Ozvěna

Miroslav Žamboch

Calve Natev vyšel z domu a zastavil se na kameny vydlážděném zápraží. V noci sprchlo, tráva i koruny stromů se leskly vlhkostí, ale temně rudé slunce vymazalo spoustu barev a nechalo jen odstíny šedé. Calve zvrátil hlavu, aby zjistil, zda nenajde ve slunečním kotouči alespoň kousek žluté předpovídající, že se situace v brzké době zlepší. Červená byla stále sytá bez jediného kazu. Pohledem zalétl k nedalekým polím s obilím. Další den, kdy neuzraje ani klas, pomyslel si hořce. Na druhou stranu pořád lepší než bledě modré slunce - to by úrodu sežehlo a možná i zapálilo slaměné střechy vesnických chalup; pokusil se na počasí podívat z optimističtější stránky. Náladu mu to však nezvedlo. Zamířil ke skalní stěně, uzavírající severní konec údolí, v němž vesnice ležela. Bezmyšlenkovitě prošel starým Hernardézem, který opět kosou rozsekával své čtyři dávno mrtvé děti. Mezi mnoha různě zřetelnými výjevy ho zaujala milující se dvojice. Okamžik čekal, kdy se scéna změní a do vášnivého milování se vmísí násilí a bolest, ale nestalo se tak. Milenecký pár se přeléval z jedné exotické polohy do druhé a některé z nich vypadaly jako okopírované z knihy, kterou Calve četl kdysi dávno, když pro něj byly ženy zahaleny tajemstvím.

„Alespoň někdo tu nemá noční můru, ale příjemný sen,“ řekl nahlas a rozhlédl se po ostatních snových přízracích.

Záblesk jeho dobré nálady byl okamžitě ten tam, protože zaregistroval, kolik zviditelněných snů se mezi domy vznáší a jak jsou ostré. Odhadoval, že nejzřetelnější přízraky vydrží dlouho přes poledne. Poprvé se objevily před třemi lety a přinesly s sebou vlnu vražd a sebevražd. Lidem trvalo, než si zvykli, že za sny nemohou nikoho obviňovat a trestat a že co se v nich odehrává, má většinou jen velmi mlhavou souvislost se skutečností. Vesničané se postupně naučili neskutečné obrazy ze snů ignorovat. Se vzrůstající plastičností a trvalostí přízraků to však bylo stále těžší. Calve se bezmyšlenkovitě prsty dotkl jílce vůdčího meče a vzápětí stál s oběma zbraněmi v nízkém střehu. Jílce vibrovaly, jako by byl uprostřed bitevní vřavy obklopen nepřáteli. Nikoho však neviděl. Opatrně mečový pár zasunul zpět do pochvy. Instinkty a zkušenosti mu říkaly, že by měl bojovat, nebo utéci, ale nebylo s kým a před kým. Káně sedící v koruně javoru vzlétlo, po okamžiku elegantního klouzání zamávalo křídly a vyrazilo na ranní lov.

„Něco je ve vzduchu,“ zabručel Calve, „a nejsou to jen ptáci.“

Bez dalšího zdržování došel až na konec údolí a strmou, z dálky neviditelnou stezkou vystoupal na skálu. Ebenez už stačil rozdělat oheň a v kotlíku na trojnožce klokotala čerstvá káva. Mlčky nalil štědrou porci do každého z otřískaných hrníčků a jeden Calvovi podal. Oba se napili současně. Calve vychutnával horkost a chuť lahodného nápoje a přehlížel údolí pod nimi. Tady se cítil mnohem lépe než dole. Svůj dům nikdy nezavíral, a kdyby v noci každou chvíli nepršelo, spal by nejraději venku. Podezříval Ebeneze, že je na tom velmi podobně.

„Jsi tu brzy,“ zkonstatoval.

„Ano, chtěl jsem s tebou mluvit o samotě, než se vzbudí Glawin. Začíná být silný a dnes je zřejmě přelomový den. Fyzicky dospěl a jeho schopnost manipulovat mocí není malá. Spoustu věcí však stále nechápe. Jako čaroděj jsem zanedbal jeho výchovu. Může udělat hodně hloupostí,“ promluvil Ebenez zamyšleně a mezi slovy srkal kávu.

„Nebyl čas na jeho výchovu,“ připomněl mu Calve. „Navíc první dva roky po Katakombách jsme měli oba dva co dělat, abychom se nezbláznili.“

„To je sice pravda, ale….“ Ebenez pokrčil rameny. „Je mu šestnáct a podle starých zvyklostí je za své činy zodpovědný. Chci, aby se vyjadřoval ke všem našim rozhodnutím. Ale byl bych rád, abys ho nezabil, až udělá nějakou velkou hloupost,“ pokračoval. „Přece jen je to můj synovec.“

„A nenechal se přitom zabít,“ doplnil Calve. „Vynasnažím se. Mizerné počasí. S tímhle sluncem se nezvedne ani větřík, lidi budou vzteklí a jako praštění palicí přes hlavu. Ani ta káva nemá správnou vůni.“

„Už jde,“ upozornil Ebenez.

Oba muži chvíli upíjeli kávu mlčky, Ebenez vytáhl z kapsy třetí hrníček a postavil ho ke kotlíku.

„Odhaduji, že dnes se vrátí Kilidž se svou skupinou. Věřím, že ty lapky dostali,“ začal Calve nové téma, když se chlapec objevil na doslech. „Pokud šlo všechno, jak jsem plánoval, přivedou takových patnáct zajatců. Bylo by dobré vyslechnout je a rozhodnout, kteří se k nám mohou připojit.“

„Oni přece přepadali naše lidi a kradli nám věci, měli bychom je zabít!“ vmísil se Glawin okamžitě do debaty.

Calve se na něho poprvé podíval jako na čaroděje a potenciálního protivníka. Jeho vztah s Ebenezem, byl založen na společně prožitých zkušenostech. Zkušenostech, které je oba téměř zlomily. Klanová příslušnost pro ně už nic neznamenala. Tenhle dospívající kluk představoval vše předválečné. Patřil ke klanu Danuutů a on nemohl vědět, co ho jeho vychovatelé naučili a kolik klanového fanatismu mu vštípili.

„Tahle vesnice má asi dvě stě padesát obyvatel a spolu s dvěma osadami jižněji vládneme celkem pěti stům lidí. Vládneme jim, protože uznávají naši prospěšnost. Pokud z těch lapků získáme pět dospělých práceschopných lidí, bude to posila pro nás pro všechny,“ začal vysvětlovat Ebenez.

„Vládneme jim, protože máme moc!“ nesouhlasil Glawin.

„Pokud by to bylo takhle, už dávno bychom byli mrtví. Můžeš dávat pozor den, týden, měsíc, ale časem se někomu, kdo tě nenávidí, naskytne ideální příležitost, zůstaneš uvězněn v hořícím domě, kousne tě had, nebo se prosté najíš zkaženého masa, které speciálně pro tebe nechal někdo půl dne vyhřívat na sluníčku,“ odpověděl Calve.

„Tomu nerozumíš, nejsi čaroděj!“ opovržlivě odsekl Glawin.

Ebenez se zatvářil starostlivě, ale Calve téměř nepostřehnutelně zavrtěl hlavou.

Na návsi se objevila první postava. Obyčejný člověk by z dálky sotva rozeznal siluetu, Calve však svým modifikovaným zrakem viděl každý detail. Při chůzi už dávno její boky nepřitahovaly pozornost všech mužů v okolí, krok se jí zkrátil a kolébala se jako nemotorné kachně. Podle velkého sestouplého břicha Calve odhadoval, že její čas přijde co nevidět. Přestože pro ni byl jen tečkou na skále, zamávala mu. Věděla, že tam každé ráno s Ebenezem probírá události nadcházejícího dne. Napodobil její gesto a poprvé od probuzení měl pocit, že by ten den nemusel být jen špatný.

„Parika?“ zeptal se Ebenez.

Calve s úsměvem přikývl a pozoroval ji, jak přechází skrz přízraky a míří k potoku, obtékajícímu vesnici ze západní strany. Přestože bylo chladno, kráčela bosky a její kotníky se v přízračné záři rudého slunce růžově leskly.

„Jsi si opravdu jistý, že to není tvoje dítě?“

„Jsem. Odešla ode mě před deseti měsíci a šestnácti dny. Hned první den, kdy sem přišel Jukub.“

„Já bych ho zabil!“ odfrkl Glawin. „A ji taky!“

Calve se k mladíkovi obrátil a úsměv mu z tváře pomalu zmizel.

„Za prvé. Do mého osobního života ti nic není. Tvůj strýc se mě neptal ze zvědavosti, ale protože dítě člověka s mými schopnostmi by mělo být vychováváno velmi opatrně. Za druhé. Právě jsi vyjádřil nepřátelství k člověku, kterého považuji za svého přítele. Nevím jak u vás v klanu Danuutů, ale u nás se za své přátele vždy postavíme. Vyzývám tě na souboj! Braň se!“

„Ty přece nejsi čaroděj!“ vykřikl Glawin a udělal krok zpět.

„Braň se!“ zopakoval svou výzvu Calve.

„Štít, Glawine, štít!“ napovídal Ebenez.

Vzduch kolem hocha se zatetelil a získal opaleskující nádech, Calve švihl pravačkou a zasáhl Glawina hřbetem dlaně do tváře. Lehký úder mrštil mladým čarodějem o několik metrů vzad, opaleskující kokon při nárazu na skálu zajiskřil, hornina se v místě dotyku rozžhavila do ruda a řídká tavenina stékala na zem.

Glawin se svezl na zem. Z úst mu tekla krev a v očích měl strach.

„Nejsem čaroděj, to máš pravdu,“ řekl Calve klidně a podal chlapci ruku, aby mu pomohl na nohy. „Nevím jak u Danuutů, ale v klanu Kaalů, který už neexistuje, mi říkali Šermíř. Ten útok, kterým jsem tě zasáhl, se jmenuje Těžká paže. A nezapomeň - i klan Danuutů už neexistuje. Jsme možná jedni z posledních čarodějů na světě a musíme se podle toho chovat. Obávám se, že teď budeš několik hodin zvracet. Ten otřes byl opravdu velký.“

Jako na povel se Glawin předklonil a začal dávit. Calve se otočil zpět k Ebenezovi.

„Lekce. Buď pomůže, nebo…“ okomentoval srážku.

„Proč tě vlastně opustila?“ zeptal se tiše čaroděj.

„Chtěla děti, a já se do tohohle světa žádné přivést neodvážím.“

„Tomu rozumím,“ přikývl Ebenez.

„Kilidž je tady,“ oznámil po chvíli Calve. „Vidím ho na úbočí protějších kopců. Musíme do vesnice,“ dodal nespokojeně.

„Jdeš, Glawine, nebo pro tebe máme poslat vozík?“ obrátil se drsně na chlapce.

„Nepotřebuju pomoc žádného špinavého vesničana!“ zamumlal Glawin, otřel si bradu a nejistě se vydal za starší dvojicí.

Od Katakomb, obrovské podzemní bitvy trvající několik měsíců, nesnášel Calve uzavřené prostory, i poměrně široké údolí se mu zdálo těsné. Ebenez neříkal nic, ale následoval ho se stejnou skrývanou nechutí.

„Ty si opravdu myslíš, že už žádné klany nejsou, že byl úspěšný?“ zeptal se čaroděj, když dorazili k prvním domkům.

„Tvrdil, že vybije všechny čaroděje do sedmého kolena. Mí přátelé mi neodpovídají. Jinak si to vysvětlit nedovedu.“

„Měl jsem ho na dosah ruky, mohl jsem ho zabít,“ zašeptal Ebenez. „Mít tehdy trochu víc síly!“

Calve si uvědomil, že se mu třesou ruce. Vzpomínky byly pořád živé. V chaotické podzemní bitvě všech klanů proti jedinému šílenému megačaroději se s ním právě on a Ebenez střetli tváří v tvář. Měl za to, že je před okamžitou anihilací zachránilo zemětřesení vyvolané energiemi použitými v bitvě. Kdyby Ebenez nedokázal v zlomku sekundy zaimprovizovat a neučinil jejich těla částečně prostupnými, masa země by je rozmačkala. Potom, proměnění v napůl nehmotné přízraky a udržovaní při životě zbytkovou mocí po použitých kouzlech, se centimetr po centimetru plazili celé kilometry vzhůru. Studené měsíce a roky v temnotě bez prostoru. Jenom Parika mu uměla pomoci od těchto vzpomínek. Calve si uvědomil, že stojí jako socha mezi hemžícími se lidmi. Zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Ebenez už připravoval místo pod širým nebem, kde měl probíhat výslech a odsouzení banditů.

„Potřebujeme hrob,“ otočil se na něho čaroděj.

„Glawine, pojď mi pomoct,“ přikázal Calve, chopil se rýče a začal kopat.

Půda byla měkká a šlo to snadno. Chlapec stál opodál a opovržlivě shlížel na jeho lopocení.

„Vylez ven,“ přikázal po chvíli.

Calve poslechl a se zájmem hocha pozoroval. Glawin neudělal žádné gesto ani nepřenesl slovo, pouze přimhouřil oči a jeho obličej se na okamžik propadl do sebe. V půdě se bez jakéhokoliv zvuku vytvořila jáma dva metry na tři a hluboká na výšku dospělého muže. Vesničané v úžasu ustoupili, nikdo z nich už kouzlo neviděl celé měsíce.

„Kde je hlína na zaházení?“ zeptal se nedůvěřivě Calve.

„Není, vtlačil jsem ji do bočních stěn.“

„A čím pak hrob zahrabeme?“

„Oni něco přinesou!“ kývl Glawin na lidi postávající okolo.

Kilidž, šlachovitý nevysoký chlapík, původním povoláním krejčí, nyní ozbrojený kuší a loveckým tesákem, se hrnul ke Calvovi se širokým úsměvem na tváři.

„Dostali jsme je v noci, jak jste radil. Plyn je omámil a zpomalil, máme jen dva raněné!“

Calve uznale přikývl. Věděl, jak jsou takové akce v terénu náročné a kolik umu musel drobný muž prokázat.

„Opravdu dobrá práce. Kdo je ten stařík, co s vámi přišel? Proč nemá řetězy?“ zeptal se, když spatřil neznámou tvář.

„Nepatřil k nim, narazili jsme na něho na stezce, co obchází hory. Něco prý spálilo vesnici, kde bydlel, a proto se vydal na cestu.“

Calve stiskl zuby. Tohle slyšel už tolikrát a věděl, že ještě mnohokrát uslyší. Záškodnická časovaná kouzla zbavená pojistek čekala, až je nějaká drobná náhoda spustí, a poté zabíjela lidi a ničila majetek bez rozdílu, dokud jim stačila energie.

„Postarej se, ať dostane najíst. Později si s ním promluvím a rozhodnu, zda u nás zůstane, nebo ne.“

Lhal, protože ať byl stařík pro jejich vesnici užitečný či nikoliv, nikdy by ho na pláně, kde kralovala smrt, nevyhnal.

„Měknu,“ pomyslel si a až po chvíli si uvědomil, že to vyslovil doopravdy.

„Můžeme?“ vyrušil ho z myšlenek Ebenez.

Improvizovaný soudní dvůr byl připraven. Soudcem byl Ebenez sedící za prostým dřevěný stolem, katem Calve.

„Sem si stoupni,“ ukázal Calve prvnímu z banditů a posunul ho blíž k hrobu.

Sám se postavil za něho a s dlaní položenou na jílci meče čekal. Něco podobného nedělali poprvé a věděl, co přijde. Úkosem pozoroval skupinu v řetězech. Čtyři ženy a dvanáct mužů, všichni vypadali zdrceně a vyděšeně. Právě to byl jeden z účelů celého divadla. Ebenez potřeboval, aby se vyslýchaní nacházeli ve stavu emocionálního zmatku, protože bez toho by ho vysledování jejich skutečných myšlenek a motivů stálo mnoho sil. Calve si všiml, že jedna z žen se nebojí a navíc ho nenávistně pozoruje. Vlasy měla nakrátko zastřižené a podle nerovné ofiny si je zřejmě seřezávala sama. Byla hubená, z propadlé tváře vystupoval jen nos, výrazné lícní kosti a oči. Pokusil se představit si, jak by vypadala… vlastně jak vypadala za šťastnějších dnů, ale raději toho rychle nechal. On byl kat.

„Od podzimu jste zabili sedm našich lidí, deset zranili, dva z nich jsou doživotně zmrzačeni. Ukradli jste nám tři koně, čtyři krávy a patnáct ovcí, zničili tři vozy s nákladem obilí. Drobnosti přeskakuji,“ začal Ebenez svůj proslov monotónním hlasem.

Vesničané shromáždění okolo naslouchali. Calvovi stačil pohled, aby v davu objevil příbuzné mrtvých a mrzáků. Jen pár přihlížejících se nadcházejícího představení hrozilo.

„Každému z vás položím několik otázek. Podle vašich odpovědí a podle toho, co se skutečně stalo, rozhodnu, zda budete žít, nebo ne,“ oznámil Ebenez.

Calve měl v krku náhle sucho. Nechtěl zabít tu ženu. Kradmo se na ni podíval. Při posledních čarodějových slovech se pohrdlivě ušklíbla a zachřestila řetězy. Instinktivně věděl, že bude dělat problémy, že se na něho vrhne, že se ho pokusí zabít. Raději obrátil pohled k davu. Parika teď stála v první řadě hned vedle Jukuba a jejich pohledy se střetly. V duchu měl na ni i jejího muže vztek. Nechápal, proč krátce před porodem chce vidět takovou příšernou podívanou Měl jsi jí to zakázat, sakra, málem řekl nahlas.

„Odkud pocházíš?“ zazněla první Ebenezova otázka.

„Proč jsi se stal lupičem?“ další.

Calve odpovědi neposlouchal. Znal podobné příběhy. Zničená vesnice, město, zavražděná rodina, příbuzní, beznaděj a postupný pád až sem na popraviště. Možná bychom u tohohle hrobu měli stát spíš my dva než oni, napadlo ho.

„To bylo všechno, co jsem potřeboval vědět,“ ukončil výslech Ebenez.

Calve přímo z tasení ťal, vůdčí meč prořízl vzduch, okamžik se zdálo, že se vlastně nic nestalo. Potom se zvlášť hlava a tělo skácely do připraveného hrobu. Prsten, který měl muž na levé ruce, se v přítmí jámy matně leskl.

„Přiveďte dalšího,“ zazněl Ebenezův hlas.

„Odkud pocházíš?“ začal stejně jako minule

Calve upíral pohled na záda odsouzence a snažil se nepřemýšlet.

„To bylo všechno, co jsem potřeboval vědět,“ řekl Ebenez.

Odsouzenec se přikrčil, ale rána nepřišla.

„Odveďte ho stranou,“ přikázal Calve dvěma Kilidžovým mužům.

O osudu vězňů rozhodovala intonace Ebenezova hlasu, ale to nikdo z vesničanů nevěděl a ani by nebyl schopen tak jemné nuance odlišit. Nebyli čarodějové a ani neměli výcvik.

Žena s očima plnýma nenávisti přišla na řadu jako čtvrtá. Calve jí opřel hrot meče o šíji.

„Když uděláš jakoukoliv hloupost, zabiju tě. Takhle máš aspoň šanci,“ zašeptal, aby to mohla slyšet jen ona.

„Nestojím o milost od vás, bastardů! Všechny bych vás nejraději pověsila za vaše vlastní střeva! Vy za tohle můžete!“ rozkřikla se a vzhlédla k rudému slunci.

Calve přitlačil, aby si byla vědoma oceli na svém krku. Na bledé pokožce se objevila miniaturní kapička krve a postupně rostla. Vůdčí meč byl ostrý. Bez přehánění ostřejší než břitva a mohl jím sekat do žuly, aniž by na něm vznikl sebemenší zub.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Ebenez.

Calve v duchu zaklel. Přízrak, který ho bude pronásledovat, získá i jméno. Ruce měl vlhké potem.

„Chcípni!“ vykřikla žena a odplivla si.

„Jmenuji se Ebenez Cramwoll, mistr klanu Danuutů,“ představil se Ebenez. „Jak se jmenuješ, ženo?“

„Alice Joši, čaroději. A kdybych mohla, vyrvala bych ti jazyk, vypíchla oči a tvé tělo spálila na prach, protože svět jste zničili vy!“

„To bylo všechno, co jsem potřeboval vědět,“ skončil Ebenez.

Calve k němu překvapeně vzhlédl. Musel se přeslechnout.

„Odveďte ji k omilostněným,“ pokračoval čaroděj, aby nebylo pochyb.

Po třech hodinách vyslýchání ležela ve hrobě čtyři těla, dvanáct lidí čekalo na vynesení jiného trestu.

Calve viděl, že Ebenez má vyslýchání dost a sotva se drží na nohou. Kývl na něho, že se o zbytek postará sám, a předstoupil před omilostněné.

„Chcete-li odejít, můžete odejít. Chcete-li zůstat, můžete zůstat. V tom případě budete po dvě léta pomáhat rodinám, kterým jste zabili nebo zmrzačili příbuzné, s prací na polích, v lese, prostě kde bude třeba. Muži mají povinnost do konce života zpevňovat břeh potoka, aby jarní záplavy neodnášely půdu v okolí vesnice. Pokud nebudete úkol plnit, budete vyhnáni. Na jižním konci vesnice jsou prázdné domy. Můžete je opravit a bydlet v nich, jak uznáte za vhodné. S problémy choďte za mnou, Ebenezem, nebo Kilidžem. To je vše.“

„A jaký doživotní úkol si vymyslíte pro ženy?“ procedila skrze zuby Alice Joši.

Calve sám nad sebou zakroutil hlavou. Poznal ty nejkrásnější ženy impéria, kdysi si mohl dovolit certifikované kurtizány, ale k téhle vyhublé, nenávistí naplněné bytosti ho něco silně přitahovalo. Čímsi mu připomínala Pariku, i když ta byla naopak tak laskavá, že ho to stále překvapovalo.

Málem po pravdě odpověděl, že dvě zdravé děti od každé z nich budou mnohem cennější než deset regulovaných potoků, ale raději se odmlčel. Alice si jeho mlčení vyložila po svém.

„Jestli si myslíš, že ti budu dělat děvku, tak to se hodně pleteš. Nedožil by ses rána!“

„To máš pravdu. Noc s tebou bych nepřežil, protože by mi některá z tvých kostí prořízla břicho!“ odsekl vzteky bez sebe. „Dostanete práci. Až se objeví!“ ukončil a odešel.

Na okamžik se zastavil u mužů zasypávajících hrob. Zdálo se mu, že některá hlínou jen částečně zakrytá těla se ještě hýbou. U bezhlavých trupů to byl zjevný nesmysl.

Posadil se na zápraží před svůj dům a pozoroval okolní ruch. Život se vracel do tradičních kolejí. Měl na sebe zlost. Udělal všechno pro to, aby se připravil o všechny možnosti, jak se s Alicí sblížit, nebo alespoň nastolit relativně normální vztahy.

„To nebylo moc chytré,“ vyrušila ho z myšlenek Parika.

Opět se pohledem zastavil nejprve na jejích kotnících, následně na tenké, praním dávno vybledlé látce pnoucí se přes klenuté břicho a teprve potom se na ni usmál.

„Nebylo. Potřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, přinesla jsem ti láhev vína. Je hodně trpké, ale je naše. Jukub objevil nedaleko odsud zanedbaný vinohrad a stará se o něj.“

„Nebude ti to vyčítat?“ zeptal se a vzal si nabízenou láhev.

„Ne, vlastně mě za tebou poslal. Říkal, že vypadáš příšerně.“

„Jak to, že nežárlí?“

Zasmála se, položila si dlaň zespodu na břicho a chvíli nehnutě stála, jako by poslouchala.

„Mluvila jsem s ním o tobě hned první noc, kdy jsme byli spolu. Že tě mám moc ráda, ale jeho že miluji a mám strach, aby se ti nic nestalo. O tom, že potřebuješ pomoct. V ničem jsem mu nelhala.“

Calvovi byly konečně jasné některé zvláštní reakce jejího manžela.

„Víš, že jsi rozená intrikánka?“ zabručel.

„A vadí ti to? Musím jít. Nezapomeň mu příležitostně říct, jaké to víno bylo. A alespoň trochu ho pochval, ale ne moc. Nevěřil by ti.“

„Kdy?“ zeptal se Calve ještě a ukázal na její břicho.

„Až přijde správný čas,“ zasmála se, „už aby to ale bylo.“

Večer seděli s Ebenezem u stolu vytaženého před dům. Čaroděj vypadal unaveně a nevrle, neustále si pohazoval s malým, v žlutém papíru důkladně zabaleným balíčkem.

„Víš, podle čeho určuji, zda někoho zabít či ne?“ zeptal se zamračeně.

„Ne a je mi to jedno,“ odpověděl Calve.

„Všichni mluvili víceméně pravdu a všichni zabíjeli. Jenomže některým se to zalíbilo, jiní byli už jen prázdné přežívající slupky, které následovaly vůdce. Nechal jsem žít všechny, kteří někde ve skrytu duše toužili po obyčejném životě, po pluhu a práci.“

„A Alice? Nezná se mi, že by byla taková…“ nadhodil Calve.

„Ta nás všechny nenávidí a touží nás zabít. Nechal jsem ji žít kvůli tobě.“

„Už to nechci nikdy dělat, myslím kata. Jsem na to moc starý, změkl jsem,“ změnil šermíř téma.

„Přikážeš, aby to za tebe udělal někdo jiný?“

Calve nechal Ebenezovu otázku bez odpovědi.

„Už jsem ti říkal, jak jsme zlikvidovali Aagupy?“ zeptal se náhle Ebenez.

„Ne, měl jsem za to, že je zničil on, myslím megačaroděj, Tekuard.“

„Ne. Tuhle verzi jsme rozšířili jako krytí. Tajně jsme pronikli do města, kde sídlili, v jediném okamžiku transformovali všechny obyvatele v moc a vrhli ji proti jejich citadele. Muselo to být pečlivě zorganizované a načasované. Já jsem tehdy kontroloval, abychom nepoužili někoho špatného - jiného čaroděje, který by náš plán odhalil, empata nebo cvičeného agenta. Klouzal jsem ze snu do snu a odsuzoval je všechny k smrti. Sto tisíc lidí.“

„Máš kvůli tomu noční můry?“

„Ne, jsem přece čaroděj z klanu Danuutů, vycvičený a připravený na všechno,“ ušklíbl se Ebenez, ale oči měl zahleděné dovnitř. „Jen ve dne si na to občas vzpomenu a někdy je to silné. Například dnes.“

Šerem se k nim blížil Glawin. Vypadal spokojeně a jistě.

„Vzpamatoval se nezvykle rychle,“ okomentoval to Calve.

„Ano, je lepší, než si myslíš. Dnes ráno jsi ho zaskočil, nebyl na něco takového připraven. Rychle se učí.“

„Všiml jsem si. Nikdy nikoho nepodceňuji.“

„Podívejte se na Měsíc!“ vyzval je chlapec.

Kotouč zářil stejnou barvou jako slunce ve dne. Calve něco podobného nikdy neviděl a pokrčil jen rameny. Ebenez vypadal zaraženě.

„Proč je to tak zajímavé?“ zeptal se šermíř.

„Víš, jakou barvu by mělo slunce, kdyby bylo teď na obloze?“ zeptal se tiše čaroděj.

„Ne, nezapomeňte, že já o některých věcech nevím skoro nic. Navíc kouzlo měnící slunce ve zbraň je z vašich klanových laboratoří.“

„Kretskeho zaklínadlo jsme ukradli, ale to není důležité,“ mávl rukou Ebenez. „V tuto chvíli by slunce bylo oslnivě bílé, nebo dokonce lidským okem neviditelné. Zvířata i lidé by v pár minutách byli spáleni na prach a hořely by i kameny. Něco se děje a nevěští to nic dobrého.“

„To máte pravdu,“ řekl Calve, ale nedíval se na oblohu, ale před sebe.

Suchý, téměř průsvitný list z minulého podzimu stál na špičce a otáčel se kolem svislé osy. Calve zvedl pohled a spatřil desítky podobných. Nejtenčí větvičky stromů kmitaly tam a zpátky, tráva okolo se vlnila v proměnlivém rytmu.

„Nacházíme se v oblasti koncentrované moci,“ řekl Glawin, „cítím to. Jsou to zbytky starých kouzel, mrtvé struktury zaklínadel.“

V tu chvíli se svět vrátil k normálu, měsíc náhle svítil svým obvyklým stříbrem a v lese ve svahu nad nimi zahoukal sýček. Calve si uvědomil, že ještě před okamžikem panovalo naprosté ticho.

Podíval se po svých společnících, oba však mlčeli.

„Přešlo to,“ vyjádřil své ulehčení nahlas.

List, který teď ležel na zemi, se znovu postavil na špičku a začal se pomalu otáčet. Rychlost rotace se zvyšovala, až bylo vidět jen jeho rozmazanou siluetu, měsíc opět zrudl.

„Místa s koncentrací moci se přece nemohou pohybovat tak rychle, navíc mají nezřetelné okraje!“ zaprotestoval Ebenez.

„Jsme v sestupném proudu. Něco začalo působit na chaoticky se pohybující magické trosky a přirozené absorbéry a ony teď po zavíjející se spirále padají ke středu,“ vyslovil Glawin myšlenku, kterou se už očividně nějakou dobu zabýval.

„Co by je tak mohlo přitahovat?“ zeptal se naježeně Ebenez. „Odkud to můžeš vědět?!“

„Mohla by je přitahovat velká akumulace moci, nebo naopak místo, kde žádná moc ještě není, nebo cokoliv jiného. Nezapomeň, že než on zničil náš klan, studoval jsem na akademii. Měl jsem být válečným čarodějem. Učili nás veteráni, kteří měli spálený mozek a nemohli už čarovat, ale byli schopni přemýšlet. Tohle je představa jednoho z nich, možnost jak sestrojit totální zbraň.“

„A jak daleko od toho hypotetického středu můžeme být?“ obrátil Calve pozornost k praktičtějším otázkám.

„Podle rychlosti změn blízko,“ odpověděl Glawin a zdálo se, že ho to skoro těší.

Calve potlačil vzteklé zavrčení.

„Pokud je tahle představa pravdivá, může mít střed rozlohu stovek kilometrů čtverečních,“ řekl tiše Ebenez.

„A dá se nějak odhadnout, zda je to jen výmysl Danuutské akademie, nebo pravda? Ve vesnici žijí stovky lidí, nerad bych je nechal ve středu takové spirály,“ zapojil se do hovoru Calve.

Ebenez zkoumavě pozoroval svého synovce.

„Jestliže budou jednotlivé změny následovat rychleji a rychleji za sebou a přechody mezi nimi budou stále ostřejší, můžeme naši teorii považovat za pravdivou,“ pronesl zamyšleně.

„Také si to myslím,“ potvrdil Glawin, „přeji dobrou noc,“ rozloučil se a odešel spát.

„Začínám ho mít nerad,“ utrousil Calve, když se červeným svitem ozářená silueta mladíka ztratila ve tmě.

„Vytahuje se, chce nám vrátit dnešní ráno. Ale je opravdu dobrý,“ bránil ho Ebenez.

Calve celou noc proseděl na zápraží domu. Ještě pětkrát pocítil přítomnost moci a jednou si jí byl vědom i bez vnějších projevů. To ho znepokojilo. Koncentrace musela být obrovská, protože jeho síla spočívala právě v odolnosti a nečitelnosti vůči magickým útokům. Teprve při východu slunce si oddechl - zářilo žlutě. Protáhl se a chystal se lehnout si alespoň na chvíli do postele, když se do přirozeného světla přimíchala stopa červené, potom modré, temně rudé. Slunce bylo pruhované, jak se prostor před zářícím kotoučem pozměněný Kretskeho zaklínadlem v různém stupni rozkladu řadil v sestupné spirále neviditelného proudu. Okamžitě zamířil k Ebenezově domu, aby ho vzbudil. Snových přízraků bylo opět o něco víc a zdály se ještě reálnější než včera. Hernandézova noční můra dokonce přetrvala z minulého dne, i když už jen jako pouhý opar. Zato nová vypadala skoro reálně. Calve prošel mlhavým ostřím znovu a znovu dopadající kosy a zastavil se na návsi. Ebenez už k němu spěchal.

„Odejdeme s lidmi do hor. Horní údolí je sice malé, ale týden, dva tam vydržíme. Pole se bez nás chvíli obejdou,“ řekl Calve místo pozdravu.

„Souhlasím,“ přikývl čaroděj, „jsme moc blízko, musíme utéct.“

Mezi domy se objevovali první lidé a jeden jako druhý mířili ke společné studni. Z té se nabírala voda snadněji než z potoka. Občas se někdo pozastavil nad zvláštním vzhledem slunce. Parika se objevila ve dveřích a následovaná svým mužem mířila k potoku.

„Ne,“ vykřikl v náhlém popudu Calve, když se chystala zkrátit si cestu skrze čerstvou Hernandézovu noční můru. List kosy se mihl vzduchem a zabodl se jí do hrudníku. Jukub ji zachytil a dalšímu úderu kosy nastavil vlastní tělo.

To už z druhé strany zaútočil Calve. Vůdčí meč v kopírujícím pohybu sledovaný ničícím. Sek prošel realisticky vyhlížející postavou jako vzduchem, Jukub zavrávoral, kosa se mu zakousla do břicha. Calve navázal a ťal shora dolů. Při prvním útoku přízrak přečetl a věděl dost. Vůlí změnil strukturu kouzla navázaného na ostří mečů a tentokrát pocítil odpor. Hernandézovo tělo se rozpadlo na dvě poloviny, kosa s hluchým zvukem dopadla na zem a zmizela.

„Pariko?“ Sklonil se nad nehybně ležící ženou.

Ebenez byl na místě jen o okamžik později.

„Zásah do srdce, nemohu jí pomoci. Je mrtvá.“

„Dítě, dítě!“ zachraptěl Jukub.

čaroděj se obrátil ke zraněnému. Krvácel z tepny, břišní dutinu měl otevřenou a střeva poškozená. Oči zeskelnatěly.

„Kabát na zem, vy ostatní ustupte!“ poručil. „Vyhýbejte se přízrakům!“

„Nůž!“ požádal Calva.

Jediným pohybem rozřízl mrtvé šaty a přiložil ucho k břichu.

„Dítě žije, ale bude to drsná podívaná.“

„Všichni pryč! Nepotřebujeme nové noční můry! Pryč!“ postavil se Calve a nevybíravě odháněl zvědavce.

O chvíli později držel Ebenez v rukou zakrváceného novorozence. Až dosud byly jeho pohyby přesné a účelné, teď si nebyl jistý, co má udělat. Calve mu krví pokryté dítě vzal a zabalil ho do kusu vlastního pláště.

„Co dál?“ zeptal se Ebenez s pohledem upřeným na křičící balík v jeho náručí.

„Požádám některou z kojících žen, aby se ho ujala Když přežije, vychovám ho. Nezapomeň na ostatní přízraky,“ upozornil čaroděje a zamířil k domu, kde se nedávno narodila holčička.

Cestou prošel kolem čekající Alice.

„I za to můžete,“ obvinila ho.

„Já vím,“ odsekl a nechal ji za sebou. Musel kráčet opatrně, protože přes slzy viděl jen rozmazaně.

„Kilidži, potřebuji si promluvit s tím staříkem a zjistit, kdo z nových byl v poslední době někde dole, mimo hory,“ přikázal Calve a shrbil se nad miskou ovesné kaše, kterou mu někdo podal.

Nikdy nevařil, a kdyby mu snídani nepřinesli, nejedl by. Ve svém domě jen spal a to ještě ne vždy, jídlo dostával od vesničanů. Pokaždé čekali na své nádobí a tím ho nutili, aby vše snědl. Podezříval Pariku, že se tak s lidmi domluvila. Kdysi jí přiznal, že necítí hlad. To byla jedna z odvrácených stránek výcviku.

Pozoroval Ebeneze. Byl neustále obklopen spoustou lidí a rozhodoval o množství drobností, které se časem mohly pro jejich putování ukázat fatální.

„Přál jste si se mnou mluvit,“ vyrušil ho z myšlenek muž.

Calve si ho poprvé pořádně prohlédl. Mírně vyšší než střední postavy, lehce shrbený se sítí vrásek kolem očí, pokleslá linka rtů. Dohromady jednotlivé detaily ještě víc zdůrazňovaly celkový dojem opotřebovanosti a stáří. Opravdu Stařík, pokřtil si ho sám pro sebe.

„Sedni si. Potřebuji vědět, jaká je situace dole. Ve velkých městech, ve vesnicích. Pořád zuří válka? Ale jen co sám víš. Musíme se rozhodnout, zda odsud půjdeme výš do hor, nebo naopak do nížiny.“

„Tam nemůžete, on dal rozhlásit, že vyhubí všechny čaroděje do sedmého kolena. A myslím, že vítězí. Už mu skoro nikdo nevzdoruje!“ řekl muž okamžitě.

„To mě nezajímá,“ přerušil ho netrpělivě Calve. „Chci vědět, zda se v nížinách dá najít místo, kde mohou všichni tihle lidé přežít.“

Ještě chvíli pokračoval ve vyptávání, ale bylo mu jasné, že Stařík by se dobrovolně dolů nikdy nevrátil. To byla dostatečná odpověď.

Lžička v misce se náhle postavila a začala sama od sebe kroužit dokola, javorový list se pomalu otáčel na stopce. Káně prolétlo těsně nad domy a zmizelo za stromy. Calve si uvědomil, že je to třetí pták, kterého viděl letět přesně po stejné dráze. Přivolal si obraz v myšlenkách zpět a prozkoumal dravce podrobněji. Byl mrtvý a na zobáku se mu leskl emblém jeho vlastního klanu. Magií upravený špión hnaný proudem magické řeky

„Kilidž mi řekl, ať sem přijdu, že se potřebuješ na něco zeptat.“

Alice od někoho dostala lepší košili, než byla její původní, ponechala si své kalhoty a boty. Kdosi jí dokonce zastřihl vlasy a vypadala o poznání lépe. Výraz v jejích očích byl však stejně tvrdý jako dřív.

„Kdy jsi byla naposledy v nížině?“

„Před půl rokem,“ odpověděla stroze.

„Jak to tam vypadá?“

„Nikdo nikde nevládne, každý si dělá, co chce. Naše městečko v průběhu roku patřilo pod tři různé pány. První zabil druhého, druhý třetího.“

„A co se stalo pak?“ položil další otázku a vzápětí věděl, že udělal chybu.

„Pak přišli takoví jako ty se zrůdama, co nebyly ani lidé. Všechny obyvatele zajali a město spálili na popel. Potom lidi odvedli bůhvíkam, myslím, že už jsou mrtví. Pokud měli štěstí.“

Calve cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. On už byl z téhle války venku celá dlouhá léta. Vlastně se zúčastnil jen úplného počátku. Nechápal, proč ho tak obviňuje.

„Jak to, že tebe nikam neodvedli?“ zeptal se pichlavě.

„Já jsem byla odměnou pro zrůdy,“ odpověděla, a přestože se tvářila výsměšně a cynicky, v očích se jí na okamžik objevil záchvěv paniky.

„Jdi, prosím tě,“ požádal ji. „Půjdeme do hor.“

„To dítě je tvoje?“ zeptala se náhle.

„Teď už ano!“ odpověděl a zlostně uchopil lžičku míchající kaši.

„Je to kluk nebo holčička?“ chtěla ještě vědět.

„Nevím, a teď jdi!“ procedil mezi zuby.

Nejraději by sám seděl na skále a díval se do dálky. Jenomže byl obklopen vystrašenými lidmi, kteří právě u něj hledali naději.

„Proklínám magii,“ uklouzlo mu.

„Tak co, Glawine, jak to vypadá se spirálou?“ utrousil, když kontroloval postroje koní a ojnice vozů. Chtěl, aby první skupiny vyrazily co nejdříve.

„Jsme blízko a stupňuje se to. Osiky uschnuly - podívej!“ skoro zajásal mladý čaroděj.

Calve potlačil chuť vyjet na něj vzteky. Jako by ho vůbec nezajímalo, že tady všichni mohou umřít. Otočil se naznačeným směrem. Osikový porost lemující potok byl už na pohled černý, jakoby spálený. Osiky byly jedním z přirozených magických indikátorů, ale nikdy neslyšel, že by je zničila pouhá nestrukturovaná moc rozptýlená v prostoru.

Nad hlavou mu opět přeletělo mrtvé káně, na slunci se zvětšil počet červených pruhů a svět potemněl. Pokud káně létalo kolem epicentra, muselo být nedaleko.

„Nejvyšší čas vypadnout,“ zavrčel.

Šum příprav přehlušil bolestivý výkřik. Calve nečekal a rozběhl se za zvukem. Přesprintoval náves, propletl se mezi postávajícími zvědavci a dostal se na pravý kraj vesnice, kde včera vyslýchali a popravovali bandity. Už nikdo nekřičel, všichni stáli v tichém úžasu. Na zemi ležel mrtvý muž, kterému něco v kotnících utrhlo obě chodidla.

Calve neviděl nic, co by mohlo tak příšernou věc způsobit. Muže znal, občas spolu diskutovali o dřevě používaném na stavbu domů. Věděl, že byl hodně silný a mohl se plazit do chvíle, než vykrvácel. Krvavou stopu v rudém příšeří objevil až po podrobném prohledání okolí. Tasil oba meče a opatrně ji sledoval. Vesničané za ním kráčeli v uctivém odstupu. Světlo pohaslo a vzápětí zase zesílilo, svět získal namodralý odstín a tváře lidí se změnily v bledé skvrny bez výrazu. Opět nebylo slyšet žádný přirozený zvuk. Stopa končila na čerstvém hrobě banditů.

„Rýč, potřebuji rýč!“ poručil si.

Dostal ho téměř okamžitě.

Začal kopat. Šlo to snadno, půda byla kyprá. Po odkrytí svrchní vrstvy zeminy zamyšleně obcházel hrob. Moc se mu dolů nechtělo. Jeho vlastní klan používal podzemní červy živící se těly mrtvých. Ti sice nebyli nebezpeční živým, ale jiní mohli dovést myšlenku dál. Podíval se po přihlížejících. Všichni vypadali vystrašeně, Calve si uvědomil, že od všeobecné paniky je dělí jen kousek. Tohle musel objasnit. Nejraději by zavolal Ebeneze, ale ten připravoval ochranu proti slunci. Museli počítat s tím, že Kretskeho zaklínadlo může působit i v plné síle. Bez protikouzla by je pozměněná záře spálila.

„Cítíš tam něco?“ zeptal se Glawina, který stál v první řadě přihlížejících.

Chlapec jen zavrtěl hlavou. V bledém světle vypadal mnohem starší a zamyšlený.

„Mrtví ožili,“ šeptl někdo.

Calve si už zvykl, že lidi nemající o magii žádné ponětí často napadají nesmyslné věci. Oživení mrtvých a jejich využití k čemukoliv byla stejná hloupost jako postavení armády z hliněných figurek. Seskočil do hrobu s tasenými meči a připadal si přitom teatrálně.

Nic se nedělo, ve vzduchu se vznášela jen vůně čerstvé hlíny. Náhle pod nohama ucítil jemný záchvěv, bez zaváhání se odrazil a vyskočil ven. Z hlíny se vynořila ruka a prsty zašmátraly na místě, kde ještě před okamžikem stál. Po chvíli se ztratila v zemi. Calve věděl, komu patřila - poznal prsten.

Jako by mrtví pochopili, že jsou odhaleni, začali se ze svého napůl otevřeného hrobu hrabat ven.

„Klid, to zvládneme,“ řekl dřív, než se lidé stačili v hrůze rozprchnout.

„Glawine, informuj svého strýce, ostatní pokračujte v přípravách na odchod. Já a vy tři,“ vybral si muže, „tady zůstaneme a podíváme se, co na ně platí.“

Jeho klidný hlas zapůsobil, ale on sám měl co dělat, aby nevyl hrůzou. Co se tu dělo, popíralo všechny zákony, které znal. Neděsilo ho ani to, že mrtví nějakým způsobem ožili, ale skutečnost, že přemýšleli. Zcela zjevně se schovávali a svou existenci prozradili, až když usoudili, že jsou prozrazeni.

Během chvíle zjistili, že mrtví nejsou příliš rychlí, ale velmi silní. Každé zranění, pokud se u bezhlavých těl dalo mluvit o zranění, je zpomalilo, ale až při značném poškození jejich schopnost pohybu zmizela úplně. Calve se pomocí svého meče dozvěděl víc. Koncentrace moci v okolí byla obrovská, ale v tělech mrtvých ještě mnohonásobně větší. To ho kupodivu uklidnilo. Za útoky stál někdo neznámý, tím se vše stávalo pochopitelnější. Calve pochyboval, že oni jsou primárním cílem, spíš se jen nešťastnou náhodou připletli do cesty. Evakuace je mohla zachránit.

„Skončili jsme,“ oznámil svým společníkům, když z mrtvých těl zbyly jen nehybné kusy.

Ebeneze zastihl v plné práci, karavana se pomalu řadila před vesnici. Stručně ho informoval o svých zjištěních.

„Utečeme tomu,“ odpověděl čaroděj. „Jestliže neuděláme chybu, zvládneme to.“

Slunce potemnělo, vypadalo teď jako tmavě červený kotouč a světla bylo jen o trochu víc než za pozdního soumraku.

„Takhle ale Kretseho zaklínadlo nestárne!“ zamračil se Ebenez.

„Ne, to ne,“ přitakal Glawin, který se přišoural s vakem svých osobních věcí.

Calve se na chlapce podíval. Zdálo se mu, že z nich tří je nejlépe informován o posledních novinkách ve vedení války, navíc měl cit a myslelo mu to. I když se někdy choval hloupě.

„Máš nějaký názor, co by to mohlo být?“ zeptal se.

„Vypadá to, jako by někdo Kretseho uzpůsobil k získávání energie přímo ze slunce,“ odpověděl Glawin bez zaváhání.

„To je hodně složité,“ oponoval Ebenez, „ale možné,“ přitakal po chvíli.

„Utečeme tomu,“ snažil se ujistit sebe i ostatní.

„S nimi ne, budeme moc pomalí,“ nesouhlasil Glawin.

Calve se podíval na jeho ranec. Docela ho chápal. Před patnácti lety ve Vegaši, městě, kde pobývalo nejvíce mágů na Kontinentě, by ho osud tří stovek zem obdělávajících chudáků nezajímal.

„Neopustím je,“ řekl tiše.

„Já také,“ přikývl Ebenez.

Glawin pokrčil rameny.

„Jdu popohnat lidi, ať už jsme konečně na cestě,“ oznámil Calve.

„Někdo přichází z hor!“ zakřičel Kilidž čekající v čele průvodu.

Calve se rozběhl a zastavil se na úrovni prvního vozu. Po stezce k nim přicházeli neznámí, ale nepokračovali až do vesnice. Zůstávali stát asi padesát metrů daleko, v šeru se rýsovaly jen jejich siluety. Calve však svýma očima viděl každý detail.

„Kilidži,“ promluvil na svého pobočníka, „jsou v horách nad námi nějaké hřbitovy?“

„Ano, pane. Jeden. Kdysi tam byla ještě jedna vesnice. Proč se ptáte?“

„Abychom věděli, odkud máme návštěvu. Vozy zpátky do vesnice, postavit do kruhu na náves! Budeme se bránit!“ změnil rozkazy.

Calve cítil, že se mu organizace rozpadá pod rukama. Spousta ještě před okamžikem spolupracujících lidí tváří v tvář nové zrůdnosti vyčerpala zásobu své odolnosti a propadla se do letargie, nebo naopak podléhala hysterickým záchvatům. Několik jich vyběhlo do tmy a už se nevrátilo. Kilidž s hrstkou schopných vytvořil vozovou hradbu kolem rybníčka, ale to bylo všechno. Vesničané se shlukovali do skupinek podle příbuznosti, tiše a mlčky seděli a vyčkávali konec. Tma, i když nebyla úplná, dusila svou hmatatelností, listí vířilo, na hladině rybníka se bez příčiny zvedaly vlny.

„Světlo, potřebujeme světlo,“ zamumlal Ebenez.

Luskl prsty a na návsi se zhmotnila koule zářící jasnou žlutí.

„Dobrá volba, připomíná skutečné slunce,“ zašeptal Calve.

„Promluv k nim,“ pobídl ho čaroděj. „A spěchej, dlouho to neudržím, něco na mě tlačí. Mé světlo se tomu nelíbí.“

Calve si stoupl přímo pod kouli. Záře dosahovala až k posledním domům a za nimi tma získávala zdánlivé kapalné skupenství. Tlačila se na hranici světelné kupole, převalovala se a cenila imaginární zuby.

„Lidé,“ začal. „Stojí proti nám kouzla! Cestu nám blokují mrtví! Ale my zvítězíme! Stačí porazit tu hrstku před námi a dáme se na cestu tam, kde svítí slunce, roste zelená tráva, kde budou vaše děti v bezpečí! Je to kousek, jich je jen pár. Zvládneme to!“

Všichni mlčeli a nikdo se nepohnul, jen těsně nad hlavami jim prolétlo mrtvé káně.

Calve se nadechl. Cítil vztek jako pokaždé, když byl bezmocný. Nevěděl, zda mají šanci zvítězit, ale pokusit se o to museli. Nečinnost znamenala jistou smrt.

„Kašlu na vás!“ vykřikl náhle. „Jste zbabělci! Necháte umřít vlastní děcka! Možná jsem čaroděj a nesu svou vinu, za to co se děje, ale tak špatný jako vy nejsem. Chcípněte si jako ovce, když chcete! Mohl bych odejít a zachránit se! Žádná z těch ubohých pomalých mrtvol by se mě ani nedotkla! Zůstanu tady kvůli vám a nic už od vás nechci!“

Z vyčkávající skupinky vystoupila Alice. U pasu měla nedávno nabroušenou rezavou šavli a byla oblečená do staré kroužkové košile.

„Pomůžu ti,“ řekla, „udělám vše, co bude třeba“

Calve se na ni užasle podíval. Nechápal, nerozuměl proč.

„Já také,“ přidal se k nim manžel ženy, která slíbila kojit Paričino dítě.

„Sneste sem co nejvíce dřeva a rozdělejte tři ohně po obvodu rybníka. Veškeré dostupné nádoby naplňte vodou,“ mluvil Calve napůl k zástupu, napůl k Alici.

„Bojeschopní muži za mnou, musíme se ozbrojit.“

Calve obránce rozdělil do dvojic. Jeden měl zbraň, kterou mohl do nepřítele zabodnout, druhý něco, čím způsobil maximální poškození. Většinou posloužily vidle na prodloužené násadě a kladivo nebo cep.

Ve chvíli, kdy se rozhořel první oheň, Ebenez světlo zhasl.

Calve stál na vozové hradbě vedle Ebeneze a upíral oči do tmy.

„Už jdou,“ oznámil.

„Kolik jich je?“ chtěl vědět čaroděj.

„Jestliže jsou to mrtví z jediné horské vesnice, musela tam stát minimálně tisíc let,“ odpověděl tiše, aby to neslyšel nikdo jiný.

„Obávám se, že proti nim nebudu moc platný. Já sám útočím mocí a jejich těla jsou jí přesycená. Musel bych použít větší sílu a velmi rychle by mě to vyčerpalo,“ vysvětloval Ebenez. „Budu léčit raněné. V životě jsem si nemyslel, že mi tolik budou chybět znalosti v léčení,“ zakroutil hlavou

„Nikdy jsi mi neřekl, co jsi vlastně zač,“ poznamenal Calve, ale pohled nespouštěl z přibližující se řady mrtvých. Neobtěžovali se s obkličováním. Ten, kdo je ovládal, zřejmě soudil, že útok z jednoho směru postačí.

„Válečný čaroděj,“ zabručel Ebenez, „co jiného.“

„Těch jsou spousty druhů, i mě by někdo mohl považovat za válečného čaroděje.“

„Strategický válečný čaroděj. Když mi dáš čas, srovnám se zemí město, nebo potopím ostrov. Ale rány dnes budu léčit poprvé,“ řekl tiše Ebenez.

Řada koster obalených mihotavou září se přiblížila.

„Kilidži, tvoje je ta mrtvola bez hlavy, co drží větev, Vafe, ty si vezmi toho obra,“ přiřazoval jednotlivé protivníky obráncům. Věděl, že první útok je nejošemetnější. Potřeboval, aby muži získali první zkušenost a sebevědomí.

„Teď, Kilidži!“

Vidle se se suchým zvukem zaklesly do trosek hrudního koše, kostra poháněná neznámou vůlí se naklonila dopředu, aby vzdorovala tlaku, vzduchem se mihl cep a se suchým zapraštěním roztříštil lebku i s krčním páteří. Totéž se v různých obměnách vzápětí povedlo několika dalším mužům.

„Je to snadné!“ zajásal někdo.

„Šetři síly, budeme válčit dlouho,“ doporučil mu Calve a spěchal po obvodu hradby, aby pomohl překonat první strach i jiným mužům

Proud mrtvých se rozdělil a jako voda obtékající kámen se valil okolo provizorní pevnosti. Do supění mužů, praštění kostí a úderů palic se zařízl první lidský výkřik. Nepozorný obránce byl stržen z vozu a v mžiku roztrhán.

„Dávejte si pozor!“ zařval Calve. „Pomalí, ale silní!“

Uvědomil si, že je náhle o něco světleji. Slunce však nesvítilo o nic víc než dříve, světlo přinášela fluorescence moci ovládající mrtvé. Svítání, které tak často přinášelo naději, tentokrát nemělo přijít vůbec.

„Kusiho oddíl střídat!“ zavelel už po několikáté Calve. Sám začínal být unavený. Neustále přecházel od jednoho vozu ke druhému a zasahoval, jen když bylo třeba. Ženy a děti, namačkané k sobě uprostřed kruhové hradby, spaly, muži si okamžitě po vystřídání lehali na zem a usínali. Ztratil přehled, zda je noc, nebo ještě den. Svět vypadal pořád stejně. Ebenez bez přestávky ošetřoval raněné, kterých pomalu, ale jistě přibývalo, Glawin mu pomáhal. Od chvíle, kdy začal útok, nepromluvil ani slovo. Zdálo se, že o něčem stále přemýšlí.

Obvyklou zvukovou kulisou posledních hodin narušil praskot dřeva, jeden z vozů se rozpadl, obránci z něj seskakovali až v poslední chvíli.

„Všichni ostatní si hledí své práce!“ zavyl Calve a vrhl se do průlomu. Okamžitě pochopil, že nepřítel zkusil nový uskok. Tihle mrtví byli silnější. Do záře obklopující jejích kostry se téměř nedalo dívat. Tasil, čepele v párovém útoku zasáhly paži a trup, v modré záři se objevily bílé skvrny, razance zpětné vazby ho málem srazila na zem. Uskočil před mávnutím nepřirozeně dlouhého spáru a ťal znovu oběma meči do trupu. V místě, kde čepele přesycené zaklínadly vnikly do těla, způsobily vytvoření nadkritické koncentrace moci, ale tentokrát byl Calve na nápor zpětné vazby připraven a mentálním štítem ji zesílenou vrhl zpět. Mrtvý se rozprskl v jediném záblesku, Calve pokračoval ve svém tanci mezi zářícím siluetami.

Když skončil, stál sám na prostranství pokrytém dávno mrtvými torzy, útok byl rozprášen, vzdálení nepřátelé zmrzli jako zaliti do ledu. Calve se rozhlédl. Za ním, ve volném průlomu, stál Ebenez s Glawinem, vedle nich Alice. V ruce držela šavli a byla připravená běžet mu na pomoc. Usmál se na ni. Noc se změnila v den, ale jeho čerstvě zrozená naděje na vítězství okamžitě pohasla. Záře byla příliš silná a přicházela ze směru, odkud proudili mrtví. Mrtvé káně mu znovu prolétlo nad hlavou, jeho zobák také zářil. Otočil se ke světlu. Blížila se k němu oslnivá postava z bílého světla. Kostru ani žádné jiné tělo v oslnivém jasu neviděl.

„Destruktivní taran,“ slyšel svým extrémně citlivým sluchem mumlat Ebeneze. „Je na hranici stability. Kdo na to zaútočí, způsobí singularitu a bude zničen spolu s objektem.“

Calve dál neposlouchal. Přiložil vůdčí meč na ničící a vůlí je přinutil splynout v jeden. Ocel přesycená mocí sténala, stabilizační kouzla jílců se snažila zabránit nekontrolované explozi. Uchopil meč obouruč a ve vysokém střehu se rozběhl proti svítícímu monstru.

„Chce, abychom byli dál od exploze,“ vychrlil Ebenez a sundal si kabát.

Pod ním měl oblečenou klanovou zbroj - oděv z pohyblivě pospojovaných kostěných destiček pokrytých komplikovanými diagramy, na hrudi bandalír s třemi řadami aktivních krystalů v slonovinových palicích. Do jedné ruky uchopil topas, do druhé křišťál.

„Hluboko, co nejhlouběji, Calve!“ zašeptal, oči mu zasvětélkovaly rubínovou září.

Calve při posledním kroku podklouzl pod útočící paží, snížil těžiště a bodl. Využil rychlost běhu i veškerou sílu svých svalů. Stěna moci mu vyrazila vstříc a drtila jednu ochrannou strukturu za druhou.

„Dostal jsem tě,“ blesklo mu hlavou a rozplynul se v moři energie.

Slunce bylo obyčejně oranžové, jako pokaždé, když se klonilo k západu, tráva okolo zelená. Na zemi kousek od jeho hlavy leželo mrtvé káně.

Někdo mu podpíral hlavu a mluvil na něho. Teprve teď poznal Alici.

„Žiju,“ zachroptěl a posadil se. „Jak to?“ nechápal.

„To čaroděj, udělal něco…“ Alice pokrčila rameny, „ještě se neprobral. Třeba ti to pak vysvětlí.“

Calve věděl, že by dokázal jít sám, ale přesto se nechal vést. Bylo to příjemné. Vychutnával si každý dotek jejího těla a něžnost, se kterou se o něj starala.

Ebenez ležel na provizorním lůžku, stráž u něj držel Kilidž s Glawinem, Stařík zvědavě postával opodál. Vesničané se teprve probírali z ohromení a užasle pozorovali svět v jeho přirozených barvách.

Calve se posadil ke svému příteli a čekal. Nic jiného nezbývalo. Alice mu bez ptaní přinesla pohár vody. Byla čerstvá, právě nabraná z potoka. Vděčně se na ni podíval. Ze stromu se snesl list a dopadl Ebenezovi na hruď. Nezůstal ležet, ale postavil se na špičku a se vzrůstající rychlostí se otáčel.

Alice sevřela rty, Kilidž se zamračil.

„Vypadá to, že to ještě neskončilo,“ zašeptal Calve.

„Neskončilo,“ odpověděl Ebenez a otevřel oči. „Ten útok mi celou dobu připadal strašně neobratně naplánovaný. A pak mě napadlo - kam se ztrácí moc, kterou ti mrtví přinášeli s sebou?“

„Je tady, kolem nás,“ odpověděla Alice místo Calva.

Glawin se zatvářil nespokojeně.

„Štve tě, že jsi na to nepřišel sám, co?“ ušklíbl se zachmuřeně Ebenez.

„A ten poslední útok?“ zeptal se Calve. „Ten nás přece mohl zničit.“

„Je to možné, ale stejně se mi zdá, že exploze neproběhla, jak měla. Mělo… mělo mě to spálit místo tebe a oba jsme naživu,“ dodal čaroděj po krátkém zaváhání.

Calve mlčky stiskl příteli ruku.

„Stejně bychom se měli přemístit. Aspoň na nějakou dobu,“ řekla Alice.

„Dnes je na cestu nedostaneme a všichni si musíme odpočinout,“ upozornil Calve.

Jeho předchozí čilost byla ta tam, najednou se cítil nesmírně unavený a prázdný, i dýchat se mu zdálo obtížné.

Stejně jako Kilidž a jeho muži se rozhodl pro jistotu spát venku. Alice si připravovala lůžko nedaleko od něj. Udělalo mu to radost. Všimla si, že ji pozoruje.

„Ebenez tvrdí, že můžeš mít vnitřní zranění a jsi otřesený. Někdo na tebe musí dát pozor,“ vysvětlila mu stroze. „A to dítě je holčička. Měl bys to vědět, když je teď tvoje. A také musíš vybrat jméno, dítě nemůže být bez jména,“ dokončila měkčeji s mírnou výčitkou.

„Parika, jmenuje se Parika,“ řekl a lehl si.

Najednou se mu nedostávalo sil. Ještě viděl, jak Ebenez staví hlídky. Nemyslel si však, že se někdo po přestálém vypětí udrží na nohou. Zavřel oči.

Lidé spali, měsíc svítil svou červenou září, nad hlavou mu přelétlo mrtvé káně. Věděl, že to je sen. Kousl se do rtů, promnul si oči a opět usnul. Lidé spali, měsíc svítil svou červenou září, nad hlavou mu přelétlo mrtvé káně a mezi domy se začaly formovat nové snové přízraky.

Silou vůle se probudil. Opakované noční můry byly jedním z klasických příznaků kontaktu s koncentrovanou mocí v syrové formě. Znovu usnul. Snové přízraky splývaly jeden s druhým a pomalu se spojovaly do jediného monstra. Calve cítil, že je zbrocený potem a chvěje se strachem. Než takový spánek, raději žádný, rozhodl se.

Otevřel oči, nad hlavou mu proletělo mrtvé káně. Už se rozednívalo, ale polovinu oblohy zakrývala temně fialová stěna, tyčící se z půdy pár desítek metrů daleko. Nad nimi se lámala, jako by chtěla vytvořit kopuli.

„Ebenezi! Glawine! Kilidži! Útok!“

Zařval a rázem byl na nohou. Chyběly mu meče, cítil se bez nich nahý a bezbranný.

Spáči vstávali, ale stěna rostla neskutečně rychle a zároveň se víc a víc zakřivovala. Bylo jasné, že je chce uvěznit. Už to nebyla jednolitá tmavě fialová hmota, ale objevovala se nejasná vnitřní struktura.

„Co to sakra je?“ zeptal se Calve, ale čaroděj jen zakroutil hlavou.

Na okamžik se soustředil a všechny kameny v bandalíru začaly světélkovat, některé diagramy na destičkách zbroje získaly prostorový vzhled.

Fialová clona už se nad nimi tyčila jako skutečná gigantická kupole a dále se proměňovala.

„Glawine, vstávej!“ zatřásl Ebenez hochem „Co myslíš, že to může být!“

Calvovi se zdálo že rozeznává v ploše před sebou známé rysy.

„To nemůže být pravda!“ vydechl, ale podle výrazu úžasu v čarodějově tváři viděl, že on soudí stejně.

Obličej byl stále zřetelnější a pomalu se formoval do pohrdlivě grimasy. Calve zvedl rýč ležící opodál a jediným máchnutím srazil Glawinovi hlavu, několik vesničanů vykřiklo. Shůry je zaplavil šustivý zvuk, až po chvíli pochopili, že je to smích.

„Příliš pozdě, Calve, příliš pozdě,“ smál se Glawin, nebo to, co se z něj stalo.

„Měli jste to jako na dlani a nikdo z vás na to nepřišel! Měli jste plné hlavy záchrany vašich pitomých vesničanů! Nezaútočil na nás žádný živý nepřítel! To sama moc nashromážděná ve spoustě prolínajících se struktur získala vlastní vědomí a hledala cesty, jak zesílit a zabezpečit si další existenci. Chtěla nás pohltit a vstřebat. Učinilo by ji to ještě silnější. Říkal jsem vám - pojďme pryč, dokud to jde. Neposlechli jste, vaše chyba. Mohli jste žít.“

Ústa sice artikulovala, ale slova přicházela odevšad. Calve viděl, že Ebenez zavřel oči a mírně se nahrbil, rty měl fialové a konečky prstů bílé. Soustřeďoval se a tvořil kouzlo.

„A jak ses vlastně proměnil?“ zeptal se tvora - Glawina, aby ještě chvíli udržel jeho pozornost.

„Podřídil jsem si stvoření z čisté moci, stal se jeho mozkem. Jsem nejsilnějším čarodějem, co kdy žil!“ zasyčel Glawin vítězně.

Ebenez otevřel oči, narovnal se, švihl rukou a hrdelně vykřikl. Ve fialové kupoli se objevil šrám, kterým prosvítalo slunce. Trhlina rostla a párala magickou substanci. Calve musel napnout veškerou svou vůli, aby se v klokotu moci, vyvolaném tak drtivým kouzlem, udržel na nohou. Všichni vesničané upadli do bezvědomí.

„To bolí, strýčku!“ zaúpěl Glawin, ale vzápětí se jeho sten změnil v dunivý smích.

Ebenez padl na kolena; z klanové zbroje nezbylo nic než prach, v obličeji zestárl o deset let.

„To bylo dobré, docela dobré,“ pokračoval Glawin, „Možná bys tímhle zničil půl kontinentu, ale museli byste být tři, abyste na mě stačili. A ty máš teď sotva dost sil pro své srdce. Sbohem, strýčku.“

Na Calva náhle spadl svět. Když se mu rozjasnila tma před očima, zjistil, že leží vmáčknutý do udusané půdy návsi.

„A tohle byla zase má Těžká paže, Šermíři,“ zasyčel Glawin. „Sbohem. Využiju vás a budu ještě silnější.“

Na fialové kupoli se objevily dvě rubínové elipsy.

Calve se snažil vyprostit ze země, aby našel jejich zdroj, Ebenez se sám zmateně rozhlížel ze strany na stranu.

„Co to je?“ vybuchl vztekle Glawin. „Kdo z vás dvou to má na svědomí?“

Jeho dvourozměrný obličej se stáhl do bolestivé grimasy.

„Nejsi nejmocnější čaroděj na světě,“ slyšel Calve za sebou známý hlas, „ale mohl by ses jím stát. Kdybys neměl smůlu.“

Calve na okamžik ztratil vědomí. Věděl, že to způsobil záblesk moci. Konečně se mu podařilo vyprostit se z nedobrovolného uvěznění a postavit se. Otočil se, oslepila ho záře dvou rubínových očí. Poté, co jas zeslábl, zjistil, že se dívá do Staříkova obličeje, tentokrát však bez dřívějších známek stáří.

„Vy dva jste poslední, které jsem hledal,“ řekl muž tiše a Calve se zachvěl.

Stál tváří v tvář megačaroději, samotnému Tekuardovi, na kterého se vrhly všechny klany a on je jeden po druhém vyhladil.

„Slíbil jsem, že vyhubím čaroděje do posledního a pak to skoncuji i sám se sebou. Škodíme světu a přinášíme na něj ty nejhorší věci,“ pronesl pomalu.

V jeho hlase byla patrná únava, ale nebyla to únava z nedávného souboje, ale z dlouhých předchozích let.

„Tahle válka nikdy neměla být. Použili jste, použili jsme, zakázané postupy, hraniční kouzla, struktury, kterým nikdo nerozuměl. Co jste viděli, byla první ozvěna poslední války - tvor vzniklý ze starých zaklínadel, nadaný vlastní inteligencí. Kdyby ho neovládl Glawin, zmoudřel by postupně sám. A přijdou další ozvěny, vím to, cítím to.“

Calve poslouchal a snažil se odhadnout, kam megamág směřuje.

„Lidé několik příštích let, než se vše uklidní, bez pomoci nepřežijí. A vy dva jste poslední silní, které jsem ještě nezabil a kteří jim mohou pomoci,“ Tekuard se hořce usmál. „Nechtěl jsem být čarodějem. Přeji vám hodně štěstí - budete ho potřebovat.“

Odešel po stezce směrem k jihu a z dálky vypadal jako kterýkoliv jiný poutník.

„Měl bys napsat knihu,“ obrátil se Calve po dlouhém mlčení na Ebeneze. „Knihu, ve které bys vše popsal.“

„A jak by se měla jmenovat?“ zachraptěl čaroděj.

„Jak jsme skoro zničili svět,“ řekl Calve.

„Proč skoro?“ zeptal se Ebenez a ukázal na zdevastované okolí, cáry fialové mlhy a stínových přízraků.

„Protože musíme být optimisté, nic jiného nám ani nezbývá,“ odpověděl Calve a začal něžně křísit Alici.