ak ho nesmieme zachrániť?“

Ena sa znovu usmiala.

„Nepovedala som, že ho nesmieme zachrániť, ale nesmieme ho uniesť.“

„To je predsa jedno a to isté, nie?“

„Nie.“

„Nie???“

Tentokrát sa ozvali všetci a na okamih máličko zakolísali v sympatiách voči návštevníčke. Tá sa však zasmiala:

„Nehnevajte sa, zdá sa, že som príliš odbočila od podstaty problému. Teda – Jánošíka jednoducho vymeníme.“

„Vy… me… ní… me???“

„A ako? Za koho?“ – neovládol sa Tóno. „Pôjdeme vari hľadať dobrovoľníka, ktorý sa nechá obesiť miesto Jánošíka?“

„Nie. Vymeníme ho za androida.“

„Za čo?“ – užasli všetci s výnimkou Vlada.

„Za androida. Som vám dlžná vysvetlenie, lebo vo vašom tisícročí bol tento pojem známy iba teoretickým genetikom. Android je organický robot, napohľad nerozoznateľný od človeka. Každého robota je možné naprogramovať a nášho naprogramujeme, aby sa nechal popraviť.“

Jaro, Ondrej, Tóno i Marián bezmála prestali dýchať, kým Vlad špičkou topánky čosi kreslil do pilín, pritom slabulinko bzučal. Postupne sa na tvárach domácich začalo javiť nadšenie, to však zrazu schladil Ondrej.

„Hej, vyzerá to pekne. Lenže každý hlúpy pandúr na prvý pohľad spozná, že odsúdenec nie je Jánošík.“

„Nespozná.“

„Akože nie? Nehovor mi, že preto, lebo vtedy neboli fotografie ani televízia! Pár stovák ľudí ho muselo dobre poznať, drábi a súdni úradníci tiež… “

„Ani vlastnej rodine nepríde na um pochybovať, či to je Juraj, lebo pod šibenicu sa postaví Jánošík.“

„Nechápem! To ho vymeníme až po smrti, či čo?“

„Nie. Popravený bude Jánošíkov dvojník. Náš android bude vernou kópiou odsúdeného,“ – vysvetľoval Vlad. „Ale najprv musíme získať Jánošíkovu biologickú vzorku.“

Domáci opäť ničomu nerozumeli a ich pohľady blúdili z Vlada na Enu a späť. Dievčina vzdychla.

„Isteže, je to pre vás španielska dedina. Stručne – potrebujeme vzorku organického tkaniva jedinca, podľa ktorej sa klonovaním vytvorí jeho android.“

Nastala nová odmlka – chlapci si zúfalo premietali v mysli, čo sa im Ena snažila vlastne naznačiť.

„Klonovanie,“ – zahundral Tóno. „O takom dačom som v živote nepočul.“

„Je to vytvorenie jedinca mimo ľudského tela, vývojom v skúmavke. Na začiatku je klon – bunka pôvodného jedinca s genetickou informáciou o jeho vlastnostiach.“

Vtom Ondrej zdvihol ruky, akoby sa vzdával nepriateľovi, ktorý ho ohrozuje zbraňou.

„Som z toho jeleň,“ – priznal sa a jeho druhovia s ním v duchu súhlasili. „Lenže ak som aspoň niečo pochopil, musíme sa tam vypraviť dva razy, nie?“

Ena spokojne prisvedčila.

„Veľmi dobre si to pochopil. Skutočne, k Jánošíkovi sa musíme dostať ešte prv, než ho budeme môcť zachrániť.“

„Lenže si musíme dobre rozmyslieť, kedy a kam sa za ním vypravíme.“

„Viete čo?“ – navrhol Jaro. „Poďme do Terchovej! Tam žil, keď bol malý. Od fafrnka ľahšie získať… oné… “

„Klon,“ – napovedal Marián.

„Ľahšie získať klon než od dospeláka. Čo ak ťa ovalí, keď mu budeš odrezávať kus mäsa?“

Zvonivý smiech dievčaťa naplnil priestory kôlne.

„Aký kus mäsa? Aké odrezávanie? Stačí nám praobyčajný vlas, aj v ňom je ukrytá genetická informácia jedinca!“

„Ale i vlas ľahšie vytrhneš chalanovi!“

„Máš pravdu, lenže nezabudni, že android bude vernou kópiou originálu, a obávam sa, že chlapca by sme potom za Jánošíka naozaj ťažko vymieňali.“

„Páni! To by bol gól, keby sme tak strčili pod šibenicu nejakého usmrkanca, či čo! Na to by veru nenaletel ani najhlúpejší kat!“

„Takže je to jasné, potrebujeme ho prakticky už takého, aký bude v čase popravy. Lenže – kde a kedy ho vyhľadáme?“ –uvažoval Ondrej.

„Kedy a kde? V Hrachovskom kaštieli roku 1712,“ – rozhodla Ena.

„Poklona! Pri jeho prvom uväznení! Len niekoľko mesiacov rozdiel, to je riešenie!“

Náhle sa zarazil.

„Ena! Kedy si sa stihla tak podrobne oboznámiť s Jánošíkovým životopisom?“

Dievčina pokrčila plecami.

„Využila som možnosti videokryštálov.“

„Video… ale kedy, prosím ťa? Veď Vlad sa stratil sotva na minútku a hneď sa vrátil už s tebou!“

Rad bol na Vladovi, aby sa zasmial.

„Študovali sme s Enou kryštály pol dňa.“

„Pol dňa? Veď… “

„Viem, viem, bol som preč minútku-dve. Zasa zabúdaš, že to platí len z hľadiska absolútneho toku času. Bol som doma celý deň a potom som sa už aj s Enou vrátil do toho istého časového uzla, z ktorého som sa predtým premiestnil. Keby… “

„Keby sme nestrácali čas, mohli by sme začať,“ – prerušila ho sesternica a pozrela na štvorlístok spolužiakov. „Tak čo, pôjdete do toho s nami?“

„Že… že váhaš!“

„Teda smer Hrachovo. Vlad – časovopriestorové koordináty… “

4. Prvý kontakt

Krajina sa ponášala na záber z historického seriálu. Vymletou hradskou hrkotal krytý furmanský voz s nápravami praskajúcimi pri nárazoch kolies na výmole. Chlapci naň hľadeli približne tak ako prednedávnom Vlad na tatrovku s vrecami cementu. Ťažký voz sa knísal zo strany na stranu a občas k nemu priskakovali jazdci, aby vlastnými plecami zabránili havárii starobylého dopravného prostriedku. Ako kone, tak i kočiš a jazdci boli zaprášení od hlavy až po paty. Výjav bol zrejme pramálo zaujímavý pre tunajších obyvateľov, lebo činnosť na lúke poniže cesty ani na chvíľu neustala.

Niekoľko desiatok ľudí rukami i palicami obracalo kôpky sena. Na susednej roli iná skupina radlom rozrývala vysušenú a stvrdnutú pôdu. Do náradia boli zapriahnuté dva páry natoľko vychudnutých kravičiek, že zrátať im rebrá bolo rozhodne oveľa ľahšou úlohou, než určiť farbu ich špinavej kože. Medzi lúkou a poľom stál v závetrí za stromom nízky drevený voz, na ktorom sa rozvaľoval hlúčik vypasených fúzatých mužov. Zatiaľ čo jeden z nich mrzuto sledoval dianie na oboch pracoviskách, ostatní sa hlasito rehotali a zaradom si podávali kožený mech, aby si každý výdatne uhol. Niektorým sa na gombičkách kabátov hompáľali korbáče, dvaja či traja boli vyzbrojení navyše velikánskymi pištoľami so širokou hlavňou.

„Drábi,“ – zašeptal Vlad.

„Nie, pandúri,“ – odporoval Marián. „Aby ich porantalo! Hentí sa drú a oni sa váľajú a chľastajú ako starý Toreador!“

„Čo keby sme im trošku pomohli?“ – navrhol Tóno.

„Šibe ti, či čo? Radšej pomôžme tamtým, aby si mohli odpočinúť!“

„Čičo, Čičo, aký si dlhý, také máš dlhé vedenie,“ – zasmial sa Vlad. „Veď Balón hovorí inými slovami to isté. Mám?“

Poslednú otázku adresoval svojej sesternici a keďže nič nenamietala, s bzukotom sa vyhrnul z lesa, v ktorom zaparkoval časolet! Bez váhania zamieril rovno k vozu.

„Azaňát!“ – zreval jeden z ozbrojencov, chlapisko s fialovou hrčou na čele. Jeho sused sa dusivo rozkašľal, lebo pri pohľade na chlapca, ktorý sa nečakane objavil, mu zaskočil glg pálenky. „Azapád… azanďalát!“

„Rukybozkávam!“

Vlad pozdravil a zastal pred vozom, z ktorého už všetci hajdúsi povyskakovalí na rovné nohy, poniektorí však so značnými problémami. Stáli dosť neisto a s ešte väčšou neistotou vyvaľovali oči na prišelca a hľadali podvedome oporu v držadlách korbáčov.

„Tak čo?“ – rozkročil sa Vlad. „Neviete odzdraviť ako slušne vychovaní ľudia?“

Najfúzatejší zo strážnikov, ktorý bol pravdepodobne veliteľom hliadky, súdiac podľa úhľadnejšieho kabátca s väčším počtom šnúr na prsiach, pokročil dopredu. Zrejme si pripravoval voľačo povedať, lež chlapec z budúcnosti zabzučal, chytil ho za ovisnuté fúzy a zvolal:

„Čo to máš pod nosom za nezmysel? Veď vyzeráš ako mroží samec z antarktického safari!“

Veliteľ zafučal a sčervenel, márne sa snažil vytrhnúť drahocennú ozdobu tváre z Vladových prstov. Napokon sa mu to prudkým trhnutím tváre podarilo, záklon však nezvládol – prehol sa a vletel na voz. Keď ozbrojencova hlava narazila na dosky zaznelo žuchnutie a buchot. Čapica zdobená chocholom farebného peria zletela do trávy, kde skončil aj korbáč, ktorý sa jeho majiteľ v páde pokúšal vytrhnúť spoza opaska. Práca na poli aj na lúke sa medzitým zastavila a oráči aj kosci s otvorenými ústami sledovali neobvyklú scénu pri strome.

„Azaňát!“ – zopakoval obor s hrčou, aby vzápätí pridal i zvyšok svojho obľúbeného príhovoru. „Azapád… azanďalát!“

„Máš pomerne obmedzenú slovnú zásobu, nezdá sa ti?“ –zatváril sa Vlad sústrastne. Oslovený zajachtal:

„Ja… čo… nerozumela! Maďarul?“

Vlad sa už nedostal k vysvetleniu, že kybernetického tlmočníka Linga má nastaveného na slovanské jazyky, lebo veliteľ sa s hrozivým výrazom zviechal z povozu. Najprv spustil na zem nohy, potom zaťal prsty do bočnice a dvíhal sa centimeter za centimetrom, až sa s fučaním posadil. V tvári bol ako repa, no len čo zbadal tri-štyri kroky od seba stojaceho chlapca, očervenel ešte väčšmi.

„Te… teremtetem!“ – vykríkol, načo nečakane prudko siahol prstami k pištoli. Pohyb však neukončil – Vlad už dávno držal v ruke dobre známy baterkovitý prístroj a všetci ozbrojenci postupne klesali k zemi. Ako posledný sa zvalil do trávy držiteľ koženého mecha a ani na okamih nevypúšťal z rúk drahocenný poklad. O niekoľko sekúnd sa spod stromu ozvalo viacnásobné bohatierske chrápanie.

„Príma!“ – zaradoval sa Jaro. „To bolo senzi! A teraz sú na rade zamestnanci!“

Vybehol z lesa, postavil sa k Vladovi, obrátil sa k poddaným, ktorí stáli vedľa ani súsošia úžasu, zložil dlane do trúby a vyhlásil:

„Vážení, pracovná doba sa pre dnešok skončila, podnik vám dáva náhradné voľno! Choďte si zakopať futbal, alebo sa okúpať!“

Kosci a oráči sa ani nepohli, čo Jará dopálilo.

„Rozchod! Ste hluchí, či čo? Veď vám vravím, že padla!“

Sedliaci i naďalej stáli sťaby skameneli, takže dlháň zlostne zadupal a plesol sa dlaňami po stehnách:

„Hej, vy tam! To tam mienite trčať až dovtedy, kým sa títo trkvasi preberú? Veď vám hovorím po slovensky, že sa máte pratať! Bežte domov a prekontrolujte deťom žiacke knižky, alebo sa pridajte k Jánošíkovi!“

Nevedno, čo najviac zapôsobilo, či to bol Jarov preskakujúci hlas, či meno slávneho zbojníka, alebo hlasitý bzukot Vlada, ktorý dvíhal voz aj s veliteľom hajdúchov, ale konečne nastal pohyb. Súsošia sa rozpadli, chlapi odhodili, čo mali v rukách, a upaľovali kadeľahšie. Onedlho ostali okrem chrápajúcich ozbrojencov nablízku iba chudučké prežúvajúce kravky.

„Teda, Čičo,“ – konštatoval Marián, keď vyšli ostatní z lesa. „Tvoje vystúpenie sme mali nafilmovať! Laurel a Hardy by to nezahrali lepšie ako ty s Vladom!“

Ena vyčítavo rozhodila rukami, no potom sa oprela o strom a konštatovala:

„Našťastie sa nič vážne nestalo. Tým, že sa neodpracuje na panstve jeden pracovný deň, sa dejiny neovplyvnia. Ale aj tak – odteraz nijaké hlúposti!“

„Čo teraz?“ – pozrel na ňu Ondrej.

„Teraz použijeme megapole a zájdeme sa podívať do kaštieľa.“

„Zasa megapole? Keď som neviditeľný, potkýnam sa o vlastné nohy,“ – namietol Jaro.

„Dávaj si pozor a hotovo! Keby sme sa v dedine objavili verejne, vznikli by o našej návšteve legendy. Poďme!“

5. Juraj Jánošík

Pozdĺž cesty čupel rad domčekov. Boli to drevenice zhlobené z hrubých brvien a zhora prikryté strechami, ktoré by dozaista nevzbudili nadšenie požiarnikov – pozostávali z dreva, prútia a otiepok slamy. Steny domcov boli omazané hlinou a škáry medzi brvnami vyplňoval mach. Okienka boli sčasti zasklené, no prevažnú väčšinu z nich zakrývala natiahnutá blana. Týmito maličkými otvormi určite nevnikal dovnútra nadbytok svetla, dalo sa však predpokladať, že ani mráz a vietor nemajú v tomto ohľade väčšie nádeje. Strach dedinčanov pred zimou pripomínali i siahovice dreva, nahotovené pri stenách dreveníc. Okienka zadebňovali v nejednom prípade ešte i laty, vbité do obločnice.

„Pánafera,“ – ozval sa z prázdnoty Mariánov hlas. „Vidíte? Nijaká pivnica s kotolnou! Nijaké ústredné kúrenie!“

„Nijaká televízna anténa,“ – pridal sa posmešne Ondrej. „Nikde nijaké smradľavé auto a nikde elektrické vedenie. Akoby si nikdy nebol v skanzene!“

„Veď hej, ale tam som videl, kam stúpam. Už zasa som zakopol do kameňa! Ešte šťastie, že ma chráni megapole, inak by som prišiel o necht na palci!“

„Tichšie,“ – napomenula ich Ena. „Dedinčania!“

Skutočne. Vo dvore, okolo ktorého prechádzali, postával hlúčik chlapov v dlhých plátenných nohaviciach a žltých ľanových košeliach. Sedliaci boli zväčša bosí, len niekoľkí mali na nohách krpce. Z brány vykukovali tri ženičky, vzrušené čímsi nemenej než muži.

„Stavte sa, že uhádnem, o čom sa rozprávajú,“ – šepol Tóno.

„Nuž, to je ohromne ťažká hádanka, prisámvačku,“ – odvrkol Marián. „Skoro všetkých sme videli na panskom. Vykladajú si o tučniakovi, ktorý bzučaním uspal pandúrov, a o dlháňovi, ktorý ich vyhnal z roboty!“

„Ena, nevypočujeme si, o čom hovoria?“

„Prišli sme sem počúvať klebety, alebo vyhľadať Jánošíka?“

Mlčky pokračovali v ceste až pred kaštieľ. Obišli budovu zo všetkých strán, až objavili v hospodárskej časti vchod, strážený dvojicou drábov. Do zárubne dverí bola zaseknutá valaška.

„Stavme sa, že uhádnem, kde je Jánošík!“ – nezaprel sa opäť Tóno.

„Daj sa zasoliť so svojimi stávkami,“ – zahriakol ho Vlad. „Radšej rozmýšľaj, ako ho dostaneme von. Uspať hentých dvoch bude s eliminátorom hračka, ale čo ak sa vyhrnú odniekadiaľ ďalší? Ak by sa rozptýlili, nemohli by sme eliminátor použiť, lebo by uspal i niektorých z nás.“

„Netreba,“ – zaznel z prázdna tichý Enin hlas. „Šiesti spia na poli, štyria ešte predtým opustili dedinu ako hliadka s vozom, dvaja sú tu – to je dvanásť. Veľmi veľa ich tu už byť nemôže. A keby aj, ponechávam ich na starosť vám. Ste neviditeľní, hravo si s nimi poradíte, stačí im podložiť nohy. Jánošíka si beriem na starosť ja. Dávajte pozor!“

Čosi kovovo cvaklo – Ena zrušila svoju ochrannú clonu.

Drábmi myklo, keď sa pred nimi zhmotnila mladá žena v prapodivnom lesklom úbore, no ich údiv okamžite ukončil Enin eliminátor. Obaja ozbrojenci vypustili z rúk dlhočizné pušky a vedno s nimi sa porúčali na udupanú zem. Ena sa naklonila k staršiemu z dvojice, sňala mu z opaska kľúč a odomkla dvere. Niekoľko sekúnd sa nedialo nič, no potom chlapci pootvorili neviditeľné ústa a nechali ich tak. Z dverí vystúpil mladý muž.

„Poďte, Juraj,“ – riekla Ena. Pravda, aj keby tak nebola urobila, vychádzajúci by si ju nemohol nevšimnúť, lebo prv než si uvedomil, čo sa deje, dievča z dvadsiateho tretieho storočia k nemu pristúpilo. Ena sa postavila na špičky, ľavicou sa mu oprela o plece a prstami pravej ruky mu bleskurýchlo vytrhla spoza ucha niekoľko vlasov, ktoré obozretne zasunula do vrecka na rukáve kombinézy.

„Milostivá panna žartuje,“ – prehovoril vyslobodený väzeň tlmene a pozrel na ňu rozšírenými očami. Treba priznať, že pozorovanie bolo obojstranné.

Jánošík nebol síce mimoriadny obor, rozhodne však prevyšoval prevažnú väčšinu ľudí, ktorých cestou videli. Na rozdiel od chlapov v dedine bol nepoddansky vystretý a v jeho svetlých očiach žiarilo čosi veliteľské.

„Milostivá panna žartuje,“ – zopakoval, keď sa Ena zohla a podávala mu pištoľ jedného z drábov. Hovoril pokojne, no hlas mu stemnel hrozbou, bol britký i trpký zároveň. Hľadeli si s Enou niekoľko dlhých sekúnd mlčky do očí, načo vzal zbraň do rúk a zľahka sa pousmial.

„Ďakujem milostivej panne.“

Sklonil sa k druhému strážcovi a ďalšiu pištoľ si zastokol za široký pás z tvrdých remeňov. Opasok mu obopínal súkenné nohavice, kým vrchnú časť tela mu zahaľovala voľná zelenkavá košeľa so širokými rukávmi. Bez toho, aby odvrátil pohľad od záhadnej neznámej, jediným hmatom vytrhol zo zárubne dverí ťažkú valašku, schmatol ju za koniec poriská a švihol povetrím.

„Pozor!“ – ozval sa vtom zdesený Tónov výkrik. „Len-len, že si ma nesekol!“

Vlad chcel kamarátovi vysvetliť, že nijaká zbraň mu nemôže ublížiť za ochrannou clonou megapoľa, avšak vtom zaznel dupot konských kopýt a na nádvorie sa vrútil jazdec. Musel to byť zrejme skúsený harcovník z potýčok stavovských povstaní, pretože na prvý pohľad odhadol situáciu. Vytrhol z pošvy šabľu a s revom sa hnal na bývalého väzňa. Pred dverami spomalil cval koňa a zaútočil, avšak Jánošík, ktorý sa ani nestačil začudovať nad nevysvetliteľným výkrikom, valaškou odrazil jeho úder. Šabľa vyletela širokým oblúkom a dopadla so zacvendžaním na kameň. V tej chvíli už Jánošík schmatol jazdca za stehno a strhol ho z koňa. Pán sa prekoprcol, pozviechal sa so zamatovými šatami plnými prachu a slamy, bezmocne zahrozil a ušiel.

„Vzácna panna,“ – obrátil sa zbojnícky kapitán opäť k dievčine, držiac už koňa za uzdu. „Uvidíme sa ešte?“

„Určite, Juraj!“ – odvetila Ena vážne. „Ale teraz sa radšej rýchlo straťte. Prosím vás!“

Jánošík na ňu ešte okamih upieral zvláštny pohľad, potom však vyhupol do sedla, načo sa zviera vzopälo na zadné nohy, Jánošík zamával dievčaťu na rozlúčku a odcválal.

6. Polnočné stretnutie

Zmrákalo sa. Zneviditeľnený časolet nechali na brehu Váhu a uberali sa dláždenou ulicou, lemovanou zamrežovanými oknami meštianskych domov. Keďže zatiaľ nepoužili ochrannú clonu silového poľa, boli oblečení do oblekov, líšiacich sa od originálneho oblečenia súčasných obyvateľov iba tým, že boli vyrobené zo syntetických tkanín dvadsiateho tretieho storočia. Pod šatstvom mali obvyklú cestovnú kombinézu aj so zdrojom megapoľa, pripraveným na použitie. V studenom podvečere napospol oceňovali výhrevnosť zelenkavých úborov. Tma hustla, takže po nerovnej vozovke sa im nepochodovalo najpohodlnejšie.

„Potkýnam sa na každom kameni,“ – frflal Jaro. „Tu teda majú mizerné cesty! A to tu nepoznajú nijaké verejné osvetlenie, či čo?“

„A ohňostroj na privítanie by si si neželal?“ – zahriakol ho Ondrej. „Alebo reláciu v tunajšom televíznom spravodajstve?“

„Ale… “

Zmĺkli, lebo za nimi zazneli údery podkov o dlažbu, načo ich cvalom predbehla skupinka jazdcov. V ich pätách sa prehnal ulicou ťažký koč, ťahaný tromi pármi koni. Kočiš i dráb, stojaci s fakľou vo voľnej ruke na bočnom schodíku, si chlapcov premerali pátravými pohľadmi.

„Čo na nás tak zízali?“ – spýtal sa Marián.

„Bodaj by nezízali,“ – vyprskol Ondrej. „Každý, kto uvidí Vlada s Čičom, sa musí zaraziť – už chýba vedľa nich iba Bystrozraký!“

„Skôr by som sa nazdávala, že v ich časoch nebolo zvykom, aby sa šľachtickí synkovia po zotmení potĺkali mestom a ešte k tomu peši. Musíme čo najskôr zistiť, kde sa nachádza kaštieľ, aby sme nevzbudzovali zbytočnú pozornosť.“

„Kde to zistíme, keď si taká múdra? Zájdeme do informačnej kancelárie, či čo?“

„Presne tak. V každej dobe boli najlepšou informačnou kanceláriou hostince.“

„Dobre, ale najprv musíme nejaký nájsť! Široko-ďaleko nevidím žiadnu reštauráciu ani hotel!“

Ena namiesto odpovede ukázala na dom, učupený pod košatým stromom. Nad jeho dverami visel veľký drevený strapec, osvetľovala ho fakla zastoknutá v držiaku.

Vstúpili dovnútra a zalapali po vzduchu, v nízkej miestnosti bolo dusno a povala bola začadená od dymu. Pri stenách stáli obrovské stoly a lavice, vytesané veľmi nahrubo. Všetky miesta boli obsadené, sedeli na nich chlapi a pred nimi na poliatom stole stáli džbány a hlinené hrnčeky. Izba hrmela hovorom, hostia sa prekrikovali, takže ťažko bolo niekomu rozumieť. Z kúta zaznieval štrngot čiaš a bujarý spev. Krčmár postával pri doštenom šenku a dolieval nápoj jednému z návštevníkov. Muž sa buchol po vačku a chlapci začuli cvengot kovu, keď na pult dopadlo niekoľko mincí. Celú miestnosť mihotavo osvetľovali voskovice v nástenných svietnikoch, ako aj oheň z kozuba.

„Mladí páni budú ráčiť?“

Krčmár pribehol a úslužne sa uklonil pred Enou, vyzerajúcou ani bohatý stredoveký mladík – nikomu z prítomných by ani vo sne neprišlo na um, kto sa v skutočnosti skrýva v tomto úbore.

„Mohli by ste nám ukázať cestu ku kaštieľu vo Vranove?“

„Vranovský kaštieľ?“

Hostinský si premeral falošného šľachtica skúmavým pohľadom a ukázal na muža, ktorý odchádzal od šenku.

„Nech mladý pán ráči nasledovať hen Matiáša. Nie je tunajší, ale slúži tam v stráži.“

Ena prižmúrila oči.

„Cudzí dráb? To strážia voľakoho dôležitého, čo?“

Krčmár sa úlisne usmial a zasa sa uklonil.

„Toho rebela Jánošíka. Zďaleka prišla vaša milosť, že o tom nevie?“

„Práve sa vraciame z Viedne.“

„Oh, to zaiste ráčia byť mladý pán Révay! Ráčia mi odpustiť!“

Hostinský sa uklonil do tretice, div sa neprelomil v páse, Ena sa však medzitým zvrtla a s ostatnými v pätách sa pobrala k východu. Vyšli von práve zavčasu, aby uvideli odchádzajúceho. Muž stál pod dreveným strapcom, naprával si čižmu. Cestovateľov trošku zamrazilo, keď sa mu lepšie prizreli – dráb vyzeral v sliepňavom svetle fakle horšie než strašidlo, lebo ľavé líce mu zdobila veličizná hrča.

„Pánabeka! Marí sa mi, či čo?“

Jaro zastal tak prudko, že Tóno mu vrazil čelom do chrbta.

„Prečo by sa ti malo mariť?“ – nazlostil sa. „Stav sa, že je to ten istý, čo ho chcel Vlad na hrachovskom poli naučiť po slovensky!“

„Pravdaže je to on,“ – prisvedčila Ena. „Jánošíka aj po druhý raz chytili v Hrachove a odtiaľ ho previezli do Liptovskej stolice, kde má byť postavený pred súd. Tí, ktorí ho priviedli, ho zrejme pomáhajú i strážiť. Budeme ho sledovať, ale tak, aby nás nezbadal. Zapnúť ochrannú clonu!“

Mlčky vykročili za siluetou pred nimi. Onedlho začuli žblnkot veľkého potoka.

„Demänovka,“ – zašeptal Ondrej. „Kaštieľ je na opačnom brehu než mesto.“

Opatrne prešli drevený most a zakrátko uvideli nejasné kontúry rozložitej budovy. Z temnoty zaznelo búchanie na drevo a po chvíli tlmeného hovoru ju preťalo svetlo fakle, načo sa brána so škripotom opäť zatvorila.

„A sme nahratí. Čo budeme robiť?“ – zašomral Marián.

„Budete tu čakať,“ – ozvala sa Ena. „My s Vladom sa vrátime po chronobil a premiestnime sa s ním k potoku… “

Časolet parkoval v krovinách nad zurčiacou Demänovkou, ale jeho kabína bola už celkom prázdna. Po prílete na nové stanovisko ju opustil i posledný pasažier, ktorý doposiaľ trpezlivo čakal na rezervnom sedadle. Bol to muž vysokej postavy a pri stretnutí s ním by nikomu nezainteresovanému nezišlo na um, že to nie je bytosť druhu homo sapiens.

„AN, nasleduj nás vo vzdialenosti päť metrov,“ – prikázala Ena a celá skupinka sa vydala ku kaštieľu. Schyľovalo sa k polnoci, takže keď došli pred masívnu okovanú bránu, nastal problém.

„Čo spravíme?“ – hneval sa Jaro. „Mali sme prísť oveľa skôr! Už majú zamknuté!“

Ondrej sa zlostne zasmial.

„A čo si čakal? Otvorené vráta a nápis na uvítanie? Teraz tu ešte nie je múzeum!“

„Nemohli sme prísť skôr,“ – namietla aj Ena. „Technicky by to síce bolo jednoduché, stačilo by sa vrátiť časoletom o pár hodín dozadu. Lenže, potrebujeme čo najmenej svedkov. Nesmú vzniknúť nijaké legendy. Vidíš predsa, že ešte ani teraz všetci nespia.“

„To skôr počujem,“ – zavrčal Jaro a mal pravdu, pretože z jedného krídla budovy sa rozliehal hlasitý hovor a buchot.

„Budeme tu trčať, až všetci zachrápu?“ – spýtal sa Tóno.

„Nie. Pravdepodobne aj tak nebudú spať všetci. Ak strážia nebezpečného väzňa, hliadky sa určite budú striedať do rána.“

„Takže čo?“

„Takže spravíme to najjednoduchšie, čo by urobil každý v ich dobe – zaklopeme na bránu.“

Nebolo to však také jednoduché. Až na tretie silné zabúchanie zaznel spoza brány zlostný hlas. Vráta sa so škripotom pomaly otvorili a v nich sa zjavil človek s fakľou. Na gombičke opaska sa mu hompáľal korbáč.

„Dobrý večer,“ – pozdravila Ena.

„Te… te… teremtetem!“

Muž v bráne držal smolnicu vysoko nad hlavou. Veliteľke cestovateľov venoval iba zbežný pohľad, o to viac však vytreštil oči na Vlada a svetlo sa mu zatriaslo v ruke.

„Te… te… teremtetem!“ – zopakoval a cúvol.

„Rukybozkávam,“ – zasmial sa chlapec z dvadsiateho tretieho storočia a posmešne sa uklonil. „Ani dnes nevieš slušne pozdraviť?“

„Teremtetem!“

Ozbrojenec zreval a pokúsil sa zavrieť bránu, lenže Ena medzitým zachytila jedno jej krídlo a so zabzučaním ju začala roztvárať dokorán. Pri pohľade na približujúceho sa Vlada si strážca rýchlo zakryl fúzy.

„Veru! Ešte stále máš pod nosom ten nezmysel?“

Pred nimi nestál nikto iný ako veliteľ hajdúchov, tak hanebne potupený na panskom neďaleko Hrachovského kaštieľa.

7. A opäť Juraj Jánošík

V strážnici s dvoma oknami a tromi úzkymi strieľňami posedával či postával hlúčik ozbrojencov. Jeden z nich miešal v kotlíku akúsi tmavú tekutinu, druhý krájal slaninu. Traja iní sedeli nad hlinenou misou a drevenými lyžicami z nej lovili čosi medzi kašou a praženicou, kým ďalší žuli klobásu a zapíjali ju z ťažkej holby a čutory, ktoré putovali okolo stola. Miestnosť osvetľovalo niekoľko sviečok a vedľa misy sliepňal začadený kahanec. Na laviciach, na stole i na podlahe ležali pištole vybíjané plieškami. V kúte strážnice sa černel otvor do zeme, z ktorého sa tiahla reťaz, zavesená na háku nad lavicou.

„Vchod do hladomorne,“ – zašepkala Ena. „Tam dole väznia Jánošíka. Reťazou môžu kontrolovať väzňov pohyb v dolnej kobke priamo odtiaľto.“

„Poďme ho vytiahnuť!“ – zasyčal Jaro.

„Na čo ešte čakáme?“ – pridai sa Marián.

Keďže boli stále neviditeľní, dalo sa iba domyslieť, že Vlad pozrel s pochybnosťami smerom, kde tušil svoju sesternicu.

„Ako sa ich zbavíme? Na fúzatého stačil eliminátor, ale títo sú rozptýlení po celej miestnosti.“

„Kým by sme z nich dvoch-troch zneškodnili, ostatní by mohli začať strieľať, strhol by sa poplach, zbehli by sa i ďalší obyvatelia kaštieľa i okolia, takže by sme ťažko mohli niečo podniknúť.“

„A to tu budeme takto trčať, či čo?“ – zúril Jaro.

„Nie, nebudeme čakať na priaznivejšie okolnosti, nasadím neutralizátor. Smie sa používať iba výnimočne pri ohrození ľudského života. Myslím si, že nastala presne takáto situácia.“

Vrátili sa na nádvorie. Ena zrušila svoje ochranné pole a siahla do bočného vrecka kombinézy. Vytiahla niečo ako ručný granát a priehľadnú trubičku s dúhovo-fosforeskujúcimi pilulkami. Jednu vložila do granátu a pootočila sa.

„Neutralizátor pôsobí na zrakové nervy. Nedívajte sa dnu a radšej zavrite oči, aby ste nedopadli ako tamtí vnútri.“

„Spokojne sedia a nadžgávajú sa,“ – hlásil Tóno.

„Zaraz ich to prejde. Odstúpte aj od okien!“

Ena rázne otvorila dvere, zakryla si oči dlaňou a vrhla predmet na udupanú podlahu. Sekundu-dve sa nedialo nič, znezrady sa jeden z drábov začal z plného hrdla smiať a za ním sa dali do rehotu takmer súčasne aj ostatní. Dievčina ešte chvíľu stála, potom zamávala rukou a ukázala na vchod. Chlapci ju s váhaním nasledovali.

Vzduch v miestnosti bol ťažko dýchateľný. Predovšetkým kvôli pachu mokrých šiat a kožušín, čo sa sušili pri ohni. Pri kozube ležali zásoby dreva a raždia, na bidle viseli premočené kabátce. Pod lavicou a pod stolom bolo pohodených zo päť párov čižiem, čo na vôni rozhodne nepridalo.

„Fuj!“

Ondro sa zaškľabil – aj chlapci sa už vzdali ochrany megapoľa. S odporom hľadeli na smejúcich sa drábov. Jaro sa nezdržal: „Čo sa chechocú ako sprostí? Pomiatli sa z toho smradu, či čo?“

Ena a Vlad nereagovali na Jarove reči, zamierili rovno k otvoru v podlahe.

„Jánošík!“ – zvolala Ena. „Juraj Jánošík!“

Odpoveď nemohli počuť, lebo rehot strážcov prehlušoval všetky ostatné zvuky. Dievčina sa naklonila ešte nižšie, zatiaľ čo Vlad si nad dieru kľakol a zaťahal za reťaz.

„Jánošík! Juraj!“ – opakovala Ena. „Drž sa reťaze!“

Chlapci sa cítili ako v grotesknom sne. Pandúri sa neprestajne smiali, chytali sa za bruchá a za nohavice, vtom však ich smiech narušil nový zvuk – z kúta nad dierou sa rozľahol silnejúci bzukot. Nielen Vlad, ale i Ena použila v tomto okamihu umelé svalstvo a obaja svorne vyťahovali reťaz. Dvíhali ju ohnivko za ohnivkom vyššie a vyššie, až sa v otvore objavila hlava, po nej šija a postupne celé telo väzňa, ktorý sa držal reťaze. Napokon, už aj za pomoci štvorice, stál Jánošík uprostred nich. Lenže – aký to bol Jánošík!

„Odporní debili!“ – skríkol Marián.

Zbojnícky kapitán mal síce na sebe súkenné zelené nohavice a voľnú zelenkavú košeľu, ibaže táto bola rozdriapaná a plná dier, kým široké rukávy úplne chýbali. Pôvodná farba košele sa zmenila na krvavú červeň a na viacerých miestach nieslo Jánošíkovo telo neklamné znaky po mučení. Napriek množstvu stratenej krvi a napriek bolestiam, veliteľ hôrnych chlapcov stál nepoddansky vystretý a v jeho očiach žiarilo čosi neohrozené.

„To ste vy, milostivá panna?“ – prehovoril tlmene. Chlapci si uvedomili, že ozbrojenci sa prestali smiať. Všetci do jedného ležali na dlážke a ich chrápanie bolo nemenej bohatierske ako chrapot ich partnera pri bráne kaštieľa.

„Ďakujem milostivej panne,“ – riekol Jánošík, načo sa nečakane sklonil a pobozkal Eninu ruku.

„Sľúbila som vám predsa, že sa ešte uvidíme,“ – odvetilo dievča a uchopilo jeho pravicu oboma dlaňami. „Teraz si však… Juraj… potrebujete oddýchnuť.“

Kývla bratancovi, ten namieril na bývalého väzňa eliminátor, Ena zachytila padajúce telo a jemne ho položila na lavicu s rozprestretými kožušinami.

„Prečo ste ho uspali?“ – zaprotestoval Marián.

„Ako som povedala – skutočne potrebuje výdatný odpočinok. A okrem toho bude pre neho lepšie, ak neuvidí, čo sa bude diať. AN, vojdi!“

Pri posledných slovách zvýšila hlas, pootočila sa ku dverám a vtedy si spolužiaci uvedomili, že v nich stojí ich posledný spoločník z časoletu, ktorého Vlad a Ena iba nedávno priviezli z budúcnosti. Prvý raz uvideli androida v činnosti, a keby neboli práve svedkami a pomocníkmi pri vyslobodení veliteľa hôrnych chlapcov z hladomorne, ochotne by odprisahali, že Jánošík stojí pred nimi.

Organický robot bol dokonalým dvojníkom ležiaceho človeka. Umelý Jánošík mal navlas rovnakú postavu i tvár, rovnako široké plecia a veľké dlane, schopné udržať ťažkú valašku. Azda jediný rozdiel sa dal poľahky nájsť – v zraku oboch kapitánov. Zatiaľ čo z očí pôvodného Jánošíka vyžarovala rozhodnosť a sebavedomie, oči jeho kópie pozerali pred seba s úplnou ľahostajnosťou.

„AN, ľahni si na druhú lavicu,“ – nariadila Ena, a keď android poslúchol, vykonala voľačo hrozné. Vzala do rúk kliešte a roztrhla mu pokožku presne na tom istom mieste hrudníka, ako ju mal Jánošík z mučiarne.

„Ena!“

„Zošalela!“

„Zadrž!“

Chlapci sa vrhli k návštevníčke z dvadsiateho tretieho storočia, no táto sa na nich usmiala a pokrútila hlavou.

„Vonkoncom si nemusíte robiť starosti. Android nemá nijakú nervovú sústavu a nepocítil by nič, ani keby ste mu strčili bosé chodidlo tam do ohniska. Rovnako nebude cítiť bolesti zajtra na popravisku. Ani nebude vedieť, kedy ho narazia na hák.“

„Ale… tečie mu krv,“ – jachtal Marián, bledý ako krieda.

„To nie je krv, iba červená tekutina z jeho ciev. V okamihu programovanej smrti obeh ustane. Prepáčte mi, že som vás neupozornila a neposlala radšej von – toto nie je pre vaše oči, pretože androida v podvedomí stále stotožňujete s ľudskou bytosťou.“

„A zajtra… či vlastne už dnes… čo s ním bude ďalej?“

„Od chvíle, keď mu nariadim, začne plniť stanovený program, ktorý sa ukončí narazením háku na rebro – umelý organizmus sa na šibenici úplne vypojí z činnosti a prestane existovať.“

Ondrej vzdychol a ukradomky sa ešte raz podíval na organického robota.

„Povedzme. Asi máš pravdu. No ja sa na to aj tak nemôžem pozerať. Poďme, chalani!“

A štvorica náhlivo opustila strážnicu s chrápajúcimi hajdúchmi, dvoma návštevníkmi z budúcnosti a s dvojicou na nerozoznanie podobných Jánošíkov.

8. V dvojakom nebezpečenstve

Údolím medzi Nízkymi a Liptovskými Tatrami sa valil kalný Váh, bezmála vystupujúci z ešte nespútaných brehov po jarných lejakoch a prívaloch topiaceho sa snehu z hôr. Neďaleko od mútneho toku stála šibenica, na ktorej viselo ľudské telo. Mŕtvola už sčernela a vyschla, na viacerých miestach trupu, končatín i hlavy bolo vidno vetrom a slnkom vysušené kosti ohlodané od havraních zobákov. Táto scéna však dnes nebola cieľom zástupov, ktoré prúdili zo širokého okolia. Dav sa zhromažďoval o niekoľko desiatok metrov ďalej, kde vyrastali z hliny dve masívne brvná spojené vzájomne hradou. Z hrady visel na povraze ostrý hák a opodiaľ trčalo koleso, nastoknuté na kôl. Pod novou šibenicou postával chlap, zamračene hľadel na okolostojace zástupy, oddelené od popraviska kordónom drábov i cisárskych vojakov. Napokon si kat odpľul, z koženého náprsníka vytiahol kus syra a zahryzol.

„Bodaj by si sa zadusil,“ – zahundral ktosi.

„To by nepomohlo, zavolali by iného,“ – ozval sa druhý hlas. „Panstvo, vrchnosti – tie by bolo treba zadusiť!“

Dav hučal a zle-nedobre gánil na popravisko. Mračili sa i nebesá, zaťahovali sa olovenými chmárami. V tvárach tisícov sa zračil smútok a hnev, iba skupinke chlapcov, podľa oblečenia synkov šľachticov a mešťanov, bolo div nie do spevu.

„Keby vedeli,“ – tešil sa Marián. „Keby tak vedeli, koho tu dnes obesia!“

„Čo keby sme im to prezradili?“ – navrhol Jaro,

„To sú nápady,“ – zahriakla ho Ena. „V prvom rade by ťa považovali za blázna a okrem toho zoberte už konečne na vedomie, že nesmú vzniknúť nijaké nové povesti!“

„Keď mne je tak ľúto tých poddaných!“

„Pozrite, už ho vezú!“ – skríkol vtom ktosi.

Obzreli sa k mestu. Rozbahnenou cestou sa približoval oddiel vojska. Obkľučoval zo všetkých strán voz s vysokým mužom, ktorý stál so zviazanými rukami na jeho plošine. Sprievod prešiel medzi hučiacimi zástupmi a zastavil sa pred šibenicou. Na vyvýšený podstavec vystúpil hodnostár v modrom kabátci, obopnutom opaskom pretkávaným striebrom. Po jeho boku sa postavil ďalší vysoký úradník, vzal do ruky žltkastú zapečatenú obálku, prelomil pečať a rozvinul listinu. Oboch obklopovala skupinka mestských hajdúchov slávnostne ustrojených, kým k vozu sa postavil pisár s náčiním.

„Asi budú čítať rozsudok,“ – usúdil Ondrej. „Lenže bez mikrofónu ho bude málokto počuť.“

„Aj tak ho poznáš spamäti z literatúry. Text… ”

Ena nedohovorila, pretože rameno jej zovrela akási ruka, a vzápätí ju ovanul páchnúci dych človeka v šľachtickom odeve.

„Mám ťa, Jánošíkova frajerka! Pamätáš sa ešte na mňa, ty zmija? Darmo si sa dnes za mužského vystrojila, mňa neoklameš!“

„Azanďalát,“ – zachripei iný hlas a spoza pánovho chrbta sa vynoril dráb s hrčou na líci. „Azapád… azaňát!“

„Teremtetem!“ – priskočil ku skupinke ešte jeden ozbrojenec a vrhol sa rovno k Vladovi. „Terem… “

Nebolo mu súdené dohovoriť a miesto toho bolestne zjajkol, lebo Vlado zabzučal, schmatol ho za fúzy a sotil ho do blata. Súčasne zapojila do činnosti svoj skelet i Ena a voľnou rukou sekla prvého útočníka do tváre tak dôrazne, že vletel do krovia. Až pri pohľade na ligotavé ostrohy jeho jazdeckých čižiem ho spoznali všetci – bol to šľachtic, ktorý sa vlani pokúsil zabrániť Jánošíkovi v úteku z Hrachovského kaštieľa. Nastala trma-vrma, pretože svojmu pánovi vyrazilo na pomoc poltucta ďalších pandúrov. Našťastie, okrem nich si nikto iný krátky zápas nevšimol, lebo pozornosť ostatných prítomných pútalo popravisko.

„K časoletu!“ – zvolala Ena. „Behom!“

Vyštartovali bez váhania, no pred prenasledovateľmi mali náskok ani nie dvadsiatich krokov. Jedine Vladovi pritom zišlo na um zapojiť ochrannú clonu megapoľa a stratiť sa hajdúchom z dohľadu. Chronobil parkoval v dosť vzdialených krovinách a už po niekoľkých sekundách začali dvaja najmladší z ozbrojencov doháňať Tona, beh rozhodne nikdy nepatril medzi jeho prednosti. Odrazu sa však spoza stromu vynoril neznámy chlap v novučičkom meštiackom obleku a mihol sa vedľa zaostávajúceho Balóna. Ten sa v behu obzrel a ako jediný z utekajúcich sa stal svedkom voľačoho nepravdepodobného – mešťan energickým pohybom poslal k zemi celý hlúčik prenasledovateľov…

… Zadychčaní ponaskakovali do časoletu, hneď ako Vlad vypol silové pole. Len čo sa vrútil do kabíny i Tóno, chlapec z dvadsiateho tretieho storočia stisol tlačidlo na štart. Z kontrolnej obrazovky sa stratilo nábrežie Váhu s vrcholkami Tatier na obzore a vystriedala ho absolútna čerň. Vlad sa vyvrátil na operadlo a s úľavou si odfúkol.

„To bol zážitok! Dobre sme si zašportovali!“

„Ďakujem za také zážitky!“ – oborila sa naňho jeho sesternica. „Na šport sa môžeš dať hneď zajtra, ale u nás doma. Ťahať za fúzy ľudí z minulosti nepovažujem za nijaký vynikajúci výkon!“

„Hm! A čo povedal ten chlapík? Čosi o Jánošíkovej frajerke? Čo je to frajerka? Há?“

Eninu tvár zalial rumenec. Letmo pozrela na kreslo, kde po celú dobu od svojho vyslobodenia spal Jánošík, a chystala sa odpovedať, keď sa kabína otriasla.

„Čo je?“ – znepokojil sa Ondrej. „Už sme doma?“

„Doma?“

Vlad sa skláňal nad kontrolným pultom, prstami kŕčovito zovrel jeho priehľadný kryt a pery sa mu zachveli. Na obrazovkách sa mihali záblesky a nad pultom sa rozkmitalo červené svetielko.

„Havária!“ – zvolal Vlad a hlas sa mu zlomil. „Sme v neidentifikovateľnom časopriestore! Vôbec nemôžem určiť naše koordináty!“

„Ne… i… a… “ – zajachtal Tóno. „Koo… i… čo! Čo to znamená?“

„Že neviem, ani kde sme, ani v akej sme dobe. Riadenie vypovedalo poslušnosť! Časolet sa nedá ovládať!“ – zabedákal Vlad, zakryl si oči a hodil sa spať na sedadlo. Vzápätí nastala silná vibrácia a všetko utíchlo, hneď nato však zaznel bzukot a dvierka časoletu sa bez Vladovho prispenia otvorili.

„Ach, tak je to.“

„Teraz by azda mohol Juraj trocha pozmenene povedať – keď ste si nás uvarili, tak si nás aj zjedzte!“

Nachádzali sa v miestnosti, rozmermi i tvarom pripomínajúcej planetárium. Najbližšiu stenu i prstencovitý pult pod ňou napĺňalo množstvo prístrojov, obrazoviek, ciferníkov, tlačidiel a klávesníc. Za aparatúrou sedelo či postávalo značné množstvo postáv v belasých kombinézach so žilkovaním.

„Tam! Pozrite!“ – skríkol vtom Tóno.

Vedľa ich chronobilu stál úplne rovnaký dopravný prostriedok a z jeho dvierok vystupoval muž v novučičkom meštianskom obleku. Bol to ten istý človek, ktorý pred niekoľkými minútami (či pred niekoľkými storočiami?) zastavil pohybom ruky drábov, ktorí ich prenasledovali.

„Otec!“ – zvolal Vlad.

9. Tvár na telestene

„Vážne? Podľa myši? Podľa praobyčajnej poľnej myši?“

Málokedy a málokto videl Ondreja tak rozčerteného ako teraz, keď vražedným pohľadom prepaľoval Jara, ktorý sedel ako hromádka nešťastia.

„Vidíš! Tu to máš! Večne musíš dačo loviť a strkať to do škatúľ! Keby si si to aspoň držal doma, ale kdeže! Ty sa tým musíš pochváliť ešte aj v časolete!“

„Je to aj moja chyba,“ – prehovoril Vlad. „Keby som škatuľu s myšami vyložil hneď v Balónovej kôlni a nevláčil ju so sebou, biokontrola by neobjavila atypické mikroorganizmy a po nich aj myši a otec by sa nedovtípil, skade sa tu myši vzali.“

„U vás myši naozaj vôbec nežijú?“

„Nájdu sa, samozrejme, ale v agrozónach. V obytných priestoroch hlodavce už dávno neexistujú. Preto objavené myši zhabali pre zoologický výskumný ústav a dnes ich vystavia v budove Oblastnej rady, aby ich preskúmali i ďalší experti a zástupcovia medziplanetárnej holovízie.“

„Taký cirkus kvôli hlúpym myšiam? Rarita, len čo je pravda!“ – vysmieval sa Marián. „Mne stačí zájsť na povalu a mám ich, koľko len chcem!“

„Máš sa čím chváliť,“ – ozval sa zlostne Ondrej.

Odmlčali sa, aby sa opätovne zahľadeli cez priehľadnú stenu, ktorá nahradzovala tradičné okná.

Hoci videli túto panorámu už vari po tretí raz, nedokázali sa od nej odtrhnúť. Prevládali v nej tri kužeľovité veže, ktoré v hornej časti prechádzali do úzkeho valca. Stavby museli mať stovky poschodí a ich vrcholy sa bezmála strácali v oblakoch.

„Aj pod zemou je tridsať poschodí,“ – poznamenal Vlad, keď postrehol záujem spolucestovateľov. „V podzemí sú predovšetkým technické služby a iné spoločné zariadenia, lebo v našom vežovom sídlisku máme všetko potrebné.“

Tóno položil na pult servírovacieho robota pohár so zvyškom fialového nápoja s ružovou penou a rozhliadol sa dookola.

„A kde sú ďalšie domy?“

„Aké ďalšie domy? Naše mesto tvoria iba tieto tri obytné bloky. Terajšie výškové mestá nezaberajú ani desatinu svojej niekdajšej rozlohy. Výhľad z nich smeruje do voľného priestranstva, vidno z nich lesy, polia a lúky.“

„Aj z podzemia?“ – nezdržal sa Jaro.

Vlad zakrútil hlavou.

„V podzemí sú v stenách stereoskopické farebné obrazovky a tieto na želanie poskytujú ľubovoľný pohľad. Obyvateľ si môže naprogramovať, kedy chce vidieť les, kedy more, hory, kedy noc alebo deň. S každým druhom obrazu sa dá objednať aj primeraný chlad, teplo, tma, svetlo, lesná vôňa… “

„Dobré… Aj tak by som však dal prednosť nášmu lesu,“ – utrúsil Tóno. „Normálka!“

Ondrej sa pohniezdil v kresle, ktoré sa prispôsobilo jeho polohe.

„Vravíš, že mestá sú menšie, než boli. A čo veľkomestá? Čo keby si nám ukázal fotografie, knihy a atlasy?“

„Fotografie? Knihy? To všetko nájdeš jedine v múzeu, vo vákuových vitrínach. Dnes máme na všetko informačné videokryštály.“

Sadol si k trojuholníkovitému pultíku v kúte a vyťukal na klávesoch niekoľko úderov. Na matnici nad pultom sa najprv objavili farebné pásy a potom rad číslic a akýchsi hieroglyfických znakov.

„Hneď to bude, počítač informačného kybcentra už zaregistroval našu požiadavku.“

Sotva dohovoril, z otvoru pultu vykĺzlo čosi ako mušľa. Vlad ju založil do tanierovitej preliačiny pod prázdnou stenou a stisol gombík.

„Páni!“ – zhíkol Jaro. „Veď je to obrazovka!“

Celá stena sa rozjasnila a vzápätí na nej naskočil obraz a do miestnosti vtrhol melodický hlas.

„Megapolis Boswash – typická ukážka slepej uličky architektúry z konca druhého tisícročia. Mesto sa tiahlo stovky kilometrov pozdĺž dopravných magistrál i morského pobrežia od Bostonu po Washington, z čoho bol odvodený aj jeho názov. Mamutie mesto pohltilo nielen obe pôvodné veľkomestá, ale aj Baltimore, Philadelphiu, New York a ďalšie, ktoré sa stali jeho súčasťami.“

Na telestene sa plasticky rozprestreli ulice s tisíckami domov až na horizont. Po cestách prúdili nespočetné automobily všetkých veľkostí a farieb a nad ohromným komplexom visel hnedavý ťažký mrak.

„Smog,“ – pokračoval komentátor. „Oblak priemyselných splodín, výfukových plynov, uhlíkových častíc, popolčeka a prachu nútil vodičov i uprostred bieleho dňa rozožíhať reflektory a zapínať radary, aj v obytných domoch sa muselo svietiť od rána do večera. Okná v bytoch, hoteloch a školách sa nesmeli otvárať, klimatizačné zariadenia boli už dávno podľa vzoru nemocníc napojené na nádrže s kyslíkom, lebo ovzdušie miest nebolo dýchateľné!“

„Aha! Asi majú branné cvičenie!“ – skríkol Jaro.

„Zavri zobák!“ – osopil sa naň Ondrej. „Akéže branné cvičenie! Nepotrebuješ okuliare?“

Chodníkom sa okolo nich valili zástupy mužov a žien v plynových maskách. Jeden z chodcov odrazu pristúpil k červenej skrinke podobajúcej sa na poštovú schránku či telefónnu búdku, vytiahol z jej útrob hadicu s lievikovitým náhubkom, ktorý si napojil na filter masky. Zhruba po minúte opäť zasunul dýchaciu trubicu do schránky a vzdialil sa oveľa rýchlejším krokom.

„Dýchanie však nebolo zďaleka jediným problémom,“ –prehovoril znova komentátor. „Bolo tu i niečo nemenej vážne, čo znamenalo… “

Hlas zoslabol a stratil sa v záplave hukotu automobilov, trúbenia, dunenia vlakov, zavýjania leteckých motorov a ďalších nerozlíšiteľných zvukov. Pred týmto neočakávaným útokom na sluch chlapci nevdojak cúvli, neodtrhli však pohľady od pochmúrnej scenérie. Zväčšený záber na postavy ukázal, že chodci majú na ušiach priliehavé pologule.

„Decibely, decibely, decibely!“ – zareval hlas. „Prevažnú časť civilizačných chorôb priamo či nepriamo vyvolával nadmerný hluk. Výskyt žalúdočných vredov, neuróz, infarktov a iných ochorení spôsoboval, že rast chorobnosti sa nedal zastaviť. O nič lepšie ako v Boswashi to nevyzeralo ani v Chicpittse (spojenie Chicaga, Pittsburgu, Detroitu a Clevelandu), Montottawe, Los Franciscu, Tokiohame, Oceľovom meste nad Rýnom či v iných priemyselných megapolisoch všetkých kontinentov… “

Vlad vypol telestenu a s bzukotom sa pootočil.

„Už rozumiete, prečo dnes nebývame vo veľkých mestách?“

„Takže smog a hluk zmizli, či čo?“

„Úplne. Priemyselné splodiny a odpad sa už vôbec nedostávajú do ovzdušia ani do riek a dopravu vidíte pod nami.“

V blízkosti tmavomodrého chodníka nečujne pristálo vznášadlo bez vodiča a zo zadného sedadla vystúpila dvojica cestujúcich. Vozidlo sa nehlučne dalo do pohybu a zmizlo z dohľadu.

„Diaľkové riadenie?“ – tipoval Ondrej.

„Počítač,“ – prikývol Vlad. „Jeho radarové senzory sa riadia pásikmi fólie na okrajoch vozovky, takže mobil nemôže vybočiť ani naraziť. Všetky sú poháňané vodíkovými motormi, ktoré neznečisťujú ovzdušie.“

„A čo vlaky?“

„O tých by ste ani nevedeli, pretože sa pohybujú podzemnými vákuovými tunelmi na magnetických koľajniciach tak rýchlo ako vaše dávne lietadlá.“

„Bodaj by nie, vo vzduchoprázdne sa im to uháňa! A čo lietadlá?“

„Tie lietajú rýchlosťou niekoľkonásobne prevyšujúcou rýchlosť zvuku. Na väčšie vzdialenosti sa však cestuje raketoplánmi a nimi sa dostanete kamkoľvek na Zemi za necelú hodinu.“

„Márnosť šedivá! A my sa musíme terigať hodinu do okresného mesta!“

„A ako to máte s bicyklami?“ – nezaprel sa Marián.

Vlad sa zaošíval.

„Bicykle? No… sú… ehm, ozaj! Nechceli by ste sa podívať, ako vyzeralo vaše mesto?“

„Že váhaš!“

Vlad zopakoval svoj koncert na klávesoch pultu, matnicou sa opäť zarojili znaky a číslice a o chvíľu naskočil na telestene obraz celkom odlišný od nedávnej scenérie Boswashu. Záber vonkoncom nepôsobil priestorovým a plastickým dojmom, vyzeralo to ako obyčajná televízia. Inakšie to ani nemohlo byť – záznam začínal prastarými fotografiami ich mestečka.

„Pozrite, chalani!“

„Naša ulica!“

„Tam vzadu je škola!“

„Aha, kino! Už je dostavané! Príma, hneď zajtra… “

„To… to nie je možné!“

Hudba, od začiatku zľahka podfarbujúca zábery, znezrady utíchla a miesto nej sa miestnosťou rozľahol zvuk pripomínajúci slávnostné fanfáry.

„Veď… Balón… veď to je váš nový dom! A tiež je už hotový!“

Ale aj Tóno bol hotový – sedel ako nevydarená napodobenina Budhu a meravo civel na stenu.

„Balón!“

Vlad vyskočil tak rezko, že prvýkrát po dlhšej dobe silno zabzučal.

„Tóno! Ty si… áno! Je to tak. Konečne viem, prečo si sa mi od začiatku zdal akýsi povedomý!“

Všetci stratili reč. Tónov rodný dom, ktorý doposiaľ poznali len v podobe rozostavaných základov, začal narastať, ani čo by sa valil z holovíznej obrazovky na divákov. Odrazu sa záber kamier preniesol medzi dve okná, kde chlapci uvideli širokú mramorovú tabuľu, chlapci boli celí ohúrení.

„Pravdaže! Odtiaľto som ťa poznal! Že som na to sám neprišiel!“

Vladov hlas načisto zanikol v hromadnom výkriku úžasu. Pamätná tabuľa sa totiž rozrástla na celú stenu a v jej pravej polovici zbadali dve tváre prenesené z fotografie do kameňa. Zatiaľ čo z pravého obrazu na nich hľadel dôstojný starec v okuliaroch, chlapčenskú tvár naľavo spoznali okamžite. Pod dvojpodobizňou sa skvel pozlátený nápis:

V TOMTO DOME PREŽIL ČASŤ SVOJHO PLODNÉHO ŽIVOTA PROFESOR DOKTOR ANTON ŠIMČEK, NOSITEĽ NOBELOVEJ CENY ZA BIOCHÉMIU, SPOLUTVORCA SYNTETICKEJ KRVI!

10. Návrat

Tóno vstal bledý ani sneh a pery sa mu chveli. Chytil sa za čelo a znova si sadol. Presne v tom okamihu sa to prihodilo – telestena pohasla, zvuk sa stratil, jemný šum klimatizácie utíchol a z ulice zaznel rachot, rinčanie a úzkostlivé volanie. Nad dverami miestnosti sa rozkmital krvavočervený trojuholník.

„Čo sa stalo?“ – obrátil sa Ondrej na Vlada.

„Neviem. Také voľačo som ešte nezažil.“

„Vonku havarovalo už niekoľko vozidiel!“ – skríkol od okna Marián.

Čosi nebolo v poriadku. Nielenže na ulici pribúdali havarované mobily, ale Vladovi sa nepodarilo dovolať sa videofónom k otcovi, ba aj výťah odmietol poslušnosť, čo Vlada celkom vyviedlo z rovnováhy.

„Nerozumiem,“ – opakoval neustále a v tvári bol ešte bledší ako pred chvíľočkou Tóno. To už boli v priestrannom vestibule budovy, kam zišli núdzovým schodišťom. Okolo nich so zmäteným bzukotom pobehovalo množstvo ľudí.

„Havárka, či čo?“

„Ak áno, tak potom poriadna,“ – zašomral Ondro. „Pozrite – po celej ulici sa pohybuje iba jediné auto!“

Ich sprievodca ožil.

„To je zastaralý typ s ručným riadením, ostatné mobily sú ovládané počítačom. To… nie! Predsa nemohol prestať fungovať Centrálny riadiaci systém!“

Vozidlo medzitým prudko zastalo priamo nad schodišťom, z jeho dvierok vyskočila Ena a vybehla hore schodmi.

Nevedeli, či sa majú smiať, alebo plakať, ale tváriť sa normálne ich stálo naozaj veľké úsilie.

„Čičo! Aby ťa porantalo aj s tvojimi myšami! Druhý raz nám spôsobili galibu!“

Jaro sa tváril urazene a jednostaj vrtel hlavou.

„Táraniny! Toto všetko nemohli spískať nejaké myši!“

„A predsa to urobili! Veď si počul!“ – jačal Vlad.

Dievčina ho schmatla za plece a rázne ho odstrčila od naježeného dlháňa.

„Ak to všetko niekto spískal, tak si to ty!“

„Ja? Dovoľ, aby som sa zasmial!“

„Dovolím! Dovolím ti dokázať opak môjho tvrdenia!“

„Ja… “

„Veruže ty! Povedz – kto prepašoval myši sem k nám?“

Vlad očervenel a zachmúril sa.

„No… dajme tomu. Lenže ja som ich doviezol iba domov! Prečo mi ich zhabali a odniesli do budovy Rady? A vôbec – čo je to za počítačový systém, keď ho možno vyradiť z prevádzky mizernými myšami?“

Enina tvár sa rozžiarila, ani čo by čakala práve na tieto slová.

„Drahý Vlad! Že si na to konečne prišiel!“

„Na čo?“

„Na to, čo ti už dávno márne vtĺkam do hlavy – že naša slávna technika nie je všemocná! Vieš si predstaviť, čo sa momentálne deje v celom sektore? Stovky mobilov havarovalo, tisíce ľudí uviazlo vo výťahoch, všetky tri vežiaky si dnes na obed budú obhrýzať prsty, lebo aj kuchynské automatické linky podliehajú Centrálnemu systému. Už takmer polhodinu nefunguje nič, čo má akúkoľvek náväznosť na Systém! Vieš, koľko takých bzučiacich vankúšov, ako si ty, teraz bezmocne leží na chodníku, pretože si nemôžu dobiť energiu? A to všetko len preto, že zopár maličkých živočíchov si zmyslelo ufujazdiť z klietky a ubziknúť rovno do srdca Systému!“

„Môžu vôbec myši narobiť takú patáliu?“ – neveril Ondrej.

„Vidíš, že môžu. U nás už dve storočia nieto hlodavcov, preto neexistujú ani ochranné opatrenia proti nim. Vaše myši sa zákonom schválnosti zrejme dostali presne tam, kde ich najmenej bolo treba, a tu máme výsledok!“

„Čo teraz?“ – zabedákal Vlad.

„Čo teraz, čo teraz! Teraz už nič. Technici odstránia poruchu a dajú všetko do poriadku. Lenže už nikdy nebude naozaj všetko v poriadku – v mysliach mnohých ľudí konečne skrsne nedôvera vo všemocnosť Systému! Čo dnes zapríčinila myš, môže inokedy zaviniť iná mimoriadna okolnosť, a ešte s oveľa vážnejšími následkami. Liga záchrancov ešte dnes podáva Celosvetovej rade prepracovaný návrh na povinný kurz chôdze pre obyvateľstvo všetkých kontinentov, ako aj na obmedzenie používania samočinných skeletov!“

Vlad zastenal, no dievča neúprosne pokračovalo.

„Nejajkaj, to ti nepomôže! Už pri minulom hlasovaní v tejto záležitosti Rada zamietla návrh len veľmi tesným pomerom hlasov. Dnešná skúsenosť viacerým otvorí oči. Určite predovšetkým tým, ktorých dnes Juraj vynášal na pleciach zo sály, lebo klimatizácia vypadla a oni sa bez pomoci Systému nedokázali ani len pohnúť zo sedadiel!“

„Čo tam robil Jánošík?“ – začudoval sa Marián.

„Práve sme ho predviedli pred Radu, aby sa zoznámila s jeho prípadom, keď sa to prihodilo. Celosvetový prenos z nášho zasadnutia preberali i holovízne stanice Mesiaca, Marsu, Ganymeda a ostatných mimozemských základní. Viem si predstaviť ich škodoradosť– nikde inde nie sú ľudia takí pohodlní a takí úboho závislí na technike ako na Zemi.“

„A čo bude vlastne s Jánošíkom?“

„O tom rozhodne až Svetová rada a dozaista preň nájdu primerané uplatnenie. Povráva sa, že by mohol absolvovať kurz pre dozorcov Tatranskej lesnej safari. Juraj sa rozhodne ani u nás nestratí!“

„Najmä ak ho začneš dirigovať ty,“ – zaposmeškoval Vlad, ktorý sa už spamätal. „Nezdá sa ti, že sa o neho zaujímaš viac než profesionálne, Záchrankyňa?“

Tentoraz bol rad na jeho sesternici, aby jej tvár zalial rumenec, lež z rozpakov ju zaraz vytrhol Marián.

„To je síce nádherné, Jánošík sa možno ešte raz preslávi, ale – čo bude s nami?“

„O vás sa už rozhodlo. Len čo pracovníci Ústavu štvrtého rozmeru overia, že chronobily fungujú normálne, dopravia vás domov!“

„Prečo?!“ – zaprotestoval Jaro.

„Je to bezpodmienečne nutné. Opak by znamenal zásah do chodu dejín.“

„Veru, veď kto by dostal nobelovku za umelú krv, ak by Balón ostal trčať tu?“ – zasmial sa Ondrej, hneď však zasa zvážnel. „Ale… to by znamenalo, že… že sa viac neuvidíme?“

Ena zovrela pery.

„Obávam sa, že máš pravdu. S vami sa povezieme v časolete naposledy, aby sme vás odprevadili domov, potom musíme chronobily odovzdať historikom a havarijnej časovej službe. Tá bude spolupracovať s Ústavom histórie a s Ligou záchrancov aj pri ďalších schválených akciách. Vraj najbližším zachráneným má byť Jan Hus.“

„Príma,“ – potešil sa Jaro. „Teraz ma už štve iba jedno – Balón sa o sebe dozvedel všetko, a my figu borovú!“

„S tým som rátala. So súhlasom Rady vám môžem podať informácie obmedzeného rozsahu. O profesorovi Antonovi Šimčekovi ste sa už nedopatrením dozvedeli. Ostatní? Prosím –Jaroslav Beleš sa stane pracovníkov OSN v Komisii na ochranu ohrozeného živočíšstva, Ondrej Javorčík bude historikom so zameraním na obdobie feudalizmu a Marián Hanko zakotví ako astronóm v hlavnom observatóriu na základni Ganymedes nad Jupiterom.“

„Čože? Astronóm? To ako ja?“ – užasol Marián. „Že Čičo bude chrániť všetko, čo behá po štyroch, a že Fúz sa bude prehrabávať v kronikách, to sa dalo čakať, ale ja z hviezd rozoznám akurát Veľký voz!“

„Takže je načase, aby si začal šprtať,“ – vyprskol Vlad, avšak jeho veselosť bola očividne iba strojená. Chvíľu ešte váhal, no potom sa so zabzučaním vrhol kamarátom do náručia.

Opustili ihrisko, na ktorom sa ešte stále povaľovala Vladom i polámaná bránka, a zabočili k riečke. Pozdravili starého Toreadora, ktorý oddychoval s nohami namočenými do vody, a mlčky vykročili po nábreží k mestečku. Podvečerné slnko usilovne sušilo zvyšky kaluží po nedávnom daždi a nízko nad hladinou sa mihali lastovičky. Spoza záhradnej bránky sa na nich rozštekal veľký biely pes a chlapci smutne zastali.

„Pamätáte sa?“ – šepol Marián.

„Ako ho Vlad skrotil neutralizátorom?“ – vzdychol Ondrej.

„A tam naproti okúpal Igorových kumpánov,“ – pridal sa ticho Jaro.

Tóno nepovedal nič, iba hľadel na brešúceho psa, zrazu sa však vychytil a náhlivo sa pobral preč.

„Balón, čo si sa tak rozbehol?“ – zvolal za ním Jaro. „Vyhladol si zasa, či čo?“

Chlapec zastal, vypľul do rieky steblo trávy a vážne riekol:

„To musíš jednostaj myslieť iba na jedenie? Veď ešte nemám na zajtra napísanú laboratórku z chémie!“

JOZEF ŽARNAY

Ilustroval Peter Rónai.

Vydali Mladé letá, Bratislava, ako svoju 7263. publikáciu, v roku 1990. Pre čitateľov od 11 rokov. Vydanie prvé. Zodpovedný redaktor Anton Hykisch. Výtvarný redaktor Svetozár Mydlo. Technická redaktorka Viera Fabianová. Jazyková redaktorka Gabriela Szalayová. AH 7,80 (text 5,96, ilustr. 1,84). VH 7,96. Vytlačila Slovenská polygrafia, š. p.. Nitrianske tlačiarne, z. p., Nitra. 14/7.7 305-82.6

ISBN 80-06-00222-3