Valky Svetla a Stinu (2) - Kletba Vecne mlhy-Bitva

Wurts Janny

Dva bratři nesmírně vzdálení a s osudy prostoupenými nenávistí díky kletbě Věčné mlhy… Svět jménem Athera je neustále zahalen hustým mlžným příkrovem a nebe nad ním poutá nenávistný přízrak – Věčná mlha. Její tíživé sevření mohou prolomit pouze společné síly dvou nevlastních bratrů: Arithona – Vládce Stínu a Lysaera – Pána Světla. Arithon a Lysaer zjistí, že byli vtaženi do spádu událostí, který určuje jejich nejniternější vědomí a z něhož není úniku. Jde však o mnohem víc než jen o boj s Věčnou mlhou – což čarodějové Bratrstva sedmi dobře vědí. Nevlastní bratři totiž mají v rukou rovnováhu a budoucnost celého světa.

Druhá kniha ze dvou.

VÁLKY SVĚTLA A STÍNU

Kniha první

Kletba

Věčné mlhy

část druhá

– Bitva –

Janny Wurts

NÁVRAT®

THE CURSE

OF THE MISTWRAITH

volume 2

© Copyright by Janny Wurts – 1993

© Cover art by Janny Wurts – 1993

© Translation by Tomáš Richtr – 2001

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2004

ISBN 80-7174-575-8

PODĚKOVÁNÍ

Kletba Věčné mlhy stojí na počátku rozsáhlého díla, jehož vznik usnadnily četné rady, odborné znalosti a spousta času. Moje díky zasluhují tito přátelé, jejichž práce, záliby a poznámky dodaly kouzlům nádech skutečnosti:

Jane Johnsonová – vynikající editorka, David E. Bell, Mike Floerkey, Mickey Zucker Reichert, Suzanne Parnellová, Raymond E. Feist, Rosemary Princeová, a samozřejmě Don Maitz, můj manžel, bez něhož bych nesmírnou tíhu tohoto rozsáhlého díla pravděpodobně neunesla.

[pic]

[pic]

Vysvětlivky k mapě

Athera – kontinent Paravia Věk Věčné mlhy; Althain Tower – věž Althain; Bay of Eltair – zátoka Eltair; Bittern Desert – poušť Utrpení; Castle Point – Hradní mys; Cildein Ocean – Cildeinský oceán; Crescent Isle – ostrov Půlměsíce; East Gate – východní Brána; East Halla – Východní Halla; Great West Road – Velká západní cesta; Gulf of Stormwell – záliv Bouří; Halwythwood – Halwythský les; Lost Isles of Min Perens – Ztracené ostrovy Min Perens; Mainmere Bay – zátoka Mainmere; Minderl Bay – zátoka Minderl; Minderl Strait – průliv Minderl; North Cape – Severní mys; Northstrait – Severní průliv; Old Way – Stará cesta; Pass of Orlan – soutěska Orlan; Plain of Karmak – pláň Karmak; Rockhay Harbor – Skalnatý záliv; Ruin of Telmandir – trosky Telmandiru; Severnir River – řeka Severnir; Skyshiel Mountains – pohoří Skyshiel; South Gate – jižní Brána; South Sea – Jižní moře; South Strait – Jižní průliv; Storlain Mountains – pohoří Storlain; Tornir Peaks – pohoří Tornir; Trow Islands – Trowské ostrovy; Vaststrait – průliv Vast; West End – Západní Lhota; West Gate – západní Brána; West Halla – Západní Halla; West Shand – Západní Shand; Westland sea – Západní moře; Westwood – Západní les

Gladdenu Schrockovi,

majáku snů a albatrosů uvězněných ve skříni – tohle je

jeden z těch, kteří uletěli.

I. DESH-THIERE

V samém srdci Daon Ramon byl na cimbuří věže Kieling boj s Věčnou mlhou nečekaně přerušen, poněvadž se silové spojení mezi oběma urozenými nevlastními bratry najednou zcela rozplynulo. Lysaer se s nechápavým výrazem přestal soustředit. Ruce mu poklesly a poslední dávka energie, ze které se chystal vypálit blesk k obloze, se rozplynula v neškodné záplavě jisker. Odhrnul si pramen vlasů z očí a podrážděně se zeptal: „Řeknete mi někdo, co je tu tak k smíchu?“

Nikdo mu neodpověděl.

Dakar zůstal na kolenou, zlomený v pase záchvatem smíchu. Arithon nevypadal o nic lépe, poněvadž se zajíkal smíchem, který dusil pomačkaným pláštěm. Neuklidnili se, ani když se přihnal od schodiště Asandir. Obočí měl svraštěné ve výrazu, který by působil děsivě, kdyby se i jemu v očích nezračilo chápavé pobavení.

„Už jsem to slyšel,“ řekl bez jakéhokoliv úvodu. „Sethvir mi hlásil z Althain, že jste přistihli Nejvyšší Koriani a vrchní představenou. Takže mi teď řekněte, co jste jim provedli, protože můžeme čekat nějakou odvetu.“

I když se Arithon vzpamatoval první, odvětil slzící Dakar, který se mezi slovy úporně snažil potlačit výbuchy smíchu. „Ty čarodějky nám sem zkoušely strkat nos.“ Otřel si slzící oči, plácl se do kolen a rozchechtal se znovu. „Morriel zkoušela na naše prince zase nahlížení přes Lirendu a Skyron. Bylo to tak průhledný –“ řeč ho znovu zradila a Šílený věštec se začal opět svíjet smíchy.

Čaroděj se s nadějí v očích obrátil k Arithonovi. „Takže jste těm čarodějkám to nahlížení zachytili a pustili do nich energii nashromážděnou proti Desh-thiere?“

Vládce Stínu, který měl víc rozumu než Dakar, jenom přikývl.

„U Atha! Ty jsi obrátil naše schopnosti na ty čarodějky? Hlupáku, taková lehkomyslnost! Mohl jsi někoho zabít!“

Arithon, stále s úsměvem na tváři, zvedl ruce v zamítavém gestu. „Nic jim nehrozilo. Měly vztyčenou obranu. Nikomu se nic nestalo. Jenom jsme jim potrhali záclony a tam, kde to jejich silová pole nevydržela, jsme jim trochu pobořili fasádu.“

„Dakare!“ narušil čaroděj dětinské vzrušení svého učedníka. „A ty mi teď vysvětli, jak mohla Nejvyšší Koriani nahlédnout za ochranná kouzla Kieling?“

Šílený věštec se narovnal, jako by mu někdo vyťal políček. „Nemám tušení. Na to se zeptej tady prince.“

Arithonovo veselí zmizelo a na tváři se mu okamžitě objevil výraz prázdný jako holá zeď. Napětí, které mezi ním a Asandirem bylo už od jejich prvního setkání, se najednou vrátilo. Čaroděj pochopil, že by s žádným dotazem Bratrstva neuspěl, a od dalších otázek upustil.

S pomocí svých magických schopností by odpovědi dokázal zjistit. Když Arithonovy myšlenky zkoumal, nemohl nápor jeho mysli ukrýt ani závoj Desh-thiere. Pro prince mělo jeho počínání následky stejně kruté jako operace skleněným střepem. Tvrdošíjná, zlostná hrdost přinutila prince, aby se ani nepohnul, ani neodvrátil tvář. A to i přes svůj ostych, poněvadž odhalené city byly pro přihlížející velice osobní. Napjatý Dakar se začal značně potit. Lysaer se cítil tak nepříjemně, až ho vlastní čest nutila odvrátit zrak, aby nemusel takovému narušení soukromí svého nevlastního bratra přihlížet.

Ani čaroděj, ani Vládce Stínu si však svého okolí nevšímali, oba zcela zabraní do svého konfliktu.

„Slitování,“ pronesl čaroděj po chvíli nezúčastněným tónem člověka vypočítávajícího fakta na prstech. „Riathané vytvořili kouzla dobře. Prohlédli by jakoukoliv léčku, protože mají vnímání samotného Atha stvořitele. Věž Kieling by odolala každé síle kromě čisté lásky –“ Asandir se zarazil a z tváře mu vyprchala barva. „Ta mladá čarodějka na seníku u Havranů,“ dovtípil se s tak zlověstným tónem, až se Lysaer zachvěl.

Nato Arithon promluvil a své nepřátelství se téměř ani nesnažil skrýt. „Nejvyšší ji zneužila. Elaira u toho vůbec nebyla a ani k ničemu takovému nesvolila. A teď mi řekněte, naprosto vážně, že si její proradné nadřízené nezasloužily to, čeho se jim dostalo.“

Lysaer překvapený dívčím jménem, jež nemohl nikam zařadit, pozoroval, jak Asandir Arithonova slova zvažuje a jak jeho rozhořčení opadá. V pohledu, jejž pak čaroděj na Vládce Stínu upřel, se zračila naléhavá prosba a kromě ní i lítost. „Už nesmíš nikdy v životě nechat Elairu podlehnout citům, které by se týkaly tebe. Jsou upřímné, ale kdybys je opětoval, přivedl bys ji do záhuby. Víra Koriani, kterou se musí řídit, se s lidskou vůbec nedá srovnávat.“

„A vaše snad ano?“ Arithon se k čaroději obrátil zády a opřel se o okno. Mlha, která se táhla venku, mu sice nechávala ve vlasech kapky srážející se vlhkosti, ale to, jak se mu třásla ramena, nemělo s chladem vůbec nic společného. „Má-li ze mě být loutka s korunou, která má vyrvat tuhle pustinu ze spárů temnoty, těžko bych si ještě k sobě přivázal děvče.“

„To bych řekl,“ opáčil úsečně Asandír. „Co se Elairy týče, beru tě za slovo, princi Rathainu.“

Arithon se zvolna nadechl a pak se otočil s úsměvem na rtech. „Mě k ničemu proti mé vůli nepřinutíte, čaroději. Elaira je přede mnou v naprostém bezpečí, neboť nehodlám vašemu Bratrstvu dát jedinou šanci získat ode mě potomka.“

Nato se Asandir rozesmál. „Pět století je na odpírání dlouhá doba, můj princi. A jestli mě chceš přesvědčit o tom, že tě k Elaiře nic netáhne, pouhá lež ti stačit nebude.“

„Touché,“ poznamenal potichu Dakar. Jeho poznámky si nikdo nevšiml.

Arithon na okamžik vypadal nepříčetně. Pak se mu zelené oči rozšířily a on se zeptal se zářivým výrazem, určeným výhradně čaroději: „A copak vás to přinutilo změnit rozhodnutí, o kterém jste mi řekl po hostině u Maenalle v Camris?“

Příslib svobodné volby, které byl neustále nucen se vzdávat, zůstal viset ve větru ženoucím se přes cimbuří.

Asandir, doposud bledý, zbělal jako stěna. Poprvé v životě měl Dakar dojem, že by čaroděj chtěl ucouvnout. Namísto toho však odpověděl i přes svou bolest. „Na vlastní uši jsi slyšel ozvěny mysterií v údolí v Caith-al-Caen. Vydržel bys, kdyby i tyto ozvěny měly zmizet? A kdyby se něco takového předpovědělo, stál bys stranou a nesnažil se tomu nijak zabránit?“

„Ale, u Atha, to snad ne!“ Arithon sevřel ruce na parapetu, jako by kamenná stěna mohla zastavit vesmír kymácející se mu pod nohama. „Takže vy tvrdíte, že to, jestli budu vládnout v Rathainu, nějak souvisí s návratem Paravianů?“

„Nejen to.“ Dakar si nemohl nechat ujít šanci přisadit si. „Odmítni korunu a zpečetíš tím, že se už nikdy nevrátí.“

Asandir zůstal mlčky stát. Smutek v jeho pohledu však Dakarova slova nevyvracel.

„Je to pravda, nebo ne?“ zahřímal z ničeho nic rozzuřeně Arithon. „To všechno, co tahle země chce, mě ubíjí, chápete to?“

Jakmile Dakar slyšel v jeho větě tolik zoufalství, ihned své poznámky litoval. Lysaer si přál, aby byl kdekoliv jinde na Atheře, ale soucit ho znehybněl tak, že se nemohl ani pohnout.

Asandir měl pohled upřený k zemi, jako by si prohlížel boty, mokré a plné hnědých úlomků větviček hlodášového křoví ještě z procházky po kopcích Daon Ramon. „I přesto, Teir‘s‘Ffalenne.“ Laskavým, a přece neoblomným hlasem dodal: „Já jsem si musel vybrat. Teď je řada na tobě.“

„U milosrdného stvořitele, to říkáte vraždě možnost volby?“ Arithonova zoufalá úzkost nepřipouštěla ničí soucit, takže když se otočil ke schodišti, nikdo se ho ani nepokoušel uklidňovat.

Dakar v nastalém tíživém tichu přešlápl na místě. „To se fakt divím, že jsi ho k tomu dohnal,“ nadhodil, protože si ve své neomalenosti troufal otevřeně se postavit i podrážděnému čaroději.

Tentokrát to však byl Lysaer, kdo se dopálil. „Nic jiného než čistá pravda by ho nepřesvědčilo, že je to tak?“

Asandir sebou trhl, jako by stále ještě nad ožehavým problémem rozjímal. „Pravda je jako drahokam, jenž má spoustu vybroušených plošek – z každého úhlu pohledu je vidět něco jiného.“

S mokrými vlasy vlajícími ve větru a s rukama bezvládně svěšenýma svou myšlenku uzavřel: „Skutečnou pravdu je možné spatřit jen zevnitř.“

Čaroděj se rozhodl, že nechápajícímu Lysaerovi nebude vysvětlovat, jak se věci ve skutečnosti mají. Samotná pravda by Paraviany k zániku neodsoudila, jak se Arithon domníval. Jejich vyhnanství by však skutečně mohlo trvat navždy, neboť by na nich podle neoblomného Zákona základní rovnováhy žádnému člověku už nezáleželo, pokud by na nich nezáleželo jemu samému. Pravda, jak zachmuřeně Asandir přemítal, mohla jen osvobodit hudebníka z pout královské krve. Zuby pasti, jež předtím sklapla v Caith-al-Caen, však vězely hluboko a pevně.

Nebylo by k ničemu, kdyby se Arithon celému konfliktu vyhnul, o což sváděla jeho osobní touha neúspěšný boj s břemenem povinností pramenících z pocitu viny. Asandir to věděl od okamžiku, kdy při věštění do obrazce přidal vlákno symbolizující Vládce Stínu. Magické vidění mu řeklo, co se stane, a čaroděj se pohroužil do zahloubaného mlčení. Spatřil, jak vlákno pravděpodobnosti, symbolizující radost a spokojenost nadaného muže, mizí. Během okamžiku se šance, že by se Arithon stal bardem, jak předpověděla vlákna v Althain, hudebníkem oblíbeným po celém kontinentu pro svou velkodušnost a otevřenost, rozplynula. Zmizela budoucnost milovaného Mistra pěvce, jakému nebylo rovno od dob Elshiana, neboť už ho nebylo zapotřebí. Na jeho místo nastoupil princ, kterého se měli lidé bát a jehož schopnosti měly být vybroušené nepřízní osudu do nemilosrdného ostří meče.

Teď už by Arithon neodmítl korunu, kterou pro něj měla přichystanou Etarra.

Slova útěchy neexistovala. V budoucích trpkých letech mohlo Bratrstvo jen doufat, že muž, kterému překazilo všechny sny, se se svým osudem, který byl přinucen přijmout, nakonec smíří. Přežití Paravianů by mohlo být vykoupeno slunečním svitem a válkou, ale to, jestli se staré rasy vůbec mohou na kontinent vrátit a zda Bratrstvo může nabýt znovu sedmi členů, nebylo vůbec jisté. Detaily Dakarova Proroctví Černé růže ještě stále nikdo neznal.

Asandir se lehce zachvěl v poryvu ledového větru. Přitáhl si plášť těsněji k ramenům a zjistil, že je na cimbuří Kieling sám. Lysaer a Dakar ho zanechali o samotě s hustou mlhou, která halila zachmuřenou oblohu. Paravianské věže se v ní ponuře tyčily, prázdné a temné.

* * *

Na jiném místě v rozbořeném Ithamonu seděl Arithon na zříceném trámu a lyranta mu tiše spočívala na kolenou. Dovedla ho sem náhoda. Na troskami pokrytý dvůr, který ležel před ním, přiváželi v dávných letech rozkvětu kupci krejčím sukno. Právě tam, kde se dlažba neztrácela pod sutí a mechem, se rýsovaly rýhy po kolech povozů přivážejících samet a brokát od tkalců z Cildornu a Narmsu. Arithon však seděl s rukama položenýma na lyrantě, s očima pevně zavřenýma a s pocitem prohry, a na dávnou minulost ani nepomyslel.

Každý nerv v těle se mu chvěl rozhořčením.

Hudba, ve které vždycky hledal útěchu, ho dnes zradila. Nemohl hrát. Kdykoliv přiložil prsty ke strunám, vnímání, ze kterého jeho umění pramenilo, ho opustilo a nechalo ho napospas nenasytným duchům dlícím v ithamonských troskách. Kolem jeho vědomí se svíjeli dávní předkové, volali na něj a zapřísahali ho. Ti, jejichž smrt přišla příliš brzy za dob povstání, ho netrápili tolik, jako ostatní narození dříve, v dobách, kdy okolní kopce obývali Paraviané a než odvrácení Severniru nadělalo z okolní krajiny pustiny. Duchové, ve kterých po cestě časem nezbyla žádná lítost, kterou by skučeli do zimního větru, rozeznívali skály, půdu a omšelé pozůstatky kamenické práce spokojenými vibracemi. Jejich křehký, oslavný chór rmoutil prince nejvíc, protože do opuštěných prostor volal po novém vybudování města, které kolem leželo v troskách.

Arithon, sklíčený neštěstím, které měl bez cizí pomoci napravit, si povzdechl. Měl si sem vzít meč a ne hudební nástroj, který zde choval v bolestivém, obviňujícím tichu. Zarputilost ho držela na místě, jako by byl přibitý. Raději by přestal vnímat okolí a hrál tóny bez citu či dokonce falešné, než by se otevřel zármutku, který jej připravil o poslední zbytky klidu.

Jak byl bláhový, když tak lehkomyslně přešel Asandirovo varování v Caith-al-Caen!

Magické vědomí mu připomnělo, že každý dar moci má dvě strany. Krása Paravianů, na jejíž poznání tak lehkovážně přistoupil, ho nyní trýznila jako staré zranění. Ale zapomenout na ni, odříznout tuto sílu by pro něj znamenalo učinit ze sebe ubožáka, slepého vůči naději a vůči tomu, co nyní viděl jako zářící, neotřesitelnou pravdu povyšující ducha nad čas a smrtelnost.

To už by se raději nechal přikovat k utrpení korunou Rathainu. Pouta královské funkce jsou pouze dočasná. Nakonec ho z nich vysvobodí smrt.

Šedivé hrany otlučeného kamene zahalil soumrak. Z mlhy se pomalu vytrácelo světlo, až zůstala jen tma hustá jako zatuchlá plst. Arithon se nahrbil před mrazem a ruce sepjal na dokonalé Elshianově lyrantě, aniž by si její tvar uvědomoval.

Pokud blížící se kroky vůbec zaslechl, zapudil je z mysli spolu s duchy, kteří na jeho vědomí doráželi i přesto, že ho před nimi pevně uzavřel. Kromě nich tu totiž byli ještě jiní, mnohem zlověstnější, kteří se po něm sápali, jako by mu chtěli rozdrásat tělo do krve.

„U Atha, to už je podruhé, co jsem si tě málem spletl se sochou!“ křikl Lysaer přes šátek omotaný kolem tváře. Od odpoledne teplota klesla a ve vzduchu byl cítit sníh. „Vždyť ti musí být zima.“

Arithon otevřel oči a zjistil, že už padla noc. Přesunul ruce na lyrantě a uvědomil si, že mu prsty zatím ztuhly. Shrnul si proto dolů rukávy, aby v nich skryl klouby před pronikavým větrem. Hudebnický instinkt chránit si ruce měl tuhý kořínek.

„Mohl by ses posunout?“ požádal Lysaer bratra, který jako by na něj zapomněl. „Rád bych si sedl.“

Arithon poněkud opožděně kývl na pozdrav. Odsunul se stranou a tunikou zachytil o odřený krk lyranty. Opřel se ramenem o pobořenou zárubeň dveří a struny lyranty rozechvěl vítr.

Lysaer, nervózní z truchlivé harmonie strun a ze stísněné atmosféry zkázy, se vedle něj vmáčkl a chvíli se marně snažil pohodlně se usadit. „Vybíráš si pro svá rozjímání čím dál horší místa. Je v tom nějaká zvrácenost, nebo se snažíš předejít nevítané společnosti?“

Arithon se pousmál. „Asi obojí.“ Neptal se, co jeho nevlastního bratra vyhnalo do ponuré zimní noci, když Dakar předtím podřízl ovci koupenou od potulného pastevce. Ve sklepení věže Kieling, kde na rozdíl od okolních stavení člověk nemrzl v ledovém průvanu, už nad ohněm určitě bublalo skopové.

Lysaer, jehož Arithonovo mlčení nepřekvapilo, vyškubl kus lišejníku hluboko vrostlého do starých vytesaných ornamentů a pravil: „Chtěl jsem se tě zeptat. Všiml sis, že tady straší?“

Arithonovi unikl krátký, řezavý smích. – „Jestli jsem si všiml?“

Lysaer potlačil chuť se od něj odtáhnout. Nemusel sice jako on upřednostňovat hudbu před potřebami království a lidí, ale dal své slovo, že se mu pokusí porozumět. Vzhledem k tomu, že se Asandir ulehčit Vládci Stínu jeho břemeno příliš nesnažil, dalo se Arithonovo podráždění pochopit.

Lysaer sklopil zrak k čerstvě odhalenému kousku mramoru a zkusil to jinak. „Já citlivé vnímání mágů nemám. Tam, kde ty a Asandir vidíte zázraky, vidím já jen rozvaliny, ze kterých se mně chce brečet.“ Ukázal na kamenný vzor, který před okamžikem odkryl. „Až na zbytky toho, co tady po nich zůstalo, pro mě Paraviané znamenají jen jméno a pocit touhy po snu, když se člověk vzbudí.“

Letmý pohled bokem odhalil, že ho Arithon stále spíš nevnímá.

Lysaer zdráhavě přistoupil na myšlenku, že má-li bratra přimět k hovoru, musí mu otevřít vlastní nitro, a naléhal dál: „Myslím na domov a moc mě to netěší. Tak nějak cítím, že by mě Amroth zklamal, kdybych někdy našel cestu zpátky. Jako by se tady cosi skrývalo. Něco, co se mi vysmívá a pořád mi uniká.“

Arithon k němu otočil hlavu. Teď už ho poslouchal a po jeho dřívějším sžíravém sarkasmu už nebylo ani stopy.

Jeho napjaté mlčení však Lysaerovi příliš nepomáhalo. Za podivným klidem Vládce Stínu se skrývala tajemství mágů, a přestože v něm nebyla žádná otevřená hrozba, neuniklo mu vůbec nic. Lysaer ze sebe setřásl strach, že bude vypadat hloupě, a přinutil se pokračovat. „To strašení, o kterém mluvím, je pokaždé jiné. Cítím ho, když jsme mimo ochranná kouzla věže. Zdá se mi, že sílí a že je stále tíživější, čím déle bojujeme s Věčnou mlhou. Zajímalo mě, jestli to cítíš taky. Myslíš, že to může nějak souviset? Tedy s Desh-thiere, ne s Ithamonem.“

Arithon se otřásl, jako by k němu až teď pronikl fakt, že je tak dlouho v zimě. „A proč se nezeptáš Asandira?“

Lysaer trpělivě odpověděl: „Už jsem se ho zeptal.“

Arithon jen zavřel oči.

S’ilessidskému princi nezbylo, než aby udržoval konverzaci. „Čaroděj se okamžitě spojil se Sethvirem. Bratrstvo na nic nepřišlo a Dakar byl tak zabraný do kuchání ovce, že se k tomu ani nevyjadřoval.“

Někde ve svahu pod nimi se ozvala liška. V suché trávě zašustila myš pátrající po potravě a mlha navzdory větru ještě zhoustla. Arithon se napřímil, odložil lyrantu opatrně k nohám a chvíli si mnul spánky.

Lysaerovi se ulevilo, že poté, co ho Sethvir s Asandirem tak zklamali, Vládce Stínu jeho dojmy za nepodložené halucinace nepovažuje.

Arithonův neklid byl ve skutečnosti čistě osobní. Otevřít své mimořádně citlivé vnímání kvůli něčemu, co znervózňovalo Lysaera, by pro něho znamenalo vydat se napospas mimořádnému utrpení. Horší okamžik si okolnosti nemohly vybrat. Působení duchů v Ithamonu pro něj bylo tak krátce poté, co mu Asandir vysvětlil podmínky přežití Paravianů, velice bolestné. Paravianská ochranná kouzla jejich vliv sice tlumila, avšak vzhledem k tomu, že ochrana Kieling pramenila ze soucitu a Arithon na to krutě doplácel, nikdy ho nenapadlo pátrat hlouběji. Ani jednou se nezastavil, aby se přesvědčil, zda se za oním selháním nemohlo skrývat ještě nějaké jiné nebezpečí. Teď, když mu řekl Lysaer o svých pocitech, si začal svou lehkovážnost vyčítat. Tolikrát mu přece mágové z Rauvenu opakovali, že největší chybou učených je příliš velká sebejistota.

„Takže říkáš, že Asandir se Sethvirem na nic nepřišli.“ Zamyslel se nad nově zjištěnými fakty a žádnou odpověď ani slyšet nechtěl.

Lysaer, jehož znervózňovalo vlhké objetí Desh-thiere, se znepokojeně zastavil u staré sochy. „Ty to cítíš také,“ řekl.

Arithon rozhodně zavrtěl hlavou. „Teď zrovna necítím nic. Ale to proto, že nechci. Kdybych tomu otevřel do svého vědomí jen skulinku, skončil bych tu nejspíš na zemi v slzách.“ Povzdechl si, složil ruce v klíně a opřel hlavu dozadu o kamenný podklad. „Kapesník s sebou náhodou nemáš?“

„Vždycky mi ho nosil sluha,“ omluvil se Lysaer. S hořkým úsměvem pokrčil rameny: „Postačilo by mé rameno?“

Byla to přátelská a upřímná nabídka. Muže, který byl rozhodnutý v tomto okamžiku nespoléhat se na nikoho jiného než na sebe, se však citelně dotkla. Arithon s pocitem nepřátelství mimoděk potlačil i úzkost. Hrozba, která se skrývala v Desh-thiere, byla tak děsivá, že ji nemohly přehlušit ani jeho vlastní pocity křivdy. A rovněž ani to, že jeho nevlastní bratr nedokázal pochopit, že Arithon nemohl nechat klesnout bariéry chránící jeho mysl a použít tady své magické vnímání.

Když se dlouho nehýbalo nic jiného než Arithonovy šaty v neúnavných poryvech větru, řekl Lysaer: „Nemusíš něco dělat jen proto, že jsem ti to řekl já.“

Arithon ho zarazil. „Právě naopak. Když uvážím, že jde právě o tebe, tak by byla pěkná hloupost tvé obavy přehlížet. Musíme se na to podívat hned.“

Teď sebou trhl hrůzou Lysaer. „Tady? A teď?“ Byla noc a pronikavý mráz, nehledě na to, že i samotné trosky působily skličujícím dojmem.

Lepkavá, mrazivá mlha se kolem nich zatím sevřela jako rubáš. Už kolem sebe neviděli ani na půl kroku a ve vzduchu visel zápach plísně.

S’ilessidský princ se pokusil narůstající nervozitu zahnat žerty. „Vždycky jsem si myslel, že jsi cvok. Tak proč by mě mělo překvapit, že si tady chceš nechat umrznout koule při honičce za duchy?“

Arithonova ruka se vymrštila a sevřela mu zápěstí. „Ticho.“ Sklonil se pro lyrantu tak rychle, až se Lysaer lekl.

Vítr mezi setmělými ruinami náhle utichl.

Místo, na kterém seděli, jim z ničeho nic připadlo nebezpečné. Lysaer zahnal silné nutkání sáhnout po zbrani, kterou tak nerozvážně nechal ve věži. Potlačoval touhu zeptat se, co se děje, a jeho nevlastní bratr zatím naslouchal, nehnutě jako socha.

Všechno se ztrácelo v mlze. Kolem vládlo podivné ticho, které se jim po chvíli začalo zdát podezřelé. Ani sova nezahoukala. Myš v trávě už buď zmrzla, nebo vyděšeně utekla, ze vzduchu se vytratily veškeré pachy a blížící se bouři a sníh vystřídal nepojmenovatelný chlad.

Arithonův stisk zesílil. Když už se zdálo, že promluví, zřejmě napětí nevydržel. Beze slova vyskočil na nohy a táhl nevlastního bratra pryč. Vzápětí se rozběhl, jako by za nimi z bludiště trosek vyrazilo něco, co mohl vidět jen on. Lysaera táhl nádvořím za sebou k uličce. Ozvěna jejich kroků se odrazila od rozvalených zdí a stíny se kolem nich sevřely jako inkoust. Ústí do uličky bylo zataraseno spadeným dubem. Arithon se jím prodral jako štvané zvíře ramenem napřed, aby chránil lyrantu, a nevšímal si, jak ho holé větve škrábou. Lysaer ho prosil, aby zpomalil, než si potrhají šaty, neboť mu nebylo jasné, před čím by vlastně měli utíkat. Klidně mohlo jít o nějaký Arithonův špatný vtip. Dech mu však nestačil na artikulovanou řeč a stisk na zápěstí ho táhl stále dál.

Za okamžik ho chuť protestovat přešla.

I když vítr nefoukal, větve povaleného stromu v jejich stopách šustily. Někdo nebo něco je pronásledovalo.

„Pokud jsem někde udělal chybu, tak se mi to právě povedlo podruhé,“ vylekal Lysaera svým hlasem Arithon. „Měli jsme se s naším rozhovorem přesunout do některé z hlídaných věží.“

„Jakou chybu?“ Neblahé tušení přinutilo Lysaera domýšlet si význam záhadného vyjadřování mágů. „Někdo nás slyšel? Myslíš, že je Desh-thiere živá nebo tak něco?“

„Nejen to.“ Arithon ho stáhl doleva těsně před jámou propadlého stropu sklepa. „Ta mlha, kterou máme zkrotit, může být inteligentní a nepřátelská.“

Lysaer se znepokojeně zeptal: „A Asandir to nevěděl?“

Zahnuli do dlážděné ulice, která byla porostlá kluzkým mechem a lemovaná býlím a trnitými keři. Pod nohama jim praskaly a křupaly možná střepy nádobí. Když se prodírali hustým porostem břečťanu do kopce ke Kieling, Arithon, zmatený, napjatý a podivně znepokojený, si povzdechl: „Nejspíš ne.“ Možná chtěl ještě něco dodat, ale náhlý výpad síly proti obraně, kterou ani na chvíli nespustil, ho přiměl k varovnému výkřiku: „Světlo, okamžitě!“

Ústup by jim už totiž nebyl nic platný.

Neviditelné stvoření, které předtím upoutalo Lysaerovu pozornost, je obestoupilo. Arithon se na místě zarazil a přitáhl nevlastního bratra k sobě. Otočil se, přitiskl se rameny k Lysaerovi a horečnatě se snažil o ochranná kouzla s pomocí stínu a magie, kterou se naučil na Rauvenu.

Lysaer mu uvěřil a učinil stejně. Vytrysklo světlo a proměnilo temnotu v bílý žár. Chuchvalce mlhy, rozvířené silou stínu, se zasyčením unikající páry ustoupily. Do toho se princ zeptal: „Co se děje? Někdo na nás útočí?“

„Obávám se, že ano.“ Arithon s lyrantou v ruce ustoupil stranou a strčil Lysaera bránou do zarostlého dvora.

„Ale víš odkud?“ Za slabým modrým kruhem narychlo seslaného kouzla neviděl Lysaer kromě mlhy, rozpraskané dlažby a temnoty téměř nic. Zažehl své světlo. V jeho záři se objevil komín kovářské výhně a chladicí nádrž porostlá černým kobercem mechu. Lysaer opatrně postupoval dál, až do čehosi narazil bokem. Ztratil rovnováhu a taktak že neupadl přes brus překocený před hromadou zrezivělého železného odpadu.

Arithon znovu zaklel. „Nestojí proti nám nic přátelského. Dál to zkoumat nebudu. Tvoří to duchové a ničí to mé silové pole stejně rychle, jak ho stačím obnovovat. Nehodlám je spustit, abych zjistil, cože se to snaží dostat dovnitř.“ Strhl ze sebe plášť, přičemž přetrhal přezky, a zabalil do něj vzácnou lyrantu. Sklonil se, položil ji na dlažbu a na jeho obličeji byla v záři ochranného pole vidět lítost. „Nerad bych spadl a rozbil ji.“

Lysaer, překvapený, že se jeho nevlastní bratr chystá rozloučit s tím, co je mu nejdražší, se otázal: „Kam nás vezmeš?“

„Sem. Ke zbrojíři.“ Arithon se obrátil ke rzí prožrané kovadlině, která se poměrně jasně rýsovala v odlesku kouzla. „Jestli síla Desh-thiere pramení ze země, možná ji železo odvrátí.“

Jeho vysvětlení však vyznělo do prázdna. Lysaer poslouchat ani nemohl. Jiskřící bariéra světla, již předtím vztyčil, aby odrazil mlhu, se při dalším kroku zhroutila. Vrátila se neproniknutelná temnota a s’ilessidský princ klesl na kolena.

Ať už se za nimi sápala jakákoliv síla, železo ji rozhodně nezpomalilo.

Arithon si uvědomil až teď, že jeho ochranná kouzla byla k ničemu, a uchopil nevlastního bratra v pádu za šaty. V rychle pohasínající záři nedokončeného kouzla spatřil všude kolem děsivý kruh tváří. Blížily se a sálala z nich krvelačná zuřivost. Arithon, zalitý potem, na okamžik spatřil, jak se tváře noří z převalující se mlhy, a ucítil z nich sílu nesčetné masy lidí.

Tyto tváře nepatřily trpícím ithamonským duchům. Bylo to něco zcela jiného, nesmírně zlého.

Arithon, právě zápolící s bezvládným Lysaerovým tělem a k smrti vyděšený dusivým vědomím blížícího se nebezpečí, spustil ochranné pole a ze všech sil udeřil stínem.

Noc vystřídala neproniknutelná tma.

Zužující se kruh zlověstných stvoření se vznášel nad popraškem čerstvého sněhu a mlhu, která je halila, nechal za sebou. Krutost z tváří sálala stále víc. Do Arithonovy mysli se zabodl zkoumající paprsek síly. Vykřikl a s prsty stále ještě křečovitě zaťatými do pláště nevlastního bratra útok odvrátil. Bezvládný Lysaer byl v bezvědomí, zraněný nebo snad i něco horšího. Nebylo jasné, jak mohla Věčná mlha proniknout ochranným polem a zaútočit. Vládce Stínu věděl, že ho během několika okamžiků síly opustí. Pak bude stejně bezmocný jako jeho nevlastní bratr.

Zděšený Arithon, v zoufalství, že ho nedokáže ochránit ani stín, zjistil, že stojí proti něčemu, čemu se jeho moc nemůže rovnat.

Přes slabost a zranitelnost, kterou cítil, se pokusil vztyčit další silové pole. Jeho úsilí pohlcovala cizí síla jako hejno nenasytných žraloků. Rozsápala jeho ochranná kouzla a on se nedokázal soustředit, aby načerpal nové síly. Na okamžik ho jen náhodou zachránil až ochranný blok, který původně vztyčil proti rušivému vlivu duchů sídlících v ithamonských troskách. Tato bariéra chvíli odolávala, a pak se i ona pod neúprosným náporem prolomila.

Arithon zaskřípal zuby. Zatápal po rozptýleném soustředění a přerývaně lapal po dechu s námahou, která ho vysilovala stejně jako tělesná bolest. Podivná bytost však postupovala dál. Zarývala se mu do vědomí jako tupý nůž tažený tíhou celého světa.

Jak se stále neúspěšně snažil zachytit a sevřít nehmotná stvoření, která na něj dorážela, konečně poznal, co je jeho nepřítel zač.

Věčná mlha nejen že měla vlastní vědomí, byla navíc i inteligentní a prahla po tom, aby se mohla pomstít princům, kteří pro ni znamenali jistou zkázu. Jak ale svou tak spletitou podstatu dokázala utajit dokonce i před čaroději Bratrstva, to Arithonovi nebylo jasné. Další nápor síly, kterému by sám nikdy čelit nedokázal, ho srazil na samotný pokraj vědomí a on se zapotácel.

Vytrysklo světlo.

Temnotu rozmetala oslnivá záře. Do víru hroutících se Arithonových smyslů dolehl zvuk běžících kroků a troskami Ithamonu se ozvalo něčí zvolání.

Arithon, klečící na kolenou ve vlhkém mechu, ze sebe vyrazil odpověď. Jeho výkřik přivedl pomoc. Za deště fialovobílých jisker kolem nich vyrostlo silové pole. Čísi ruce ho uchopily za ramena a pak se ozval Asandirův hlas: „Pusť ho. Lysaera už drží Dakar.“

Arithon na pokraji vědomí, zmítaný náporem nepředstavitelných sil, najednou povolil stisk. „Desh-thiere,“ zajíkl se. „Má vlastní vědomí. Je nebezpečnější, než si kdokoliv z nás myslel.“

„Tak to by chtělo silové pole,“ opáčil čaroděj. Konečně dal své síle volný průchod a ta se z něj začala drát ven, až se kolem něho rozzářilo tak jasné světlo, že se do něj nikdo nedokázal dívat. Silné vibrace proudu síly rozechvěly rezonancí okolní kamenné trosky i samotnou zem. Arithon, když mu chtěl Asandir pomoci na nohy, se připravil na ránu silového pole.

Čarodějův dotek však byl stále překvapivě lidský a hřejivý, dokud tento vjem nepřehlušila pulsující síla ochranného pole. Asandirova síla se rozlila po Arithonově zmučeném těle jako paprsky majáku. Vládce Stínu cítil, jak nátlak na jeho mysl s neslyšným výkřikem vzteku povolil.

V mysli mu však zůstal trčet zvláštní pocit, který ho znepokojoval.

Desh-thiere totiž nebyla odražena. Ani se do boje s Asandirovou mocí nepustila, ale se závratnou rychlostí se vytrácela z mezí jeho vědomí.

Arithon se zhroutil čaroději na rameno a důsledky tohoto zvláštního úkazu zůstaly bez vysvětlení.

Ani pak ale odpočinek nepřicházel.

Na paži se mu pevně sevřely čísi prsty a nelítostně ho otočily. Pohlédl do šedých očí a Asandirova mysl se zabodla do jeho myšlenek stejně lehce jako sídlo do látky. Neměl sílu ani na to, aby ucukl. „Nic mi není,“ vysoukal ze sebe přes burácející příval magie.

„To se ještě uvidí,“ odpověděl Asandir. Směrem k Dakarovi dodal: „Odtáhni Lysaera, nebo ho odnes. Ale musíme se dostat do Kieling co nejrychleji.“

„Lysaera?“ optal se slabě Arithon. Zvedal se mu žaludek. Země jako by se mu převalovala pod nohama.

Asandirova strohá odpověď přišla vzápětí. „Žije. Můžeš chodit?“

Vládce Stínu udělal krok a zapotácel se. Než upadl, zachytily ho čarodějovy ruce a nelítostně ho postrčily, aby se nezastavoval. Na chvíli se mu podařilo najít rovnováhu, než Asandira přešla trpělivost a zvedl ho, ale z cesty spletitými uličkami Ithamonu do bezpečí věže si pamatoval jen velice málo.

* * *

Jako další Arithon spatřil až vyřezávané lomené oblouky spodního vchodu věže Kieling. Runy vypadaly obráceně, a proto ho úhel pohledu vyvedl z míry, než si uvědomil, že ho Asandir přece jen nakonec musel odnést. Strašlivě ho bolela hlava. Oslnivé světlo čarodějovy magie už bylo pryč a nahradily ho nevtíravě vibrace paravianských ochranných kouzel. Kolem skupinky pod Asandirovou ochranou se rozhostil klid jako v nitru země.

Tak se mu sice ulevilo, ale jeho mysl bouřila dál.

Síla čaroděje Bratrstva, kterou odrazil útok a které byl tak blízko, se mu nesmazatelně vryla do paměti.

Zůstala posvátná bázeň.

Jedna věc byla vnímat možnosti čaroděje Bratrstva přes roušku ochranné clony a něco zcela jiného bylo zažít tuto sílu v akci. Ve světle plamenů pochodní na stěnách viděl Arithon Asandirovu tvář, jejíž rysy byly ještě zvýrazněné silou, která jím prostupovala. Nedalo se ani uvěřit, že by v lidském těle mohl přebývat tak neskutečně mocný duch. Přesto však byl mág pouze sám sebou. Když se otočil a uviděl, že se Arithon probral k vědomí, nebyla v jeho výrazu žádná nesmírná hloubka, ale provinilý pohled.

„Omlouvám se, můj princi.“ Jeho lítost neměla nic společného s jejich konfliktem, jenž před pouhými několika hodinami zpečetil princův nemilý osud.

Zaskočený Arithon, kterého pohnutí v Asandirově hlase uvedlo do rozpaků, odsunul osobní spory do ústraní. „Jak jste věděl, že s Lysaerem potřebujeme pomoc?“

Asandir odvětil: „Byl jsem varován. Ve tvém meči, v Alithiel, se probudila ochranná kouzla a ta pak skoro podpálila tvou bednu s šatstvem.“ Čaroděj pomohl Arithonovi do křesla u krbu, hodil mu přikrývku a pak spěchal pomoci Dakarovi s Lysaerem, který byl stále ještě v bezvědomí a bledý jako vosková rytina.

Strážnice Kieling už nebyla tak bezútěšná, jak by se u budovy obklopené troskami dalo čekat. Prošlapanou prkennou podlahu oživil narmský koberec, který si přivezli z Althain. Na ebenem vykládaném stolku ležela vedle tepaného mosazného svícnu vyskládaná hromádka Asandirových knih. Ze zaprášené místnosti nahoře se zde objevila čtyři křesla bez polštářů. V kotlíku nad ohněm se dusilo maso, jako by se na světě nedělo vůbec nic zvláštního. Arithon se zabalil, dostal šálek hořkého čaje a bez hnutí seděl, nechávaje paravianská kouzla konejšit své vědomí. Vychutnával cedrovou vůni dřevěného obložení strážnice. Před očima člověka zběhlého v magii pulsovaly proplétající se rostlinné a zvířecí motivy zvláštní silou. Ať už s těmito reliéfy dělali sochaři cokoliv, podařilo se jim vdechnout své práci život. Při pohledu na ně k člověku dolehla ozvěna mystérií, která zdejší zemi obdařila životem. Mrazení, které předtím svíralo Arithonovo nitro, pomalu přešlo v teplo. Naposledy se otřásl. Asandir vstal, jako kdyby ho Arithonův pohyb přivolal, a nechal Dakara, ať na s’ilessidského prince, spícího – možná pod vlivem nějakého kouzla – dohlíží sám.

O chvilku později už čaroděj starostlivě klečel vedle Arithona. „Vypadáš už lépe. Můžeš mi říci, co se stalo?“

Arithon, vyčerpaný jako po děsivém snu, se překvapeně zarazil. „Vy jste nám zachránil život a nic jste neviděl?“

Čaroděj složil unavené ruce na kolena a upřel pohled stranou do ohně. Poskakující zlatá záře mu zvýraznila vějířky vrásek v koutcích úst i další, jemnější, kolem očí. „Vím, že vás napadla nějaká hmotná forma Desh-thiere. Není mi jasné proč ani jak. Dokonce i Sethvir uvěřil, že to stvoření není schopné vnímat.“ Pokud se cítil zahanben, nedal to najevo.

Jeho pohled stále zářil zpod zamračeného obočí jako křišťál třpytící se ve slunečních paprscích.

Arithon zavřel oči a uchopil do roztřesených rukou šálek čaje. „Vy jste hledali bytost jen s jednou podstatou?“ nadhodil, tentokrát nikoliv jako princ, ale jako mág, který se dělí o své myšlenky s kolegou.

Naproti přes místnost zvláštních tvarů, kterou prostupovala vůně skopového, na lavici překvapeně dosedl Dakar. „Ale vždyť přece neexistuje živá duše, kterou by mág Bratrstva nedokázal odhalit!“

Arithon slabě zavrtěl hlavou. Desh-thiere byla zřejmě výjimkou. Kdoví s jakými zlými úmysly byla tato věc v izolovaných světech za jižní Bránou vytvořena.

Asandir dál napjatě čekal.

Pak prohlásil s téměř lhostejným výrazem: „Ať má Věčná mlha jméno jakékoliv, Traithea připravila o většinu jeho schopností. Takže podle tebe má to stvoření duši a skládá se z několika bytostí?“

„Spíš z několika tisíc,“ zašeptal Arithon. Otevřel oči. „Je jich tolik, že se nedají ani spočítat, a všechny jsou chyceny v osidlech nenávisti. Naše úsilí se světlem a se stínem postupně rozptylovalo mlhu a s ní i prostor, ve kterém byly uvězněny, nic jiného.“

„Věčné milosrdenství Athovo,“ vydechl čaroděj. Když se však v krbu propadlo poleno a plameny vyšlehly o něco výš, bylo v jeho tváři, tak zřídka podléhající nejistotě, vidět zděšení.

„Ale to přece není možné,“ ozval se Dakar. „Kdyby tomu tak bylo, jak by mohla Desh-thiere svévolně projít ochranou Kieling?“

„Snadno,“ odvětil polohlasem Arithon, který byl sice také nervózní, ale přistupoval k problému přivyklým rutinním způsobem a s léty sebeovládání. „Ta mlha je jen prostředí vytvořené ze sražené vlhkosti. Bytosti, se kterými jsem se setkal, jsou samostatné a pohybují se v ní. Jim paravianská kouzla ve vniknutí do věže brání, ale mlze, která tvoří jejich podstatu, už ne.“

Asandir Vládci Stínu jeho domněnky nevyvracel. Jeho mysl se po chvíli vykradla z místnosti a jako síť se rozprostřela nad okolními rozvalinami.

Arithonovi umožňovaly jasnozřivé schopnosti vnímat odraz toho, co viděl Asandir. Na Rauvenu studoval pod vedením svého děda těsné vztahy, které spojovaly všechny věci na světě. Stejně jako kdysi meditoval se svým učitelem, aby mohl tato pouta spatřit, vydal se také nyní za Asandirovou myslí.

Ale tam, kde rauvenští mágové dokázali rozeznat vzdušné proudy a předpovídat dráhu letu suchých listů unášených větrem, kde uměli vypátrat teplo mezi stromy obestřenými mrazivou mlhou a najít ptáka spícího s hlavičkou pod křídlem, kde věděli, jak ucítit otáčení země a krystalky námrazy na vyschlých stéblech trávy, proniklo vnímání čaroděje Bratrstva ještě mnohem hlouběji.

Asandir si Arithonovu pozornost uvědomoval a neskrýval vůbec nic.

A Arithon, jako kdyby se před ním rozevíral malovaný vějíř či jako by slepci zázrakem spočinul zrak na překrásně utkané tapiserii, spatřil známé tvary obkroužené stříbrnými liniemi jejich vlastní energie. Ze závratné hloubky pohledu se mu zatočila hlava.

Asandir neviděl kámen, nýbrž jeho krystalickou mřížku a uvnitř jemná zářící vlákna energie, která zachycovala podstatu všeho živého a vdechla hmotě prvotní vibraci. Tak jako může člověk vidět něco, co je mu nejdražší, viděl čaroděj každou věc nikoliv podle typu, ale podle jejího jména vystihujícího podstatu každého předmětu. Každou rostlinu viděl růst ze semínka, kdy z něj vyrašil první klíček, viděl slunečné dny i bouřky, které ji při růstu provázely, a viděl i větve a každý list, který kdy z dospělého stromu spadl. Každý dub by poznal od ostatních – od stojícího, shnilého nebo ještě nezasaženého – jediným pohledem. Nepřízeň počasí, nákaza i dokonalé zdraví, to vše se mu rýsovalo přímo před očima. Viděl krystalky námrazy nikoliv jako zmrzlou vodu, ale jako jednotlivé oddělené struktury v celém jejich nesčetném množství. Jejich jména před ním ležela jako jejich podpis. Poznal podle doteku každý oblázek na dně vyschlého řečiště a věděl o proudu energie každého zrnka písku. Vedle všech detailů, vedle závratné velikosti tohoto pohledu se každý divák musel cítit naprosto nicotně.

Arithon se rozplakal. Ne však nad sebou a nad omezeností svých smyslů, ale nad krásou obyčejného plevele a nesmírné dokonalosti roztažené krovky brouka. Znovu viděl, tentokrát pozornějšíma očima, odezvu Paravianů a také viděl, jak je nechutnost koňského trusu vyvážena jeho jásavou energií. Při Asandirově procházce rozbořeným Ithamonem si Arithon uvědomil, jak jsou jeho znalosti povrchní a nedostačující. V bolestivé upřímnosti pochopil, co všechno si svým odchodem z Rauvenu odepřel, když zasvětil svůj život jinému osudu a jiným touhám. A nyní k tomu má dojít znovu a ještě ve větším měřítku, až proti své vůli přijme korunu podruhé.

Pak Asandir nechal své soustředění pohasnout. Arithon se vymanil z neúprosného zrcadla, které mu vědomí čaroděje Bratrstva nastavilo, a připomněl si nebezpečí, díky kterému jejich pátrání vlastně proběhlo.

Čarodějův pohled totiž i přes svou hloubku žádné výsledky nepřinesl. Pobořené zdivo nic zlověstného neukrývalo, jen houževnatost lišejníků, dřímajících pod příkrovem zimní noci. Čaroděj se vydal při svém zkoumání mnoho mil za hranice města do nitra Daon Ramon, jenže na onu podstatu Desh-thiere, která bratry tak zákeřně napadla, nenarazil.

Nikde se nic nehýbalo, jenom sovy na svém nočním lovu. Nikde nic nehynulo, jenom tráva spásaná zajíci. Jediný zvuk byl vítr v suchém křoví. Věčná mlha nebyla nic jiného než mrazivý opar mrtvě sedící ve výmolech, vlhký a lhostejný. Asandir definitivně přerušil nahlížení. „Nemůžu to najít.“ V jeho hlase bylo znát rozmrzení, které však nepramenilo z pocitu ponížení, že jeho schopnosti na tento úkol nestačí, nýbrž z lítosti, že byli vinou Bratrstva ohroženi dva princové, které měli čarodějové chránit.

„Ale jak to?“ vykřikl Dakar s rukama tak křečovitě zaťatýma v pěst, že ani nemohl uchopit lžíci a promíchat kotlík. A Arithon si v duchu kladl stejnou otázku. Magii na této úrovni prostupovala síla, která hýbala celým vesmírem. To, co viděl Asandir, potvrdilo učení Rauvenu – že všechny věci byly tvořeny energií, zářícími prameny podléhajícími přírodním zákonům. A právě z toho, že si učení mágové tuto skutečnost – naprosto dokonale definovanou – uvědomili, pramenila jejich moc. Poznat předmět, zjistit o něm úplně všechno znamenalo ovládnout jeho tajemství. Všechna moc vycházela ze síly života. Vzhledem k tomu, že Desh-thiere tvořil shluk jednotlivých bytostí, měla by její podstata být naprosto zřejmá. Fakt, že by tomu tak nebylo, se vymykal zdravému rozumu.

U každého zasvěceného do tajů magie vzbuzovala Desh-thiere dojem, jako by zlo nevídaných rozměrů vneslo do přirozeného pořádku chaos.

Dakar, jehož naříkavý tón měl zřejmě zakrýt zoufalství, se zeptal: „Ale co na Atheře by mohlo uniknout pozornosti Sedmi?“

„Z Athery nic.“ Arithon obrátil pohled k čaroději a své dřívější nepřátelství prozatím odložil stranou. „Ani já jsem si nevšiml, co je vlastně Věčná mlha zač, až do chvíle, kdy se rozhodla zaútočit.“

Nyní se ozval Asandir: „V Desh-thiere se nevyznají věštci ani vlákna, všichni mohou sledovat jen její následky. A to platí i v této chvíli – což je značně nebezpečné – ale pátrání po důvodech musí počkat. Teď je hlavní vybudovat pořádnou ochranu, aby nás naše snažení nepřivedlo do ještě většího nebezpečí.“

Dakar sledoval porozumění, jaké mezi mágem Bratrstva a s’ffalennským princem najednou zavládlo, a bál se pohnout. Vysílení, strach a rozčarování ho uvedly do jakéhosi zvláštního stavu a jemu se na zlomek vteřiny naskytl pohled na odraz Asandirovy dokonalosti, která se zrcadlila v Arithonovi.

Poté poskakující plameny ohně spolu se zatuchlým pachem vysychající vlny Dakarovo nevypočitatelné nadání zaplašily. Scéna se opět vrátila do své původní obyčejné podoby – ustaraný, sešlý stařec v potrhaném plášti se skláněl nad zemdleným mladíkem.

Pak Asandir Vládci Stínu, jenž jen taktak vyvázl z osidel Věčné mlhy, kterou se zavázal pokořit, řekl: „Spi. Do rána ten problém vezmu na svá bedra já.“

Jeho slova nesla jemný nádech magie. Asandir v sobě s klidem udusil lítost a čekal, až princ, jehož tak oklamal, aby mohl zúčtovat se svými niternými pocity, usne. Ačkoliv mohla Arithonovi v nabízeném oddechu zabránit byť i jediná myšlenka, poddal se spánku tak vděčně, až to čaroděje na okamžik zarazilo. I přes novou hloubku tužeb pramenících z čerstvých, společně prožitých vizí nezůstala v princi, který byl připoután pocitem odpovědnosti k nechtěnému osudu, žádná zášť. Rozhřešení nakonec poskytl právě s’ffalennský soucit, který předtím jeho osud zpečetil. S utrpením z Caith-al-Caen, které nebylo možné potlačit, byť se o to snažil sebevíc, dosedne Arithon bez protestů i na trůn.

Asandir, zahanbený odpuštěním, kterého se nikdy nenadál, stál naprosto mlčky a bez hnutí. Potom se usmál, jako by na něj náhle dopadly paprsky světla, natáhl se a se zřetelnou opatrností Vládci Stínu urovnal přikrývky. Schoval hudebníkovy prsty, rozryté tak nepatřičnými jizvami a mozoly, do tepla suché vlny a nakonec své dílo završil kouzlem klidu.

Když se po chvíli narovnal a otočil ke svému učedníkovi, měl ve tváři výraz bezútěšný jako ledovcem zjizvené žulové podloží. „Máme před sebou pernou noc. Lysaer nemá schopnosti svého nevlastního bratra, a proto nesmíme předpokládat, že se mu nic nestalo. Přivolal jsem na pomoc Luhainea. Kharadmon už je zpátky v Althain, protože si Sethvir myslí, že by souboj našich princů mohl alespoň zčásti objasnit, jak byl ochromen Traithe. Pokud nedokážeme odhalit podstatu našeho nepřítele, musíme aspoň určit, jak se dokáže dostat přes všechna ochranná kouzla kromě paravianských. Jinak sem žádné slunce nevrátíme, protože nebudeme mít jak ty duchy Desh-thiere ovládnout.“

Dakar ze svého místa na lavici stáhl z kolíku pohrabáč. Nemotorně se předklonil, aby prohrábl oheň, a jeho ochablá lýtka se rozkývala nad podlahou. Ani ho nepopudilo, že poprvé v životě zapomněl hlídat večeři. „Když je ta věc živá,“ začal svou teorii o Věčné mlze, „tak to nemůžeme vystopovat a zabít to, že?“

„Pokud je to živé,“ opravil ho Asandir, netrpělivý jako mučedník napínaný na skřipci. „Pokud životní síly, se kterými jsme se setkali, nebyly dílem iluze, pokud je to nebo jsou to stvoření vtělená do mlhy, tak se nad tím zamysli, Dakare. Necháme naše prince, ať to ‚zabijí‘, poruší jejich mlžnou schránku, a co zbude potom?“

Dakar, shrbený jako vyděšené dítě, s pohrabáčem v bezvládných rukou zašeptal: „Volný duch. U Athova milosrdenství, vždyť my tu věc vlastně osvobodíme.“

„Obávám se, že ano, můj věštče,“ pravil Asandir. „Pokud dokáže ta bytost transformovat jako naši nehmotní kolegové z Bratrstva své vibrace a zůstane dál v tomto světě, tak se obávám, že ano.“ Potom následovaly rázné příkazy ohledně další výpravy do nevlídné noci, při které měli vztyčit další ochranné bariéry kolem věže.

Dakar pohlédl na kotlík a na teplou večeři, kterou asi budou muset spořádat ve spěchu, aniž by si ji mohli vychutnat. Podepřel si oběma rukama hlavu a v dlouhém umolousaném šálu, bez kterého by nejspíš zmrzl a jehož konce se teď válely po zemi, vypadal nevrle jako pobuda vyhozený z hospody. „Proč jen jsem se nakonec nešel učit na toho dráteníka?“ osopil se na plápolající oheň. „Spravovat děravé hrnce by byla větší zábava než prát se s duchy v noci mezi troskama, kde pořád táhne.“

„Souhlasím,“ stroze přisvědčil Asandir. „Tak do toho.“ Čaroděj přešel k místu, kde ležel pod hromadou přikrývek Lysaer. „Pokud si nebudeme naprosto jistí, že tomuto princi Desh-thiere nijak neublížila, nebude na děravých hrncích v této zemi už záležet ani za mák.“

Pátrání

Pouští Utrpení se hnala sněhová bouře a vločky, které vletěly oknem do přepisovací místnosti v Althain, poprášily koberec pravidelným vzorem. Sethvirovi už pera v kalamářích dávno zamrzla, ale zdálo se, že je mu to úplně jedno. Byl navlečen v pomačkaném hábitu, vlasy, jež si čas od času prohrábl prsty, mu na hlavě trčely do všech stran jako nějakému potulnému hadači osudu a čaroděj sám zrovna zíral do svého hrnku, ve kterém už zbyla jen studená změť hořkých lístků. Jako by v těchto plovoucích zbytcích mohl skutečně najít budoucí běh světa, prohlásil do místnosti, která se zdála být až na knihy prázdná. „Škody – lze-li tento výraz použít u útoku tak přesně cíleného – už byly napáchány.“

Z prázdného prostoru vedle krbu plného popela, kterého se od Asandirova odjezdu nikdo ani nedotkl, mu odpověděl Kharadmonův hlas: „Jenomže to by se už výsledky střetnutí s Věčnou mlhou začaly projevovat. A to nejde dohromady – Luhaine s Asandirem přece u prince Lysaera na nic nepřišli.“

„Pátrali důkladně, já vím,“ opáčil prudce Sethvir, kterého tížila zpráva z Ithamonu, jež přišla v noci. Lysaer, jenž fyzicky ani povahově nedospíval, byl tělem i duší stále naprosto stejný mladík, který vstoupil na Atheru západní Bránou.

Strážce Althain zvedl ruku a nepřítomně zakroužil lístky v hrnku, jako by nešlo o nic tak závažného, co by vyžadovalo jeho nejvyšší pozornost. Pak prohodil ke Kharadmonovi: „Zkoumáte podstatu vesmíru klíčovou dírkou.“

„Zase ty tvoje analogie?“ Závan studeného vzduchu rozvířil po místnosti sněhové vločky. V tělesné formě Kharadmon rád přecházel sem a tam, a tento neklid ho neopouštěl, ani když byl nehmotný. „Takže jakou klíčovou dírkou? Něčím tu svou teorii podlož.“

Nadzvednuté ježaté obočí prozradilo, že se Sethvir cítí dotčen. „Ale, jen taková domněnka,“ upřesnil. S přehnanou opatrností odložil hrnek, jako by se vyluhované lístky mohly zatím proměnit v něco křehkého, co by mohl prudkým pohybem rozbít. „Ta moje klíčová dírka je přítomnost a mé podezření se týká Traitheova vážného stavu.“ Napřáhl prsty, špinavé od inkoustu, do prostoru. Objevil se obraz, jasný jako plamen právě zapálené svíčky. Odehrávající se scéna nebyla ničím novým. Čarodějové Bratrstva si okamžik zavření jižní Brány a osud jejich kolegy, který se sám postavil zkáze, kdysi přehrávali s pomocí vláken a ohně pořád dokola…

* * *

Porfyrové pilíře jižní Brány byly zaplaveny statickou energií spoutaných sil. Počasí se přidalo a bouřková obloha bičovala zem blesky. Hrom burácel a děsivé světelné představení halil déšť jako závoj stříbrných jehel. Ještě po pěti stoletích naháněl hrůzu pohled na to, jak se z portálu mezi světy vyvalila Desh-thiere. Blížila se, hnána vichřicí. Neproniknutelná mlha, vypadající jako pára nad kotlem čarodějky. K bráně, ze které se mlha valila, se prodírala osamocená postava. Traithe bojoval s vichřicí, která mu cloumala pláštěm a nedovolovala mu téměř ani krok…

* * *

Zde se obraz zastavil, právě když Traitheovi zakryl tvář rukáv zmítaný větrem. Jednu ruku čaroděj napřahoval proti čemusi, co vypadalo jako prázdný vzduch nebo snad svíjející se chuchvalec mlhy. I když se obraz nehýbal, zkreslovaly celý výjev oslnivé blesky.

„Tyto poryvy jsme až doposud pokládali za vichřici,“ zabručel Sethvir“již vyvolaly vzdušné proudy z Brány. Jenže teď bych řekl něco jiného.“

„Útok Desh-thiere?“ Kharadmon se ani nepohnul. „Střed toho víru je přesně kolem Traithea, to je pravda, ale je v něm přece jen mlha. Životní energie tam nikde vidět není.“

„Tak to skutečně vypadá.“ Sethvir povolil kouzelné sevření a obraz se znovu rozběhl. Následujícímu výjevu neubral na tragičnosti ani fakt, že už se všechno udalo tak dávno…

* * *

Traithe pozvedl ruce a rukáv mu obličej znovu odkryl. Už na něm však nebyl výraz čaroděje, který by pevně ovládal svou moc, nýbrž člověka na pokraji zhroucení. Bouře a mlha se semkly v mohutném víru, který čaroděje srazil na kolena, a do hlasitého zaburácení hromu zazněl jeho výkřik. Vypjal se k nadlidskému výkonu. Jeho schopnosti ho vyslyšely. Energie sjela na jeho pokyn dolů, nespoutaná a živelná jako blesk, a obtočila mu zápěstí a paže jako rozžhavený ostnatý drát. Nezkrotně mu vytryskla do náručí a vybuchla s oslnivou září jako zkázonosná nova, nepochopitelná, a přesto přichystaná k ničení. Desh-thiere, ozářená výbojem, o něco ustoupila. Její chuchvalce se stáhly, rozdělily a odhalily bělostný oblouk jižní Brány. Během okamžiku, na který její kradmá invaze ustala, se černě oblečená postava v plášti posetém jiskrami zvedla ze země. Zvedla popálené ruce a načrtla do vzduchu znamení svázání. Traithe v agónii bolesti ochraptěle vykřikl jména, která tvořila uzavírací kouzlo. A jako z praku, nataženého až k prasknutí, se kolem rozletěla kouzla. Spleť časoprostorových pout a energií, která tvořila jižní Bránu, se rozestoupila jako hořící hedvábí a zmizela.

Věčná mlha měla odříznutou cestu a další její vpád byl zastaven. Půdu mezi sloupy brány divoce bičoval déšť. Kapky čeřily i hladinu kaluží, jež se mezi sebou proplétaly stružkami odtékající vody. Traithe stál stále na místě. Jeho silueta se rýsovala jako kupa pohozených hadrů, až na to, že čarodějem otřásaly hluboké, zoufalé vzlyky, jako když malé děcko pláče bolestí a hrůzou.

* * *

Obraz se znovu zastavil a jako pilník odírající rez ze starého meče opět zaskřípal Sethvirův komentář.

„Co když ta rána, kterou dostal Traithe, ve skutečnosti nebylo to, že se mu jeho kouzlo nepodařilo zvládnout, jak jsme si napřed mysleli? Třeba mohl nechat svoje vlastní kouzlo uzemnit svým tělem. Taková oběť by dávala smysl, kdyby už neměl na výběr a chtěl za každou cenu ten vpád zastavit.“

Kharadmon, tajemný jako obvykle, opáčil ze vzdáleného konce místnosti: „Takže tím chceš říci, že Desh-thiere nějak ovládla jeho mysl?“

„Ano. Traithe se jí zcela otevřel, aby tak zjistil její jméno a mohl ji potom ovládat. V takovém případě by mu ještě nebezpečí nehrozilo, pokud ovšem bytosti, které zkoumal, nebyly někde o krok před námi.“

V dalších úvahách pokračoval Kharadmon: „Traithe by samozřejmě vztyčil ochranná kouzla. Jenomže jeho pokus o odpor zřejmě přišel až po rozhodujícím útoku Desh-thiere.“

„Takové jsou mé domněnky.“ Sethvir upíral zrak do míst, kde se právě nacházel duch jeho druha. Ani jeden z nich nevyslovil bolestnou pravdu, a to, že znát jméno s sebou neslo moc danou bytost zničit. Paradoxem bylo, že právě mágům, kteří žili tak dlouho a do takových hlubin poznání pronikli, v používání ničících kouzel bránila právě hloubka jejich vědění.

Sethvir se znovu zahleděl na výjev, který vytáhl z pět set let staré minulosti, a opět se vrátil k jejich přerušenému rozhovoru. „Takže já se domnívám, že si Traithe sám zničil polovinu své mysli, aby tak Desh-thiere zastavil dříve, než by ho ovládla úplně. Spálil ji stejně, jako by si bojovník uťal hnisající končetinu a vlastní rukou se tak zmrzačil.“

Traithe ztratil po těchto událostech paměť a větší část své mysli, z níž pramenily jeho schopnosti, a spolu s tím vším přišel i o stopu k onomu jménu bytosti, která z něj udělala téměř trosku.

Sethvir mávnutím, ve kterém se odrážel jeho zármutek, nechal vyčarovaný obraz zmizet. „Jenže to varování už přišlo pozdě. Včera v noci v Ithamonu Asandirova ochranná kouzla na Desh-thiere vůbec nezareagovala. Ani Desh-thiere nezahnala pryč. Věčná mlha se prostě jen přemístila do jiného času. Do jiné doby. To by mohlo znamenat, že už svůj úkol splnila. Podle mě se na Teir‘s‘Ilessidovi zatím ještě nic neprojevilo, protože má tato chvíle teprve přijít. A určitě to bude velice pečlivě načasováno.“

„Arithonova korunovace v Etaře,“ uzavřel debatu zachmuřeně Kharadmon. „Tam to bude. To kvůli zásahu Desh-thiere se vlákna z ničeho nic setkají.“

Zachmuřeně a bez jediného slova si Sethvir s Kharadmonem dávali dohromady domněnky uplynulé noci. Že pokud sahaly schopnosti Desh-thiere tak daleko, že mohla ovládat čas, mohlo jí Bratrstvo bránit jenom chabými, pomíjivými kouzly.

„To je jak zavírat vrata od stáje, když už nám dobytek dávno ukradli,“ vybuchl Kharadmon a sněhové vločky se vznesly jako duchové z jednoho konce koberce a usadily se na druhém.

„Kdyby nás bylo znovu sedm, tak bychom to dokázali,“ povzdechl si Sethvir. Protože se papíry a pergameny poházené po stole začaly zmítat v průvanu, vzal zamrzlé kalamáře a vše jimi zatížil. „Buď se uklidni, nebo zavři to okno, ať tady tolik netáhne. Obojí se zvládat nedá.“ Zarmouceně ještě strážce Althain dodal: „Jsme jako mravenci, kteří se snaží ze všech sil udržet na kluzkém kameni. Víš dobře, že pokud se máme dočkat konce téhle hrozby, tak musíme nechat korunovaci v Etaře, aby všechnu tu hrůzu spustila.“

„Toho jsem si vědom, a je mi skutečně záhadou, proč se mezi Athova stvoření musely dostat krysy a Dakarova proroctví.“ Okno se s bouchnutím zavřelo a bronzové západky zajely na své místo. Do ticha, které už nerušil hvízdající vítr, se ozval už jen Kharadmonův roztrpčený hlas. „Tak já jdu k tomu pouštění žilou zavolat Traithea, jako havran před bitvou.“

Poslední rána

Pusté močály v jihovýchodním Tysanu nebyly právě místem, kde by za krátících se dní po slunovratu měla člověka zaskočit vánice. Elaira, která se pěšky prodírala bažinami kdesi hluboko v houští holých vrb a javorů, se opřela o svou kobylku. Seškrábla si kus zmrzlého sněhu z pramene vlasů, který jí vyklouzl zpod pláštěnky, a zmrzlé vločky kolem ní zatím tančily a slabě škrábaly po zamrzlých hladinách tůní a po stvolech loňského orobince. Když si ji zavolala Morriel z ubytovny Koriani v Hanshire, rozhodla se, že se vyhne obchodním cestám podél pobřeží. Kruh představených měl na tuto zimu přesídlit do své zimní rezidence poblíž Mainmere, kde na pobřeží zela prázdnotou od svržení panovníků Havishe pobořená pevnost. Nejbezpečnější cesta se nabízela jižním průsmykem, neboť bažiny kolem vysočiny byly osídleny tak řídce, že lovce lidí, pročesávající při svém pátrání po klanech z Caithlesa celý Korias a Taerlin, nepřitahovaly.

Přes to, že snad mohly být zdejší močály bezpečné sebevíc, o pohodlné cestě se rozhodně hovořit nedalo. Kobyle zůstala jedna podkova v blátě, a pokud měla Elaira předejít zranění na kamenité cestě v horách, musela najít nějakého kováře.

„Jako by si nějaký řemeslník při smyslech otevřel obchod v bažině,“ postěžovala si ostřici, která se jí omotala kolem kotníků, a svému jedinému živému společníku – koni. Klisna jí dloubla tlamou do kapuce a v okolním vlhku se rozplynul obláček jejího dechu.

„To jsi nemohla tu podkovu ztratit u kočovníků?“ zastavila se mladá čarodějka na ostrůvku rákosí. – „Nikdo to na Atheře s koňma neumí líp než oni. Tady můžeme být rádi, když najdeme nějakého lovce, co bude umět něco se železem.“

Kobyla dupla a kousky ledového příkrovu mazlavého bahna zacinkaly o mohutné kořeny dubu jako roztříštěná glazura.

„No dobře, tak půjdeme dál.“ Elaira se začala prodírat k dalšímu ostrůvku a nasednout na koně ji ani nenapadlo. V bažinách, kde se padající sníh a mlha smísily s Desh-thiere a proměnily celé okolí v neproniknutelnou bílou zeď, bylo každé došlápnutí zrádné. Pocestný mohl jediným krokem sejít z cesty a pak by ho už čekalo jen utonutí nebo smrt hlady. Občas z některé tůňky trčely nad hladinu staré kosti, doběla obrané rybami.

Elaira se brodila strouhami, boty skrznaskrz promočené z rašelinových jezírek pokrytých ledem, který pod ní ještě ani jednou nevydržel. Mráz ji bolestivě bodal. Aby zahnala nepříjemné myšlenky, snažila se rozpoznávat rostliny, kolem kterých šla – žilkovité, napůl shnilé stvoly proskurníku a mečovité porosty orobince. V duchu si je všechny zařazovala – od renworty s jedovatými bobulemi až po cailcallow a vrbovou kůru zmírňující horečku. I přes nemilosrdný příkrov zimy viděla, kde by měla vyrůst potočnice a které prohlubně bez sněhového polštáře ukrývaly horké prameny. Také léčivé rostliny tvořily nedílnou součást výcviku Koriani a Elaira se učila nazpaměť nezáživné recepty na bylinné čaje poměrně nedávno.

Jako by babská moudra a pomačkané recepty, které si předávaly celé generace dnes již mrtvých bylinkářů, mohly pomoci zapudit vzpomínky na jediné náhodné setkání na jistém hospodském seníku.

Tak pečlivě se soustředila a tolik přivykla vyděšenému volání ptáků a tlukotu jejich křídel, se kterým se jí klidili z cesty, že si dětí všimla, až když byly téměř u ní.

Celá sedmičlenná skupinka se hnala po zamrzlých strouhách na bruslích a měla na sobě stejnou hnědou barvu jako ostatní stvoření žijící v bažinách. Děti si za nadšeného hulákání a výskotu razily cestu vrbovým mlázím, dokud svým hlukem nepoplašily Elaiřinu klisnu.

Zafrkání koně v místech, kterými cizinci procházeli jen zřídka, je vylekalo. Hlavy, napůl ukryté za porostem javoru ztrácejícím se pod popínavými rostlinami, se rázem otočily. Pak se ozvalo varovné zvolání bažanta. Dětské skotačení se rázem zvrhlo ve škrábání kostěných bruslí o led, jak se děti vrhly do okolního křoví, a tam začaly utišovat nejmladšího, který se bál a natahoval k pláči.

„Všechno je v pořádku!“ Elaiřino zvolání nad nyní již zdánlivě prázdnou bažinou nerozeznělo žádnou ozvěnu. Jezírka, šedivá jako cín, ostře kontrastovala s černou rašelinou a sněhem okolo stejně jako slaný povlak na ostrůvcích trávy. Plískanice téměř ustala a zbyl jen tichý šepot mrholení. Do plížících se jazyků mlhy nezašustila ani ostřice. „Nikomu z vás neublížím. Vždyť ani nemám zbraň.“

„Tak ukaž,“ zvolal nějaký chlapec, jemuž se evidentně hlas usadil teprve nedávno. „Sundej ten plášť.“

Elaira polohlasem zaklela. S tím, jak byla promočená, jí mráz zaleze až na kůži. Rozepnula kulatou sponu a spustila těžký vlněný plášť právě včas, aby ji zasáhla sprška od nevděčné klisny, která v tom okamžiku zatřásla hřívou.

Čarodějka neměla žádný pás kromě smotané vlněné šerpy. Jediné kovové věci, které měla na sobě, byly tři měděné mince, které stále ještě nosila jako upomínku na staré časy, kdy je měla jako pouliční kapsářka pro štěstí. A ještě lovecký nůž, kterým naposled loupala větve na pytlačky, na které nechytila ani ploutvičku. Včera šla spát o hladu.

„Otoč se,“ vybídl ji hoch.

Elaira nechala ruce rozpažené a poslechla ho, i když šaty zachytávala o větve. „Ráda bych se vyspala někde v suchu a sehnala nějaké zásoby.“ Přemáhajíc třes, jak jí drkotaly zuby, ještě dodala: „Mám peníze.“

Kolem ní začaly děti vylézat ze svých úkrytů. Byly ve věku zhruba od deseti do dvaceti let a jediná jasná barva na nich byl ruměnec na tváři. Šaty měly ušité z malých kožek sešitých dohromady a utkané ze lnu rostoucího v bažině. I když jich většina byla umazaná, všichni měli vlasy učesané nebo spletené do copánků a každý měl u sebe talisman z peří proti utonutí. Elaira na sebe znovu hodila plášť, který zatím měl dost času na to, aby stačil řádně promrznout. Podívala se do očí dětem, jež se kolem ní zatím shlukly, a řekla: „Máte tady, doufám, nějakou vesnici?“

Děti ji odvedly ze stezky pryč a jejich ostych byl tentam. Místo toho začaly vesele švitořit. Podle jejich přízvuku je Elaira odhadla na potomky farmářů, které sem vyhnalo povstání. Ti, kteří zde přežili, se spolčili s vyhnanci, kteří byli z pobřežních vesnic vy štváni kvůli nějakému bezvýznamnému prohřešku svých dávno už zapomenutých předků. Všichni takoví mohli najít útočiště v bažinách, v horách nebo v divočině, která byla moc otevřená nebo pustá na to, aby mohla skýtat úkryt početnějším klanům. Píce zde byla velice vzácná a důvěra místních nevelká. Přesto však zdejší lidé pochopili kouzlo pohostinnosti lépe než mnohem bohatší rodiny ve městech. Když Elaira dorazila k hloučku chatrčí z hlíny a z proutí, nesla už její klisna dva chlapce a jednu holčičku a všichni se při svém nadšení ze všech sil snažili zvíře, které je neslo i s jejich kostěnými bruslemi, příliš nerozdráždit.

„Pocestný!“ zavolal nejstarší chlapec a z chatrčí vyšli obyvatelé bažin.

Vzhledem k tomu, že byli hubení jako rákosí a pokroucení jako kořeny, které všude kolem trčely z bažin, vypadali velice nevlídně. Ve skutečnosti však jejich štědrost neznala mezí. Stejně jako jejich ratolesti se napřed ujistili, že Elaira není ozbrojená, a pak ji srdečně přivítali. Za hodinu už byla její klisna ustájená v přístřešku z proutí a mladá čarodějka, vykoupaná a osušená, seděla před ohněm krmeným rašelinou a usrkávala čaj vyluhovaný z rostlin, o které si ještě před chvílí trhala šaty. Děti byly pořád kolem ní a ustavičně se jí na něco ptaly a obehrávaly se navzájem o knoflíky ve hře, kterou je naučila. Nejmladší, kterého hazard ještě tolik nezajímal, se jí rozvaloval na kožešinách u nohou, hrál si s jejími rozvázanými tkanicemi a usilovně se snažil nacpat si je do úst.

„Pojď sem,“ protlačila se k děcku Elaira skrz ostatní, aby ho od jeho pokušení odtáhla. „To bláto tomu na chuti asi moc nepřidalo.“

Dítě, kterému byly zmařeny jeho plány, začalo vřískat. Ani jeho nářek však neobstál proti dalšímu, mnohem hlasitějšímu výkřiku, který se ozval zvenčí.

Elaira polekaně vyskočila. Výkřik se ozval znovu, a nyní už bylo možné poznat hlas matrony, která za soumraku vyrazila pro čerstvou vodu na polévku.

Elaira odložila hošíka na sedátko a ostatní děti se jako králíci rozprchly do mezer mezi svázané otepi rákosí. Nebezpečí pro ně nebylo ničím novým, takže dokonce ani ty nejmenší z nich nezačaly brečet. Mladá čarodějka sevřela v dlani drahokam, který jí visel kolem krku, přeskočila kůstky na hraní, které nechali na zemi ležet chlapci, a vyběhla do mrazivého zimního vzduchu.

Tam zůstala stát. Dveře se jí na kožených závěsech zavřely za zády. Zatímco jí suché prsty u nohou v rozbředlém sněhu pomalu mrzly, pídila se po tom, odkud nebezpečí hrozí. Venku na blatech, v místech, kde ze země tryskaly horké prameny, totiž žena křičela stále dál, stižená panickou hrůzou.

Plískanice už ustala a ve větru bylo cosi zvláštně, pronikavě cítit. Elaira zamrkala. S jejíma očima nebylo zdaleka všechno v pořádku.

Všude kolem ležely stíny, ostré jako nože a jasně modré. Do očí ji bodala oslnivá bělost sněhových závějí. Proti nim ostře vystupovalo rákosí a holé keře, lesknoucí se jako ostří mečů. Javory, doubky a vrby – to všechno se rýsovalo nepřirozeně ostře a jejich horní větve se klikatily jako změť vlněné příze nebo inkoust rozfoukaný po papíře. Elaira s námahou polkla. Mlha byla pryč. Zmizela. Všude kolem byla jasná noc. Čarodějka ohromeně zvedla hlavu k obloze a drahokam jí vyklouzl z prstů.

Nad sebou spatřila mezi černými obrysy holých větví poprvé v životě hvězdy. Visely na indigové klenbě, která se zdála nekonečná jako celá věčnost, a byly krásnější než všechny Morrieliny diamanty. Elairou otřáslo radostné nadšení, které přešlo v radostný výkřik. „Dokázali to! Ať žije královská krev Athery, proroctví západní Brány se vyplnilo! Pojďte se všichni podívat! Desh-thiere je poražena!“

Chatrče z hlíny a z rákosí však zůstaly do poslední pevně zavřené. Elaiřino očarování bylo rázem pryč, protože ječící, k smrti vyděšená žena ji při svém zoufalém úprku do bezpečí srazila na zem.

Rezignovaně se zvedla z bláta. Odporný bažinný zápach jí měl zřejmě ztrpčovat život ještě nějakou dobu. Ale jakákoliv rozmrzelost se jí stále ještě nemohla dotknout. Nadšení a nevídaná krása oblohy jí propůjčovaly nesmírnou dávku shovívavosti. Slabá stříbrná záře, která lemovala bažiny a která se zdála pomíjivější než dech, pro ni byla mnohem větším zázrakem než magie. Elaiřina poctivá povaha ale nemohla zastínit skutečnost, že nebýt Asandirovy důvěry a toho, že měla přístup k archivům Koriani, nevěděla by o obloze nad Desh-thiere vůbec nic, stejně jako lidé z bažin, kteří se teď klepali hrůzou.

Po celý zbytek večera se snažila napravit, co se jen dalo. Zachránila hrnce, aby se nad opuštěnými ohni nespálily na uhel. Pak až do ochraptění přemlouvala obyvatele bažin, aby vylezli zpod dek a zpoza nábytku, kterým se narychlo zabarikádovali za dveřmi a ve sklepích. S pomocí svého krystalu sesílala uklidňující znamení, až ji prsty bolely od složitých znaků, které vyžadovaly mimořádnou preciznost. O úspěchu jejího počínání by se dalo s úspěchem pochybovat. Náčelník celé vesnice nalezl útěchu v kameninovém džbánu se značně silným alkoholem a zpod jedné obrovské hromady přikrývek ještě stále vřískala jednu nadávku za druhou jakási babka. Elaira se sama uchýlila do kýženého ústraní a byla ze srdce ráda, že byla ušetřena davového šílenství, které muselo zavládnout ve městech.

Natáhla na sebe plášť. Venku, o samotě, se pod širým nebem zahleděla na zázrakem odhalené hvězdy a její úžas pak s každým okamžikem rostl.

Hluboké ticho vládnoucí na blatech, které jí doposud tak vadilo, nyní přímo vyzývalo k pátrání po dalších nevídaných věcech. Stromy vypadaly jinak, když teď po sobě vrhaly navzájem svoje stíny a zalévala je jemná záře hvězd. Zmrzlý sníh už nebyl šedivý, ale stříbrný, a prohlubeniny se ve stínu závějí zdály jemné jako samet boháčů. Elaira se kochala tím, jak bylo venku všechno vidět velice ostře. Všechny ostatní myšlenky důsledně zaháněla.

Jen železná disciplína jí umožňovala zhlížet na všechnu tu krásu a ani jednou nezabloudit myslí k rozvalinám Daon Ramon, kde černovlasý princ se svým nevlastním bratrem pracovali na tom, aby se tento zázrak mohl vůbec uskutečnit. Morrielino varování bylo míněno vážně a ona si ho ve svém strachu vzala k srdci. Celé dny se Elaiře dařilo ze svědomí zahánět výčitky. Byla na sebe hrdá za to, jak si vedla při této zkoušce, při pohledu na odhalenou oblohu a na hvězdy.

Zkusila si představit, jak asi musí vypadat ničím netlumené sluneční paprsky, a roztřásla se vzrušením. Uvědomila si, že její sestry hlídající dráhu to už nejspíš zjistily, ale závist necítila. Zachumlala ruce do kůží. Navzdory chladu, samotě a ponurým močálům okolo spokojeně čekala, až začne svítat.

Zrovna v tomto mírumilovném okamžiku k ní dorazila zpráva od vrchní představené. Tvrdě ji zasáhla spolu s energií druhé dráhy a svými rozkazy zahnala všechen klid.

* * *

„Elaiře, nové rozkazy od nejvyšší čarodějky: Po porážce Desh-thiere v Ithamonu hodlá Bratrstvo sedmi uskutečnit korunovaci v Etaře. Tímto jsi převelena do Etarry, abys získala pro dohled Koriani o povaze princů co možná nejpodrobnější informace.“

Čáry, stráž a hráč

Kromě poryvů větru bičujícího zdi Ithamonu se protáhne seschlou trávou a uschlým listím ještě další závan větru, tentokrát však nikoliv přirozený. Neviditelný čaroděj Luhaine, na první pohled jako duch větru, sesílá ochranná kouzla proti Desh-thiere, prostupující čas i celý kontinent…

* * *

Právě v okamžiku, kdy se nad Havistock konečně prodere sluneční světlo, opouští čaroděj Traithe řemeslníka, který se staral o dospívajícího nástupce trůnu Havishe: „Jakmile bude v Etaře ustanoven nástupce trůnu, převezme princ Eldir své povinnosti. Do té doby však bude jeho učení pokračovat. Od barvířských kádí ho to zatím neomlouvá…“

* * *

Na severu, ve městě jménem Strážnice, pod nebem stále ještě zataženým šedivými mlhami Desh-thiere, trhá postarší bard rozmrzele na kousky zprávu, kterou s nadějí vyvěsil den předtím: „Konkurs na učedníka začíná zítra v poledne. Hlaste se u Hallirona v hospodě U Slaměného kohouta…“

II. VÍTĚZSTVÍ

Nové roční období přineslo do pustin Daon Ramon vydatné vichřice, stejně jako tomu bylo každé jaro ještě předtím, než muselo slunce ustoupit mlze. V minulosti odnášely vůni květin a koberců trávy, které lemovaly zelené svahy kopců, silné poryvy větru. Jednorožci se radovali s probouzející se půdou. To všechno však bylo ještě předtím, než lidský zásah odklonil vody řeky Severnir z jejího původního koryta, připomněl si Asandir na své osamělé hlídce pod pobořenou jižní bránou Ithamonu, celou porostlou lišejníkem. Údolí kolem města zatím o své koberce květů přišla. Zarmoucený ze zápachu plísně a hniloby, kterým Desh-thiere prodchla vítr, rozprostřel čaroděj své vědomí nad okolní krajinu, až všechny obrysy zmizely pod vidinami jeho mysli. Všechno se před ním teď rýsovalo ve své prvotní energii.

Kromě narušené rovnováhy, kterou krajinu poznamenala staletí špatného počasí, cítil ještě něco docela jiného. Ještě zde bylo v nepořádku cosi mnohem lépe skrytého. Jakési téměř nepostřehnutelné napětí, jako by mezi vzduchem a půdou číhala zákeřně stočená hrozba. Asandir se ponořil ještě hlouběji. Nesrovnalosti před jeho sondou zmizely tak bleskurychle, že se na okamžik zmateně zarazil, jestli se náhodou nevrhl za nějakou ze svých vlastních nejasných myšlenek.

Zklamaně ve svém soustředění polevil. Nohy měl promočené od rosy, kterou by sluneční paprsky už dávno vysušily. Asandir se zhluboka nadechl. Jeho obavy se zřejmě promítaly tak dokonale, až přehlušily i to, co doopravdy viděl. Přesto však nebyl přesvědčen o tom, že by ony zlověstné věci, které někde v životní síle nejasně tušil, byly jen dílem jeho představivosti.

Dnešní den spustil řadu událostí, které skončí až korunovací s’Ffalenna králem v Etaře. Během několika dalších hodin a následujících týdnů svede Desh-thiere osud světa mimo dosah všech proroctví či vláken, jež by mohly zachytit jakýkoliv jistý výsledek. S notnou dávkou štěstí a vytrvalosti bude možné těmto kopcům znovu vrátit jejich ušlechtilý vzhled. Přesto však, i když už okamžik vítězství nad Věčnou mlhou konečně nadešel, zůstával Asandir zachmuřený dál. Plášť mu navzdory všem přírodním silám volně splýval z ramen. Vítr, jenž měl fičet po kamenném chodníku, byl v tomto okamžiku potlačen silovým polem, které vztyčili Asandirovi nehmotní kolegové. Když Luhaine a Kharadmon své kouzlo konečně dodělali, bylo výsledkem mistrovské dílo, které dokázalo odolávat i času.

Bránou se protáhl slabý záchvěv větru a posunul se zaškrábáním jeden suchý list. Asandir, který dobře věděl, že to značí něčí příchod, se zeptal: „Tak už je v Ithamonu bezpečno?“

Kharadmon mu z mlhavého příšeří odpověděl lehce rozladěným tónem. „Luhaine ještě spokojený není.“ Následovala krátká pauza. „Za vnějšími hradbami už je kousek za mlhou jasné sluneční světlo.“

Asandir si shrnul zmáčené rukávy dozadu, aby se mu mohla v prochladlých rukou znovu rozproudit krev. „To už mi říkal Lysaer. Vycítil to díky svým schopnostem. Rozrušilo ho to tak, že se dal do cvičení šermířských výpadů. Dakar ještě pořád dojídá snídani, do které se nikomu jinému nechtělo.“

V tichu a mrazu, který svíral nejenom rozpraskanou dlažbu, přešel Kharadmonův pobavený tón do zvědavé otázky: „Chceš snad svého učedníka z té jeho pohody vyrušit?“

„Rozhodně ne těmi tvými metodami, duchu jeden.“ Za méně vážné situace by se Asandir usmál. „Dnes nemám trpělivost na to, abych ještě uklidňoval ublížené věštce, navíc ještě s bolestí břicha z přecpání.“

„A Arithon?“ rozlehl se hlas nehmotného čaroděje klenbou brány tak, že v něm byl sarkasmus sotva poznat.

Asandir vykročil po zarostlé ulici, jež vedla do nitra pevnosti. Někde před ním zašustily listy, jak se mu z cesty klidil nějaký iyat. „Teď zrovna Vládce Stínu ladí svou lyrantu s takovou zatvrzelostí, jako by si brousil meč do krvavé řeže. Toho si klidně vyprovokuj.“

Kharadmon se krátce zasmál a dál kráčel Asandirovi po boku coby pouhý závan mrazivého vzduchu. „Úctyhodná zbraň, ta Elshianova lyranta.“

„V Arithonových rukou ještě ne,“ odtušil stroze Asandir. Potom si povzdechl. „Zastihl jsi mne ve stejně špatné náladě jako dnes ráno Luhaine.“ Na to by však stačila ochranná kouzla sama o sobě, i bez Kharadmonových provokací. Vzhledem k tomu, že účinek veškeré ochranné magie vycházel ze jména, neměla kouzla žádný vliv nad čímkoliv, co nedokázali čarodějové svým zvláštním pohledem zachytit. Ovládnout bytost vytvořenou z mlhy a z tolika duší pak znamenalo téměř stejně nemožný úkol jako snažit se zastavit temnotu klacky. I přes spojené síly čtyř čarodějů se nedokázal Asandir zbavit dojmu, že jsou zcela bezmocní. I vlákna předpověděla neúspěch. Mohlo se ukázat, že ani ta nejsilnější obranná kouzla nebudou proti takovému množství bytostí, jako obsahovala Desh-thiere, nic platná. Rozptýlit její mlhu a vrátit normální počasí na Atheru bylo možné, jenom pokud se všechno podaří tak, jak má. Pokud uchrání prince, o něž se opírala dvě zásadní proroctví, a duchy Věčné mlhy se podaří spoutat kouzly.

Asandir, který se cestou kolem složitých vlysů zdál být duchem nepřítomný více, než tomu ve skutečnosti bylo, se vrátil k předchozí myšlence svého kolegy. „Takže říkáš, že Luhaine není spokojen.“

Kharadmon odvětil a chladný vzduch rozhýbal nápor ledového větru: „Naposled, co jsem ho viděl, převracel vzhůru nohama kameny v korytě řeky a vyháněl odtamtud salamandry přímo po desítkách.“

„Kdyby nic jiného,“ zazněla odpověď toho, na jehož účet právě Kharadmon tak lehkovážně vtipkoval. Luhaine, který dorazil právě včas, aby se mohl bránit, se obrátil podrážděně na Asandira: „Přece nemůžeme kouzly utěsnit každou díru v zemi!“

„Co tím myslíš?“ zamračil se Asandir na spletitý svazek energií, ve které jeho vytříbený zrak poznal tázaného ducha.

Jestli se Luhaine chystal k odpovědi, tak Kharadmon byl rychlejší. „I když se Desh-thiere roztáhne třeba na tři akry, je v ní největší koncentrace nenávisti, se kterou jsme měli kdy co do činění. Když ji budeme pořád jen rozhánět, tak bude čím dál tím nepředvídatelnější. A co se stane, když ji princové rozeštvou na poslední cár, na poslední stín, a ten bude tak malý, že nám proklouzne a někam zaleze?“

Asandir zlověstnou myšlenku vyslovil nahlas. „Tak ho bez jména nenajdeme.“ Stiskl rty. „Tak vymysli něco jiného a já na to s radostí přistoupím.“

Kharadmon neměl po ruce žádnou pohotovou odpověď. Luhainea už jeho tendence rozvádět do detailů každé riziko opustily. Ode dneška až do pozdvižení, které vyvolá Arithonova korunovace, se už nic bez rizika neobejde. Všechno, včetně lidských životů, musí být možné obětovat – až na jedno: na zachování původního zázraku, který prostupoval celou zemi, na přežití paravianských ras. Mlčení Asandirových nehmotných druhů bylo bez obvyklých poryvů vichru ještě zlověstnější.

* * *

Když pak Asandir stanul na cimbuří věže Kieling po boku svých neviditelných kolegů, vládl zde stejně znepokojivý klid. Ze schodiště u jeho nohou se ozvaly hlasy – Lysaerův, který právě utrousil nějakou jízlivou poznámku, a Dakarova rozhořčená odpověď.

„Tak za prvé, v Etaře brandy z telir vůbec nedělají. Jenom se tam zmiň o nějakém pití z ovoce, které se tu stovky let kazilo kvůli mlze, a oni se už postarají, abys skončil na kůlu. Když slyší nějaké legendy, tak jsou hned celí podělaní strachy.“ Dakar se zastavil, aby trochu nabral dech. Schodiště bylo velice dlouhé a strmé. Ještě rozmrzelejším hlasem dodal: „A čarodějové jsou na tom ještě hůř. Stačí, abys přiznal, že jsi nějakýho jen někde viděl, a upálí tě bez výslechu. Tahle pustina mě štve stejně jako tebe, ale ať se na místě propadnu, jestliže se mi chce do toho zkorumpovanýho hnízda plnýho předsudků!“

„Tak v tom případě,“ přisvědčil srdečně Lysaer, „až bude Desh-thiere poražená a my tam dojedeme, budu ti platit pivo tak dlouho, dokud se do těch pohárů neskácíš.“

„To můžeš klidně zkusit.“ Do mlhy se vynořila Dakarova rozcuchaná hlava, obrácená ještě směrem ze schodů kvůli další poznámce. „Protože za prvý, když budeme zkoušet, kdo toho víc vypije, tak jdeš pod stůl první ty, princi. Za další, v Etaře se dělá pivo horší než chcanky. Tam se pije gin a půlku lidí tam z něj bolí hlava. Radní tam budou mít pěkně mizernou náladu.“

Za Dakarem vystoupal nahoru Lysaer a spatřil svého nevlastního bratra schouleného mezi dvěma zuby cimbuří, jak si kolena objímá rukama. Zavolal na něj na uvítanou. „Tak jdeme na to, ať s tou mlhou skoncujeme.“

Arithon nepřítomně přikývl a pak se zeptal směrem, kde nikdo nestál. „Ale tímhle to ještě nekončí, že?“

Dakar zpoza Lysaerova ramena natahoval krk směrem ke zvláštnímu rozhovoru, když ho cosi neviditelného vyprovokovalo k tomu, že spustil vášnivou litanii nadávek.

Lysaer, který jim stál v cestě, si nebyl jist, že by se spílání, ve kterém se kletby míchaly s narážkami na čerstvý kravský hnůj, týkalo jeho osoby, takže se ozval: „Tak se mi zdá, že tady něco nechápu.“ Stále ještě v dobré náladě se otočil ke klejícímu věštci: „Mohl bys laskavě přestat s tím nadáváním a vysvětlit mi to?“

Dakar obrátil očí v sloup. Na cimbuří se zatím Lysaerovi za zády bez hlesu objevily postavy Luhainea a Kharadmona. Oba vypadali velice zvláštně. Vedle Luhaineovy zavalité postavy a podmračeného výrazu se vytáhlý Kharadmon vyjímal obzvlášť dobře.

Lysaer, stále ještě nic nechápaje, se znovu otočil a teprve pak zvláštní čaroděje spatřil. Zděšení se mu podařilo potlačit pouze díky jeho královskému vychování. S chvályhodnou uctivostí pronesl: „Myslím, že se ještě neznáme.“

Kharadmon pozvedl štíhlé prsty a shrnul si kápi. Vysekl poklonu, až se mu strakaté kadeře vyhrnuly na kapuci pláště. „Můj princi, jsme členové Bratrstva, v duchovní formě, po nehodách, které naše těla utrpěla.“ Pak vstal a provokativně si změřil Lysaera zkoumavým pohledem svých světlých očí.

Luhaine si zastrčil palce za pás silný tak, že by hravě udržel rozzuřeného býka. Když ještě míval svou hmotnou tělesnou schránku, dbal na to, aby své impozantní tělo držel odříkáním v jisté formě. Jako duch něco takového považoval za plýtvání magií. Díky uhlazenému vzhledu jeho kolegy vyzněla jeho následující slova jako urážka: „Ten kašpar, co teď mluví, je Kharadmon, Vaše Veličenstvo Tysanu.“

„Kašpar?“ Kharadmon nasupeně ohrnul ret. „To je tvůj důvtip tak vyčerpaný, Luhaine, že jsi klesl k obyčejným nadávkám?“

„Když už dva věky musím trpět tvůj prachmizerný vkus, tak by se takovému poklesku nebylo co divit.“ Luhaine si neveselým pohledem prohlížel světlovlasého prince, jehož nervozitu zakrývala maska vznešenosti. S Lysaerovou vrozenou poctivostí se zdálo s podivem, že by měla vlákna předpovídat válku. Luhainea zarmoutilo, že tak důkladně nacvičená póza může klamat, a podstatně přiostřil. „Myslíte, že bychom měli dál pokračovat v boji proti Desh-thiere?“ Káravě bodl prstem do vzduchu. „Podle mě spěchá nebezpečí naproti jen hlupák.“

Zmatený Lysaer se začervenal. Asandir mu položil ruku na rameno a dalších rozpaků ho ušetřil. „Kharadmon a Luhaine celou noc pracovali na naší ochraně.“ Na oba duchy vrhl káravý pohled. „Omluv, prosím tě, jejich neomalenost. Jsou po své práci pořád ještě podráždění.“

Arithon, který dosud seděl bez hnutí, se najednou postavil. Nic neříkal, a Lysaer ucítil, že už nedokáže s kamennou tváří Kharadmonův vyzývavý pohled dál přehlížet. „Já jsem myslel, že od toho posledního útoku dospělo Bratrstvo k tomu, že se před Desh-thiere chránit nijak nedá?“

Asandir upřímně odvětil: „Ale jistí si být nemůžeme.“

Lysaer pohlédl na nevlastního bratra. Arithon však mlčel, neboť Luhaine se rozhodl na základě svého nesouhlasu situaci rozvést.

„Když dovolíte. Ti duchové, které obsahuje Věčná mlha, se nedostanou přes bezpečnostní kouzla věže. Kdyby to, co děláte se světlem a se stínem, tu mlhu zničilo uvnitř těch paravianských kouzel, tak by duchovní podstata tu mlhu opustila. Takže, stručně řečeno, by se od ní všichni ti duchové oddělili jako zrno od plev.“ Luhaine, zapálený do problému, roztáhl ruce. „Pak už naše Bratrstvo nemůže s jistotou říci, jestli by bylo možné takové duchy zničit nebo ne. Pokud by se tyto bytosti nějak dokázaly vymknout Athovu zákonu a dál volně existovat, mohly by posednout stvoření z tohoto světa a napáchat nepředstavitelné škody.“

„Methuri, které zamořilo močál v Mirthlvain, vzniklo podobným způsobem,“ dodal Asandir. „Takže si jistě dokážete představit, jak by to asi vypadalo.“

„To určitě.“ Luhaine, který se chystal k jízlivé poznámce, otevřel ústa, ale pak zachytil Kharadmonův pohled. Podrážděně dodal: „Měl bych to všechno shrnout.“

Kharadmon nadzdvihl jedno obočí. „Tak do toho.“ Pokynul mu vyzývavým gestem, se kterým mladík dává přednost dámě ve dveřích.

Luhaine se k němu ostentativně obrátil zády a pokračoval směrem k bratrům. „Abychom předešli nebezpečí, že duchy takto vypustíme, musíte uvěznit poslední zbytky Desh-thiere mimo dosah ochranného pole. Kouzla seslaná nad Ithamonem vám budou krýt záda a také sloužit jako ochrana okolí v případě vašeho neúspěchu.“

„Takže ‚stručně‘ jsi říkal?“ dloubl si Kharadmon. I přes to, že stál nehnutě jako namalovaný, netrpělivost z něj přímo čišela, když řekl: „Jen tady mrháme časem.“

Asandir nevzrušeně oba bratry opět gestem uklidnil. „Ta nebezpečí ale nejsou nepřekonatelná. Můžeme se spoléhat na Dakarovo proroctví a navíc i vlákna říkají, že se dá Věčná mlha porazit. Když tady ale budeme až do západu slunce probírat detaily, tak to k ničemu nebude.“ Lehce kývl hlavou směrem k Lysaerovi: „Princi?“

Lysaer, který byl rád, že bude ušetřen další třenice duchů, v jejichž společnosti se beztak necítil dvakrát dobře, využil svých schopností. Z jeho pozvednuté dlaně vyrazil záblesk oslnivého světla, který rozpáral špinavou šeď nad jejich hlavami. Desh-thiere zasyčela v odpověď. Přes věž se přehnala pára, kterou zastavil Arithon, když průrvu v mlze zasáhl svou magií stínu. Rozhostila se tma a najednou se značně ochladilo. Nad cimbuřím se roztančily sněhové vločky. Byly zlatě zbarvené slunečními paprsky prodírajícími se příkrovem mlhy, který se podařilo téměř protrhnout. Nebesa se převalovala jako zakalená voda, jak se Desh-thiere snažila průrvu ze všech sil zacelit. Arithonův stín ji však zadržel a vzápětí už na prohlubni, za kterou se bez povšimnutí rozplynuly postavy Luhainea a Kharadmona, se usadila vrstva sněhu.

Zadýchaní bratři odrazili první nápor, a jako obvykle je chvíle, po kterou sbírali síly, stála draho.

Mlha se nahrnula ještě hustěji. Nachově šedá Desh-thiere, zlověstná jako bouřková mračna, pás jasného nebe znovu pohltila. Lysaerova radostná tvář se zachmuřila. Po prvním zásahu byla mlha pokaždé ještě hustší a odolnější než předtím. Lysaer, dohnaný k nelítostné pomstychtivosti, si už velice dávno vypracoval způsobilost vytvořit ze svých schopnosti zbraň, takže teď udeřil veškerou silou do pochmurného příkrovu svírajícího krajinu kolem nich.

Hustá mračna nad věží bíle vzplála a pak se rozestoupila, když do nich udeřil blesk. Vzápětí tudy projel stín a o nízkou zídku zaškrábal zmrzlý sníh hnaný větrem. Mlha, ještě hustší než předtím, začala bublat jako rozpálený olej. Lysaer už měl tuniku celou propocenou a Arithonovi lepil pot vlasy ke spánkům.

Z rána už bylo odpoledne a oba nevlastní bratři ještě stále bojovali. Okraje Věčné mlhy pozvolna, neochotně ustupovaly. Sluneční paprsky se už prodraly skrz a ozářily návrší Ithamonu s troskami budov. Pobořená cimbuří a rozvaliny však za okamžik zmizely pod dalším výpadem mlhy. Světlo udeřilo znovu a hned nato i stín. Opět se objevila nepravidelná průrva. Nad Kieling probleskla obloha, kterou okamžitě zahalila převalující se mračna mlhy. Arithon vykřikl, když mlha hnaná duchy nalehla na jeho ochranné bariéry. Lysaer zachránil trhlinu v jejich útočné linii s takovou silou, až se kamenná podlaha zatřásla.

Jeho světlo rozčíslo převalující se mračna, která vypadala jako krvavá podlitina. Ihned následoval stín. Horký vzduch zahvízdal mezi ledovou vánicí a sněžení se změnilo ve smršť.

Potom se najednou stalo cosi zvláštního. Komplikovaná hra energií se mírně vyklonila z rovnováhy. Arithon zakřičel přes ohlušující ránu a hučení sílící vichřice na Asandira: „Máme tady problém!“

Lysaer, jenž jeho znalosti neměl, nikde nic zvláštního neviděl. V rukou měl přichystanou třetí dávku blesku, zrak mu tonul v bezbřehé temnotě a on se snažil zjistit, co se děje. Slyšel sice hlasy, ale ostatní od něj dělila hustá mlha, a tak ruce sepjal.

A zmocnila se ho hrůza, protože jeho energie nevytryskla.

Lysaer se snažil ovládnout, jenže s jeho vůlí se najednou pustila do křížku nějaká cizí. Jako by se mlha najednou bez varování změnila z houževnaté bariéry, kterou bylo potřeba pokořit, v něco neskutečně děsivého – v nenasytné a živé stvoření, které najednou požíralo energii, která měla docílit její porážky. Lysaer cítil, jak se mu odírá o kůži něco neviditelného. Cosi jako by se mu proplétalo ve vlasech a v šatech a myšlenky mu zvláštním způsobem ztěžkly.

Potom veškeré znepokojení vystřídalo nesmírné nadšení. Zvítězili! Desh-thiere se hroutila vstříc zkáze.

Závratnou halucinaci proťal Asandirův výkřik. Kdosi Lysaerovi odtrhl sepjaté ruce od sebe a jeho nepříčetná touha sežehnout bleskem celou oblohu byla ta tam. Jeho nevyslaný blesk udusilo kouzlo jako mokrá deka, kterou někdo hodil na oheň.

Na Kieling se totiž žádné vítězství nekonalo. Lysaer zalapal po dechu a probral se. Všude kolem něj byla mlha, zatuchlá jako opar nad blaty, a on měl celé tělo zbrocené potem. „Co se stalo?“

„Desh-thiere!“ zvolal Asandir do vichru, jenž kolem nich hvízdal jako andělé smrti brousící si kosy. „Nahrnula se do té mezery a nikdo neví proč!“

Bleskla kouzla a vzduch se pročistil, nebo se tak aspoň zdálo. Na Asandirův pokyn se kolem nich uzavřelo jakési silové pole. Za zdmi Kieling se tlačila temnota, vlhká a neproniknutelná jako plstěný plášť. Lysaer zamrkal slzícíma očima. Když ucítil usazující se sníh, všiml si, že jím už nelomcují poryvy větru. Namísto toho kolem sebe cítil nechutné teplo prolité krve. S nejasnou předtuchou se chystal dát znovu do práce, ale vzápětí sebou škubl, protože mu Asandir nemilosrdně od sebe odtrhl dlaně znovu.

Lysaer, kterého takové chování už pobouřilo, se napjal, aby jeho stisk setřásl. Asandir se mu beze slova zadíval do očí a čekal, až princovu uraženou pýchu vystřídá rozum. Lysaer si zděšeně uvědomil, jak málo chybělo, aby mu jeho rozmar zastínil zdravý úsudek, a omluvně pokrčil rameny.

Asandir ho však předešel. „Já jsem se neurazil a ty ses mě ničím nedotkl. Věčná mlha umí ovládat lidskou mysl a ty ses už poučil. Příště se měj na pozoru.“

Rozčilený a pobouřený Lysaer se snažil najít v okolním zmatku nějaký řád. „Ta mlha se na nás vrhla, jako by chtěla spáchat sebevraždu.“

Z druhé strany cimbuří se ozval ochraptělým hlasem Arithon: „Při tom posledním útoku jsme upálili víc, než jsme kdy dokázali za půl dne. Předpokládám, že už to stačilo?“

„Uvidíme. Luhaine!“ S rukama stále ještě pevně sevřenýma Lysaerovi na zápěstí Asandir křikl: „Jak se rozsah mlhy zmenšil?“

Duch čaroděje své obvyklé povýšené chování tentokrát potlačil. „Už zbývá zahalená jen Kieling, takže bych řekl, že máme problémy. Pokud by ty bytosti v Desh-thiere mohly nějak zahynout, tak proč by se takhle hnaly do záhuby?“

Kharadmon přisvědčil. „Teď už je moc nebezpečné dokončit to venku z věže. Ať už to naše kouzla zvládnou či ne, rozcupovat tu mlhu na otevřeném prostranství, to si rovnou říkáme o to, aby nám něco uteklo. V těch rozvalinách jsou tisíce děr. Pokud se ti duchové dostanou ven, tak se určitě rozlezou po okolí a poschovávají se.“

„O to Desh-thiere stejně beztak celou dobu jde,“ odtušil Luhaine. „Nebo co když nás chce jen vylákat ven a pak se vrhnout na naše dva prince?“

„Možná má v úmyslu obojí.“ Asandir vypadal, jako by ho někdo mučil, když uvolnil svůj stisk a pak konečně Lysaera pustil. „Ještě je tu jedna možnost.“

„Ne!“ zaprotestoval Dakar, na kterého už všichni téměř zapomněli, neboť se choulil v ústraní. Přešel do středu cimbuří. Z nosu mu teklo, oči měl podlité krví a ruce zaťaté na hrudi a vypadal jako rozčepýřený, tlustý kohout. „Přece byste se neodvážili nějak narušit ochranu téhle věže! Jak by vás, u milosrdného Atha, mohlo jen napadnout, že byste zničili práci celých věků a pustili sem tohle zlo?“

Asandirovi ztvrdly rysy. „Učinil bych tak, když bych neměl jinou možnost.“ Nemilosrdně svého učedníka zpražil pohledem. „Ta ochranná kouzla jsou to jediné, co může Věčnou mlhu zastavit. Otevřu je, nechám Desh-thiere vtáhnout dovnitř a postarám se tak, aby na tuto zemi znovu zasvítilo slunce. A v zájmu návratu Paravianů, kteří toto poslední útočiště vybudovali, nám s tím pomůžeš.“

Otřesený Dakar, jenž se viditelně zdráhal dál stát na svém, zůstal na místě.

„Desh-thiere už nám třikrát vypálila rybník,“ řekl Luhaine, jehož postava se ztrácela ve tmě a v mlze. „Nezbývá nám, než abychom se o to pokusili.“

„Musíme to nebezpečí podstoupit,“ vykročil vpřed Lysaer. „Já jsem z nás všech nejméně zdatný. Přesto však nemohu stavět svůj život nad potřebu pokořit tuto nestvůru. Ochrana Kieling tuto zemi nezradí. I kdybychom zde měli všichni zemřít, pro Atheru bude slunce zachráněno.“ V šeru mu vlasy zasvítily jako zlato na dně oceánu a on se obrátil na Asandira. „Raději bych věřil tomu, že nás před těmi duchy dokážete ochránit, jak jste to udělal tenkrát v noci, kdy nás s bratrem napadli.“

K tomu však došlo dávno před tím, než byly bytosti Desh-thiere stísněny do tak malého prostoru, ale Asandir si své obavy nechal pro sebe a obrátil se k Teir‘s‘Ilessidovi. „Budiž tedy, Lysaere. Ale nesmíš o své odvaze ani na chvíli zapochybovat. Když ti řeknu, učiníš, co budeš muset, a učiníš tak bez otázek a do posledních sil. Spojíš své schopnosti s Arithonovým stínem a budeš ničit mlhu, dokud nebudou všechny bytosti Desh-thiere spoutány kouzly.“

Tato slova zasáhla Lysaera svou hloubkou a podivnou definitivností, jako by se na jeho souhlasu nějak podílela kouzla. I když si uvědomoval, že už si nebude moci nic rozmyslet, zmohl se na nejistý úsměv. „Všechny mé síly jsou vám plně k dispozici.“

I když si Asandir zachoval dál svou obezřetnost, uznale kývl. „Nechť ti Ath žehná, princi s‘Ilesside. Zdá se, že jsi pochopil, co všechno je v sázce.“

Nenapravitelný pesimista Luhaine řekl: „Takže teď může jít Dakar ven. Kdyby došlo k nejhoršímu, někdo musí zůstat venku a hlídat, dokud věž Sethvir neuzavře, aby sem už nikdo nemohl.“

„Takže já si mám tam venku spálit frňák jenom tak, pro nic za nic, a čekat, až vylezete ven!“ Přesto však Dakar hleděl, už aby byl pryč, a spěšně klopýtal ze schodů. Za chvíli se už jeho rozmrzelé kletby spolu s jeho rychlými kroky vzdalovaly, tlumeny mlhou, až zanikly ve skučení větru docela.

Zatímco Desh-thiere obtáčela vrchol Kieling, čarodějové se připravovali. Kharadmon na sebe vzal úkol hlídat, aby se Lysaerovi nic nestalo. Luhaine se rozplynul také, ale s tak roztrpčeným výrazem na tváři, až Arithon zpozorněl.

Lysaer si otřel zpocené dlaně. Ještě než si stačil jen představit, co po něm vůbec mohou obranná kouzla vyžadovat, objevil se kolem něj se zapraskáním kruh modrobílé energie. Ten ho zcela oslnil a Lysaerovi se všechny smysly roztočily v závratném víru. Ochranná kouzla, která na něj seslal Kharadmon, se nevztahovala pouze na prostor kolem něho. Pronikla mu do nitra tak neústupně, že se mu celé tělo vzepřelo. Lysaer cítil, jak mu každý chloupek na těle stojí. Na úděsný, nekonečný okamžik mu připadlo, že jeho tělo leží mimo dosah jeho ovládání a že nad ním vládne nějaká cizí vůle. Tento nepříjemný pocit však zanedlouho pominul. Kouzelná záře už kolem jeho těla neplála. Lysaer si protáhl paže, pak prsty u nohou a s uspokojením zjistil, že je nemá zkroucené v křeči. Pak se zkusil nadechnout a ucítil v sobě jako hřeb zaražený do živého dřeva konstantní přítomnost ochranného kouzla.

Zase své tělo ovládal, ale jen do té míry, do jaké mu to Kharadmonova ochrana dovolovala.

Omezení, která vyplývala z jeho služeb, Lysaera tak zaskočila, že ho ani nenapadlo, jak se s něčím takovým vyrovnával Arithon. Do hučení větru a rezonance kouzla, která pískala Lysaerovi v uších, Asandir ještě rychle cosi vysvětloval.

„Jakmile proniknu do ochranných kouzel Kieling, nebudu moci vůbec na nic reagovat. Kdyby měly nastat nějaké problémy, nehmotní čarodějové, kteří jsou s tebou spojeni, vycítí, co bude třeba, a pomohou ti.“ Asandir se odmlčel.

Chvíli si prohlížel jasným, pronikavým pohledem oba nevlastní bratry, kteří se chystali dát v sázku svoje tělo, mysl i duši kvůli návratu slunečního světla a přežití Paravianů.

Pak ho vybídla nevyslovená úzkost a on ještě dodal: „Já budu hledat způsob, jak ochranná kouzla otevřít, a dám vám znamení, až se mi to podaří. V tom okamžiku zaútočíte na Věčnou mlhu. Za pomoci svých schopností ji naženete dovnitř ochranné bariéry věže. Potom vám pomohou Luhame a Kharadmon nepřátelské bytosti Desh-thiere odrazit. Pokud bude možné paravianských kouzel skutečně využít a pokud nám budou nápomocny i ochranné síly slitování, pokusím se vytvořit nějaký uzavřený prostor. Když nám bude přát štěstí, tak se nám podaří Desh-thiere uvěznit tak, aby se věži nic nestalo.“ Na chvíli se odmlčel a pak svůj proslov dokončil: „Když bude nejhůř, tak si pamatujte, že věštby v Althain neříkaly nic o tom, že by tu měl někdo zemřít.“

Ovšem smrt nebyla zdaleka to nejhorší, co by je mohlo potkat, napadlo Lysaera. Mnohem víc by se měli bát toho, že je Desh-thiere ovládne. Celým tělem mu temně hučela Kharadmonova vůle. V té nepřátelské bytosti složené z duchů spoutaných mlhou, již jejich pětičlenná skupinka musela pokořit, se ukrývala ona záludná síla, která tak zmrzačila Traithea.

„Přeji vám všem jistou ruku a dobrý lov.“ Asandir, z něhož se už proti šedočerné vířící mlze rýsoval jen obrys, se sklonil a stáhl si boty a kalhoty. Bosýma nohama prošoupal nános rozbředlého sněhu a pevně se na mrazivé kamenné podlaze postavil. Pak zvedl ruce. S naprosto prázdným pohledem stál bez pohnutí dlouhou chvíli, během které se Lysaerovi napjaly nervy až k prasknutí. Aby zaplašil morbidní představy, sepjal princ ruce a úporně se soustředil na to, aby vyburcoval své schopnosti.

Do tváře se mu opřel nápor vzduchu a nebe roztrhlo vysoké rupnutí, jaké se rozléhá namáhaným ledovcem. Věž jako by zalila bílá záře. Asandir zmizel v oslnivém záblesku a vykřikl v něčem, co mohla být buď extáze, nebo smrtelná bolest.

Potom se temnota rozestoupila a kamenná podlaha, která se za celé dva věky ani jednou nezachvěla, se začala otřásat pravidelnými vibracemi.

„Teď!“ vykřikl Asandir. Jeho výkřik jako by jaspisově zelenou věž a cimbuří téměř rozmetal na kousíčky.

Lysaer nechal vytrysknout se záplavou jisker blesk. Tváře mu sežehl rozpálený vzduch. Rozprostřela se znovu tma a potom se přes něj přehnal závan studeného vzduchu, který zřejmě provázel Arithonův zásah stínem. V příštím okamžiku zalila Lysaera purpurová záře, která bodala jako tisíce jehliček napuštěných jedem. Lapal po dechu a snažil se udržet na uzdě myšlenky. Kharadmon ho zatím v duchu pobízel, aby sebral svou bloudící mysl a bránil se.

Lysaer se pustil do postupující mlhy blesky jako blýskajícími se noži. Bil se, i když na něj bytosti z mlhy poťouchle pokukovaly, chňapaly po něm zuby a natahovaly se po něm tmou, aby ho chytily a srazily na zem. Lysaer, kterého ubíjely smrtící nároky energie, které ždímaly jeho zdroje, ze sebe vyrazil propletené stěny z blesků. Ty pálily duchy tak dlouho, až ho zrak nakonec zradil.

„Teď! Znova!“ pobídl ho Kharadmon.

Zdálo se, že se s nimi celé cimbuří komíhá ze strany na stranu. Vysílený a dezorientovaný Lysaer už téměř nevěděl, zda pod ním kamenná podlaha skutečně povolila nebo zda ještě přírodní zákony fungují tak, jak mají. Za neutuchajícím jasem ochranných kouzel tušil Luhainea a s ním spojeného Arithona, který zasazoval stínem, mrazivým jako prázdnota před Athovým stvořením, Věčné mlze jednu ránu za druhou.

Lysaer se nadechl sněhu a zajíkl se. Mráz se mu zakousl do plic a vyrazil z něho záchvat kašle. Vzduch mu připadal zvláštní, protože se mu zdál tak hustý a nehybný, že ho nebylo téměř možné ani vdechnout. Tvář mu bičoval zmrzlý sníh hnaný větrem. Lysaer si připadal, že se dusí, ale Kharadmon ho stále tlačil dál.

Lysaer, odhodlaný obětovat všechno, i kdyby měl skončit jako živá pochodeň, vykřikl. Drala se z něj jedna salva jasného světla za druhou, dokud necítil, že má svaly vysílené a ztrhané, že se z něj stal pouhý vodič pro jeho energii. Světlo, které z jeho nitra tryskalo ven, byla dokonalá síla, kterou pro něj tvaroval někdo jiný.

Lysaer si připadal v rukou čaroděje jako bezmocná loutka. Temnota a závrať, které se ho zmocnily, už nebyly jen následky ochranných kouzel a Věčné mlhy. Měl takové problémy popadnout dech, že téměř ztrácel vědomí.

A přesto z něj šlehaly oslnivě bílé blesky dál.

Pak ho dezorientace dohnala k tomu, že začal panikařit. I když ho instinkt varoval, že je z něj pouhá oběť, že ho někdo tlačí až za hranici příčetnosti, zoufale se držel svého odhodlání pomoci Bratrstvu a cti, která pečetila jeho slib bojovat s Věčnou mlhou do posledních sil.

Mohl však vydržet jen do té doby, dokud nepřijde o život.

Lysaer ucítil bezmocný vztek nad tím, že ani královská krev, jeho čest a nesmírné odhodlám ho nestačí udržet naživu, pak ztratil poslední zbytky důstojnosti a rozplakal se.

A pak už v hlavě neměl ani jednu myšlenku, jen černošedou tmu ještě více skličující, než byla mlha, a hrozivější než temná brána smrti.

Uplynul mučivý okamžik. Pak k Lysaerovi dolehl zvuk, který rozpáral ticho, jako když se trhá látka. Nato uslyšel hlasy, které mu burácely do uší jako voda v mlýnském náhoně.

Neurčitá bolest přešla v pohmožděniny na ramenech, na kolenou a na tváři. Zřejmě mezitím spadl na bok, poněvadž teď ležel tváří k zemi v řídkém sněhovém poprašku. Jen se otřásl, protože byl ještě v takovém šoku, že se nemohl hýbat. Vzduchem, který ho tížil jako těžký kouř, k němu doléhalo tolik naříkajících a kňourajících hlasů, jako bylo trpících v Sithaer. Každý nádech ho bolel, v hrdle a v plicích ho bodalo, jako kdyby po nich drhly kusy ledu. Pak ho uchopily něčí ruce a nesmlouvavě ho vytáhly na nohy.

„Vstávej,“ ozval se Asandir.

Zničený čaroděj měl ochraptělý hlas, jako by předtím křičel také. Mimoto bylo k tomu, aby pozměnil ochranná kouzla Kieling, zapotřebí několika zaklínadel.

Vítr se znovu zlověstně utišil.

Lysaer se zvedl na kolena. „Ta kouzla,“ zasípal. „Dostal jste se do nich?“ Když se mu konečně přestala točit hlava, rozhlédl se kolem sebe. „A co můj nevlastní bratr, je v pořádku?“

„Támhle,“ ukázal Asandir.

Arithon byl o kus dál zády opřený o cimbuří. Zda ho jeho úsilí také vyždímalo do posledního zbytku, Lysaer nepoznal. Ve výhledu mu bránila hustá mlha.

„Výborně,“ dodal čaroděj už o něco méně ochraptělým hlasem. „Teď máme všechny duchy Věčné mlhy uvnitř Kieling a ochranná pole jsou znovu bezpečně zavřená. Pokud vlastnost, ze které tato věž čerpá sílu, nemá zcela zaniknout, musíme je spoutat ještě víc.“

Lysaer se postavil roztřeseně na nohy, jako by jím zmítala horečka, a chabě zavtipkoval. „Já už jsem tak vyčerpán, že bych žádné děvče neokouzlil. Doufám, že Věčná mlha tolik taktu nevyžaduje.“ Čaroděj na něho vrhl úkosem pohled a princův humor se rázem rozplynul. „Ovšem v každém případě udělám, co bude v mých silách.“

Než však Asandir pohled zase odvrátil, uvědomil si princ, že se Kharadmonova síla v něm sice uklidnila, ale že z jeho nitra stále ještě nezmizela. Lysaer udělá pro Bratrstvo víc, než jen co bude v jeho silách, i když je nejvyšší cenou, kterou bude moci zaplatit, jeho vlastní život.

Lysaera obavy, že by další vypětí už nemusel vydržet, přinutily se zeptat: „A co dál?“

Asandir se na něj vysíleně usmál. „Nikdo nemůže tvrdit, že by se ti nedostávalo sil s’Ilessidů. Teď nás čeká nejobtížnější zkouška.“ A ukázal na štíhlou kamennou láhev, která spočívala v prohlubni v kamenné podlaze cimbuří Kieling.

Lysaer potlačil vědomí, že z jeho odhodlání zbyly jenom zoufalé cáry. Nádoba ani prohlubeň, v níž ležela – nic z toho zde předtím nebylo. Láhev byla ze stejného materiálu, který lemoval opevnění Kieling.

„Ano, nádoba, ve které má být Desh-thiere uvězněna, byla skutečně vytesána z kamene této věže,“ zodpověděl jeho nevyřčenou otázku Asandir. „Její kouzla pocházejí z magie Paravianů a v tom také spočívá hlavní část problému. Věčná mlha je schopná poznat nebezpečí, které jí hrozí. Až ji tam budeme chtít zavřít, můžeme počítat s pořádným odporem.“

Arithon to nijak nekomentoval. Když Lysaer uvážil, jak své schopnosti Arithon zvládá, tak ho mlčení Vládce Stínu znepokojovalo. Objal si rukama ramena. Kdyby se jenom na okamžik zamyslel, kdyby na chvilku zaváhal, už by nedokázal pokračovat. Zbytky nervů mu drásala hrůza. Protože byl vychován k zodpovědnosti, naučil se, že král nesmí nikdy myslet na sebe. Potřeby země a lidí u něj musí být vždy na prvním místě. I přes to, že byl ve svém nitru jen člověk, a to člověk velice zděšený, cit pro spravedlnost, který prostupoval celý královský rod s‘Ilessidů, spoutal teď jeho vědomí jako okovy. Lysaer pozvedl ruce a přál si, aby se mu tak netřásly. Ze svého nitra, kde se skrýval ledově klidný princ, vyburcoval své sebeovládání a celý se odevzdal síle, která ho prostupovala.

Blesk jím projel s bolestí, jako kdyby se jeho tělo vzepřelo proti nesmírným nárokům jeho schopností. Vnímání času mu zahalila podivná tma. Mohlo být odpoledne stejně dobře jako dávno po západu slunce. Nebo už celé dny po konci světa. Věž halily přízračná tváře, ze kterých se Věčná mlha skládala, a všude se převalovalo probuzené zlo.

„Teď to zkuste,“ vybídl ho Asandir. „Lepší příležitost už nebude. Pokud vás opustí síly, zůstane Desh-thiere uvnitř Kieling. Když se to stane, tak Ath s námi, protože láhev není možné zapečetit, dokud nesešleme poslední kouzlo.“

Lysaer, jehož značně popudil fakt, že jejich úspěch ohrozilo ještě další riziko, ze sebe vymáčkl: „Bratře, jsi připraven?“

Ale místo odpovědi Arithon seslal stín. Rozprostřel se mu z paží jako síť a Lysaer spatřil, že ho lemují jemné řady run a znaků. Vládce Stínu a Luhaine spojili síly proti mlze.

Desh-thiere zavířila jako pára tříštící se o černý led. Její duchové výpad okamžitě opětovali. Ještě v okamžiku, kdy se Lysaer chystal seslat blesk, se démoni v mlze svíjeli a kroutili kolem něj. Jejich doteky ho pálily na kůži a každý ji drásal jako skleněný střep.

„Teď!“ vykřikl Arithon.

A Lysaer udeřil bleskem, který měl natlačit mlhu trestnou uličkou mezi stínem směrem k láhvi. Světlo ho oslnilo, ale ucítil, jak se s jeho úsilím proplétá Kharadmonova magie. Mlha jedovatě vzplála a tváře po něm začaly chňapat svými ohyzdnými zuby. Zdálo se mu, že mu tělo trhají jejich spáry a v hlavě mu šeptají hlasy. Lysaer, promáčený studeným potem, se otřásl.

„Ještě!“ vykřikl naléhavým hlasem Arithon.

Lysaer se vzepjal v odpověď, i když mu ve výhledu bránily stíny a mlha a pro hemžení duchů neviděl ani láhev. Popaměti vypálil několik blesků. Tváře se s hrůzným syčením rozestoupily a Arithonovy stíny se vzduly jako závěsy v průvanu.

Věčná mlha, nepolapitelná jako samotný vzduch, se však snažila z jejich sevření vyprostit. Lysaer jí zablokoval cestu, i když mu Luhaineova síla převracela vnitřnosti. Opět seslal blesk, a za ním další, jasné záblesky, mezi kterými nebyla pro svíjející se duchy jediná skulinka. A přece bytosti Desh-thiere nějak vyvázly. Světlo i stín dál zasazovaly rány něčemu, co vypadalo jako prázdný vzduch, ale odolávalo jako žulový masiv. Do poryvů větru a planoucí záře, která lemovala hrdlo láhve, je povzbudil svým zvoláním Asandir.

„Jeď dál! Věčně to ti duchové nevydrží. Za chvíli už musí povolit.“

Lysaer si už připadal jen jako křehká slupka. Nároky, které na něj útok kladl, nebraly konce. Žádná přísaha by ho nepřipravila na taková muka, která z něj vyždímala poslední zbytky sil a šla dál, až k jeho duši. Rozběsněná mlha udeřila znovu. Vedle utrpení, které jeho schopnosti vyvolávaly nyní, se jejich boj o přežití v Rudé poušti zdál jako pouhá nepříjemnost.

„Támhle!“ vykřikl Asandir. „Už ustupuje!“

Lysaer v nitru ucítil neurčitou bolest. Blesk, který mu vytryskl z rukou, se zdál být vykoupený krví, kterou jeho tělo platilo. Kharadmonova síla jím zmítala a vyrážela z něj jeden blesk za druhým.

Desh-thiere se však přece jen dala na ústup.

Lysaera sice už pálila v očích sůl, nebo možná slzy, ale přesto si všiml, že se nad věží začíná rozjasňovat. Arithonovy stíny už byly vidět jasně, s fialovým lemováním, které jeho kouzlům propůjčil Asandir. V temném kuželu roztaženém nad ústím láhve se tlačili duchové Desh-thiere, hnaní blesky stále dál.

Lysaerovi už nezbývalo sil na to, aby se radoval, že je Věčná mlha na pokraji zničení. Stěží stačil vtahovat vzduch do plic, které měl jako spálené plamenem, a podřizovat se nekonečným nárokům Kharadmona, jež ho štvaly daleko za hranice jeho sil.

Prameny mlhy vyrazily podél hranice stínu. Lysaer se cítil vyždímaný až na dno. Pod nátlakem mu vyvolaná energie vyrazila z rukou a prosvištěla vzduchem jako rozběsněná nenávist. Okolní šero rozťal další oslňující blesk, který měl zlovolné mlhy vehnat do silového pole.

Arithonova síť se rozvlnila. Její okraje zakolísaly a napjaly se, jak se lapená mlha snažila vyprostit. Zoufalé síly dvou smrtelníků a tří čarodějů Bratrstva tváří v tvář tisícům proplétajících se bytostí téměř ustaly. Lysaer viděl, jak se stíny vzdouvají, napjaté téměř k prasknutí.

Stačila jediná skulinka a Desh-thiere by se znovu rozletěla všude kolem. Právě tento okamžik byl z pohledu omezených lidských sil pro jejich snažení kritický. Lysaer pochopil, že by už druhý takový nápor nezvládli. V okamžiku, kdy se duchové Desh-thiere natlačili u ústí lahve a zaútočili, vysílení obránci ucítili, že ve skutečnosti balancují na pokraji porážky.

Nechat silové pole jen na okamžik klesnout by znamenalo zemřít a nechat věž Kieling navěky znesvěcenou.

Arithon to věděl. Nebo ho snad k tomu, aby ochraptělým hlasem zakřičel na nevlastního bratra, ať vypálí další blesk, přiměl Luhaine. Asandir jim nemohl nijak pomoci, protože měl plné ruce práce se sesíláním ochranných kouzel. Přestože si Lysaer z celého srdce přál poslechnout, zjistil, že už ho jeho schopnosti naprosto vyčerpaly. Nakonec to, že se přece jen vzepjal a poslechl, dokázal opět až Kharadmonův ocelový stisk.

Lysaer zvedl ruce a vybídl své schopnosti. Jeho úsilí ho sevřelo jako bolestivá agónie a nekontrolovatelně ho roztřáslo. Ruce mu vzplály bílou září a pak přišel oslnivý záblesk. Lysaer v dlaních ucítil mravenčení energie a pak, nemilosrdně ovládán čarodějem, poklekl před láhví.

V okamžiku, kdy ruce zvedl, ucítil, že se mu vrátila možnost svobodného rozhodování. S oslnivě zářícíma rukama ucítil Lysaer cosi, co v sobě ještě nikdy neobjevil. Ovládla ho zoufalost situace a on vrhl své síly proti otvoru, který se začal ve stínové bariéře objevovat.

Jeho zásah přišel v pravou chvíli. Silové pole povolilo a duchové se o překot začali tlačit trhlinou ven.

Tu mlha se zlostným zavřískáním narazila na jeho světlo. Bez ochranných kouzel Lysaer přitiskl dlaně k sobě, aby škvíru zakryl. Vzápětí ucítil ukrutnou bolest. Duchové byli okamžitě na něm a v něm a bodali ho v mozku jako tisíce jehel.

Světlo vytrysklo a s ním i spletitá síť Kharadmonových kouzel. Čarodějova ochrana, jež přišla o zlomek vteřiny později, než měla, ho však tentokrát uchránit nedokázala. Lysaer ucítil změť dojmů, které přehlušily i bolest v jeho rukou. Zmatek v jeho nitru přešel ve zběsilé tornádo, v němž jako trosky vířily jeho vzpomínky. Mezi zmatenými dojmy cítil planoucí vlákna magie Bratrstva, jak se táhnou minulostí i budoucností a stíhají Věčnou mlhu.

Tento hon prostupoval celé Lysaerovo vědomí. Nejrůznější dojmy se vynořovaly a zase mizely a jeho vlastní zážitky se mísily s ostatními, které se mu zdály tak cizí, že je nedokázal pochopit. Objevovaly se momenty z dávné minulosti, pronikavě konkrétní – rty slečny z Jižního ostrova, přitisknuté na jeho, a hřejivé prsty propletené v jeho vlasech… noc z dávného dětství, za níž seděl na cimbuří paláce, kancléř ho držel kolem pasu a on odříkával jména hvězd na zimní obloze.

Pak, do trýznivých detailů, pozdější zážitek v podobě pálícího slunce, horkého větru a mučivé žízně v hrdle.

Lysaer se naprosto odpoutal od současnosti, zapomněl na zápas s Věčnou mlhou a znovu padl na obličej do rozžhaveného písku Rudé pouště. Nad ním stál Arithon s‘Ffalenn se zakrvácenou tváří, pokřivenou zarytým nepřátelstvím.

„Vstávej!“ projel mu rozkaz myslí vzpírající se magickému sevření. Následovala bolest, která rozehnala poslední zbytky jeho svobodné vůle.

„Vstávej!“

Potom se princ z královského rodu podvolil a jeho čest byla podupána a zneuctěna levobočkem, který byl odjakživa nepřítelem Amrothu a vždy jím bude.

Lysaer se otřásl, protože znovu ucítil nesmiřitelnou nenávist vůči s’Ffalennům, zrozeným k ovládání stínu. Tentokrát ale spravedlivý s’ilessidský vztek ještě rozdmýchávala horda démonů.

Vzplála magie, která měla duchy zaplašit, a bolest ještě zesílila.

Lysaer se řítil v deliriu dolů jakousi chodbou, až spatřil další místo – dřevěnou galerii nad rozlehlým náměstím. Mezi cihlovými domy se tlačil rozbouřený dav a v jeho středu byla jediná tvář – tvář černovlasého nepřítele, který byl tělem i duší s‘Ffalenn.

Vzápětí výjev zmizel. Lysaerovi spálil ruce další blesk. Vykřikl utrpením, protože mu vědomí znovu sežehla kouzla. Hordy démonů mu v lebce zavřískaly. Jejich výkřiky se začaly mísit navzájem a pak splynuly v jediném šíleném řevu. Proti jejich kvílení se zvedla mohutná síla a záplava jisker, hustá jako průtrž mračen. Duchové se zarazili a zavířili v bezhlavém úprku jako podpálené listí. Lysaer cítil, jak se o něj pokoušejí mdloby.

Pak se najednou ozvaly odkudsi z dálky lidské hlasy a jeho pevně za loket uchopila čísi ruka.

„Výborně!“ Hlas i dotek patřil čaroději z masa a kostí – Asandirovi. Kharadmonova zotročující síla byla pryč.

Ztěžka dýchající Lysaer se o něj opřel, protože se mu neovladatelně točila hlava. V hlavě měl prázdno jako po požáru. Dokonce i jeho schopnosti ovládat světlo mu připadaly vyčerpané a mrtvé jako popel v tavicí peci. Útržky strašného snu mu unikaly mezi prsty a rozplývaly se v okamžiku, kdy se na ně pokusil rozpomenout. Zůstal jen zvláštní naléhavý pocit, který však rozptýlila další Asandirova slova.

„Lysaere? Právě jsi byl svědkem zázraku. Věčná mlha je pod zámkem.“

Lysaer si uvědomil, že stále ještě dýchá, že ho na dlaních pálí puchýře, které se mu však zahojí, a konečně se mu podařilo promluvit. „Takže už je v té láhvi?“

Místo odpovědi ho Asandir opatrně vytáhl na nohy a pomohl mu udělat dva roztřesené kroky.

Úzká jaspisová nádoba stále ještě ležela na cimbuří. Její obrysy zářily světlem kouzel, ve kterých teď už žádná mezera nebyla. Láhev byla navěky zapečetěná a po celé obloze, zahalené noční temnotou, se rozprostíral nádherný závoj hvězd.

Byly oslnivě bílé, modré, fialové a tak jasné, že si je Lysaer nemohl splést s nebem na Dascen Elur, které znal z dětství. Žádné souhvězdí nevypadalo jako ta, která ho naučil kancléř.

Notnou chvíli trvalo, než si princ, celý zbrocený potem, uvědomil, co to znamená.

„Desh-thiere,“ zachraptěl. „Takže je poražena.“ Ještě než se Asandirovi vyčerpáním zhroutil do náruče, objevila se mu na půvabné, ztrhané tváři úleva.

Čaroději, který ho podpíral, na okamžik přeběhl po obličeji výraz upřímného zármutku.

Pak se vzpamatoval a křikl na Vládce Stínu, který se opíral o stěnu. „Pomoz mi s bratrem dolů. Potom, jestli zvládneš dojít až dolů, zavolej Dakara. Bude ho potřeba, aby mu ošetřil ty popáleniny.“

Odkaz

Když pak Asandir večer odjel se svými nehmotnými společníky na jih, aby uvězněnou Věčnou mlhu zabezpečil ještě lépe, posadil se Lysaer do závětří za kamennou střílnu, kde si kdysi s oblibou dávaly schůzky celé generace s’ffalennských princezen. V ovázaných rukou svíral láhev telir brandy, kterou mu před svým odjezdem čaroděj laskavě nechal.

Už byla z poloviny prázdná.

S’ilessidský princ, kterého mrzelo, že první den pod nově navráceným sluncem prospal, se s mírným zpožděním pustil do oslav, s pohledem upřeným na pronikavě jasná souhvězdí, rozesetá po bezmračné nádheře nad nimi. „Tak na naše vítězství,“ pronesl přípitek a podal láhev nevlastnímu bratrovi, který přecházel sem a tam tak tiše, že jeho kroky nebyly v naříkání větru ani slyšet.

Arithon se zastavil a mezi miliony zářících bodů se rýsovala jeho temná silueta. „Ne,“ řekl tiše. „Radši bych připil na tu korunu, co tě čeká v Tysanu. Rozhodně sis právo na královské výsady zasloužil.“

Přes všechno očekávání chyběl v jeho hlase obvyklý roztrpčený tón. Lysaer, zaskočen faktem, že by ho měly neustálé zvraty v náladě jeho nevlastního bratra překvapovat, se usmál. Arithon si od něj vzal brandy, symbolicky smočil rty a opatrně mu láhev vrátil.

„Ty se do Etarry asi moc netěšíš,“ nadhodil Lysaer. „Leží ti toho v hlavě mnohem víc, než dáváš najevo.“ Přitiskl si láhev ke rtům.

Telir brandy ho téměř ani nepálila, když mu klouzala do krku, a o chvíli později se mu už v žaludku rozhostilo teplo. „Možná by ses cítil líp, kdyby ses napil.“

Arithon se tiše usmál. „Já se necítím špatně. Jenom jsem strašně unavený. Ale stejně…“

„Ale stejně co?“ Likér byl zákeřný. Kácel zábrany jako zběhlý záletník cudné panny. Když Arithon stále nic neříkal, Lysaer se popuzeně zamračil. „Jeden by řekl, že když je Desh-thiere poražená, tak by se ti všemocné Bratrstvo sedmi mohlo odvděčit tím, že by na ten trůn Rathainu místo tebe našlo někoho jiného.“

Arithon se zvolna otočil a položil ruce na nízkou zídku. Na okamžik se zdálo, že i jeho uchvátily hvězdy. „To neudělají, protože to nejde, předpokládám.“

„Cože?“ Lysaer se nadzdvihl na lokti a alkohol v láhvi zažbluňkal. „A co tím myslíš? Když jsem se teď napil, tak se mi ty tvoje úvahy dvakrát luštit nechce.“

Z nezastřešené místnosti, která byla hned naproti dlážděné terase, se ozvaly jakési zvuky. „Dakar,“ poznamenal Arithon, aniž by se otočil. „Určitě ho přilákala ta vůně brandy.“

Jeho domněnky potvrdilo zakopnutí a tlumená nadávka.

Popíjející Lysaer však byl stále umíněnější a nedal se jen tak odradit. „Chceš snad říct, příteli, že si naše Bratrstvo sedmi nemůže vybrat, na čí hlavu nasadí v Etaře korunu?“

Arithon unaveně odpověděl: „Podle mě ne. Já si myslím, že ať už tady naše předky znali nebo ne, tak si někdo s naší minulostí pořádně pohrál.“ Mlčky, možná se zamračeným výrazem, přemítavě naklonil hlavu na stranu.

„Všechno se to odsouhlasilo,“ potvrdil Dakar z klenutého průchodu vedoucího na terasu. „Za váš rod to stvrdil krví Torbrand s‘Ffalenn, dne, kdy Ciladis z Bratrstva sepsal zakládací listinu Rathainu.“

„Tak tady to máš,“ pousmál se Arithon ironicky na nevlastního bratra. Vzal si brandy, kterou mu s‘Ilessid nabídl, aby ho utěšil. Zhluboka si zavdal, vzdechl, pak láhev vrátil a dodal: „Přenechám tě nočním radovánkám. Beztak jsem tak unavený, že by ze mě kloudný společník asi nebyl.“

Vládce Stínu zmizel v průchodu ve chvíli, kdy se v něm objevil Šílený věštec, s cáry tuniky neuvěřitelným způsobem přeházenými jeden přes druhý. Na tom všem měl ještě Asandirův plášť, jehož stříbrně zdobený lem coural kolem kotníků po zemi.

Lysaer vrhl na garderobu Šíleného věštce udivený pohled a shrbený Dakar se zatím opřel o zeď, od které před chvílí odešel Arithon. „Leze na mě rýma,“ řekl, aby odcizený plášť nějak vysvětlil.

Přestože v Dakarově hlase nebylo po chorobě ani stopy, vytušil Lysaer, že ho čeká přednáška, jak na nachlazení zabírá telir brandy. Předešel jí tím, že mu láhev sám nabídl, a s umíněností honícího psa se vrátil k tématu. „Co tím Arithon myslel a k čemu dal ten jeho předek při psaní zakládací listiny Rathainu vlastně svolení?“

Dakar se uprostřed doušku zakuckal. Vzpamatoval se, zase se k láhvi přisál a přestal, až když se musel nadechnout. Pak popotáhl nosem. „Nevíš, na co se ptáš.“

„To teda asi vážně nevím.“ Lysaer, jenž byl na nějaké lsti moc unavený, převzal láhev, udělal na Dakara psí oči a klidným hlasem řekl: „Kdybych to věděl, tak po tom nemusím pátrat.“

Dakar se už chystal, že si pobryndanou tvář otře okrajem pláště, ale vzpomněl si na jeho skutečného majitele zrovna včas, aby stačil použít rukáv. „Sakra, sakra,“ řekl tiše.

„Tak to bylo jednou za tu brandy, kterou vypiju sám, když mi nic neřekneš,“ rýpl si Lysaer. „A ještě jednou kvůli průšvihu, který budeš mít, až Asandir zjistí, že sis bez dovolení půjčil jeho nejlepší plášť.“

„No tak dobře,“ pokrčil Dakar rezignovaně rameny. „Arithon na to kápl, královské rody se nahradit prostě nijak nedají.“

„Kvůli proroctví?“ zamával Lysaer provokativně lahví.

„Ne.“ Rozmrzelý Dakar nespustil z brandy oči. „Bratrstvo vybralo tři muže a dvě ženy, aby založili královské rody Athery. Každý z nich byl vybrán kvůli nějaké převažující vlastnosti, která by odolala korupci a nátlaku moci na lidskou povahu. Měnit nebo ovlivňovat ještě nenarozený život není žádná sranda. Jenže přesně to čarodějové udělali, aby zajistili v průběhu dalších generací spravedlivou vládu. Vytvořili kouzlo, které tyto vlastnosti v každém rodě dědičně udržuje. Tvůj předek k tomu dal souhlas, takže vy si to teď můžete užívat.“ V tomto okamžiku se Dakarovi vkradla do hlasu hořkost, protože jeho role učedníka se být výsledkem manipulace rozhodně nezdála.

Lysaer mu se svým obvyklým klidem podal láhev. Informace, které potřeboval od Dakara o tom, co vlastně Bratrstvo mělo na svědomí, byly zřejmě značně choulostivé. „A co to znamená pro Arithona?“

Brandy mizela Šílenému věštci v hrdle po neskutečných hltech a tentokrát Asandirův nejlepší plášť utírání neunikl. „No,“ vzdechl Dakar, „to znamená, že náš arogantní Vládce Stínu své povaze zkrátka neunikne.“

Tentokrát Lysaer objal pažemi kolena a nechal alkohol konat svou práci. Nad terasou tiše hvízdala meluzína a oba muži nějakou dobu seděli ve svitu neznámých souhvězdí naprosto mlčky.

Po chvíli si Dakar znovu přihnul. Zarmouceně nahlédl do zbytku brandy. „Torbrand s’Ffalenn se uměl vcítit do druhých. Byl to vynikající státník, protože dokázal poznat, co motivuje jeho nepřátele. Vládl v Daon Ramon jako vévoda a hlavním znakem jeho vlády bylo díky riathanským Paravianům slitování. Což znamená, kamaráde, že by Arithon odpustil i noži, který by ho zabil. Nemůže holt jinak. Narodil se zkrátka s tím, že se musí snažit pochopit každého živého tvora a soucítit s ním. No a to je ten vrozený dar, který rodu s’Ffalennů odkázalo Bratrstvo sedmi.“

Lysaer si malou chvíli urovnával záplavu nových poznatků. Sklony jeho nevlastního bratra odpouštět by vysvětlovaly ony náhlé zvraty v Arithonově povaze. Pro něj byl až doteď naprosto nevypočitatelný, dokud se mu nedostalo tohoto objasnění. To vysvětlovalo, proč se Arithon vždy bránil až do své definitivní porážky. Jak se dokázal zprostit jakékoliv nevole kvůli svým neuskutečněným touhám, i to, jak mohl přijmout nechtěnou korunu a nezahořknout. Lysaer upíral pohled na své ruce, které mu pod obvazy mrzly. V puchýřích cítil, jak mu tepe srdce, ale on už si z nich nic nedělal. Ze všeho nejvíc teď chtěl zpátky brandy, protože stačil jediný okamžik a jeho veselá nálada byla pryč. Jeho odhodlání ho však nakonec přinutilo kapitulovat. Musel se zkrátka zeptat. „A s’Ilessidové? Jaký dar jsem dostal od svého předka Já?“

Dakar nevrle odpověděl: „Ty budeš hledat spravedlnost i tam, kde žádná nebude.“

O chvíli později Lysaer ucítil v ovázaných rukou láhev. Opatrně, aby mu nevyklouzla z obvazů, se napil. Na své nadšení z porážky Desh-thiere už zapomněl. Teď se chtěl opít a upadnout do náruče zapomnění dřív, než mohlo jeho horečně přemítající myšlení začít probírat všechny uplynulé události. Mohl si tak projít celý život, a zřejmě by nikdy nezjistil, které činy pramenily z jeho vlastní vůle a co měla na svědomí vlastnost, kterou do krve jeho rodu vtiskla magie.

„To bylo od Arithona prozíravé, že šel do postele,“ uzavřel diskusi princ. „Na tohle už určitě nemám sílu.“

Nejistou rukou postavil láhev na zem a velkoryse přenechal alkohol Dakarovi. Pak vstal a odešel.

Dakar zůstal o samotě. Noční vánek si pohrával s jeho rozcuchanou kšticí a on zase s prvotřídní vlnou Asandirova pláště. Snad si Šílený věštec přál, aby láhev vedle něj byla plná. Nebo aby uměl kouzlo, které by alkohol nevalné kvality vyčarovalo jen tak ze vzduchu. Jakýkoliv alkohol by mu pomohl potlačit nervozitu, kterou cítil při pohledu na zvláštní popáleniny na rukou Lysaera z Tysanu. Potom by možná mohl klidně spát i přes to všechno, co mu před svým odjezdem prozradil Asandir.

Dakar zavřel oči, ještě než se hvězdy, které spatřil jako první právě on ve svém proroctví, stačily rozmazat slzami. „Pro Daelionovo slitování! Proč jsi, Lysaere, kamaráde, musel zrovna ty odvracet Věčnou mlhu holýma rukama?“

Asandir se však vyjádřil naprosto jasně – na sklonku boje, když už hrozilo, že se jim Desh-thiere vysmekne, si Kharadmon vybral jako oběť právě Lysaera. Dakarovi stále ještě zněla v uších bezcitná slova, kterými Asandir celou situaci zhodnotil: „Dharkaron, Athův anděl pomsty, nás může za náš čin proklínat, ale, Dakare, co se dalo dělat jiného? Lysaer toho z nás uměl nejméně. Pokud by při kontaktu hrozilo, že by Desh-thiere dotyčnému ovládla mysl, které větší zlo bychom si mohli dovolit? Když bychom nechali něco takového poznat skutečnou moc, mohli bychom ohrozit celý vesmír. I když je to hrozné, vystavit tomuto nebezpečí Lysaera znamenalo menší riziko. Můžeš truchlit s námi, protože jsme tuto skutečnost oplakali i my.“

„Oplakali, u Atha, to teda nestačí!“ Dakar, kterému dělal na vrcholku věže společnost jen vítr, se rozhořčeně natáhl po láhvi a mrštil ji i s nedopitým zbytkem brandy pryč. Roztříštila se o zeď, vzduchem proletěly střepy a potom se rozhostilo tíživé ticho. Celá ta záležitost s Věčnou mlhou nemohla skončit v Ithamonu. Když k Dakarovi dolehla vůně teliru, která se rozplývala ve větru, zabořil tvář do tmavé vlny a rozplakal se, až ho rozbolela hruď. „Ty jeden bezcitnej, podlej neřáde!“ vykřikl nakonec ve zvrácené naději, že ho Sethvir zaslechne a přetlumočí všechen jeho vztek jeho učiteli z Bratrstva.

Sémě zla už totiž bylo zaseto. A to důkladně a hluboko. Chaos, který podle všeho nastane po korunovaci v Etaře, by nespravila ani telir brandy na celé Atheře.

Vzpoura

Do ulic Etarry, jejíž rudé zdi budov a bašt poznaly od dob, kdy byly položeny první základy, jen sychravou šeď mlh, se opíralo slunce.

Pro kupecké cechy to byla katastrofa.

Tržby začaly klesat už v okamžiku, kdy hulákající lampáři vyrazili ke strážím se zvěstí, že je obloha na západě rudá jako kaluž krve. Ze svých postů na hradbách hlásily hlídky to stejné. Vyděšení občané se zavřeli doma a čekali, až je skosí Athvíjaká choroba, a den se zatím rozjasnil do děsivé, oslnivé záře. Musely v tom být nějaké čáry – nebe bylo modré a všude světlo tak pronikavé, že všechny bolely oči. Za zabedněnými okny ucpanými navíc ještě přikrývkami se šuškaly pověry a zkazky z dob ještě před povstáním. V noci městští lékárníci otevřeli krámy a namastili si kapsy na přípravcích proti slepotě. Když druhý den nikdo nedovedl krávy k řezníkovi, začínali už měšťané mít hlad. Začala docházet mouka. Bohatí se začali navzájem přeplácet, ovšem jen do té doby, kdy začala nebojácná chudina cechovní obchody rabovat.

Z ozáření sluncem nezemřel nikdo.

U nikoho nedošlo ani k žádnému zhoršení zraku, i když byly loupeže prováděny v době, kdy do ulic slunce přímo pražilo. Zástupci cechů, které utrpěly škody, se dovolávali spravedlnosti a přitom tajně vysílali do ulic nájemné vrahy. Větší obchodní spolky nastalého zmatku využily k tomu, aby se zbavily konkurence, a oloupení obchodníci, když se jim nedostalo žádného zadostiučinění, se začali uchylovat k lynčování.

Už tak dost prohnilou Etarrou začaly zmítat nepokoje.

Vhledem k tomu, že podivné nebe nad Etarrou nejevilo žádné známky toho, že by se jako obvykle zatáhlo, rozhodl se lord Morfett, starosta města, se stoickým klidem vrátit do ulic opět pořádek a prosperitu. Vyhrabal se zpod obrovské hromady dek, vymanil se ze zoufalého objetí své ženy a přinutil roztřesenou, plačící služku, aby mu zapnula oficiální služební límeček. Když ani ráno, ze kterého se pod pražícím sluncem pot jen lil, vojenská posádka nic nepodnikla, zavolal si velitele vojsk lorda Diegana, aby sehnal městské stráže. Před namířeným kopím podstoupí riziko, že se usmaží v sithaerském horku, i ten nejvzpurnější občan.

Už několik dní se ochranné plachty proti slunci prodávaly za nebetyčné ceny.

Přesto však bylo potřeba podplácet vůdce karavan, aby se vůbec odvážili do otevřené krajiny. Truhlice na peníze pro lovce lidí už zely prázdnotou. Lord Morfett do sebe házel jeden plněný bonbon za druhým, aby svou nervozitu zmírnil. Jeho už tak dost objemný břich se ještě rozrostl a k prověšeným tvářím se přidaly další laloky tuku.

A když už se mu téměř podařilo nastolit rovnováhu, stalo se ještě něco horšího.

Na vnitřním ochozu hradeb se objevil čaroděj Bratrstva.

Nikdo ho do města nepustil. Prostě se jenom tak zjevil, ve fialovém plášti, s očima jako dvě tůňky a s plnovousem jako ovčí rouno. Co rozhodně nijak nepřipomínal, byla moc přicházející z legend. Strážník ho měl za nějakého zbloudilého dědu, až se po laskavé nabídce, že ho někdo odvede domů, dozvěděl dlouhý seznam dodatků, které prý budou připsány k městskému řádu.

Lord Morfett, jehož v rychlosti odvolali od snídaně, stál, jako když do něj udeří blesk, a za límcem mu ještě povlával ubrousek.

„A rovněž necháte vyvětrat pokoj pro státní hosty,“ řekl Sethvir s nebetyčnou sebejistotou. Starosta už mu několikrát řekl, že jsou jeho požadavky naprosto absurdní.

„Jestli se tady chcete ubytovat,“ začal se bránit Morfett, ale pak se zarazil. Slova, která se chystal pronést o zaopatření chudých, byla rázem zapomenuta, protože ho ubrousek začal z ničeho nic škrtit.

Čaroděj neřekl nic, jenom se jakoby zasněně usmál, takže vypadal úlisně jako starý kocour.

A tak, přestože se po dobu starostova oběda nějak dostal do jeho soukromé jídelny, bylo najednou zase všechno špatně. Lidé se znovu pozamykali doma – přirozeně aniž by byli ochotni městu cokoliv zaplatit. Cechy obchodníků sestavily litanii obvinění a všechno se začalo hroutit jako politické domino. Chudina v ulicích hrozila povstáním. Morfett posléze zjistil, že k prvnímu čaroději přibyli ještě dva další. A už se v soukromém starostově paláci větraly další pokoje pro hosty. V kuchyni vypuklo pozdvižení, a když se Morfett zeptal sluhy, dozvěděl se, že mu kuchaři plení spíže v přípravách na královskou hostinu.

To, že vzteky zcela zmodral, by Morfettovu reakci nevystihlo ani zdaleka. Už nějakou dobu se přejídal, a teď, v kritické situaci, toho litoval. Chystal se to všechno zarazit, a krk se mu nadouval, plíce nestačily a všude se mu pohupoval tuk. Jenomže vztek ho ochromil na kritický zlomek vteřiny déle.

Po bocích se mu zhmotnili další dva čarodějové – jeden poněkud tělnatý s plnovousem a druhý celý v zeleném, elegantní, a v očích mu blýskalo pobavení. Než se Morfettovi vrátila řeč, zjistil, že je zpátky ve svých komnatách, aniž by přitom využil vymožeností, jako jsou dveře či schody.

Tam mu Sethvir zdvořile nabídl studený čaj a s dokonalým přednesem odrecitoval dlouhý seznam Morfettových titulů, což byl výkon, který se městskému heroldovi dařil bez chyb jen málokdy. Morfett zalapal po dechu. V jeho poháru byl kus ledu, krásněji opracovaný než všechny drahokamy ve věnu jeho ženy. Před pronikavým pohledem třech čarodějů, kteří si ho prohlíželi se zájmem broučkaře kochajícího se vzácným exemplářem, načrtl do vzduchu znamení proti zlu a v bezvědomí se zhroutil na koberec.

„A to by si jeden myslel, že by takovou hromadu sádla měla držet nějaká páteř,“ prohodil ironicky Kharadmon.

Nevraživého pohledu, který po něm vrhl Luhaine, si ani nevšiml. Sethvir zatím sám zvedl starostu, který byl přinejmenším dvakrát větší a těžší než on, a složil jeho tělesnou schránku na podobně přecpanou pohovku.

Pak strážce Althain zvedl oči, ve kterých škodolibost jen hrála. „Opatrně. Až Morfett zase přijde k sobě, tak je jeho silnou stránkou najímání vrahů.“

Kharadmon se na něj zazubil. „V tom případě, páni kolegové, máme všechny důvody k tomu, abychom ho v tomto stavu udrželi co nejdéle.“ S ďábelskou myšlenkou se zeptal: „Myslíte, že bude tenhle chlap pro Arithona s’Ffalenna problém?“

Sethvir se zasmál. „Tak tohle zjistíme velice rychle.“

* * *

Hned po probuzení se Morfett dozvěděl, že do čtrnácti dnů bude přísahat věrnost s’ffalennskému králi a že vláda v Etaře bude přizpůsobena původním rathainským královským zákonům.

Starosta přimhouřil oči. „Tak to jen přes mou mrtvolu.“

„Když už to musí být,“ odtušil bez mrknutí Kharadmon.

Morfett, který už přišel k sobě natolik, že poznal výhrůžky od vážně myšleného slibu, slíbil poslušnost a pak se zběsile pustil do pletich.

Dva dny intrikaření nepřinesly žádný výsledek. Úplatky nepohnuly ani s těmi nejhamižnějšími. Co hůř, farmáře kdovíproč posedl nápad, že cechovní páni už nemají právo na jejich půdu. Začali se ohánět zákony jako zkušení právníci a navíc ke své petici pohrozili ještě stávkou. Když se najatým vrahům nepodařilo jejich mluvčího umlčet, dopídil se Morfett důvodu. Mezi lidmi rozdmýchával nepokoje s překvapivou lehkostí jakýsi cizinec s černým kloboukem a s tichým hlasem. Městský zástupce vydal nařízení, které tohoto muže mělo přivést do vězení, a zjistil tak jenom to, že jde o dalšího čaroděje.

Po tom se starostovi přitížilo ještě víc.

Ležel v hedvábných přikrývkách a jeho žena a dcery se zatím, navzdory jakékoliv loajalitě, obklopily švadlenami, které měly plné ruce práce s hedvábím, brokátem a perlami, aby ušily zcela novou garderobu.

„Ale vždyť to je událost sezóny!“ křikla jeho žena dveřmi do ložnice. „Pokud tady budeme mít krále, tak se sem všichni sjedou. Toho prince určitě budou vítat, ale tvým dcerám by se určitě všichni vysmáli, kdyby na sobě měly to, co vloni!“

Morfett si přitiskl ruce na uši a zasténal. Kromě města se mu už vymkla z rukou i domácnost. V bezvládné poloze na zádech kvůli bouřícímu se žaludku došel k závěru, že občané Etarry byli očarováni. Nic jiného než podlá magie by je od pěti set let vlády bez krále nemohlo odradit. Vzpoury, povstání, sužující duchové, dokonce i zjevení kočáru samotného Dharkarona by bylo lepší než tihle mágové. Při představě, jak pokleká před nějakým králem, Morfett zakvílel na sluhu, aby mu okamžitě přinesl nočník.

Namísto toho se u něj objevil impozantní čaroděj v modrém. Asandir mu bolavé břicho rázem vyléčil a každého sluhu v doslechu poslal pro slavnostní šaty.

„Vstávat!“ Tento mág nevykazoval ani špetku Sethvirova šarmu. „Městská rada se už sešla se zástupci kupců a skoro celá Etarra čeká v tržnici na náměstí, až k nim promluvíte.“

Starosta se ztěžka zvedl a až po chvíli si uvědomil, že ho cpou do slavnostní košile se zlatými přezkami. Možná by mohl předstírat, že se mu vrátily žaludeční křeče, kdyby měl u Asandira nějakou šanci.

Morfett, Ochránce obchodu, Strážce spravedlnosti a Nejsvrchovanější starosta severu, poprvé v životě oděný s kouskem vkusu, se trmácel jako špatně naložený medvěd zahájit proces, který měl vést ke znovunastolení království v Rathainu.

Výjevy

V síni ze zlatem zdobeného alabastru podává Lirenda, vrchní čarodějka řádu Koriani, hlášení Nejvyšší. „Poslední zbytky Desh-thiere byly zavřeny a uloženy v jeskyních u Skelsengské brány. Toto opatření má být pouze dočasné. Až bude v Etaře znovu ustanovena královská vláda, přemístí Bratrstvo Věčnou mlhu natrvalo někam jinam. Potom můžeme zjistit, proč se nakonec rozmysleli a nechali to strašlivé stvoření naživu…“

* * *

Pod stromy Streiského hvozdu v severní oblasti Rathainu se hostina klanu na oslavu návratu slunce táhne už čtrnáct dní. Dva chlapci, které už oslavy omrzely a kteří jsou na tancování ještě příliš mladí, se kradou z křepčení pryč, aby si hráli na přepady etarrských kupců…

* * *

V ohradě u hospody, ležící ve stínu zasněžených vrcholků pohoří Mathorn, dává Elaira pít své klisně a podkoní jí zatím dává dobře míněnou radu: „Jestli míříš do Etarry, tak si nech od kuchaře dobře naplnit vaky. Zásob tam na trhu moc nekoupíš. Všichni kurýři povídají do jednoho to stejné. Farmáři už měšťanům neprodávají a řeči o čarodějích a o království už cechy kupců dohánějí ke vzpouře…“

III. ETARRA

Nejvyšší starosta města Etarry nikdy nebyl z těch, kteří by kvůli starostem nějak špatně jedli. Toho rána, kdy měl královský dědic přijet, zjistil, že ho pásek kolem břicha poměrně dost škrtí. Jeho nejlepší škorně mu byly kolem lýtek těsné a nohy měl otlačené až hrůza. Když musí člověk stát na slunci v brokátu, začnou mu vadit právě takovéto drobnosti. Morfett, do kterého strkali nedočkaví radní tísnící se na ulici před jižní bránou, znovu zafuněl zpoza svého perlami pošitého límce. Dnes všechno řídil Sethvir. Morfett jenom tiše supěl při myšlence, že by si měl právě strážce Althain prosazovat svou, co se parády týče, když se poprvé objevil jen v obyčejné róbě s manžetami od inkoustu. Bolela ho hlava a navíc se jeho zlatem pošitý šarlat ostře bil s kaštanovou hnědí.

Aspoň že zde místo Sethvira nestál Asandir, jenž v tomto ohledu tak velkorysý nebyl. „Asandir bude doprovázet prince,“ zareagoval podivným způsobem strážce Althain na jeho myšlenku. Obrátil k nervózní postavě starosty zasněné oči. „Balady z časů ještě před mlhou ho nazývají Stvořitelem králů, protože na každou královskou hlavu z řad lidí posadila korunu právě jeho ruka.“

„Trochu zbytečně sentimentální,“ zatahal se Morfett za vestu, protože se kvůli knoflíkům nemohl pořádně nadechnout.

Od městských bran Etarry klesal dolů dost prudký svah a město samotné bylo vklíněné v proláklině mezi východním předhořím Mathornu a západním výběžkem Skyshiel. Na příjezdové cestě z Daon Ramon se scházelo pět silnic postavených z hliněných cihel, jež rozšířily původní cestu tak, aby po ní mohly projíždět vozy. Zbylé prostranství před bránou bylo už teď nepříjemně zaplněno a z toho, jak se natlačenými těly přece jenom ještě někdo prodíral, bylo jasné, že právě dorazili další městští radní. Množství lidí, které měli na starost čarodějové, bylo úctyhodné. Byli zde představitelé cechů, kupci a radní a spousta jich vzala s sebou i své patologicky zvědavé manželky.

Morfett, ještě ochraptělý z toho, jak hulákal na svou ženu a na dcery, aby zůstaly doma, řekl: „Rada tomu vašemu nástupci právo vládnout nikdy nepotvrdí.“

Sethvir na něj vrhl tajemný úsměv. „Jen jim nechte chvilku času.“

Kdosi zakašlal. Morfett se otočil a spatřil dámu ověšenou perlami, šaty lemované rysí kožešinou, jak rychle zvedá ruku k ústům. Ramena, která se jí pod jemnou látkou otřásala, na ni prozradila, že v sobě dusí smích. Vedle ní stál její bratr Diegan, velitel městských stráží, v oficiálním městském šarlatovém oděvu s bílou kožešinou. Byl vyšňořený drahokamy a zlatými řetězy a vypadal vzteky bez sebe. Kdepak, usoudil Morfett, zdejší poměry by nespravil ani čas, ani krveprolití. Princ, kvůli kterému byli zdejší radní vytaženi z postele, aby ho přivítali, po svých pokusech o vzkříšení monarchie odtáhne se staženým ocasem jako zpráskaný pes.

Čaroděj ve své honosné róbě se začal kdovíproč smát. „U Dharkaronova kočáru,“ zaklel, „už se nemůžu dočkat, až našeho pana krále poznáte.“

„Sotva odrostlej kluk,“ pohrdavě se ušklíbl Morfett. „Ten bude koukat, až zjistí, že si za úplatky království nekoupí.“

Sethvir ztuhl, neschopen slova.

Lord Morfett se poplácal po tvářích a bláhově vychutnával pocit vítězství.

Princova družina už zřejmě překonala poslední zatáčku, protože se mezi vesničany shromážděnými kolem dolní části silnice začaly ozývat výkřiky. Zněly velice radostně, zřejmě hlavně proto, že jim čarodějové slíbili, že z jejich pánů vyždímají pachtovné. Vzhledem k tomu, že radní samozřejmě nic takového nepotvrdili, nezakládaly se tyto zvěsti na pravdě. Rozběsněný Morfett už byl celý zpocený. I když od brány ještě nikdo nemohl nic vidět, začali se všichni cpát dopředu. Morfett, který byl o hlavu menší než ostatní, musel řádně natahovat krk, aby v údolí vůbec něco zahlédl.

Čekal dlouhou řadu jezdců ověšených blýskající se stafáží, praporce až na zem a vozy s hedvábím a s baldachýny. Tak by prince čekal každý, nebo si to tak alespoň představovala jeho žena, která toto téma probírala se svými přítelkyněmi už bezmála týden. Vzhledem k tomu, že se postavení v Etaře určovalo podle okázalosti, mohla by královská družina udělat dojem, jen pokud by byla opravdu neskutečně honosná.

Morfett však viděl jen čtyři jezdce bez doprovodu a navíc na koních, kteří na sobě neměli ani čabraky. Jezdci nenesli praporce ani nevypadali jako předvoj nějaké jiné, větší skupiny lidí. Na černém oři seděl Asandir. Alespoň tedy tmavý, stříbrem lemovaný plášť, který vlál ve větru, vypadal právě na jeho nepříliš honosný styl. Tlouštík v červenohnědých šatech na šedém koni nevypadal na prince dost důstojně. Světlovlasý muž vedle něj už měl držení těla lepší, ale i když měl sametové šaty tak tmavé modři, že by mu mohli závidět všichni tkalci ve městě, neměl na sobě jediný znak královské hodnosti.

Takže zbývala štíhlá, rovná postava na hnědém koni s nepravidelnou skvrnou na krku.

Morfett přimhouřil oči a upřel na posledního jezdce pohled hada, který si měří vzdálenost k oběti těsně předtím, než na ni zaútočí.

Muže, a z velké části i jeho koně, halil zelený plášť se stříbrným znakem rathainského leoparda. Ruce, které svíraly otěže, byly útlé jako ruce chlapce. Jeho kůň byl neskutečně vzpurný. Z dálky vypadaly jezdcovy rysy velice jemně a černé vlasy, jež, jak se Morfett doslechl, byly nesporným znakem s‘Ffalennů, volně vlály ve větru.

Starosta se škodolibě usmál. „Klouček,“ zaradoval se. Podezření, které k Sethvirovi pojal, se asi potvrdilo. Nástupce na trůn byl ještě holobrádek a etarrské politikaření ho zlomí.

Starosta na pokraji blaha věnoval milý úsměv strážci Althain, který měl naprosto kamenný výraz. „Pane čaroděj,“ řekl výsměšně Morfett, „tak máte mé svolení. Můžete ten obřad potvrzující nárok tohoto prince na trůn klidně na půdě Etarry udělat. Jeho Veličenstvo má mé povolení ochladit si nohy na naší zemi, ať se té jeho velké slávě pokloní třeba žížaly!“

Řadami etarrských radních zaševelil smích. Do chichotání žen se ze svahu pod hradbami z davu farmářů ozval burácivý řev na pozdrav.

„Předstupte,“ vyzval ho přes všechen hluk Sethvir. „Jak jste dal své slovo, pane starosto, přistoupíme k přijetí prince.“

„Takže ho nebudu muset líbat na ty jeho královský tvářičky, až by mu boty slezly?“ vybuchl smíchy Morfett. U Atha, takže by se přece jenom nakonec udržel nahoře? „Jak si přejete, pane čaroděj! Tak vyrazíme na nádvoří, ať se s tím vaším princátkem nevítám takhle mezi dveřma!“

* * *

Celý brunátný z toho, jak ho jeho skvělý vtip pobavil, nechal Morfett svůj mohutný zadek dosednout na cihlovou zídku. Růžových keřů, které se zachytávaly o jeho zlatě pošité šaty, si skoro nevšímal. Představení, které se chystalo mezi záhony, bylo tak důležité, že si ho nesměl nechat ujít. Stejně jako on nebrali na své přepychové obleky ohledy ani vysocí představitelé města a urození zvědavci, kteří dorazili jako poslední, a rozmísťovali se mezi řady stromů zasazených v květináčích a jiné okrasné zeleně. Vstoupila princova družina. Do zurčení kapek vody ve fontánkách se ozvaly posměšky a Asandir zatím chytil hnědou klisnu za otěže, aby zklidnil její dovádivé úkroky. Její královské břímě sesedlo.

Zblízka se princova nevelká postava ztrácela v zeleném plášti ještě více než předtím.

„Myslíte, že si to spolu rozdali nějací jeho příbuzní, že je to taková houžvička?“ poznamenal Diegan do všeobecného výbuchu veselí. Kdosi nechal kolovat láhev vína. V náladě urozeného etarrského panstva, povzbuzeného ještě Morfettovými jízlivými poznámkami, se odrážela jejich zhýralost s veselím, které by asi bylo vítaným oživením pro zahradní slavnost mimo sezonu. Mezi dvouapůlmetrovými zdmi nádvoří se jízlivé poznámky slečinek rozléhaly jako v amfiteátru.

Otěže od šedého koně převzal kdosi z davu a světlovlasý jezdec v elegantním sametu rozepjal zelený plášť a odhalil královská ramena.

Morfett si olízl masité rty a dlouhým pohledem si svého nepřítele změřil.

Pro etarrské oči byl princ oděn tak obyčejně, až nad tím zůstával rozum stát. Tuniku a kabátec měl z ničím nezdobeného sukna, se kterým by si dal každý alespoň tu práci, že by ho vybílil. Takhle bylo přírodní vlákno porcelánově bledé. Když se Asandir obrátil k princi a sevřel jeho štíhlé prsty ve svých, aby s ním předstoupil, Morfett málem vykřikl nahlas. S‘Ffalenn na sobě neměl žádné šperky. Jediný drahý kámen byl smaragd v jílci meče – a ani o něm se nedalo říci, že by byl nějak zvlášť velký – a obyčejný pečetní prsten z bílého zlata, na kterém byly vidět známky dlouhého nošení.

„Obyčejný jako barbar z lesa,“ uchechtl se zástupce cechu tkalců.

Sethvir zvedl káravě obočí. „Každý s‘Ffalenn, který měl kdy nastoupit na trůn, přišel na svou ceremonii bez šperků.“

Pocit opovržení však už zachvátil všechny shromážděné.

Princ si škrobeně zul boty. Zaujal své místo v záhoně, po kotníky v černé hlíně okopané od zahradníků, kde jako by čekal, až z ní vyrazí první jarní lilie. Asandir, který ho stále ještě držel za ruce, začal tichým hlasem notovat nápěv. Nikdo z etarrských představených se neobtěžoval ztichnout a poslouchat je. Dieganova sestra hlasitě svěřovala nahluchlému majordomovi, že má král na kotnících navlas stejné stopy po okovech, jaké by tam měl kterýkoliv trestanec.

Celého problému se zmocnil mladý úředník, který ze sebe vzápětí vydal něco mezi sérií zalapání po dechu a výbuchy potlačovaného smíchu. Morfett neviděl důvod, proč by ho měl kárat.

Přece těm zpropadeným čarodějům Bratrstva jasně řekl, co si jeho radní myslí o monarchii.

Princ poklekl. Čaroděj se sklonil s ním a nad havraní vlasy, se kterými si pohrával vítr, pozvedl hrst hlíny.

Morfett v sobě dusil smích. Diegan, který se tolik zpátky nedržel, zezadu zabručel: „U Atha, kontroloval vůbec někdo, jestli už se rozmetal hnůj?“

Čaroděj to musel slyšet. Přesto však hlínu sevřel v dlani a jeho hlas se odrazil od pískovcových zdí a přehlušil uštěpačné poznámky. „Arithone, Teir‘s‘Ffalenne, potomku Torbranda, tímto potvrzuji tvé nástupnické právo. Jak bude tato země tvá, abys ji chránil, tak i ty budeš připoután k této zemi.

Dieganův smích umlkl a vystřídal ho vztek. „Nástupnické právo? A to mu dovolil kdo?“

Morfett, který byl přistižen uprostřed potlačovaného smíchu, zlostně vybuchl. Bez ohledu na všechny ostatní kolem se na Sethvira hlasitě obořil: „Říkal jste, že tomu levobočkovi budou přiznaný jen jeho předkové!“

Strážce Althain však z ničeho nic zmizel. Jak se po něm lord Morfett rozhlížel, zachytil koutkem oka jakýsi nejasný záblesk. Znovu se otočil do zahrady. Klečel tam princ a na hlavě neměl hlínu ani prasečí hnůj. Nad obočím se mu skvěla čelenka ze zářivého stříbra, po které zde předtím nebylo ani vidu. Asandir spustil ruce a pak princi pomohl se zvednout.

„U Atha!“ vykřikl kdosi v úžasu. „Viděli jste to? Ten čaroděj proměnil hlínu ve stříbro!“

Právě tuto chvíli si vybral Sethvir k tomu, aby se objevil. „A je to nástupnická čelenka stvořená z hlíny Rathainu, pane starosto. Nadešel čas, abyste poblahopřál svému princi.“

„Já jsem nic takového nepovolil! Na tohle jste neměli právo!“ Morfett dupl a nasupeně vystrčil bradu dopředu jako buldok. Žádný čaroděj Bratrstva ho už vpřed nepobízel. Namísto toho k němu přistoupil princ Rathainu.

Celá svá léta dospělosti musel Morfett bojovat s tím, že musel díky své drobné postavě vzhlížet i na své nejnižší pomocníky. Když pohlédl do zelených očí, které byly ve stejné výši jako jeho, leknutím mimoděk o krok ustoupil.

„Klekat si nemusíte,“ oznámila mu postava se stříbrnou čelenkou. Ukázalo se, že nemá tvář nijak křehkou, ale spíš jakoby vytesanou z bílého křemene. „Ještě jsem vaši přísahu věrnosti nepřijal.“

„Ani nepřijmete!“ Morfett, celý se třesoucí nad tím, že byl tak oklamán na veřejnosti, vystrčil dolní ret. „Rada, které předsedám, odmítá vaši existenci přiznat.“

Vítr zachřestil suchými stonky růží a zpod čelenky vytáhl jeden pramen černých vlasů. Morfett si příliš pozdě všiml, že i tento princ vypadá jako čaroděj – pronikavé oči a klidný pohled, ve kterém chybělo nepřátelství. Stejně jako kolegové z Bratrstva, jejichž podlým intrikám vděčil za jeho přítomnost, dokázal i princ odpovídat na nevyslovené myšlenky. „Pokud vládnete vy i celá vaše rada spravedlivě, nemusíte ze mě mít sebemenší strach.“

Radním kolem Morfetta začala docházet zákonná ustanovení, ukrytá v předchozích Asandirových slovech. Ze všech stran se teď místo jejich oplzlých poznámek začalo ozývat nevěřícné a pobouřené reptání.

„V tomhle městě vám právo vládnout nikdo nedal!“ křikl zpoza starostova ramena velitel stráží Diegan.

„Tak jest.“ Arithon přejel pohledem z Morfetta na muže, který se tak nečekaně projevil a jehož švihácký plášť odhaloval ruku zaťatou na jílci meče. Zbraň byla posetá zářivými drahokamy. I kdyby snad měl meč s pozlacenou rukojetí sloužit k něčemu víc než jen k obřadním úkonům, Arithon to jako výhrůžku nebral. „Ale kdybychom si místo toho dali závody v běhu, tak by výsledek asi těžko stál za tu snahu. Chcete se vsadit?“

„Vsadím všechno, co mám,“ opáčil zarytě Diegan. „To by vás mělo varovat.“

„Ano, varován jsem skutečně byl,“ odpověděl Arithon se špatně skrývanou netrpělivostí. „Moc dobře, moc pozdě a do nejmenších detailů. V něčem jsem toho měl na výběr méně než vy.“

Než mu stačil Diegan odpovědět, otočil se princ, aniž by si nějak všímal kapitánova vyzývavého postoje, k Asandirovi. „Takže už jsme si tu vaši přehlídku odbyli. Ať už se ten, kdo mi vzal boty, zase objeví a bude mi je chtít vrátit nebo ne, rád bych se teď odebral někam jinam.“

Výměna názorů skončila tak záhy, že Morfett zůstal stát s otevřenými ústy. Princ spěchal v hloučku svých čarodějů pryč, jenže nepřátelství, které se mu podařilo zapustit mezi měšťany, zůstalo, sílilo a volalo po pomstě. Diegan hleděl za odcházející královskou družinou s pevně zaťatými zuby. Za stále hlasitějšího hovoru zástupci cechů v brokátech hrozili pěstmi nebo se tlačili v hloučcích. Podle toho, jak rychle nadávky přecházely v šepot, se zdálo, že tři spolky nájemných vrahů čekají slušné zisky. Zatímco mužové kuli pikle, manželky a dcery zahnali rychle domů.

Brunátný Morfett, jenž kolem sebe neměl nikoho, na kom by si vybil svůj vztek, se vděčně opřel o čísi ruku, která se mu nabídla. „Ten parchant si teda troufá!“ vyrazil ze sebe, když konečně popadl dech. „Já mu dám závody v běhu! To nás má za bandu školáků?“

„Možná s ním jsou někdy problémy,“ ozval se světlovlasý mladík majestátního vzhledu, „ale ještě jsem nezažil, že by jednal nespravedlivě.“

V tom okamžiku si Morfett uvědomil, že se ho jeho dobrodinec vlastně jemně snaží odtáhnout od jeho radních. Popuzeně se mu vyškubl. „A co ty jsi zač?“ Modré sametové šaty mu nic neříkaly, ale zelený plášť, který měl neznámý přehozený přes ramena, v něm prozradil princova plavovlasého společníka. „No, ono je to vlastně jedno,“ zavrčel Morfett, „stejně to táhneš s nima, takže jsi Etaře k ničemu.“

Lysaer, který se stále ještě usmíval, odvětil: „Právě naopak. Já jsem tady jediný s královskou krví, kdo není čaroděj, a přitom jsem váš jediný přítel, který se vyzná ve složité povaze vašeho prince.“

Velitel stráží okamžitě ožil. „Vím tady o jedné hospodě,“ nadhodil a nabručený Morfett vyrazil za nimi.

* * *

Těžké dveře se s prásknutím zavřely. Arithon s‘Ffalenn, k smrti unavený, se opřel o nepohodlné, bronzem pobité dřevěné obložení. Z chodby za ním doléhal tlumený hlas starostovy ženy: „Udělejte si pohodlí, Vaše Veličenstvo. Mé služebnictvo vám je samozřejmě zcela k službám.“

Arithon odpověděl neústupným, avšak zdvořilým tónem. „Jste nesmírně laskavá. Mně by ale stačilo ke štěstí, kdybych se mohl v klidu vyspat.“ Když skončil s obhlídkou pokoje, přinutilo ho kování, které se mu zarývalo do zad, se zase narovnat.

Ze všeho toho lesku kolem ho už pomalu začínala bolet hlava. Na obložených stěnách visely dlouhé závěsy ze skleněných korálků a obrovské pozlacené okenní rámy s růžovým sklem se nemilosrdně bily s dlaždicemi na podlaze. I na té byly různé vzory – pestrobarevné žluté, červené a fialové kosočtverce. Na nábytku byla spousta zlatých ozdob a každý polštář na sobě měl hedvábnou šňůru a třásně. Střapci se honosily dokonce i koberce.

Aby zvládl cestu z postele na toaletu, aniž by se do něčeho nezamotal a nepotloukl se, bude nejspíš potřebovat svíčku.

Arithon zavřel oči a přál si být znovu na pustých kopcích Daon Ramon. Větrem ošlehané ruiny si zachovaly alespoň nějaké zdání důstojnosti.

„A to jsi ještě neviděl ty kožešinové přikrývky,“ nadhodil suše Asandir z druhé strany místnosti. Vedle pompézního vybavení pokoje vyhlížel ve svém oblíbeném modrostříbrném oděvu ponuře jako posel vyslaný Dharkaronem, aby ztrestal marnivost smrtelníků.

„Prosím?“ Arithon si přál jen jediné – aby dokázal zapomenout první pohled, který se mu na Etarru naskytl. Tmavě hnědé klenby honosných budov se tlačily uvnitř čtvercových hradeb tak, že město vypadalo jako nějaká tlustá žába, která se usadila mezi omšelými, šedými horami. Povzdechl si a znovu oči otevřel. „Předpokládám, že Sethvir ty knihy už přinesl?“

„Pokud se ti podaří mezi těmi ozdobami vůbec najít text,“ zabručel strážce Althain. Mezi všemi těmi knihami vázanými v kůži, které byly naskládány v přístěnku, vypadal jako v obležení. „Nerad ti kazím náladu ještě víc,“ mávl jednou schránkou na svitky směrem k párku andělíčků, z jejichž buclatých tělíček trčely modré svíčky, „ale když jsem paní domu požádal o světlo, tak přinesla tohle.“

„Tak to spalte a všechny ty záznamy s tím!“ Do Arithonova smíchu se vkradl zlověstný nádech. „Ušetřili bychom spoustu práce, kdybychom všechnu tuhle hrůzu srovnali se zemí a z trosek postavili to město úplně znovu.“

Sethvir na něj pohrozil brkem. „Nemysli si, že jsme k tomu neměli sto chutí!“ Potom zamrkal, na chvíli se zatvářil nepřítomně a pak luskl prsty. Na obou andělíčcích vyskočily plamínky. Z rozpouštějícího se vosku se začala linout těžká vůně. Museli otevřít okno a světlo, které se zakomíhalo v průvanu, ozářilo čarodějovu zachmuřenou tvář. „Na čtení to ale bude hodně špatná noc. Moc se ti to líbit nebude. Etarrské cechy své záležitosti řeší za pomoci nájemných vrahů.“

Arithon, který byl ještě dost svěží na to, aby pochopil čarodějovy narážky, si stáhl z hlavy stříbrnou čelenku. „A kolik kouzel jste potřebovali na tuhle místnost?“

Sethvir a Asandir si vyměnili rychlý pohled, ale neodpověděl ani jeden z nich.

„Tak nic.“ Arithon hodil královský klenot na nejbližší bohatě polstrované křeslo. „Pokud mi chtějí radní vrazit do zad nůž, ráno už k tomu budou mít i důvod.“

Důvod však už dávno existoval, jak čarodějové věděli. Ani slovem se nezmínili o třech nájemných vrazích, o které se už stačili nenápadně postarat. Celé klubko mocenských frakcí, které město ovládaly, se najednou spojilo, jen aby už byl rod s’Ffalennů vyvražděný. V bdělosti nad Arithonovou bezpečností nebylo radno ani na okamžik polevit.

Celý zbytek odpoledne strávil princ Rathainu a čarodějové takto v ústraní, kde procházeli staré záznamy. Dakar se vrátil. Vyčerpávající okružní jízda po hospodách jen potvrdila jeho teorie o tom, že pivo v Etaře nestojí za nic. Poté odvrávoral do špižírny, kam byl vyslán, a přinesl něco na zub, vychlazené víno a svíčky z křídla pro služebnictvo, které naštěstí nevydávaly žádnou vůni. Když už s pochůzkami skončil, rozplácl se jak široký tak dlouhý na kožešiny a z postele zůstaly trčet jen jeho boty, které si zapomněl stáhnout.

O půlnoci sem vstoupil Lysaer se spokojeným úsměvem na lehce ruměné tváři. Sundal Arithonovu čelenku z křesla, položil ji do bezpečí na želvovinou vykládaný stolek a posadil se. „U Atha, tady je ozdob jako v té hospodě, co jsem teď zrovna byl.“ Pak začichal a s úsměvem dodal: „A smrdí to tu jako v kutlochu u bordelmamá.“

Arithon dobromyslně poznamenal: „Tak to jsi tu měl být, když jsme ty svíčky zapálili. To bys měl erekci jedna báseň. A mimochodem, udivuje mě, že bys něco takového poznal.“

Sethvir směrem k zaskočenému Lysaerovi poznamenal: „Z tebe zase táhne gin, jako by ses v něm koupal. Znamená to snad, že jsi splnil úkol a vydržel až do konce?“

Lysaer se jen zasmál. „Když jsem odcházel, tloukla elita Etarry korbely do stolu. Ten frajer, co v Etaře velí strážím, zpíval falešně válečné písně a holky nakládaly starostu sládkovi na povoz, aby ho zavezl domů k ženě. Pánové, zprávy, které přináším, jsou dobré. Zítřek by přinesl pro našeho prince spoustu nepříjemných překvapení, až na to, že všechny posly, kteří to měli rozhlásit, potkaly nějaké nehody. Musím říct, že Kharadmon zrovna v rukavičkách nejednal, protože jeden skončil v hromadě koňské mrvy a evidentně si zlomil ruku v lokti. Hulákal tak, že vzbudil prostitutky z půlky čtvrti. Navíc ty výrazy, co tam z plna hrdla hulákal, byly skutečně krajně neslušné.“

„To se tedy muselo toho citlivky Diegana pořádně dotknout,“ nadhodil Sethvir s hlavou schovanou za stránkami další zažloutlé knihy.

„To ano.“ Lysaer zapomněl na svou averzi vůči oranžovým střapcům a nechal hlavu klesnout do polštářů křesla. „Pan vrchní velitel stráží zburcoval svého kapitána, Gnudsog se jmenuje, že? Takový ten zjizvený svalnatý chlapík. No a ten umlčel ten virvál až palcátem, takže tomu poslovi zlomil čelist. Doktoři ještě pořád nevědí, kam skočit dřív. Rada se sejde zítra ráno za zavřenými dveřmi, aby obrátila staré zákony proti monarchii. Zástupci cechů se hašteří jako drbny na pavlači už teď. S tím, jak se ještě opijí, se zítra budou hádat alespoň do poledne.“

„A jé.“ Sethvir se zvedl od knih a prohrábl si prsty kštici. „Takže říkáš, že jsou všichni namol?“

Z postele mu odpověděl se zavřenýma očima Dakar. „Byli už tak nametení, že by klidně začali tancovat na stole. Lysaer jim akorát pořád dolíval.“

„A kdo ten gin platil?“ zeptal se Asandir.

„To je právě na tom ta krása,“ řekl Lysaer, nakažený veselím. „Ta hospoda prý patřila nějakému vinaři a všechno platil on.“

* * *

Starosta Morfett zabořil mohutné zlaté městské pečetidlo do loužičky rudého vosku. Pak, zatímco své podpisy a stužky přidávali i ostatní, si vjel rukama do mokrých vlasů a konejšil hlavu, která jako by se mu měla každou chvíli rozskočit. Sluha ho musel dvakrát zatahat za rukáv, než si ho vůbec všiml. Rány, které se mu rozléhaly v lebce, se ve skutečnosti ozývaly ode dveří.

„Tak je pusťte dovnitř,“ zahuhlal do dlaní. „Ti proklatí čarodějové si tady můžou dělat dusno, jak budou chtít. Z našeho dekretu už je zákon a odpoledne už bude ten jejich princ v železech.“

Zbídačelý slouha se odšoural otevřít dveře. Ty se rozletěly a jeho málem porazil dav právních zástupců.

Všichni nově příchozí začali hulákat jeden přes druhého. Morfett musel zařvat, aby je utišil. Když si konečně zjednal klid, už mu hlava hrozila prasknutím. Radní kolem něj se potili nebo si zoufale zacpávali uši, aby nějak přečkali kocovinu. Hodně jich vypadalo, že budou brzy zvracet.

Když konečně muže přiměli k souvislejšímu vyjadřování, začaly vycházet všechny pohromy najevo.

Čarodějové a jejich princ strávili dost náročné ráno a prošli si seznamy etarrských odsouzenců. Podle královských zákonů Rathainu byly neprávem odsouzeny celé dvě třetiny vězňů.

„Amnestie a zrušené popravy!“ zavyl Morfett.

„Něco horšího,“ nenechal ho úředník ani domluvit. „Ten princ si dokonce činí nároky i na městskou pokladnu, aby z ní proplatil neprávem vybrané pokuty.“

„Tak to Jeho zpropadený Veličenstvo teda nemůže!“ vyskočil Morfett. „Žádný Teir‘s‘Ffalenn nemá právo pečetit dokumenty, dokud – a hlavně pokud – se neuskuteční korunovace. Ta jeho nařízení neplatí! Žádnej takovej obřad přece ještě nikdo neschválil!“

„Ne,“ potvrdil mu muž smutně. Tvářil se jako zpráskaný pes a přesně tak i kňoural. „Ale mohl poslat seznam vězňů, kteří mají být zproštěni viny v den, kdy je uveden do funkce nejvyššího krále, a přesně to taky udělal.“

„Spolu s tím, které zákony mají být prohlášeny za neplatné a kolik státních úředníků bude odvoláno ze svých funkcí bez jakékoliv finanční náhrady!“ Tohle bylo ještě horší než roztržky mezi kováři a truhláři, kteří si navzájem zajímali a mučili učedníky, aby z nich vymámili různá cechovní tajemství. Morfett praštil pěstmi do stolu, až se inkoust a pečetní vosk rozstříkly po perleťovém vykládání. „To jste mi přišli říct tohle?“

V řadách choulících se úředníků po jeho zuřivém výbuchu hněvu nikdo ani nedutal.

„Ať vás spere Dharkaron, vy bando podělanejch štěňat!“ Morfett napřáhl ruku k veliteli stráží. „Podejte mi ten novej výnos! A pak běžte a řekněte Gnudsogovi, ať dá dohromady jednotku. A já už se postarám, aby ten s’ffalennskej hajzl skončil v řetězech za podněcování ke vzpouře. U všech duchů a Dharkaronova hněvu, a žádnej čaroděj Bratrstva už mi v tom nezabrání!“

„Čaroděj ne, avšak vaši lidé by mohli,“ ozval se hlas ode dveří. Vstoupil Sethvir, zadumaný jako filozof, který získal pro své teorie nové posluchače. „Poslouchali jste dobře?“ Rozevřel obě křídla dveří dokořán.

Radní síní se náhle rozlehl hluk. Dav v ulicích za předpokojem nebyl pobouřený, ale rozveselený, a navzdory všem přírodním zákonům se Sethvirův klidný hlas nesl nad vším tím rámusem zcela jasně. „Kolují tu fámy, že se tví ministři sešli, aby postavili královské výnosy mimo zákon. A aby rozlícený dav farmářů nevyrazil tyto dveře a neroztrhal vám pány radní nacimprcampr, tvrdil nejvyšší konšel opak. Povídal, že se ve skutečnosti cechy vzdávají vlády nad městem a že tak potvrzují rodu s’Ffalennů právo vládnout. Dělníci vyrazili do ulic oslavovat. Zvony na severní bráně vyzvánějí a děvky ve vykřičených čtvrtích rozhazují květiny. Pokud toto naše setkání neskončí výnosem pro královskou korunovaci, začnou občané se vzpourou.“

„No tak jenom do toho!“ Dieganova odpověď práskla pozdvižením jako bič. „Radši se nechám zlynčovat, než abych si klekl před nějakým králem.“

Udělal pohyb, že se chce protlačit dopředu, ale hodnostáři stojící kolem ho chytili za ruce. Ostatní radní tak zatvrzelí nebyli. Pokud by se dav vydal běsnit do ulic, městské stráže by je na uzdě neudržely. Po rabování by začala téct krev a obchodní ztráty by se ani nedaly vyčíslit.

Lord Morfett, který byl nucen se před zkroušeným hloučkem přihlížejících radních vzdát, mávl na Diegana, aby se podřídil. Pak ztěžka dopadl na židli a klouby ruky si křečovitě tiskl mezi zuby. Dnes si to čarodějové načasovali tak, že vyhráli. Ale jen stěží by Bratrstvo dokázalo hlídat etarrské politikaření věčně. Nejlepší bude se s touto porážkou smířit a nastřádat síly, aby mohli vládu s‘Ffalennů svrhnout někdy jindy. Odvážný příkaz uvěznit prince potupně skončil na podlaze pod nohama etarrské elity.

Diegan se vytrhl hodnostářům. „Tak snadný to ovšem zas nebude,“ zasyčel na Sethvira. „Teď se téhle odporné lůze nápad s králem líbí. Ale až se zase vzbouří, tak jim žádný lichotky, se kterejma ten váš princ může přijít, stačit nebudou.“

„Lichotky?“ Sethvir se třásl vzrušením jako pološílený alchymista, který se právě chystá vyrobit zlato z obyčejné hlíny. „Já to spíš beru tak, že jim Jeho Veličenstvo vrátí svobodu, na kterou mají podle zákona právo.“

Diegan vztekle vycenil zuby. I když třeba strážce Althain mohl vypadat jako senilní stařec, který si dělá uzly na kapesníku, aby tak pomohl své vynechávající paměti, žádný hlupák to nebyl.

Držel radní z Etarry v šachu a dobře to věděl.

Celá situace však byla velice nejistá. Každým okamžikem mohl některý z tisíce přehlížených detailů rozpoutat krvavé povstání. Občané před radnicí měli ke klidu daleko a rozhodně je nikdo nedržel pod kontrolou. V ulicích bouřili jen chudí a nespokojení. Rozumní občané se plni strachu zabarikádovali se svými rodinami ve svých domech. Bratrstvo vůbec nemělo lehkou situaci. Všude být nemohli. Diegan přijímal hlášení dokonce ještě ve chvíli, když celá městská rada sepisovala formální abdikaci.

Cechy povstání využily k tomu, aby si vyřešily své otevřenější nešváry. Anonymní nože připravily o život pět mužů z vážených rodin. Asandir dělal, co mohl, aby ochránil zastavárníka před kameny z davu, který protestoval proti daním z lichvářství. Traithe v jižní věži bránil skladiště zbraní před Gnudsogovými muži a Arithonovi zkoušel navzdory snahám všech tří spolků vrahů nejlepší etarrský švec boty.

Na pozitivní situaci se dozajista podíleli i neviditelní Kharadmon a Luhaine.

Ještě než na listinách potvrzujících právo s‘Ffalennů na vládu zaschl vosk, vystoupilo Jeho Veličenstvo i přes odpor opozice, podrážděné jako vykouřené vosy, na náměstí před cechovními dílnami a přečetlo královskou výsadní listinu Rathainu. Tentokrát proběhla celá událost s takovou pompou, že bledla závistí i etarrská okázalost.

Potom už nikdo nemohl mluvit o ničem jiném.

Jediný člověk, který z toho všeho měl ještě menší radost než starosta a etarrský velitel stráží, byl samotný Arithon s‘Ffalenn. Svého výstupu ještě před přehlídkou se zhostil jako muzikant, který hrál v té nejzaplivanější hospodě. Hostina, při které na něho hleděli chudí jako na svého spasitele a obchodníci s nenávistí v očích, už byla horší. Mezi kupeckou aristokracii ve svých královských barvách – v zelené, černé a stříbrné – nijak zvlášť nezapadal.

Ani vybrané jídlo a víno je neodradilo od jejich nejnovější zábavy, která spočívala v tom, že si z prince hromadně tropili šašky. I v té nejdrobnější zdvořilosti se skrývaly intriky, a i když se některé ženy a dívky předstihovaly, která se vetře do přízně dříve, chtěly přitom vypátrat jenom jeho slabosti.

Tohle bylo město, ve kterém si děti vybíraly kamarády na hraní podle postavení a důležitosti jejich rodičů a byly posílány na návštěvy s tím, aby toho vyslechly co nejvíc o prohřešcích otců svých spolužáků.

Arithon měl v této situaci nervy napjaté jako kočka, která se nemá kam schovat před deštěm.

Mezi stoly obtěžkanými zlatým nádobím a perlami pošitými ubrusy mu byl zapotřebí všechen jeho šermířský um, aby někomu neuvízl v tenatech. Po boku mu stál Lysaer, který nejrůznější výpady odvracel tak pohotově, až vzbuzoval výbuchy upřímného veselí. Arithon, který tak dobrý diplomat nebyl, skrýval svou nechuť hranou laskavostí. Všem dotěrným poznámkám se vyhýbal tím, že se ani na minutu nikde nezdržel. Nevěřil těmto lidem ani zbla, ať už byl v jejich společnosti nebo ne. Pozorně vnímal i rozhovory, které se mu odehrávaly za zády. Stejně jako štvané zvíře hledal ve svém obklíčení mezery. Dokonce i Dieganovo nepřátelství by se dalo prolomit, a stejně tak i jeho nedůvěra a nenávist, která z něj jen čišela. Politická samolibost, které by přitom bylo zapotřebí, však jeho hudebnickému uchu nelahodila.

Karthan alespoň nebyl plný takových chamtivců v brokátech, i když pirátské řemeslo nic poctivého nebylo.

„Nevypadáte moc dobře,“ zašeptal mu do ucha ženský hlas.

Princ Rathainu se otočil, aby zjistil, komu hlas patří. Patřil Dieganově světlovlasé sestře, která dokázala pouhým pohledem dohnat kdejakého muže k šílenství, ale přitom vyčkávala jako had.

Arithon naklonil hlavu s čelenkou na stranu. Podal jí ruku, aby zdvořilostí zamaskoval nervozitu. „Jsou tady strašně vydatná jídla. Kuchaři z celého města se jistě překonali. Smím prosit o tanec?“

Sevřela jeho prsty a na jemném obočí se jí objevil znepokojený výraz, který okamžitě zmizel. Nečekala tak mozolnátou dlaň. Lehce přimhouřené oči prozradily, že se o tuto nově zjištěnou skutečnost co nejdříve podělí s bratrem. O fakt, že přes princovu skrovnou postavu jeho rukám meč rozhodně není cizí. „Mnohem radši bych si s vámi popovídala.“

„Tak to máme oba smůlu. Další povídání by mě už přivedlo k šílenství.“ Arithon jí oplatil pohledem neproniknutelným jako křemen. „Duchaplnou konverzaci s dámou musím přenechat Lysaerově šarmu.“ Jemně, ale neoblomně ji odvedl ke svému světlovlasému společníkovi, který se právě vyhnul rozhovoru se dvěma ministry tak pohotově, že by mu to záviděl leckterý státník. „Sestra velitele vojsk Diegana – Talith,“ představil slečnu Arithon a musel se pousmát, když zahlédl, jak bratrovi přelétl po tváři výraz příjemného překvapení.

Dáma v černě lemovaných žlutohnědých šatech z brokátu by dokázala přerušit tok myšlenek komukoliv.

„Slečno, Lysaer s‘Ilessid.“

„Pan velitel Diegan se mi už o vás zmínil,“ řekla Talith zdvořilým, ale odměřeným tónem. Rychle se ještě otočila, ale Arithon už byl pryč, protože se stačil rozplynout v davu hladce jako iyat na útěku. Tentokrát se jí na čele objevily rozmrzelé vrásky. Přelstil ji ještě dřív, než vůbec zjistila, že na ni něco chystá. Kdyby odhodila svou důstojnost a vyrazila za ním, každý by poznal, jak byla její ješitnost uražena. Žádný princ obtěžkaný královskou garderobou by nezmizel tak rychle. Možná že klepy přece jen nelhaly, když ho označovaly za čaroděje.

„Když dovolíte,“ přerušil její úvahy Lysaer, „možná budu jen chabá náhražka, ale Jeho Veličenstvo dokáže být přímo neskutečně otravný společník.“

Talith se otočila zpátky a zjistila, že na ni Lysaer upřeně hledí. Ani jeho elegance však její zarputilý vztek nikterak nezmírnila. „Povídal, že si chce zatančit. Měla jsem to přijmout.“

Lysaer ji posadil na židli a jako zázrakem se zrovna objevil sluha a nalil víno. „Arithon čekal, že odmítnete.“ Když viděl její nechápavý pohled, dodal s úsměvem: „Když člověk zváží jeho nevypočitatelnou povahu a to, jak je rád o samotě, tak mu šlo přesně o tohle. Mnohem lépe se s ním jedná, když je sám. Dáte si červené víno, nebo bílé?“

„Bílé, prosím.“ Talith si od něj vzala pohár, který jí podával, a pozdvihla ho. „Tak na to, že tady není.“ Napila se a s překvapením zjistila, že se už uklidnila. V Lysaerově chlácholení nebyla ani stopa po podlézavosti a navíc se ani nepídil po tom, proč chtěla s Arithonem mluvit, jak by udělal kdokoliv z Etany. Zachytila v jeho očích jiskřičku zájmu a usmála se na něj. Místo jedné promarněné příležitosti se jí ihned naskytla druhá. Z Lysaera by nakonec mohla vytáhnout mnohem víc užitečných informací než ze samotného s’ffalennského prince.

Až za hodnou dobu, když ji v jejím pokoji navštívil její bratr, aby zjistil, co se jí podařilo vyzvědět, jí došlo, jak byla ve skutečnosti oklamána.

Během večera stráveného v Lysaerově přítomnosti většinu hovoru obstarala ona sama.

„Tomu jeho šarmu je holt asi těžko odolat,“ zabručel její bratr. Prsty mnohem jemnějšími, než měl princ, a které nehyzdila jediná jizva, si porozepínal ametystové knoflíky. „Ten zpropadenej blonďák je diplomat každým coulem. Škoda že se nenarodil ve městě. Někdo jako on by se nám hodil, abychom zase navázali vztahy s farmáři.“

* * *

Na schůzi druhý den ráno si nemohl nikdo nevšimnout, že čerstvě představený princ Rathainu chybí. Lysaer, vysílený tím, jak odolával náporu radních a snažil se rozmotat intriky, které se proplétaly mezi jednotlivými cechy jako zaprášené pavučiny, se rozhodl, že zajde na vzduch. Poslední dobou ho sužovaly nesnesitelné bolesti hlavy. Protože se bál, že se bolest zase ozve, omluvil se, když Sethvir ohlásil polední přestávku.

Vypadalo to, že má Lysaer jako jediný o svého nevlastního bratra starost natolik, aby se po něm podíval.

Letmý pohled do komnat pro hosty v panském sídle lorda Morfetta ukázal jen to, že po Arithonovi není ani vidu, ani slechu. Do postele s oranžovými střapci si nikdo ani nelehl, takže sluhové nelenili a začali roznášet pomluvy všude kolem. Přes divan vedle psacího stolku byla přehozená zlatě zdobená blůza a zelená tabarda, ve které měl princ chodit.

Lysaer, který stál nazlobeně v prázdné předsíni, polohlasem zaklel a pak sebou trhl, protože mu kdosi odpověděl.

„Jestli chceš svého nevlastního bratra, tak tu není.“

„Kharadmon, předpokládám,“ odtušil Lysaer. Po dnešním diplomatickém dopoledni neměl příliš náladu na duchy, kteří na něj z tmavých koutů vybafnou. „Co takhle mi trochu pomoct a říct mi, kde ještě není.“

Neviditelný čaroděj klidným hlasem odpověděl: „Pomůžu, ovšem pokud by sis radši nechtěl ještě chvilku zanadávat v prázdných komnatách.“

„To není fér,“ namítl Lysaer. „Ale zrovna nemám náladu se omlouvat. Když mi pomůžete najít mého pirátského levobočka, co mám za nevlastního bratra, tak mi to možná chování spraví.“

Poté mu Kharadmon posloužil adresou, ze které se vyklubalo místo v chudinské čtvrti.

„Vypadá to, že si s vrahy dvakrát hlavu nelámete,“ poznamenal Lysaer, jehož rozmrzelost pomalu vystřídaly obavy.

„A měl bych snad?“ zasmál se Kharadmon. „Ale něco na tom bude. Teď má krále hlídat Luhaine.“

* * *

Zadní uličky Etany se mezi sebou proplétaly jako háčkovaná příze. Chodník byl namrzlý a klouzal. Lysaer si zničil nejlepší pár bot, když čvachtal odpadními stokami, a plášť si zašpinil od čehosi podezřelého, co kapalo z polorozpadlých balkónků nevěstince. Dvakrát zabloudil. V ulici koňských řezníků, kam konečně došel, nesnesitelně páchl žluklý lůj a hnijící zbytky mršin.

Už se chystal, že dalšího žebráka, který po něm bude chtít peníze, rovnou nakopne. Rozdal už všechno, co měl, a navzdory slibu, který dal Kharadmonovi, se jeho nálada jenom zhoršila.

V duchu si už vyčítal, že se k něčemu takovému nabídl dobrovolně, když došel k dalšímu rohu.

Z lišejníkem zarostlého průčelí jatek se linul smích, který v uličce zněl stejně cize jako vyzvánění zvonů.

Když ten zvuk Lysaer zaslechl, zastavil se uprostřed kroku. Radostný hlas, v němž poznal Arithona, mu s nevlastním bratrem nešel dohromady stejně jako bezútěšné okolí.

Princovo podráždění vystřídala zvědavost a on šel opatrně dál. Za rohem, v šeru stísněných zdí, spatřil skupinku otrhaných dětí a mezi nimi svého nevlastního bratra. Princ Rathainu vyměnil své přepychové šaty za cosi, co připomínalo spíše úbor žebráka. Jeho včerejší elegantní zjev zmizel jako kouzlem a on tu stál se skupinkou svých společníků, jejichž zašpiněné, hrubé tváře byly skloněné k čemusi na zemi, co je zaujalo.

Lysaer se opatrně protáhl kolem červy prolezlé hromady chrupavek a šlach. Jeho krok vyplašil mračno much a zápach vehnal princi slzy do očí. Zakryl si rukávem nos, a právě v tu chvíli se jednomu dítěti zpod holých noh vynořila lodička, vytvořená ze stínů. Rozcuchané dítko neurčitého pohlaví ve svých hadrech vykřiklo nadšením, lodi se do plachet opřel neexistující vítr a ona se naklonila až po pažení do páchnoucí hnědé vody ve stoce.

Zápach však už nevadil ani Lysaerovi, který byl uchvácen jako všichni ostatní.

Malá loďka překonala mělčinu ucpané stoky, pak zatočila a začala se kymácet na imaginárních vlnách. S vlajícími vlajkami ladně přehodila plachtu a s větrem v zádech se vydala přímo k ústí uličky.

Lysaer jí stál v cestě. Překvapenému Arithonovi se složité stíny, které tvořily trámy a plachtoví, vymkly z rukou. Jeho překrásná malá loďka se rozplynula v barevné šmouze, která zmizela okamžik před tím, než mohla narazit do Lysaera.

Ten se zastyděl, že celou iluzi zničil, a zvedl zrak.

V očích dětí ho už jeho samet a hedvábí označilo za šlechtice. Veliké oči na něj z vyzáblých tvářiček upřely vyčítavý pohled. Na Arithonovi nebylo znát vůbec nic. To, že zde ještě před chvílí zněl smích, se nyní zdálo jako sen, který nevyhnutelně skončil probuzením. Kdyby Lysaer za každým nenávistným výrazem necítil naléhavou prosbu, snad by se cítil i fyzicky ohrožen.

Jeden z vyšších hadrníků zmizel ve stínu. O chvíli později už bylo slyšet, jak cákají utíkající kroky kalužemi v uličce tak úzké, že ji Lysaer ze svého místa nemohl vůbec vidět.

Ačkoliv se Lysaer ocitl v roli rušitele, přestal v sobě potlačovat svůj hněv. I když se Arithon ani slovem neotázal, cože ho sem vlastně přivádí, rozhořčeně se na něj obořil: „Víš vůbec, že to za tebe žehlím už od rána? Ti ministři jsou kluzcí jako úhoři a stejně rychle otáčí z jedné strany na druhou. Ten velitel stráží a ten jeho kapitán by ti omotali vnitřnosti kolem vlajkové žerdi jen tak, pro nic za nic. Nebude tady království, když jim neukážeš, kdo je tady princ!“

„Na takové věci jsi odborník ty a ne já,“ snažil se Arithon o klidný tón. Pár dalších dětí se rozprchlo. „A proč jsi tam vůbec nezůstal?“

Jeho původ se nezapřel.

Vyčítavé pohledy jeho předchozích diváků se okamžitě obrátily k němu. Děvčátko nejblíže k němu se odtáhlo, protože muž byl někdo jiný než žebrák, jako který vypadal. Arithon natáhl ruku a jemně ji uchopil za tvářičku. Jeho snaha uklidnit ji nepramenila z ničeho jiného než z instinktu a jemný dotek ho stál určitě hodně sil, protože všechny svaly v těle měl napjaté vzteky.

Lysaer, jehož překvapil tak vřelý cit k zavšivenému děcku, řekl: „Arithone, ti radní jsou tvoji podřízení a mít je rád je stejně těžké, jako je pro kapsy bohatých těžké mít rád malé kapsáře, kteří je vybírají. Ukaž těm radním jen polovinu porozumění, které jsi předvedl tady, a vyhneš se tomu, že tě někde podříznou najatí vrazi.“

Arithon už se přestal snažit zachovat si křehkou přízeň dětí a ty se jedno po druhém vytratily. Princ, který zůstal ve svých otrhaných hadrech mezi páchnoucími odpadky sám, tichým hlasem odpověděl: „Ty děti kradou, protože musí.“

„A myslíš, že ti radní lokajové ne? To je pěkná hloupost! To bys přece mohl pochopit.“ Lysaer zavřel oči a snažil se znovu nabýt takt a trpělivost. „Arithone, tihle kupci v tobě vidí kletbu, která se vyplnila. Záznamy z dob povstání byly strašným způsobem překrouceny. Etařané jsou přesvědčeni, že si to s nimi čarodějové Bratrstva chtějí vyřídit oko za oko a zub za zub, vyhnat z domů a nechat barbary znásilnit jejich dcery. Strašně v tobě potřebují vidět hudebníka. Ukaž jim upřímnost, na kterou by se mohli spolehnout. Vyjdi jim vstříc. Oni vyjdou vstříc tobě, slibuju, a stane se z nich taková sůl země, o které se žádnému králi ani nesní.“

„No tak proč s tím chodíš sem a otravuješ s tím mě? Vypadá to, že už jsi to všechno zvládl!“ Bylo vidět, jak Arithon potlačil chuť udeřit pěstí do stěny kůlny. „Ty jsi přece tvrdil, že se mi tohle město bude chtít vlichotit, aby se stalo mou nepostradatelnou pravou rukou.“

„A co je na tom špatného?“ Lysaer, kterého už uměl Arithon provokovat přímo mistrovsky, se přestal ovládat.

„Tohle!“ ukázal Arithon na plesnivé fošny zadní stěny řeznické kůlny. „Ty si zapadneš mezi nablýskané potentáty, ale co kdokoliv z nás o tomhle městě ví? Řekla ti snad Dieganova krásná sestra, že cechy unášejí děti, zamykají je ve svých dílnách a nutí je pracovat? Copak se můžu usmívat na starostu a na ty jeho kunčofty, když čtyřletí kluci a děvčata míchají v hrncích lepidlo a desetileté děti si rozdírají ruce a umírají na sněť, protože se musí hrabat v napůl shnilých mršinách? Pro Athovo nekonečné milosrdenství, Lysaere! Jak bych mohl vůbec žít?“ Arithonova zuřivost konečně povolila a odhalila ryzí zoufalství. „Potřeby tohoto království pohltí všechno, čím jsem, a co pak zbude na hudbu?“

Lysaer sklopil zrak na špínu, která pokrývala jeho zlatem pošité boty. „Odpusť.“ Zkroušeně přiznal, že si troufl příliš. „To jsem nevěděl.“

Arithonův smutek najednou vystřídala překvapivě srdečná nálada. „Ani bys to neměl chtít vědět. Běž zpátky. Vážím si toho, že mi chceš pomoct s diplomacií, ale tohle je můj problém. Až budu připravený, tak si můžeš být jistý, že budu dělat, co bude v mých silách.“

Nerozvážnost

Stíny nad lesní cestou, jež vedla ze Strážnice na jih, prodloužil soumrak. Této cesty, která se klikatila jako bílá jizva přes kopce k přechodu přes řeku, se děsil každý etarrský kupec. Karavany projížděly mezi severními oblastmi Rathainu s těžkou výzbrojí, jinak by nedojely vůbec. Přesto se však zdálo, že si stařec, jenž řídil svůj povoz po rozpukané dlažbě, kterou nechali položit dávno mrtví s’ffalennští králové, s přepadem starosti nedělá.

Jeho dopravní prostředek byl jen docela nízký, otevřený a jako sůl už potřeboval nově natřít. Zapražen byl do něho nádherný plavý poník s ocasem jako klubko černého drátu a s averzí vůči mladým podkoním. Uši měl stažené dozadu, jako by čekal na první záminku přitisknout je s nelibostí k hlavě.

Vozka byl naopak přímo asketicky vyzáblý. Hrbil se na čtyřkoláku a kolíbal se s jeho nárazy sem a tam. Přestože se mu do protáhlé tváře vepsalo osmdesát let života, prsty, ve kterých svíral otěže, byly čisté, hladké a ani se nezachvěly. Hvízdal si mezerou mezi předními zuby a jeho veselá melodie se nesla nad skřípáním postroje a vozu až k uším dvou barbarských dětí, které ležely v křoví nad cestou.

Dvanáctiletý Jieret, který měl odvahy za dva, ze rtů odfoukl zrzavý pramen vlasů. Soustředěně se zamračil, protože oslavy ho už začaly nudit a on byl jako na trní kvůli tomu, že tudy od návratu slunce přestaly projíždět karavany. Dloubl loktem do svého mladšího druha. „Připraven, Idriene?“

Druhý chlapec přehmátl zpocenýma rukama na dřevěném klacku, který předtím zašpičatil jako kopí. S nápadem, aby se potají vykradli z tábora, přišel Jieret. Když jejich hra na zvědy přinesla nečekaný výsledek, ztratila vidina vzrušení z drancování a braní zajatců něco ze svého lesku. Vystrašený Idrien si přál, aby radši byl zpátky na hostině a házel oříšky veverkám. „Víš, třeba jeho příbuzní zase tak bohatí nejsou.“

Jieret se zpoza dalšího zrzavého pramene ušklíbl. „Viděl jsi tu topasovou brož, co má na plášti, ne? To chceš zdrhnout?“

Idrien s vytřeštěnýma očima zavrtěl hlavou.

„Tak jdem na to.“ Jieret se vyplazil z křoví tak unáhleně, že si ani nedával pozor, aby náhodou nějakou větvičku nezlomil.

Idrien lezl opatrně za ním, celý nejistý. Zdání mohlo klamat. Ten staříkův klenot mohl být klidně jen ze skla. Jenže Jieret se už postavil a začal klouzat ze srázu dolů. Čest klanu velela, že ho v tom jeho společník nemůže nechat samotného.

Jieret už sjel až na cestu a za ním se sesypala malá lavina uvolněného kamení. Kazajka se mu roztrhla, sklouzla na jedno rameno a kopí se, přestože mělo muži na voze nahnat strach, viditelně třáslo. „Stát, je-li vám život milý!“ Pohodil ramenem, aby si uvolnil ruku s kopím, a potom musel chvíli hledat balanc, protože do něj zatím zezadu vrazil Idrien.

Hvízdání utichlo. Štíhlé ruce se před hrozbou dvou zašpičatělých klacků na otěžích pevně sevřely. Poník vycenil zuby a začal poulit oči, jak musel mezi ojemi brzdit, až zastavil úplně. Přepadený muž sklopil vylekaný pohled na dva špinavé chlapce, celé poškrábané od trní. Rty se mu roztáhly v úsměvu a prošedivělé obočí mu pod kápí povystoupilo.

„Slezte z toho vozu a složte zbraně. A pomalu!“ Jieret dloubl loktem do Idriena, aby vzal poníkovy otěže.

Stařík na chvíli zaváhal. Pak otěže pustil, opatrně sestoupil na zem a v ubývajícím světle se zablesklo zlaté lemování jeho pláště. Jako by čekal, až Idrien vyjekne, poněvadž jakmile zvíře bleskurychle sklonilo hlavu, aby ho kouslo, máchl rukou a zkušeně poníka praštil mezi plece a krk. Zvíře vzpurně zařehtalo a podrážděně zatřáslo hřívou. Jeho pán si v rozpacích vytáhl z pásku zdobenou dýku, obrátil ostří k sobě a podal ji rukojetí napřed Jieretovi. Pak zůstal mlčky klidně stát a Idrienovy prsty zatím marně prohledávaly jeho bohatý oděv, zda se v něm neukrývají ještě nějaké zbraně.

Za chvíli, když už na něj kromě špičatých klacků mířil i jeho vlastní nůž, k chlapcům napřáhl ruce, které nezdobil ani jediný prsten. „A koho že mám tu čest být vlastně zajatcem?“ Měl příjemný hlas, bez třesu, který je pro staré lidi tak typický.

Jieret se zamračil. Přepadení by měli mít strach a ne se s nimi bodře zdravit. Vzhledem k tomu, že poník byl evidentně velice vzpurný, rozhodl se, že jeho majiteli sváže ruce poníkovými otěžemi a potom ho donutí tvrdohlavé zvíře vést. Pak si spolu s Idrienem vylezli na čtyřkolák a pobídli prapodivnou dvojici, aby vozík odvlekla stranou z cesty.

Chlapci se šťouchali do žeber nadšeni úspěchem. Zajali dospělého muže, klan je určitě za jejich srdnatost pochválí. Neznámý může mít cenu třeba meče – ba, co víc – možná i koně. Potom si se zděšením uvědomili, že si předtím úplně zapomněli najít někde skrýš.

„Do háje,“ zašeptal zklamaně Jieret. „Ten vůz lesem táhnout nemůžeme.“

Idrien zamyšleně žmoulal spodní ret. „Takže ho odtáhneme do strže a tam vypřáhneme?“

„Možná.“ Jieret zamyšleně loupal ze svého provizorního kopí kůru. „Ve vzduchu je cítit déšť. Rukojmí nám pořádně zmokne.“

V tu chvíli se jim do hovoru vložil dobře naladěný zajatec. „Mně bouřka neublíží. Plachty jsou nové, takže nepromoknou.“

„Ticho!“ Idrien se znepokojeně rozhlédl kolem. „Když tu budeme takhle žvanit, tak si nás všimnou zvědové.“

Nad tím se zajatec zamyslel a přizpůsobil své dlouhé kroky cupitání plavého poníka. „To vy mladí nemáte ani vlastní zvědy?“ Možná se jim vysmíval. Možná ne, soumrak už padl tak, že to nebylo poznat.

Jieret si odřel ruce, jak horečně hledal, avšak bič nenašel. Zkusil poníka popohnat tím, že začal mávat zběsile rukama. Plavý poník vyhodil nohama do vzduchu. O čtyřkolák zlověstně zaduněla kopyta. Idrien, který dostal přes boty ránu, až ho rozbrněly nohy, se zamračil.

Jieret zachmuřeně hleděl být slušný. „Naši zvědové hledají další stopy,“ lhal, jako když tiskne. „A jestli chcete zůstat naživu, aby vás někdo vykoupil, tak buďte zticha.“

I přes všechny neplánované komplikace vedli chlapci vozík tmou bez problémů. V jedné proláklině mezi křídovými srázy muži přikázali, aby poníka vypřáhl. Idrien ho držel v šachu klackem a Jieret zatím tahal na hromadu větve, aby jejich kořist zamaskoval. Pak hnali své rukojmí na shromáždění klanu, které kvůli dobrodružství opustili, a měli se co držet, aby nevýskali nadšením.

Vydrželi to až na kraj tábora. Potom začal Jieret hulákat a Idrien vyděsil tanečníky tím, že mrštil své vyrobené kopí přímo do hlavního ohně. Kolem se rozletěly jiskry. Oslavy ustaly, všichni se začali sápat po zbraních a z lesa přiběhly hlídky s vytasenými meči.

Zajatec, který mrkal před oslnivou září pochodní, se rázem zastavil. Jieret se rozhodl riskovat kousnutí od poníka, sevřel v dlani černozlatý plášť a přitáhl jeho majitele o krok blíž k ohňům.

„Tady!“ Mávl k nejvyššímu muži mezi příchozími. „Přivádíme zajatce, otče, a taky poníka pro Tashku.“

Steivena, správce Rathainu, nebylo možné přehlédnout, dokonce ani v tomto nevalném světle a uprostřed skupinky zvědů v kůžích. Byl vytáhlý, černovlasý a utíkal ladně jako jelen. Oči měl unavené jako lesní zvíře, které už bylo štváno víc než dost. Měl velké ruce a hranatou, hladce oholenou tvář. Lícní kosti ukazovaly na drsného, krásného muže a tento dojem na první pohled rušila jen jizva, která se mu táhla od tváře přes čelist a končila až na mohutném svalu nad klíční kostí.

Něco takového mohl napáchat třeba medvěd. Ve skutečnosti Steivena zhyzdil doruda rozžhavenou přezkou pásku vůdce karavany, když Steiven v deseti letech pronásledoval vůz, který vezl vyměnit skalpy jeho bratrů za peníze.

Měl štěstí, že tenkrát vyvázl holým životem.

Pohled na to, jak jeho nedorostlý syn táhne do tábora zajatce v městských šatech, vyvolal u Steivena zděšení na základě vzpomínek, které ho pronásledovaly v jeho nejhorších snech. Přesto to však byl muž, který napřed poslouchal a až potom jednal. Polovina jeho života, kterou strávil jako vůdce klanu, ho naučila spravedlnosti. Přestože mu srdce divoce bušilo a ze všeho nejvíc chtěl dát chlapci za jeho nejnovější kousek na pamětnou, přinutil se přemýšlet a klidně kráčet dál. Pak zajatec zvedl hlavu. Přední zuby s mezerami se blýskly v úsměvu a zpod kapuce vyklouzl pramen bělostných vlasů.

Steiven se zastavil a na Jieretovo brebentění rázem zapomněl. Povolil zaťaté pěsti. „Sundejte si tu kapuci,“ přikázal.

Stařec se místo odpovědi pootočil.

Brunátná tvář náčelníka klanu zbledla. „Dharkarone, odpusť nám.“

Jakmile Jieret zaslechl jeho hlas, zmlkl. Polil ho studený pot, protože mu došlo, že si zřejmě vysloužil pořádný výprask, a s vytřeštěnýma očima sledoval, jak jeho otec vytahuje dýku a s ostychem nehodícím se pro jednání s mužem z města přeřezává zajatci na zápěstí pouta.

Muž pozvedl volné ruce a shrnul si kápi. Černé sukno lemované žlutým hedvábím sklouzlo a odhalilo ostře řezaný nos a záplavu bílých vlasů, sahajících až po ramena.

„Prosíme za prominutí, mistře,“ řekl tiše Steiven. Pak se rozzuřeně otočil na svého syna. „Nechytil jsi žádného kupce, hlupáku! Vysloužil jsi svému klanu ostudu, a žádné výkupné. Stojíš před samotným největším Mistrem pěvcem.“

„Tenhle?“ podivil se Jieret a ukázal na muže zašpičatělým klackem.

Steiven svému dítěti vyškubl vyrobenou zbraň z rukou. „To jste nenašli lyrantu, když jste u něj hledali zbraně?“

Jieret se roztřásl.

„Aha,“ dovtípil se Steiven. Všiml si, že se bard zoufale snaží skrýt smích, a uklidnil se. Stejně se ale ještě hrozivě zamračil. „Nejen že sis vybral špatnou oběť, synu, ale navíc jsi to pěkně odflákl!“

Někdo z přihlížejících se zasmál. Byla to Jieretova starší sestra Tashka. Ponížení bude chlapci ku prospěchu víc než výprask někde v ústraní. Steiven se rozhodl, že už celou událost přejde jako maličkost, kterou se dospělí muži už nebudou dál zabývat. „Okamžitě se omluv a pozvi Hallirona mezi nás. Jinak zkus svou chybu napravit tím, že ho doprovodíš zpátky na cestu, když už jsi to tak zavařil.“

Jieret pátral po okolí, ale Idrien už zatím využil příležitosti a zmizel. Skleslý, avšak stále ještě nepříliš ochotný se omlouvat, se před vytáhlým minstrelem narovnal.

„Neříkej nic,“ pronesl Halliron s pobaveným zábleskem v očích. „Namísto toho ti já poděkuji za to, že se mi postaráš o poníka a přineseš mi z vozu lyrantu.“ S vážným výrazem na tváři svěřil provinilci otěže svého poníka.

Stačilo, aby Jieret za otěže jednou zatáhl, a poník sklopil uši s černými konečky k hlavě. Jeho přední kopyto vyrazilo jako had a chlapec s nadávkami, které by se hodily spíše pro člena karavany, uskočil.

„Umí to se vzpurnými koňmi, doufám?“ otočil se Halliron na chlapcova otce, načež zjistil, že mohutný muž sedí v mokrém listí a ruce tiskne k žebrům, jako by se bál, že pukne smíchy. „To je aspoň trest,“ vyrazil ze sebe správce Rathainu mezi jednotlivými záchvaty smíchu. „Poník pro Tashku, to teda určitě. Ten by jí spíš utrhl ruku, chudince.“

„To asi ne.“ Halliron se usmál a zamyšleně sledoval, jak se diváci klidí z cesty poníkovi vyhazujícímu zadkem v neklidném světle pochodní. „Ten rarach nesnáší jenom kluky. A popravdě, ani mě to nemrzí. Žene se sem bouřka, cítíte? V téhle části lesa není ani špeluňka. Čekal jsem dnes krušnou noc.“

* * *

Když bouřka konečně vypukla, byl už mladý Jieret dávno v posteli a Halliron v pohodlí ve stanu rathainského správce. I když mistra nikdo neprosil, aby zahrál, bavil správcovu rodinu svou hudbou, dokud i jeho vytrénovaný hlas nepřehlušila běsnící bouře. Ta se vrhla na Streiský hvozd z jihu, bušila do něj větrnými pěstmi a do olejem napuštěných kůží bubnoval déšť tak silně, že téměř přehlušil i burácení hromu.

Steiven se vrátil promočený, jak pomáhal svým zvědům postarat se o koně. „To je tedy zvláštní,“ zamyslel se, když si odlepoval z těla promoklou vestu a otíral si zmáčené vlasy z nezjizvené tváře. „Takovéhle bouřky z jihu moc často nechodí. Většinou se vybouří nad Mathornem, takže zaprší jen na Etarru.“

„Co se sem vrátilo slunce, tak nás čekají větší změny než jen v počasí,“ utáhl Halliron poslední uzel na obalu z ovčí vlny, ve kterém spočívala jeho lyranta, a vzal si od Steivenovy choti víno. „Jste moc hodná,“ poděkoval jí a pozvedl pohár na počest pohostinnosti klanu.

Dania, která na sobě měla své vzácné klenoty a v hnědočervených vlasech kvůli tanci vpletené ozdoby, se radostně rozzářila. „Je nám ctí. Váš zpěv je nad všechny poklady světa.“

Její nadšení však barda čímsi zarmoutilo, protože najednou jako by ho nezajímalo nic jiného než chuť jeho vína.

„Pořád ještě žádný nástupce,“ politovala ho Dania s pochopením, jež leckterého muže dokázalo zaskočit. Vyměnila si letmý pohled s manželem, ten vzápětí poklekl a z truhlice u stěny si vytáhl suchou košili.

Halliron si povzdechl. „Ne snad, že bych se nesnažil, má paní. Vyslechl jsem už tisíce kandidátů. Spousta jich měla talent. Jenomže úplně spokojen jsem nebyl nikdy. Pokaždé tomu scházelo něco, co se nedá nijak popsat.“ Pokusil se bez úspěchu ze sebe setřást zármutek, který v žádném případě neladil s jeho povahou, již ještě uhladil pokročilý věk. „Jen jsem si tím vysloužil pověst starého pošetilce. A možná právem.“

Na bardově tváři byla však ve světle svící vidět pouze nesmírná lítost. To je pro Hallirona tragédie, pomyslela si Dania, že se nenašel žádný žák, který by po něm mohl převzít jeho titul. Snad největší tragédie celého jeho dlouhého a bohatého života.

„Danie,“ pravil polohlasem Steiven. „Přines telir brandy a dolej mistrovi pohár.“

Jeho žena se vydala s ladností opatrného lesního zvířete pro křišťálovou karafu a bardova pozornost zatím zabloudila ke stínům, které se tlačily v koutě stanu. Steiven a Dania jeho pohled sledovali a zjistili, že je Jieret venku z postele, kučeravé vlasy, které měl po matce, ještě pořád rozcuchané od spánku.

„Bojíš se blesku, co?“ zeptal se s lehkou ironií v hlase Halliron.

„Jako Dharkarona.“ Steiven se dopáleně narovnal. Do silné látky, protože si začal suchou košili natahovat až teď, zahuhňal: „Jierete, to jsi najeden večer způsobil málo problémů?“

Chlapec si olízl rty. Když udělal zdráhavý krok blíž, dopadlo na něj světlo a odhalilo, že je v obličeji celý popelavý. Roztřeseně řekl: „Otče, mně se něco zdálo.“

„U Atha, vidění!“ zvolala Dania. Přeběhla koberce, až jí ozdoby ve vlasech poletovaly sem a tam jako kapky deště ve větru, a sevřela syna do náruče. „Je mu zima, Steivene. Přines deku.“

Bard vyskočil na nohy tak rychle, až se to při jeho věku zdálo neuvěřitelné. Hodil Jieretově matce svůj hedvábím obšitý plášť a potom ustoupil z cesty Steivenovi, který dorazil, ověšený přikrývkami. Otec pak chlapce vzal od matky a zabalil ho až po bradu do silného černého vlněného hávu, lemovaného hedvábím.

Halliron pomohl otřesené matce se posadit na poházené polštáře. „Máte u vás v rodě vidění, paní?“

Žena přivyklá nebezpečí a zjizvená od přepadů, kterých se zúčastnila, se roztřásla stejně jako její syn a zavzlykala bardovi na rameně. „Ve Steivenově rodě. On sám má ten dar také.“ S tmavýma očima upřenýma na zrzavou kštici, která vyčnívala ze záhybů pláště, polkla. „Ta vidění jsou prý často samá krev.“

Halliron si opět vzal pohár, dolil do něj brandy a vtiskl ho Danii do studených prstů. „Vy potřebujete taky deku.“ Jednu přinesl a zadunění hromu zatím otřáslo i poleny v krbu.

Ani to však nepřehlušilo Steivenův hlas: „Co jsi viděl? Já vím, že se bojíš, synku, ale řekni mi to.“

Jieret ze sebe nesouvisle vysoukal, že viděl z Etany odjíždět krále.

„Dobrotivý Athe!“ Steiven zabořil zjizvenou tvář synovi do vlasů, aby ukryl podezřele planoucí oči. Po chvíli se do zrzavé kštice zeptal: „A jak jsi poznal, že to je tvůj král?“

„Měl stříbrnou čelenku a s’ffalennskou leopardí tabardu.“ Potom ještě Jieret, který si už odmalička všímal detailů, dodal: „A měl tvář stejnou jako na tom obraze Torbranda, který máš s žezlem v jeskyni.“

Steiven ztěžka polkl. Hlasem, který se snažil udržet klidný, ho vybídl: „Jsi přece zvěd, který podává hlášení před přepadem. Chci všechny podrobnosti, do posledního detailu.“

„Náš král byl sám,“ odvětil Jieret. „Byl ozbrojen pouze mečem a byl menší než Caolle. Měl naspěch. Jeho kůň byl uštvaný skoro k smrti, a podle toho, jak král držel otěže, měl asi zraněnou pravou dlaň nebo zápěstí. Někdo ho pronásledoval.“ Chlapec se odmlčel a znovu se roztřásl.

„A kdo ho pronásledoval?“ naléhal dál Steiven. Pohladil chlapce po zádech, ale když vzhlédl, jeho pohled byl tvrdý jako žula.

Jieret procedil skrz zuby: „Čtyřicet kopiníků z vojenské posádky v Etaře.“

„To skutečně zní jako vidění.“ Steiven postavil chlapce znovu na nohy. „Nevzpomeneš si náhodou, jestli nepršelo?“

Dania zatajila dech. Halliron se natáhl, pohladil ji po ruce a chlapec na druhé straně stanu se zatím soustředěně mračil. Po chvíli Jieret pohled, stejně rozrušený jako měl jeho otec, zase zvedl a řekl: „To je zvláštní. Viděl jsem padat sníh. Ale na stromech bylo nové, zelené listí.“ Zvedl bradu a hned se ohradil. „Ale já nelžu. To, co se mi zdálo, se opravdu stalo.“

„Tak se hned obleč a skoč pro Caollea,“ vybídl svého syna Steiven. Když jeho žena tlumeně poděšeně vykřikla, vykouzlil na tváři roztrpčený úsměv. „Copak bys chtěla, aby nás náš král zastihl nepřipravené? Pokud má padat na jarní listy sníh a etarrské vojsko má táhnout do boje, čekají nás problémy. Musíme varovat Fallowmere a posílit hlídky na cestách.“

Hloubání

Lysaer sebou v propocených přikrývkách trhl tak mocně, až se probudil. Stále ještě cítil noční můru, která ho právě vytrhla ze spánku. Jakýsi zvláštní pocit hrůzy, který se mu chvěl těsně na hranici vědomí. Rozmrzele odtáhl z obličeje těžký péřový polštář. Ochranná kouzla Bratrstva mohla sice odvrátit hmatatelná nebezpečí, ale na hrůzy, které ho pronásledovaly ve snech, už nestačila. Nebylo to od porážky Desh-thiere poprvé, co se v noci probudil zalitý potem a se srdcem tlukoucím o překot.

Nervózně odkopl přikrývky, i když se pořád ještě třásl. Přestože za okny ještě nebyla po svítání ani stopa, vstal a naházel na sebe šaty, které si včera svlékl. Potřeboval pohyb, potřeboval se projít. I ve tmě mu stísněná místnost naháněla hrůzu. Vzhledem k tomu, že už dávno zjistil, že je v pokoji pořád některý neviditelný čaroděj, oznámil nahlas: „Jdu ven. Asi do zahrady.“

Odpověděl mu Luhaineův naléhavý hlas: „Měl by sis vzít plášť. Je tam pořádná mlha.“

Lysaer překvapeně nadzvedl obočí v tázavém výrazu. „To jste v předvečer Arithonovy korunovace nechali tak mizerné počasí?“

„Ve skutečnosti mělo pršet,“ poznamenal úsečně Luhaine. Přestože kvůli závažnosti situace dopustil, aby předešli všem špatným znamením, zahrávat si s přírodou se mu nechtělo. „Ale Kharadmon tu bouřku odvrátil na sever. A ta mlha, co se teď drží při zemi, do poledne zmizí.“

Jak Lysaer tápal směrem k šatníku, prošel kolem ostatních postelí, na nichž ležely kožešinové přikrývky stále ještě nedotčené. Dakar zřejmě někde venku popíjel. I když dál trval na tom, že Etařané pěstování chmele naprosto nezvládají, byl odhodlán tyto nedostatky nahradit ginem. A pokud se princ Rathainu rozhodl propít svou poslední noc před tím, než se na zbytek života upoutá ke království plnému problémů, žádný přítel mu to nemohl zazlívat.

Lysaer, protože mu bylo ještě stále teplo, si přehodil plášť přes rameno a tiše vyšel z pokoje ven.

V zahradě obehnané vysokými zdmi, která byla vedle pokoje pro hosty, se ve svitu měsíce třpytila rosa. Když Lysaer ucítil studený vzduch na zpocené kůži, přeběhl mu po těle mráz a on se zhluboka nadechl. Vzduch ho nijak neosvěžil. Z oleje, který hořel v loučích na ulicích, se linul hustý kouř a ten ho štípal v nose a v krku. Vonné silice, které měly potlačit zápach linoucí se ze stok, přehlušily i přirozenou vůni země a rozkvétajících jarních šeříků. Někde v dálce na sebe vrčeli psi. Nějaká žena nadávala a kdesi nedaleko prchaly před pochodující noční hlídkou čísi kroky. I když měl Lysaer města rád, v Etaře vládl podivný neklid. Cím víc chtěl proniknout do spletitých intrik, čím více se snažil vcítit do potřeb zástupců cechů, kteří drželi ve svých rukou moc, tím víc ho to zneklidňovalo. Tak jako ho rmoutila zkáza v Ithamonu, tak si i zde připadal doma čím dál tím méně.

Konečně před vlhkem kapituloval a přehodil si plášť přes záda. Předtím mu bylo příliš teplo a nyní zase zima. Rozhodně Arithonovi jeho slíbené království nezáviděl.

Zkažená Etarra pozvolna, kradmo začínala Lysaerovi nahánět strach do té míry, že ztrácel své původní odhodlání.

Protože ho další z tolika probdělých nocí značně unavila, opřel se ramenem o podstavec busty jakéhosi hodnostáře. Na záhonech cvrlikali cvrčci. Ženino volání postupně sláblo, až utichlo úplně. Psí hádka přešla v občasná zaštěkání a za zdí zahrady zahnula hlídka za roh. Lysaer naslouchal zvukům neznámého světa a trpce si uvědomoval, jak děti na ulici koňských řezníků převrátily jeho žebříček hodnot.

Jako princ na Dascen Elur měl důvěru svých lidí. Jejich potřeby se staly jeho a vepsaly se mu do srdce stejně hluboko, jako se snažil proniknout do myšlení etarrských radních. Nejvyšší představitelé mu vycházeli vstříc. Dokonce i velitel vojsk Diegan opustil své pózy natolik, že mu nabídl přátelství. Lysaerova víra ve vlastní rozhodnutí mu pomáhala v tom, aby uspokojil svou vrozenou touhu po spravedlnosti.

Až do dnešního dne se zdála spravedlnost stálá a každé rozhodnutí naprosto jasné.

Nutkání projít se po setmělé zahradě, aby unikl jakési neviditelné smyčce, která se kolem něj svírala, už v sobě téměř nemohl potlačit. Lysaer se však přinutil zůstat na místě. Nasál vůni šeříků a přemýšlel nad tím, proč by mělo pět minut v chudinské čtvrti otřást jeho pohledem na svět. Celý problém měl přece nespočet aspektů. Nebylo možné nějak pomoci cechům, aniž by přitom netrpěly děti zavřené v dílnách. Právo kupců na bezpečný obchod zase nemohlo být prosazeno bez toho, že by byli přehlíženi lovci lidí a jejich zvěrstva, při kterých v lesích tekla krev klanů.

Kdo by měl být na prvním místě? V tomhle upadajícím světě, kde byla jakákoliv loajalita v troskách, neexistovala žádná jednoznačná spravedlnost.

Ani čarodějové Bratrstva mu na to neřekli vlastní názor. Ti využijí své moci jen k tomu, aby prince dosadili na trůn, ale rozhodovat za něj nebudou. K ničemu ho nepovedou ani od něj nebudou nic čekat, chtějí od něj jen to, aby vládl podle svých schopností a svého svědomí.

Taková míra zodpovědností už ho začínala dusit. Lysaer si o sochu, o niž se už opíral ramenem, opřel i hlavu a zoufal si nad spravedlností, která se mu už vůbec nezdála tak jednoznačná. Lidské zásady jsou takové, jaké si je vytvoří lidé. Vzhledem k tomu, že ho od narození vychovávalo jeho království, zjistil, že při snaze o vytvoření vlastních zákonů beznadějně tápe. Etarra ho vrhla do víru pochybností a různých možností. V jeho vlastním království, v Tysanu, na něho mohly čekat stejně neřešitelné problémy. Tam ho naučili vládnout a on sám snad ani nikdy neopustil zdi paláce, aby si něčeho mohl vůbec všimnout.

„U Daeliona, to je zmatek!“ nešťastně vybuchl.

Byl si jist, že je sám. Když mu však od brány odpověděl ženský hlas, trhl sebou a bolestivě si narazil rameno o mohutný plnovous sochy.

Byl tak překvapen, že ani nezachytil význam jejích slov. „Cože? Kdo je tam?“ Díval se tím směrem, jenomže nikoho v přítmí mezi stromy neviděl.

„Nepřítel to není.“ Měla příjemný hlas s přízvukem, jenž však nepatřil do Etany. Pak se pohnula jakási silueta v plašti a vyšla z mlhy na cestičku. Podle ladných pohybů nebyla stará, ale bylo jí těžko hádat věk.

„Kdo jste?“ I když mu připadala povědomá, nemohl se Lysaer prodrat vzpomínkami na Talith, aby si vzpomněl, kde se s ní mohl setkat.

„Už jsme se setkali, ale jen tak krátce, že si asi nevzpomenete. V domě Enithen Tuer.“ Viděla ve tmě lépe než on. Alespoň se bez jakéhokoliv šmátrání posadila na kamennou lavičku v mezeře mezi živým plotem. Zamřížovanou bránou do zahrady dopadlo světlo z lucerny projíždějícího povozu. Zbloudilé paprsky se zlatohnědě zaleskly ve vlasech, které jí vyklouzly zpod kapuce pláště.

„Ta čarodějka,“ poznal ji Lysaer. Pak dodal: „Ale Arithon tě zná lépe než já.“

Noční setkání na seníku v hospodě mezi nimi viselo ve vzduchu nevyřčené. Elaira schovala ruce pod plášť, aby Lysaer neviděl, jak je nervózní. „Vy s těmi nočními výlety vašeho nevlastního bratra příliš nesouhlasíte.“

Trefila do černého. Navíc se tak krátce po jeho úvahách nad sebou samým přiblížila jeho nejistotě. Lysaer nevěděl, zda si s ním náhodou jenom nezahrává, a odstoupil od podstavce. Přešel štěrkovou cestičku, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Její rysy stále ještě ukrývala kapuce. Rozhodl se riskovat a odpovědět po pravdě. „Já nevím. Arithon se nerozumně vystavuje nebezpečí a hledá mezi žebráky perly. Já dávám přednost jednoduššímu způsobu, a to, že se dá chudákům pomoct i z radní síně. Člověk může krmit hladové a šatit žebráky celý život a stejně nezmění podmínky, kvůli kterým jsou tam, kde jsou.“

Děvče chvíli mlčelo a pak prohlásilo: „Váš pohled se od toho Arithonova velice liší. U něho vše pramení z jedné věci. Na začátku veškerého souladu stojí myšlenka, že život v obyčejném oblázku je stejně důležitý jako vlastní vědomí. Ale oba pohledy jsou stejně správné.“

Lysaer nevrle odpověděl: „A jakou roli v tom všem hraješ ty?“ Už tak se cítil pod psa, i bez analýzy jeho svědomí, o kterou se jí nikdo neprosil.

To se jí dotklo. Povzdechla si, ale přesto řekla pravdu. „Mě sem poslali. Mám rozkaz od svých nadřízených vyhledat prince, kteří budou vládnout, a navázat s nimi kontakt, abych zjistila, co v nich je.“

Ucouvl, ucítil další kamennou lavičku a posadil se proti čarodějce. Pak se dopáleně zeptal: „No, tak na co jsi přišla?“

„Že je v Etaře dost intrik na to, aby to zničilo kohokoliv, a že utrpení probouzí ducha. Stejně jako to musí být u každého prince, je i pro vás láska a starost o lidi důležitější než vaše vlastní utrpení.“ Její kapuce se pohnula. Možná zahanbeně sklopila pohled, že strká nos do cizích věcí. Kdyby se v takové situaci ocitl Arithon, překazil by další dotazy svým sarkasmem. Lysaer se uchýlil k mlčení. Elaira, u které vzbudila jeho ohleduplnost soucit, řekla: „Předtím jsem viděla vašeho nevlastního bratra, jak dělá v řeznické ulici ze stínů loďky.“

Lysaer nezastíral svou zvědavost, stejně jako nedokázal předstírat, že by ho nezajímal tlak na rathainského prince, který nemohli zmírnit ani čarodějové. „Takže s tebou Arithon mluvil?“

„Ne,“ ohradila se rázně. „Převlékla jsem se za chlapce. Ani jednou mi neviděl do obličeje. A prosím, velice by mi vadilo, kdyby se o tom Arithon dozvěděl.“

Když Lysaer postřehl naléhavost, kterou se jí nepodařilo zcela zamaskovat, zvolal: „Ty jsi ta holka, kterou Arithon bránil, když se čarodějky Koriani snažily čmuchat v Ithamonu!“

„Nemám ponětí, o čem mluvíte.“ Hned ho zarazila, aby jí nic nevysvětloval, buď rozhořčeně, nebo se strachem. „Radši mlčte. Co se týče Kruhu představených Koriani, tak jsem moc ráda, když o ničem nevím.“

„Arithonovi na tobě záleží,“ řekl Lysaer, aby její rozčarování nějak rozptýlil.

„Jemu je líto snad každého stébla trávy, na které stoupne,“ ztuhla Elaira. „Jako potomek s’Ilessidů byste měl vědět, že rodu s’Ffalennů byl dán do vínku soucit!“ Vzápětí se postavila tak rychle, až setřásla z okolních keřů rosu. „Už musím jít.“

„Ale co to tvoje poslání?“ Lysaer si stoupl také. S nedbalou opatrností se sehnul a vyprostil z keře zamotaný plášť, aniž by se jí dotkl. „Ještě jsi snad neskončila?“

Když se narovnával, Elaira zavrtěla hlavou. Tma se už s přicházejícím úsvitem začínala zvedat. V očích, které zpod kápě jejího pláště hleděly do jeho, se třpytily slzy. Přesto však, když promluvila, měla hlas klidný a vyrovnaný. „Už mám to, pro co jsem si do této zahrady přišla. Vy ne, pokud jste vstal z postele, abyste měl klid.“

Lysaer ji vzal jemně za paži. „Doprovodím tě k bráně,“ řekl zdvořile.

Elaiře se ulevilo, že je natolik vychovaný, že na ni už dál nenaléhá, a vděčně se usmála. Se soucitem, který ji jeho rozbouřenému nitru tak přiblížil, že se ho to tentokrát nijak nedotklo, mu řekla: „Kdybych měla mluvit čistě za sebe, tak bych se bila do krve, abych ty děti z té otročiny vysvobodila. Ale u mě to jsou ženské instinkty, co mě nutí odsuzovat vykořisťování dětí. Pro muže by asi bylo důležitějšího něco jiného.“

Lysaer ji vedl jistým a teplým stiskem kolem pučících lilií. „Není to na mně ani na vás. Arithona je mi líto, protože, jak sám řekl, od zítřka už bude Etarra jeho problém. Já se jen modlím, aby ho nezavraždili ještě předtím, než bude mít vůbec šanci cokoliv udělat.“

Došli až k bráně. Lysaer Elairu pustil, pak zvedl závoru a otevřel jedno křídlo brány, aby mohla projít.

Elaira prošla obloukem brány. „Věc, kterou toto království zabije určitě, je jeho hudební talent. Toho byste měl litovat.“

A pak byla pryč, protože se její stín rozplynul v ulicích, které už nedokázala osvětlit žádná lampa.

Přípravy

Ve chvíli, kdy mraky nad lesnatými kopci Deshiru ozáří úsvit, se družina barbarských poslů žene slábnoucím deštěm zburcovat do zbraně tábory klanů na severu a na východě…

* * *

Pevně uzavřených v kamenné láhvi před okolním světem přemýšlí nespočetně duchů, z nichž se skládá Věčná mlha, Desh-thiere, o osudu dvou nevlastních bratrů, jejichž schopnosti je odsoudily ke zkáze…

* * *

U severního pobřeží Fallowmere, kde propukly deště, které měly původně vypršet mnohem jižněji, se vzdouvá šedý oceán. Zatímco se nad střechami Etarry barví obloha jasně modře, čaroděj, který si s přírodou tak zahrál, konejší rostliny, půdu i zvířata a prosí je za odpuštění…

IV. KORUNOVACE

V den, který byl určen pro Arithonovu korunovaci, se krátce po rozbřesku rozletěly dveře do Morfettovy místnosti pro hosty. Z chodby dovnitř vpadl Dakar, hlavu a horní část těla skrytou za hromadou slavnostních šatů. Překlopýtal přes pokoj, složil svůj náklad na nejbližší divan a prohlásil: „Ty jsou pro tebe. Říkal to Asandir.“ Bezstarostně se na Arithonovi pásl očima, i když ho ještě bolela hlava z toho, jak celou noc popíjel a teď na něj dotírala kocovina, a ještě dodal: „Prý tě mám sledovat, když se budeš oblíkat, a dávat pozor, abys na nic nezapomněl.“

Arithon, který seděl s lyrantou položenou na kolenou, si změřil pohledem pohozené bohatě vyšívané sametové a hedvábné šaty. Potom si Dakara pozorně prohlédl, snad trochu rozmrzelý z probdělé noci, a ušklíbl se. „Rozkazy tvého pána ale platí i pro tebe. I když jsem tě v perlových knoflících a v brokátu ještě neviděl.“

Dakar se zamračil, neboť se zděšením zjistil, že mezi oblečením jsou skutečně i hnědé svršky takového střihu, že by se v nich ztratil kromě něho každý. „Tak do toho,“ založil ruce na prsou. „Nebo je mi Dharkaron svědkem, že ti zavolám na pomoc Morfettovy sluhy!“

Arithon zvedl tvář od ladných křivek lyranty a prohlásil: „Ty bys nesehnal. Všechen personál obletuje svého pána, aby se jim neskácel do talíře se snídaní.“

„No, tak řekněme, že z toho, že tu nastoupíš na trůn Rathainu, všichni radostí zrovna dvakrát neskáčou.“ Poněvadž Dakarovi ještě pořád leželo v hlavě nebezpečí, kterému byl vystaven Lysaer při uvězňování Věčné mlhy, vylil si Dakar zlost na princi, kterého měl zrovna po ruce. „A kde jsi vůbec byl včera v noci?“

„Ani za pitím, ani za ženskými.“ Lehce, přímo s láskou přejel Arithon prstem po strunách. Ozval se smutný mollový akord. Potom, poněvadž ho i tento tichý zvuk pálil jako sůl v otevřené ráně, nástroj zase odložil. Pohled, který obrátil k Dakarovi, byl pronikavý a děsivý svou prázdnotou. „Ještě něco?“

Šílený věštec se však rozhodl, že se neurazí. „Až se zase půjdeš procházet do chudinské čtvrti, tak by ses potom mohl vykoupat.“

„Cože? Copak ty šaty nejsou navoněné?“ Arithon vstal a protáhl si sepjaté ruce nad hlavou. Šaty, které měl na sobě, byly prosté, ale rozhodně ne špinavé. Prošel mezi pásy slunečního světla, které dopadaly dovnitř okny, a Dakar s úlevou zjistil, že princ má kolem límce ještě mokré vlasy.

Arithon ze sebe stáhl tričko. Vzhledem k tomu, že na těle pořád ještě nesl jizvy ze svého předchozího pokusu vládnout, teď pohlédl jasnýma očima na královské šaty s nechutí. „Tak ať to máme za sebou.“

Arithon se dal do oblékání a Dakar mu přitom podával svršky víceméně v patřičném pořadí – stříbrošedé kalhoty, bílou hedvábnou košili a černou tuniku lemovanou leopardí kůží. Pak přišly na řadu slavnostní propriety, které sloužily jako symbol toho, jak je panovník připoután k zemi – pás z dřevěných disků, ve kterých byly zasazeny královské pečetě ze slonoviny. Boty z jelenice, zdobené říčními kamínky a zavázané tkanicemi s pírky na koncích. Pak kabošon zasazený ve stříbře, který si připíchl nad srdce. Látka oděvu byla cítit jen kadidlem od rituálního požehnání, které provedlo hodinu předtím Bratrstvo. Složité, jemné vyšívání a ozdoby na manžetách a na lemu prozrazovaly, že je vyrobili krejčí, jací by se nenašli na celé Atheře. Po tom, kde a čí rukou vznikly, se Arithon pídit ani nechtěl.

Dakar to nadhodil, jenom aby ho popíchl. „Ten Sethvir to s jehlou ale umí, co?“

„U Atha,“ zděsil se Arithon, „to snad ne.“ Prohrábl svršky, které ještě zbyly, a vytáhl něco skutečně ošklivého – těžkou, lakovanou pochvu na meč, zavěšenou na bandalíru pošitém tmavorudými granáty.

Dakar se podíval. „To ne.“

„To kamení vypadá, že by stáhlo ke dnu čtyři dny starou mršinu.“ Arithon zahoupal předmětem ve vzduchu a jeho bojovnost vystřídala rezignace. „Nebyl to náhodou dar od etarrských paniček?“

„Hezký, že?“ Dakar se snažil nesmát. „Ale stejně říkal Asandir, že si to máš vzít.“

Arithon se na něj podezíravě podíval. Poté zvedl drahokamy posázenou kůži k nosu a ihned se rozesmál. „K čertu s tebou! Ani to není cítit kadidlem. Je v tom nějaká finta, že mi chceš k tomuhle království plnému štěstí ještě přidat tohle?“

„No,“ pokrčil rameny Dakar. „Když si to nevezmeš, tak se budou dámy cítit uraženy určitě. Jak mohly vědět, že ten svůj dar vyrobily, když už mělo Bratrstvo po požehnání? Ještě jsem neslyšel o kouzlu, po kterým by tahle věc mohla vypadat líp.“ Pak dodal: „Tak se seber. Ještě tě čeká tabarda a šerpa, než si budeš muset začít dělat starosti se zbraněmi.“

„Zbraň to je, to je fakt. Stačí jeden pohled a člověk přijde o zrak.“ Arithon onu hrůzu konečně odložil, a jak ho vybídl Dakar, vzal si sametovou tabardu lemovanou damaškem.

Když si ji přetahoval přes hlavu, blýskl se na ní leopardí erb. Ramena mu klesla pod těžkou látkou a Dakar ho zatím opásal stříbrně lemovanou šerpou. Jako by chtěl oddálit okamžik, kdy si bude muset připnout nevkusnou pochvu, vzal Arithon do rukou čelenku, kterou vyčaroval Asandir z hlíny Rathainu. Sevřel symbol svého nechtěného království v rukou tak silně, až mu zbělely klouby. Po tváři mu přeběhl zarmoucený výraz. Pak čelenku se zarytým mlčením pozvedl a posadil si ji na havraní vlasy.

Dosedla mu na čelo tak lehce, jak by tomu u koruny, která ho teprve čekala, rozhodně nebylo.

Právě tuto chvíli si vybral Dakar k tomu, aby vzhlédl.

Proti oknu do místnosti spatřil na Arithonově hlavě pásek kovu, který neotřesitelně předznamenával vládu nad Rathainem. Šílenému věštci přeběhl po zádech mráz. Varovala ho pouze závrať, která se ho na zlomek vteřiny zmocnila.

Pak ho zcela ovládly jeho jasnovidecké schopnosti.

Ocitl se v transu tak silném, že měl v hlavě rázem jako vymeteno. Dakar padl na kolena.

V hlavě mu vzplál výjev. Náměstí plné lidí a uprostřed se prodírá mezi etarrskými kupci v bezhlavé panice Arithon. Výjev skončil a rozplynul se, jak Dakarovo vědomí zasáhl další blesk.

Šílený věštec, jenž si jenom vzdáleně uvědomoval, že huláká jakési věty, ucítil, jak se někam propadá. Jeho pád do temnoty přerušila až ruka, která ho chytila a se škubnutím ho zastavila.

Vědomí se mu vrátilo tak prudce, že ani nevěděl, kde je. Obličej měl zalitý potem. S točící se hlavou čekal, až se tanec barev ustálí na oranžových a fialových dlaždicích, které zdobily podlahu starostova pokoje pro hosty. Arithon ho držel kolem ramen. To byla jediná věc, která otřeseného Dakara držela na nohou.

„U Atha,“ zalapal po dechu Šílený věštec, protože u něj závrať pomalu přecházela v nevolnost. „Kdo řekl o jasnozřivosti, že je to dar, tak byl pěknej sadista.“

„Měl by sis lehnout.“ Arithon se ho pokusil opatrně zvednout a uložit na divan.

Dakar, který mu nijak nemohl pomoci, protože jeho tělem otřásaly křeče, se zlomil v pase. Podařilo se mu snídani udržet v žaludku, i když si nebyl dvakrát jist, jestli udělal dobře. Cítil se pod psa. Když mu Arithon pomáhal se narovnat, spatřil Šílený věštec, že celé jeho ranní úsilí vyšlo vniveč.

Královská tabarda byla přetočená na jednu stranu. – Na obou rukávech měl princ skvrny od potu. Pokud si Arithon vypěstoval ke kralování nějaký vstřícný postoj, tak se nyní zdálo, že je ten tam. Na zsinalém čele se mu pod čelenkou klikatily vlasy jako tahy pera načrtnuté na pergamen. Vládce Stínu s vytřeštěnýma očima jako zvíře zahnané do rohu napůl pobízel a napůl strkal Dakara přes pokoj.

Šílený věštec, který na tom byl tak bídně, že se ani nebránil, se zhroutil do lenošky. Už neměl síly na to, aby se staral o pomačkané šaty. To, že se mu pochva s drahokamy bolestivě zarývala do boku, mu vadilo ještě méně. Odpudivý dar od manželek hodnostářů mu teď připadal spíš jako špatný vtip z tíživého snu. „Co se stalo?“ zalapal po dechu. Nevolnost, kterou po sobě zanechávala zásadní proroctví, mu však už byla známá natolik, že nemohl ani dělat, že o ničem neví. „U Atha, povídej, co jsem říkal?“

Arithon stáhl ruce, jež se mu třásly. „Předpověděl jsi pohromu.“

Dakarovi se velice nejistý žaludek stáhl hrůzou. Potlačil další křeč, jak mu každá z obav, které ho pronásledovaly už od Ithamonu, našeptávala, co se může stát. „Lysaer. Desh-thiere ho nějak ovládá, že?“

Arithona přiměly pouhé domněnky o jeden krok ucouvnout. „Kdyby to tak bylo všechno.“ Popadl meč ležící vedle královských šatů, které si ještě neoblékl. „Kde je čaroděj, co tady má hlídat?“

Průzkum temných výklenků, které si neviditelný čaroděj oblíbil, však ukázal jen to, že tu Luhaine skutečně nikde není. Arithon se vyděsil, že ho strážce Bratrstva kvůli něčemu z Dakarova proroctví opustil, a bleskurychle se otočil zpátky k dívánu. „A kde je Asandir?“

Dakar si přitiskl dlaně ke spánkům. Jeho proroctví pořád ještě doznívalo, a proto se držel za hlavu, ve které mu plála bolest. Myšlenky se mu táhly tak pomalu, že nestačily držet krok s děním kolem něj, nemluvě o tom, že by stejně nedokázal ani pochopit, na co se ho kdo ptá. Tupě zopakoval svou otázku: „Tak co jsem to, u Daeliona, vlastně předpověděl?“

Před očima se mu zatmělo z nějakého rychlého pohybu. Vzápětí ucítil ránu, která jako by přišla odněkud z neznáma. Pozadu narazil do královského roucha. Nad ním se tyčil Arithon tak ovládaný hrůzou, že vypadal téměř nepříčetně. Stříbrnočernou Alithiel tiskl špičkou Šílenému věštci na hrdlo.

Dakar, jehož před ostřím meče chránil jen límec košile, se bázlivě skrčil. „Zbláznil ses?“

„Zatím ještě ne.“ Slova zněla normálně. Bezstarostnost, kterou se Arithon obyčejně v kritické situaci vyzbrojil, se však ztratila za jeho přerývaným dechem. „Kde najdu Asandira? Nesmím ztratit ani okamžik!“

Dakar si pohledem změřil meč a pak hrůzu, která prostupovala muže za ním. „Asandir je na radnici. Drží tam pány radní zkrátka, aby se nevzbouřili ještě před tvou korunovací.“

Tlak na meči povolil. Arithon se otočil na podpatku, pak se zarazil a otočil se zpátky. Vyškubl plášť určený pro Dakara zpod bezvládného těla jeho majitele a znak se mu na tabardě zablýskl. Přehodil si plášť přes své honosné šaty a vyrazil ke dveřím.

„Arithone!“ nadzvedl se Dakar na lokti. „Co jsem v tom transu viděl?“

Na chvilku se zdálo, že to rathainského prince v jeho úprku nezastaví. Když však stiskl kliku, rychle ještě prohodil: „Dakare, v zájmu míru a jestli ti záleží na mém nevlastním bratrovi, drž ho ode mne dál. Protože pokud staneme tváří v tvář, tak se to tvoje proroctví vyplní. A poteče krev.“

„Co se stalo?“ Dakar vyskočil z lenošky. Černě lakovaná pochva se mu zachytila o kotníky, takže přeletěla po podlaze. Rychle vykročil, zakopl ojeden z granátů přišitých na pochvě a skácel se ramenem napřed do křesla. Byl tak bez dechu, že ani nezaklel, a hnal se dál, i když následky jeho vidění ještě zcela nepominuly.

„Ještě se nic nestalo, všechno se má teprve stát. Musí se toho spousta udělat.“ A Arithon zmizel v chodbě.

Dakar dorazil ke dveřím právě v okamžiku, kdy se mu zabouchly před nosem.

„Aby tě šlak trefil!“ Bušil do tvrdého dřeva tak dlouho, než mu došlo, že pokud ho Arithon poslal hlídat Lysaera, tak nejspíš zvenčí závoru nezasunul.

Hned vzápětí si uvědomil ještě důležitější fakt, a to, že se Luhaine ani neozval, ani nijak nezasáhl, aby Arithonovo běsnění nějak zklidnil.

Dakar rozkopl dveře a vzápětí ho opustily síly. Zmocnila se ho další vlna závrati, s žuchnutím dopadl na rám dveří a polil ho pot při pomyšlení na důsledky, které si ani nedokázal uvědomit. Jeho druhá předpověď se propletla s tím, co už předpověděl předtím, s Proroctvím Černé růže, které spojovalo všechny budoucí naděje s nástupem Arithona na trůn. To, že zde Luhaine nebyl, znamenalo mnohem víc než jen to, že nevlastním bratrům hrozí nějaké nebezpečí.

* * *

Radní síň v Etaře už nebyla tak přecpaná výzdobou a ověšená honosnými závěsy, jako tomu bylo za tajných Morfettových schůzí, které měly překazit návrat k rathainské monarchii. Honosně vyzdobená místnost s mramorovou výzdobou a pozlacenými sloupy teď byla připravena na korunovaci. Žerdě s vybledlými, zaprášenými prapory kupeckých cechů byly odstavené stranou ve stínu s’ffalennského leopardího erbu. Okna s lomenou obloukovou klenbou, která ještě nedávno zakrývaly těžké šarlatové závěsy, byla doširoka rozevřená do svěžího ranního vzduchu. Denní světlo dopadalo na čerstvě navoskované podlahy, paprsky bloudily po javorových parketách a blýskaly se na drahokamech a na hedvábí poskytnutém pro tuto příležitost cechmistry, kteří se teď tlačili v hloučcích a nervózně se rozhlíželi na všechny strany.

Čaroděj Bratrstva, který zde byl s nimi, však vůbec neměl myšlenky na to, aby se snažil něco z jejich protistátních rozhovorů zaslechnout. Asandir stál v pochmurně černých sametových šatech před pódiem.

Morfett si jeho klidný postoj měřil pohledem, který by jinak měl zřejmě jen pro jedovatého hada. Jednou jedinkrát by jeho muži přistihli Arithona s’Ffalenna bez dozoru a čarodějové, kteří ho ochraňovali, by ho našli s nožem mezi jeho královskými žebry.

„A kde je vůbec lord Diegan?“ zeptal se znepokojeně ministr spravedlnosti. „To je zvláštní, že by zrovna on měl přijít pozdě.“

„Ale kdeže,“ pohrával si Morfett s těsnými manžetami zapnutými perlovými knoflíčky. Potom jedovatě zavrčel: „Náš hlavní velitel stráží pozval toho blonďatýho poskoka, Lysaera, po snídani na setkání. A to, jak po něm jede ta jeho sestra, je asi oba kapku zdrželo.“

Starosta se roztrpčeně podíval na damaškem pošité křeslo, přichystané zde pro prince, který měl přijít. Na takové nádheře by zřejmě záleželo jen stěží, stejně jako by koruna z bílého zlata osázená smaragdy jen stěží dokázala zaručit nesmrtelnost. Dnes, zítra nebo třeba za rok bude Teir’s’Ffalenn svržen. Etarra se před královskými zákony nikdy nepokloní. Nikdy. Morfett, který si v tento slavnostní den přál jen to nejhorší, uviděl, že se Asandir otočil. Čaroděj ani kývnutím hlavy neuklidnil pány radní, kteří zůstali s otevřenými ústy hledět na jeho záda.

Morfett se usmál. Problémy, přál Bratrstvu z celého srdce starosta, neskonalá smůla.

Asandir se nijak neomluvil, ale okamžitě se otočil zase zpátky a s viditelným spěchem si začal razit cestu mezi rozhořčenými radními, kteří se zde tlačili.

Morfett se okamžitě natlačil do uličky, která po čaroději zbyla. Dorazil do předsálí místnosti právě v okamžiku, kdy Asandir prošel dveřmi ven, a potom, jak se dveře zavíraly, uchopil železné kruhy a naprosto bezostyšně přitiskl oko ke škvíře.

Na mramorovém schodišti před východem uviděl Asandira, jak mává na Traithea.

„Zavolej havrana,“ vybídl čaroděj kolegu. „Možná ho budeme potřebovat, aby donesl zprávy.“

Menší čaroděj v čemostříbrném hávu odpověděl tak tiše, že to nebylo slyšet.

Asandir lehce kývl. „Běž dovnitř. Uklidni to tam, potlač nervozitu a hlavně ať nikdo neví, že máme problémy. Sethvir mi zrovna poslal varování. Lysaerovi hrozí vážné nebezpečí. Vlákno s jeho jménem se přemístilo. A co je ještě horší – Luhaine mi hlásil, že Dakar měl vidění. Obojí ukazuje na to, že se v našem s’ilessidském nástupci trůnu při tom posledním boji zřejmě usadil nějaký duch z Desh-thiere. Jestliže tomu tak skutečně je, tak je ta katastrofa, co předpověděla vlákna, na spadnutí. Stačí jeden nesprávný úsudek a nebudeme mít ani krále, ani celé Bratrstvo a v ulicích zavládne jen panika a poteče krev.“

„Ath s tebou.“ Traithe, jemuž zmrzačené schopnosti bránily v tom, aby se s pomocí magie dozvěděl více, ještě svého kolegu poplácal po rameni a pak se rozešli každý svou cestou.

Morfett se narovnal od škvíry, u které naslouchal, a otočil se. Jak se chystal problémy Bratrstva rozhlásit každému v doslechu, nevšiml si díky svému rozrušení několika drobných detailů. Třeba toho, že mu dveře za zády nezaklaply a že se nadšením přímo zajíká. Poskočil kupředu a zhluboka se nadechl, že začne volat.

Z hrdla mu však vyšlo jenom jakési zachroptění, protože se pootevřenými dveřmi protáhl dovnitř Traithe a zezadu mu zakryl ústa rukou v rukavici.

„Ale, u Atha, to snad ne,“ zašeptal nejmírnější z čarodějů Morfettovi do levého ucha.

Starosta zasténal. Vytřeštil oči a cosi tlumeně zamumlal. Máchl po útočníkovi loktem a nohou, ale minul.

Zakousl se do černé kožené rukavice, čímž si jen vysloužil rázný štulec, po kterém mu vystřelila z ohryzku ochromující bolest.

Traithe vesele zavolal na přihlížející, kteří se zatím otočili a zůstali na jejich potyčku zírat s otevřenými ústy. „Mohl bych vás poprosit o pomoc?“

Otočili se ještě další a rozhovory utichly. Než mohly být Morfettovo supění a přidušené nadávky v narůstajícím tichu slyšet, pokračoval Traithe bezstarostným hlasem, jako by se nic nedělo: „Váš pan starosta je na tom moc špatně. Tyhle záchvaty mívá často? Asi to bude z toho horka. Pod tolika vrstvami šatů by mohl omdlít každý.“

Pak Morfetta naklonil, zezadu mu dloubl do kolen a starosta se s chabým odporem svezl na zem. Odněkud se sem snesl havran a přistál mu na hrudi. To alespoň byla poslední věc, kterou starosta vnímal, než ztratil vlivem kouzel vědomí a klesl na koberec, po kterém měl Arithon dojít k pódiu.

* * *

Lysaer, který byl po snídani pozván na víno do přepychově vybaveného salonku etarrského velitele stráží, najednou celý zrudl. Projela jím vlna horka a vzápětí ho zamrazilo až v kostech. Rychle postavil pohár, než stačil jeho obsah rozlít. Polekal se, že se ho mohla najednou zmocnit horečka, a sáhl si na čelo. Vtom ucítil další nával. Ztuhl zděšením. Na okamžik mu totiž připadlo, jako kdyby se mu v hlavě zatmělo ajako by bylo jeho vědomí ovládáno nějakoujinou silou.

O zlomek vteřiny později už byl nepříjemný dojem pryč. Lysaer se otřásl úlevou. Byl jen unavený a ne zcela ve své kůži. Nezdálo se, že by Arithonovu korunovaci mělo něco ohrozit. Jeho chvilkovou slabost měly dozajista na svědomí nervy a rozjitřená představivost a napětí přetrvávající ještě z děsivých snů, které ho trápily od Ithamonu. Když konečně znovu spatřil vyšívaný brokátový potah svého křesla, zvedl Lysaer hlavu.

Ruka slečny Talith s prsteny se v kučeravé srsti jejího teriéra zastavila. Ona, její bratr Diegan i pes, ti všichni ho sledovali ve zdvořilém, ale napjatém tichu.

Co řekl? Lysaer se v duchu snažil vybavit si předchozí rozhovor. Jako by mu někdo z paměti kus vytrhl. Chvilková nepozornost to být nemohla. Pokusil se odmlku, která se mu při pohledu zpátky zdála zcela nepodstatná, vyplnit nějakou banalitou.

Diegan mu skočil do řeči a navázal na jejich předchozí spor. „Ale ty děti v těch dílnách nepatří chudině, jak vám namluvil ten váš nastrčený princ.“ Etarrský velitel stráží postavil pohár, se kterým si poslední půl hodiny hrál, na stůl. Víno, které zatím ještě ani neochutnal, vyšplíchlo ven a on řekl: „Ti parchanti, jichž se hodlá Arithon zastávat, jsou ve skutečnosti děcka kriminálníků, barbarů z klanů, kteří loupili celé generace na obchodních cestách.“

Lysaera zamrazilo a hned nato ho znovu polilo horko. Potlačil nutkání otřít si čelo a místo toho si pozorně prohlédl velitele, jehož od vojáka odlišoval honosný oděv a intelekt a jehož slova rozechví vála jako staré pavučiny jeho dávné obavy.

S’ffalennští piráti na Dascen Elur neustále nějak napadali politicky citlivá místa království, aby vyprovokovali nepokoje a posílili nepřátelství vůči Amrothu.

Lysaer se v duchu okřikl a rázem se vrátil do přítomnosti. Tohle byla Etarra a ne Přístav králů a Arithon nebyl jako jeho předkové. Spíš než bukanýr to byl hudebník a nástupce zabijáka s minulostí, která už teď nehrála roli. Lysaer s mimořádnou upřímností zaplašil nejistotu. „Chcete tím snad říci, že rathainský princ lhal, aby tak vrhl špatné světlo na městské radní?“

„Chci tím jenom říci, že jedná v zájmu Bratrstva, které se chce postarat o to, aby byla Etarra vydaná napospas barbarům.“ Diegan se předklonil. Opřel se lokty o kolena a na ramenou se mu zaleskly diamantové výložky. „A copak by to snad neudělal, aby se těm čarodějům zavděčil?“

Lysaer, který si nikdy nebyl Arithonovými úmysly jist, se podíval na věci z tohoto pohledu. Zrovna ten den ráno se připotácel Dakar ze své obhlídky hospod a s jistotou tvrdil, že Arithon v noci nikde s žádným mužem nepil. „Ať už byl kdekoliv, ví to jen Daelion. Jeho Veličenstvo neřekne nic.“

Lysaer zamrkal, protože si na něco vzpomněl. Hudebník, který dnes prosil, aby byl ušetřen královského titulu, byl ten samý muž jako čaroděj v okovech, který podpálil sedm lodí a pak se vysmíval radě Amrothu, když mu šlo o život.

„Vidím, že máte jisté výhrady,“ poznamenala Talith. Dala si nohu přes nohu, její obtažené šaty zašustily a teriér, který musel seskočit na zem, rozmrzele zakňučel. „Co se nás týče, tak pokud máme tu korunovaci nějak zarazit, už nemáme moc času.“

Ve skutečnosti zbývala do začátku polední slavnosti pouhá hodina. Lysaer se ohradil, poněvadž mu jeho postranní myšlenky překazil hluboko vkořeněný cit pro spravedlnost. „Na nějaké spiknutí si nechte zajít chuť. S vlastizradou nechci mít nic společného. Záměry Bratrstva, co se týče vašeho města, určitě nejsou nijak hrozné a já nemám moc Arithonův dědičný nárok na trůn popřít.“

„Ale jistý si v něm nejste,“ naléhala na něj Talith.

Zde se jí podařilo tnout do živého. Bylo věcí cti, že poctivost každého vládce se projeví ve věcech sociální spravedlnosti. Lysaer vstal, jako kdyby se ho dotklo něco odporného. Jenom díky jeho vychování se mu podařilo dobře skrýt znechucení, sebral sametový plášť a podal ruku Talith. Její krása mu snad mohla zastřít smysly, nikoliv však jeho vrozenou poctivost. Zdvořile ji přinutil si stoupnout. „Slečno, v zájmu vašeho města si o tom s vaším princem promluvím. Arithon je sice tajnůstkář a ve svých záměrech není pokaždé zcela upřímný. Avšak do očí mi ještě ani jedenkrát nezalhal.“

Diegan zazvonil na služku, aby posbírala poháry a podnos. Směrem k Lysaerovi dodal: „Dáte nám ještě před korunovací vědět, co jste zjistil?“

Ačkoliv se Lysaer mezitím stačil zatvrdit, a už vůbec netušil, proč by měl něco takového slibovat, najednou se uslyšel, jak říká: „Máte mé slovo.“

Místnost, víno i jeho společníci na něj najednou byli příliš. Lysaer se snažil uklidnit. Probdělé noci a špatné sny mu vnesly do myšlenek zmatek. Protože i kdyby měl Arithon úmysly jakékoliv, stále tu byla jedna věc: všemi dělníky, jež zaměstnávaly cechy, byly stále ještě děti, a to děti špatně živené, nedostatečně oblečené a ubytované. I když by bylo mnohem jednodušší obvinit je ze zločinů jejich předků, bylo třeba na jejich neutěšenou situaci nahlížet objektivně. Pokud se jich Arithon zastane, bude muset jeho stanovisko hájit i on, aby učinil radním pletichám přítrž. Lysaer se vyhnul teriérovi, který se mu hravě motal pod nohama, a upjatě odkráčel ke dveřím.

„Pane veliteli, slečno,“ rozloučil se.

Zvenčí z chodby se ozval náraz a pak tlumené zadunění.

Do toho se vložil hlas Dakara, který se zoufale handrkoval se sloužícím. Jeho protesty přerušil Asandirův hlas, který se dotazoval, cože se děje.

Lysaer zabral za kliku. Kupodivu to vypadalo, že se západka zasekla. Nepovolila, ani když se princ do dveří opřel vší silou.

Lord Diegan odstrčil služku od podnosu s vínem a vyrazil Lysaerovi na pomoc. Jak se společnými silami snažili dveře otevřít, vzplála měděná klika bílým světlem. Následovalo takové horko, jako by jim měly každou chvíli naskákat puchýře.

Lysaer si okamžitě uvědomil, že na kůži žádné stopy ve skutečnosti nezůstaly. Protože už byl svědkem účinků drobných kouzel, varovně vykřikl: „Magie!“

Diegan se na něj upřeně podíval a Lysaerovi tělem zatím znovu proletělo nevysvětlitelné horko a mráz.

Tentokrát byla záře ještě intenzivnější. Lysaer se zapotácel. Na okamžik se mu zdálo, jako by se místnost kolem něj rozplynula. Zrak se mu ihned zase vrátil, ale v uších mu i nadále zněl jakýsi záhadný, nevysvětlitelný zvuk. Zmocnil se ho vztek. Tento pocit doprovázela myšlenka konkrétní, že se zdála hmotnější než překlad, o který se opřel. Kdo jiný by se něčeho takového odvážil než Arithon? Vzápětí ho napadlo, že pokud měl tohle skutečně na svědomí s’ffalennský levoboček, nebyla nedůvěra v pány radní na místě.

Diegan, kterého v jeho domněnkách utvrdilo Lysaerovo rozhořčení, vykřikl: „Zrada!“ a vyměnil si se svou sestrou zachmuřený pohled.

Sluha na chodbě mezitím zmlkl a děvečka se vyděšeně choulila v koutě. Zavřeným pokojem se rozlehla zvučná Dakarova odpověď Asandirovi. „No jasně, že jsem ty dveře zavřel kouzlem! Vždyť mě Arithon prosil, ať ho za každou cenu držím od Lysaera!“

„A kde je princ Rathainu?“ Čaroděj se zřejmě musel zamračit přímo hrůzostrašně, protože Dakar odpověděl tónem, který neměl daleko k hysterii.

„Šel ven. Do ulic, aby se po vás podíval. Pokud ho Luhaineův duch ještě hlídá, tak je nezvykle zticha. To jsi cestou sem neviděl ani jednoho z nich?“

„Ne.“ Asandirovy kroky se zastavily až u zavřených dveří. „Ale teď už je pozdě. Po tom tvém proroctví už nemůžeme dělat vůbec nic. Takže říkáš, že je Lysaer uvnitř?“

Dakar odvětil v sebeobraně: „Dieganovi sluhové se dušovali, že odsud nevyšel.“

Lysaer ucítil na předloktí ruku, jež ho rychle odtáhla stranou. Patřila Talith. Prolétl jím šok, ani ne tak z její ochromující krásy jako spíš z její troufalosti. Než se stačil zamyslet nad svou nepatřičnou reakcí, byl už zvláštní pocit pryč a jeho přinutilo nutkání, jehož původ taktéž nemohl vystopovat, vyhrknout: „Slíbil jsem, že Arithona najdu a zeptám se ho, jak to je. Můžete mě odsud nějak dostat?“

Diegan se usmál. „V Etaře má každý dům tajný východ. Talith vás odvede. Já zatím zdržím toho čaroděje.“

„Pokuste se.“ Lysaer podal ruku Talith, jež ho už pobízela kupředu. „Opatrně. Když se vám bude chtít čaroděj Bratrstva dostat do myšlenek, tak ho nic nezastaví.“

Jestli toto varování Diegana nějak zviklalo v jeho rozhodnutí, to už Lysaer zjistil nemohl. Talith mu zaťala nehty do zápěstí a bez okolků ho nacpala do dveří, které se jakoby zázrakem otevřely v zadní stěně místnosti. Lysaer se najednou ocitl v jakési zatuchlé chodbě, a než Talith zatáhla dveře na jejich původní místo a zavřela je oba ve tmě plné pavučin, zaslechl ještě, jak šeptem nadává na prach, který jí zašpinil zlatý lem pláště.

V místnosti se děvečka mezitím rozvzlykala. Teriér, který nemohl jít za svou krásnou paní, přestal rozpustile ňafat a začal štěkat a vrčet. Za okamžik se z kliky na dveřích snesla na zem sprška jisker. Pes uskočil a dveře se rozletěly dovnitř.

Do Dieganova pokoje pro hosty vtrhl Asandir s Dakarem v zádech. Proti nim se v křesle pohodlně rozvaloval velitel stráží a karafa, ze které se chystal nalít víno, mu ztuhla uprostřed pohybu.

Jeho typicky etarrský úslužný úsměv na čaroděje dojem neudělal a ten přeletěl pohledem k dalším dvěma zpola plným pohárům postaveným na podnose. Vrčící teriér zalezl pod nejbližší stoličku a Asandir na Diegana upřel nepříjemný, pronikavý pohled. „Kam zmizel Lysaer?“

K Dakarovu neskonalému úžasu Diegan ani na okamžik neztratil nervy. S cinknutím postavil karafu zpátky na podnos. „Odešel, aby si promluvil s tím svým kamarádem, s tím Teir’s’Ffalennem. To vadí?“

„To již brzy zjistíme.“ Asandir přešel k oknu. Na velitele stráží dopadl jeho stín a utlumil lesk drahokamů, kterými měl Diegan posázený slavnostní kabátec. Vedle Dieganovy honosné nádhery splýval čarodějův plášť k zemi jako levná plst nějakého chudáka. „Chci, abyste si to pořádně rozmyslel, a pak mi odpověděl. Když u vás Lysaer byl, byla na něm vidět nějaká známka toho, že by přestal vnímat své okolí? Nepolevil na chvíli v pozornosti, třeba jen na vteřinu?“

Zatímco se Diegan chystal čaroděje nějak odbýt, vykročil Asandir znovu vpřed a ještě ho zarazil. „Řekl jsem, abyste svou odpověď rozvážil. Protože pokud jste něco takového viděl, tak může vašemu příteli hrozit vážné nebezpečí. Nějaký z duchů Desh-thiere možná ze zajetí unikl. Pokud něco takového Lysaera skutečně posedlo, tak to může ohrozit celou Etarru.“

Diegan se nad celou záležitostí důkladně zamyslel, potom pozvedl pohár k sešpuleným ústům a upil z něj. Potom s ironickým zábleskem v očích odvětil: „Když Lysaer odcházel z tohoto pokoje, vypadal, že se ovládá dokonale.“

„A předtím?“ Asandirův hlas zněl znepokojeně.

„Že se s tím velitelem stráží vůbec zdržujete,“ vybuchl Dakar. „Vždyť mu to je vidět na nose, že lže, jako když tiskne.“

„Tak ho tady drž!“ vykročil Asandir přes místnost. „Rozhodně nepotřebujeme, aby nám tu zburcoval vojenskou posádku a všechno nám to ještě víc zkomplikoval.“ Zastavil se u zadní stěny, prohlédl si knihy na regálu, jen na okamžik zaváhal a nahmatal skrytou západku. Krycí panel se odsunul a do pokoje vklouzla usvědčující vůně Talithina levandulového parfému. Asandir vrhl směrem k lordu Dieganovi popuzený pohled a pak vyrazil v Lysaerových stopách únikovým východem vedoucím na ulici.

„Aby tě ďas spral!“ houkl za svým pánem Dakar. Pospíšil si k tajným dveřím a zachytil je těsně předtím, než stačily zapadnout na své místo. Přestože v šeru za nimi už byl jen průvan, stejně do něho zakřičel: „Obtěžoval by se mi už konečně někdo povědět, co jsem to vlastně, u Athova stvoření, předpověděl?“

Žádné odpovědi se mu nedostalo. Jen mu teriér utrhl kus nohavice, neboť v jakémsi návalu kuráže vycupital z úkrytu a zakousl se mu do kotníku. Dakar neškodně kopl do prázdna. Dveře se s bouchnutím dovřely. Pes se znovu stáhl do ústraní a vrčel na něj s ukořistěným kusem oděvu a Diegan pozvedl karafu směrem k nezvanému hostu, který s ním zůstal v pokoji. „Dáte si něco k pití, abychom ta neštěstí nějak zmírnili?“

Dakar zasténal. Protože ještě stále cítil následky své jasnozřivosti a kocoviny, přitiskl si dlaně ke spánkům. „Tady mi víno nepomůže. Celej vesmír se zbláznil.“

Diegan Šílenému věštci nabídl židli a vtiskl mu do ruky plný pohár. „Aspoň se tady můžeme oba pořádně opít.“

* * *

Ještě nebyly přes okna radní síně spuštěny dlouhé záclony, když hlavní bránou otřáslo mohutné bušení. I přesto, že Traithe dveře zavřel s pomocí jednoho z nejsilnějších kouzel, jedno těžké křídlo se přece jen pootevřelo. Do předsálí se prodral sluneční paprsek a jeho odlesk přeběhl po shromážděných představitelích města v barevných kožešinách a se zlatými řetězy a diamantovými šerpami označujícími jejich postavení.

Protože nikdo z měšťanů neovládal magii natolik, aby si poradil s jeho ochranným kouzlem, Traithe se od bezvládně ležícího starostova těla rychle narovnal. Otočil se, aby se podíval, co se děje, a havran na jeho rameni zamával křídly, aby si udržel rovnováhu.

Šerem zaburácel Arithonův hlas: „Kde je Asandir?“

Z etarrské elity, která se už třásla, jen aby znovu nabyla své výsady, se každý, koho nezastrašilo, jak se lord Morfett zhroutil, natlačil dopředu k nenadálému slunečnímu světlu. Ti, kdo byli nejblíže, postavu v oslnivé záři rozeznali, ostatní spatřili a poznali alespoň zářící čelenku – odznak rathainských králů.

„Čáry!“ vykřikl kdosi vpředu. Všechny hlavy, s klobouky, plešaté a formálně vyšňořené, se obrátily. „Ten princ se sem dostal přes ty ochranný kouzla. Takže je to všechno pravda!“

Davem se rozběhlo rozbouření, jako když průvan rozvlní tapiserii.

Ozvaly se další hlasy. „Je to on. Teir’s’Ffalenn. Tak přece to je čaroděj. Jeho Veličenstvo Rathainu.“

Princ, stojící ve dveřích, zvolal znovu: „Ve jménu Atha, je tu nějaký čaroděj Bratrstva?“

Traithe se prodral davem, který se tísnil v předsálí, a měl oči jen pro Arithonův sinalý obličej. Ačkoliv se nechtěl před zvědavým zástupem nijak předvádět, nemohl jinak než se podřídit naléhavé situaci. „Asandir odešel, aby našel tvého nevlastního bratra. Sethvir je u zbrojnice u jižní brány. Na ulicích není ani zdaleka bezpečno.“

Arithon, který si uvědomil, že zde pomoc skutečně nenajde a že dokonce nemůže ani mluvit v soukromí, zvolal: „Já tady nemůžu zůstat!“

Skutečně zůstat nemohl. Celá rada byla velice nepřátelsky naladěna. Přestože jim v tuto chvíli v krveprolití bránila Traitheova přítomnost, dlouho by to netrvalo. V každém záhybu látky se ukrývala dýka nebo jehlice, ze kterých se mohla během okamžiku vyklubat vlastizrada. Spousta z přítomných by se nerozpakovala najmout si jako svůj doprovod vrahy.

Traithe stojící mezi princem, jemuž hrozilo smrtelné nebezpečí, a hodnostáři v místnosti si v duchu probral skrovné možnosti, které se mu naskýtaly. To, že Luhaine nebyl nikde nablízku, bezpochyby znamenalo, že onen klíčový okamžik předpovězený vlákny v Althain konečně nastal. Nevhodný zásah by mohl ovlivnit běh dalších událostí, kterých se týkalo Dakarovo Proroctví Černé růže. Traithe proklínal své omezené schopnosti. Na rozdíl od svých kolegů nemohl jediným pohledem odhadnout dopad celé této kritické situace. Zmohl se jenom na posunek. „Můj havran tě zavede rovnou k Sethvirovi.“

Arithonovi se rozhostilo na tváři ulehčení, jako by havran byl jedinou cestou ke spáse. Toho si etarrští radní všimli. Začali se stahovat Traitheovi za zády jako vlci, kterým vyčerpání dodalo poslední síly. Ještě chvíli, a celá jejich smečka bude stejně nezvládnutelná jako pouliční dav.

„Běžte,“ pravil Traithe. Havran zamával křídly a vzlétl. Bleskurychle proletěl škvírou ve dveřích, jen pera zasvištěla vzduchem. Arithon zavřel dveře ramenem právě v okamžiku, kdy se za ním rozběhly první řady cechmistrů.

Traithe byl sice zmrzačený, ale rozhodně nebyl bezmocný. Jak kolem něj stále narůstalo rozhořčení a strkaly do něj lokty, na vteřinu přesně vycítil okamžik, kdy všechny radní sjednotila touha po násilí. Traithe jejich emocí využil a jediným kouzlem jejich vražedné choutky odklonil a zkrotil.

Výkřiky vystřídalo ticho, v němž bylo slyšet jen šustění šatů. Překotný úprk ke dveřím se zastavil, protože se každému, kdo chtěl svému princi ublížit, podlomila kolena a on se zhroutil na zem. Nakonec nezůstal na nohou jediný měšťan. Všichni radní leželi na svých zmuchlaných pláštích a pomačkaných kloboucích a spali jako dřevo.

Osaměle stojící bělovlasý, zjizvený čaroděj přelétl pohledem řady bezvládných ležících těl a srdce mu zaplesalo nad tímto drobným vítězstvím, i když bylo vybojováno pozdě. Napadlo ho, že nebýt Dakarových předpovědí, mohl by se sem teď Arithon vrátit a přečkat tu, než by stačil havran sehnat Sethvira.

Radní chrápali na zemi a nevnímali nic.

„Abyste za svou zabedněnost v noci oka nezamhouřili!“ zaklel Traithe zarmouceně. Pak si narovnal klobouk se širokým okrajem a dal se do pracného úkolu seslat bezpečnostní kouzla na všechny dveře, na všechna okna, skříně a škvíry v místnosti, aby ministři Morfettovy rady zůstali pěkně pod zámkem, dokud vývoj událostí neukáže, jakou má ještě nešťastné Proroctví Černé růže naději na vyplnění.

* * *

Lysaer zavřel oči, neboť mu po kůži přeběhlo už potřetí silné zamrazení. Část jeho vědomí, která se ještě dokázala soustředit, došla k závěru, že ho zřejmě s pomocí magie hledají čarodějové Bratrstva. Pak ucítil zvláštní nadšení. S velice zvláštní jistotou si uvědomil, že už není tím, čím vždy býval. Vzor, po kterém pátrala sonda čarodějů, už jeho předchozí osobnosti neodpovídal. Ještě nedávno by ho něco takového znepokojilo. Nyní však, posedlý tím, aby jednal ve službách spravedlnosti, se ani nepozastavil nad tím, co tuto změnu mohlo způsobit, ani jak to, že si něco takového vůbec uvědomuje.

Bez povšimnutí přešel i paradox, že se tady krčil v postranní uličce jako nějaký štvanec, když slíbil, že najde svého nevlastního bratra. V této chvíli se mu potřeba odhalit jakékoliv zakolísání víry náhle zdála důležitější než cokoliv jiného.

Všechen ten zmatek, který mučil jeho mysl a v noci ho tížil špatnými sny, se náhle vyjasnil.

Lysaer se sám nad sebou rozesmál. Tak dlouho se snažil vtlouct Arithonovi do hlavy pochybnosti, až se objektivita stala překážkou i pro něj. Teď se sám třásl a potil a přitom spílal své idealistické bláhovosti. Prokázat, že je Avarův bastard kriminálník, znamenalo pro Lysaera morální povinnost postavit se na stranu kupců a měšťanů.

Pochopil, jakou by to pro něj znamenalo nesmírnou úlevu.

„Já tě najdu,“ vykřikl do stínů kolem a v hlavě mu přitom znělo Arithonovo jméno. Pak, namísto mučivé nejistoty už s fanatickým odhodláním, vykročil dál.

Jakmile ho ucítili toulaví psi, kteří se mu připletli do cesty, jen zakňučeli a hned se zase stáhli. Když se za ním jedna odvážnější fena přece jen rozběhla, zahnal ji jediným bleskem na útěk.

Nad tím, že by u něj taková krutost ke zvířatům ještě před několika minutami vůbec nepřicházela v úvahu, se Lysaer ani nepozastavil. Kráčel po rozpukaném chodníku mezi střepy rozbitého nádobí směrem k hlavní třídě.

Ta už byla plná lidí, kteří měli namířeno k náměstí na královskou korunovaci. Lysaer svým příchodem zaujal vrásčitou selku, která se opírala o urostlého tmavého vnuka a bez ustání žmoulala bezzubé dásně. Na obou stranách se honily děti a nebraly při svém dovádění sebemenší ohledy na sváteční oblečení, které jim nachystali rodiče. Lysaer děti, které Arithon považoval za vykořisťované oběti, zdvořile pozdravil. Pak se usmál na pouliční cukrářku a zastavil se, aby jejímu chlapci pomohl s vozíkem přes škarpu.

* * *

Sluha u Morfettových dveří Lysaera poznal už od pohledu. Princ byl vpuštěn dovnitř a dostal svolení odebrat se do apartmá pro hosty sám.

Zadní schodiště zde nehlídal žádný čaroděj. Luhaineova kouzla už všechna vyprchala. Arithonův prázdný pokoj byl vyhřátý sluncem, které sem dopadalo zavřenými jantarově žlutými okny. Udýchaný Lysaer se zastavil na prahu. Prohlédl si pokoj pozorněji.

Povaha toho, kdo zde bydlel, byla patrná na první pohled. Dala se vyčíst z královského pláště zmačkaného mezi polštáři na pohovce a darované pochvy pohozené na zemi.

Lysaer se zamračil při myšlence, že by se s jedinečnými atributy královského titulu mělo zacházet takhle nedbale. O tom, jaký je host ve skutečnosti, vypovídala lyranta, láskyplně uložená na sedátku pod oknem.

Lysaera vybídl neurčitý impuls, jejž nedokázal nikam zařadit, a on vykročil po podlaze, na které se hlasitě ozvaly jeho kroky. Když došel k výklenku, už byl téměř bez sebe vzteky. Rozkřikl se po prázdných rozích: „To jsou pro tebe písničky důležitější než lidé Rathainu?“

Rozhostilo se výsměšné ticho. Stříbrné struny se mlčky vyzývavě blyštěly.

Rathainský princ se už nebude ničím rozptylovat. Potřebám Etany se prostě vyhoví. Lysaer se napřáhl a předloktím hudební nástroj smetl na zem.

Dřevo tenké jako pergamen, kouzly roztavené stříbro, všechna Elshianova nenapodobitelná práce obloukem dopadla na dlaždice.

Uši drásající zvuk, který se při jejím dopadu ozval, utichl v okamžiku, kdy se roztříštila ozvučná deska, každý kus se rozletěl po podlaze jinam a zastavil se v sluneční záři.

„Přede mnou se neschováš, parchante pirátská,“ slavnostně přísahal Lysaer. Zmítán vlnami horka a mrazu se otočil a po třískách, které mu skřípaly pod nohama, vyšel dveřmi ven.

* * *

Venku se v ulicích tísnil rozbouřený dav. Všichni kupci a měšťané se i s rodinami tlačili směrem k náměstí před radnicí. Dokonce i několik Athových služebníků v bílých kápích opustilo své útulky v lesích a přišlo sem. Lysaer se nechal unášet davem. Kvůli Arithonově zničené lyrantě necítil vůbec žádné výčitky. Podle svého nutkání napravovat bezpráví dal volný průchod dvorním návykům, ve kterých vyrůstal. Dotýkal se ramen kolemjdoucích, děti hladil po tvářích a vlídně promlouval k obyčejnému lidu v ulicích. Ustupovali mu z cesty, dávali mu přednost v místech, kde se dav tlačil nejvíc, a vlídně se na něj usmívali.

Princ Rathainu musí být jako on, říkali. Urostlý, otevřený a odhodlaný vymýtit v Etaře intriky cechů a radních.

Lysaer lidem jejich naděje nebral. Jeho o překot uhánějící myšlenky se týkaly jen jeho, protože ho prostí etarrští občané přinutili zamyslet se nad tím, jak selhal. I on sám se přece nechal rathainským princem oklamat. Alespoň on, někdejší nástupce na trůn Amrothu, kterého s’ffalennské intriky připravily o tolik příbuzných, měl být opatrnější.

Lysaer sebou trhl, protože ho kdosi chytil za paži. Přívětivě se obrátil na matronu s košíkem scvrklých jablek, která se na něj ostýchavě usmívala. „Ztratil jste doprovod, pane?“

„Ne, madam,“ usmál se Lysaer. „Jsem tu sám.“

Žena, kterou ohromila jeho nezvykle pohledná tvář, nepatrně pokrčila rameny. „No, i když jste tu sám, pane, tak byste líp viděl támhle shora.“ Zvedla vrásčitou ruku zpod pleteného šálu a kamsi ukázala.

Lysaer přimhouřil oči před sluneční září, která byla tak pronikavá, že se až zdálo, jako by měl vzduch každou chvíli vzplanout. Z jeho místa na kraji náměstí bylo vidět, jak se nad ulicí táhne řada balkónků. Ve stínu zábradlí z kovu a ze dřeva si za hurónského zpěvu podávalo kožený měch s nějakým alkoholem několik obuvníků. Když se jejich hlavní zpěvák, který zpíval nejméně falešně, odmlčel, aby se napil, vyklouzla jim melodie vesele z tóniny. „Nemám pozvánku,“ snažil se Lysaer jejich hulákání překřičet. „A nejlepší místa už teď budou beztak dávno zabraná.“

„No, možná budou.“ Matrona, již jeho přátelský tón dodal odvahy, ho rychle odhadla: „Ale já mám bratrance a ten bydlí úplně vpředu na náměstí. Kdybych mu řekla, tak by se možná něco našlo.“

Lysaer už se neptal, jestli onen bratranec náhodou nemá dceru na vdávání a nehledá pro ni bohatého ženicha. Ani on tím nic nesledoval, když jí uchopil zápěstí a políbil ruku. „Jste velice laskavá.“

Sny a životy právě takových laskavých lidí by byly to první, čemu by Arithonovy machinace učinily přítrž.

Lysaer docela jemně matroně chytil košík. „S dovolením. V tomhle davu vám to musí překážet.“

„To zase ani ne.“ Její prsty však proutěnou rukojeť pustily. Žena, kterou si Lysaer svou srdečností získal, ho uchopila za paži. „Tak pojďte. Musíme si pospíšit, jinak ten průvod zmeškáme.“

O pár minut později už se Lysaer vmáčkl na slíbené místo mezi tři vnučky jakéhosi výrobce nábytku a jeho tři urostlé bratrance, kteří měli odznaky cechu vinařů.

Z balkonu ve třetím patře, k němuž vedly schody vnějškem domu, shlížel na tisíce lidí, které pod nimi proudily jako řeka hnaná větrem. Přepychové oděvy se mísily s chudinou, obyčejnými dělníky a s mnoha žebráky, kteří měli na sobě všichni stejné hadry. Rozlícení, zvědaví i nadšení lidé se proplétali mezi sebou. Etarra se při příležitosti Arithonovy korunovace proměnila v obrovskou studnu ucpanou nepřátelstvím.

Na balkoně, kde se ocitl Lysaer, vládlo veselí. Mladíci dostali od svého mistra zřejmě soudek, takže zde kolovalo víno. Ostrá vůně červených hroznů se mísila s nasládlou vůní jablek, která dostaly děti.

Lysaer se zdvořile, ale rezervovaně usmál, když mu byla představena půvabná dcera, a složil jí kompliment. Potom, ačkoliv po něm děvče v pěkných hedvábných šatech vrhalo obdivné pohledy plné naděje, jí však už věnoval jen pramálo pozornosti a jal se prohlížet dav.

Její malá sestřička byla přímočařejší.

Prodrala se za ním dopředu a zatahala ho za bohatě zdobený rukáv. S tvářičkou pobryndanou od jablečné šťávy se zeptala: „Koho hledáte?“

Za ní si starší bratranci šeptali: „Je to on. Ten, co se neustále drží toho prince. Takovou modrou jako on nenosí nikdo z Etarry.“

Dítě s ulepenýma ručkama někdo odtáhl pryč, aby nechalo urozeného hosta na pokoji.

Lysaer si rodiny téměř nevšímal, protože ho upoutalo cosi zvláštního. Nad sluncem zalitým náměstím plném lidí mával křídly havran, temný proti jasné obloze jako stín.

Lysaerem projelo horko a mráz zároveň a celé tělo mu zachvátil třes. Pak pro něj pták, který nade vši pochybnost věštil přítomnost Traithea a Bratrstva, rázem přestal existovat.

Pod letícím havranem se davem prodíral osamělý muž.

Lysaer začal rozpoznávat až děsivě jasné detaily. Prchající muž měl manžety rukávů zdobeny zeleně, stříbrně, černě a proužky leopardí kůže. V obyčejném plášti, který měl přes sebe přehozený, aby zakryl tabardu, zela díra a v ní se blýskal vyšitý vzor. Královský erb sice vidět nebyl, ale Arithon s’Ffalenn ve spěchu zapomněl na čelenku, která se mu stále ještě skvěla na čele.

Tvář pod ní byla stažená zoufalstvím, které Lysaera dohnalo k zuřivosti. „On utíká!“ zavrčel. „I přes své povinnosti k téhle zemi.“

„Kdo utíká?“ podivil se vinařův kočí, zmožený červeným vínem a pálením záhy.

Horko splynulo s mrazem v návalu nenávisti. „Váš princ,“ odsekl Lysaer. „Musíte znát pravdu. Váš slíbený Teir’s’Ffalenn je zločinec a levoboček piráta, kterého vychovali a zkazili čarodějové.“

Nejmladší děti na něj zůstaly hledět s nakousnutými jablky v rukou. Pro Lysaera odrážela nevinnost v jejich očích zranitelnost celého města.

Něco v něm povolilo.

„Vemte ty malé dovnitř, tady to pro ně není bezpečné!“ zavelel instinktivně a z jeho rozkazu sálala taková královská autorita, že nikdo na balkoně nic nenamítal. Děda pomohl paní domu nahnat děti do dveří.

Nechápavé výkřiky dětí, skřípání veřejí, náhlou úctu, kterou mu projevovali zbylí členové rodiny, nic z toho Lysaer téměř nevnímal. Na svém uvolněném místě u zábradlí se narovnal do celé své výšky. Vlasy, do kterých se mu opřelo slunce, mu zářily a z celé jeho postavy sálal spravedlivý hněv jako z anděla, který byl poslán z Athlierie na zem, aby sežehl ohněm hnízdo zla.

Pozvedl ruku, vybral si v davu útlou postavu v pomačkaných šatech, která se lokty prodírala z náměstí pryč, a potom zaburácel jeho hlas.

„Lidé etarrští, pohleďte na prince, jehož byste korunovali, a slyšte pravdu! Na vaši zem se sice vrátilo sluneční světlo, ale stále ještě zde žije někdo, kdo dokáže rozpoutat temnotu mnohem nebezpečnější než jakákoliv mlha! Arithon Teir’s’Ffalenn není nikdo jiný než Vládce Stínu, čaroděj, který se chce spojit s barbary a spálit vaše překrásné město na popel!“

V burácení davu by jakákoliv další obvinění zanikla, ale postavě v sametu na balkoně se podařilo upoutat na sebe pozornost. Lidé, tlačící se na náměstí, se zastavili a otočili hlavy daným směrem. Lysaerův namířený prst a kroužící havran obrátili pozornost k druhé postavě v této zvláštní situaci.

Arithon, kterého na útěku zadrželi dva nechápající kupci, upřel pohled na havrana.

Pro přihlížejícího Lysaera to byl důkaz Arithonovy viny. Princ, který by byl nevinný, by nikdy nenadřazoval tupé zvíře nad své podřízené ani nad svůj ohrožený osud. Lysaer plný zášti, aniž by si uvědomil, že je pouhou hračkou zbloudilého ducha Desh-thiere, pozvedl ztuhlé ruce a připravil se použít své schopnosti…

* * *

Zmítán davem, který proudil na náměstí postranní uličkou, a chráněn kouzlem, které mu propůjčovalo vzhled laskavého dědečka, Asandir neúnavně prohlížel náměstí. Pak přitáhl jeho zrak k jakémusi balkonu zvláštní záblesk světla. „Támhle,“ zašeptal tak tiše, že ho nemohl nikdo zaslechnout. Pak spatřil Lysaera v nezaměnitelné póze, ve které se chystal seslat blesk.

Přestože Sethvir nebyl nikde poblíž radnice, okamžitě, bez zaváhání Asandira vyslyšel. Vzhledem k tíživé situaci, ve které se právě sám nacházel, však nemohl dělat vůbec nic. Strážce Althain s hlavou skloněnou na prsa a s jednou rukou zapřenou o dveře od zbrojnice u jižní brány potvrdil, že o celé situaci moc dobře ví. Dřevěné desky vrat se mu pod rukou otřásaly, jak se je zvenčí snažila vyrazit jednotka vojáků vedená Dieganovým zástupcem. Gnudsog, který dostal rozkaz korunovaci překazit, zburcoval všechny muže, aby vnikl do obsazené zbrojnice. Sethvir měl plné ruce práce s kouzly, aby nepustil do vřavy v ulicích ještě další zbraně.

Pátrat po Lysaerovi v davu měšťanů by bylo horší než hledat jehlu v kupce sena. Tam, kde by dokázalo oddělit seno a kov jméno, situaci zkomplikoval duch, s jehož pomocí změnila Desh-thiere Lysaerovu duši. A bez možnosti ovládat jeho podstatu nedokázalo posedlému princi v útoku z balkonu zabránit nic.

Vlákna předpovídala tragédii, pokud se mělo Bratrstvo opět rozrůst na sedm členů. S druhou, neočekávanou předpovědí, která se k onomu prvnímu proroctví přidala, mělo Dakarovo Proroctví Černé růže na kahánku.

Bratrstvo se ocitlo v kritické situaci a přitom mělo svázané ruce. Čarodějové se neodvažovali použít svou moc, takže mohli jen přihlížet, jak musí rána nevyhnutelně dopadnout.

„Nemůžeme ani Arithona dostat do bezpečí,“ zazněl vzkaz od Luhainea, jenž se prodíral za s’ffalennským princem v naději, že by snad ještě bylo možné korunovaci nějak zachránit. „Zapletli se do toho nějací dva kupci a chytili ho.“

Asandir utrousil na ulici jednu z Dakarových nejodvážnějších kleteb. Jedna pohoršená matka se na něho podívala a odvrátila se se svým batoletem, aby nemohlo nic slyšet.

Na balkoně nad davem zaťal Lysaer ruce v pěst. Ozvala se rána a oblohu rozčisl oslnivý blesk.

„Ne!“ Arithonovo zděšené zvolání se ozvalo zároveň s Lysaerovým vítězným výkřikem. Vládce Stínu vyškubl předloktí mužům ze sevření, otočil se a vytasil meč.

Bílostříbrné světlo vzplálo v oslňujícím záblesku. To se probudila Alithielina paravianská kouzla jako nezvratný důkaz toho, že je napadený v právu. Zoufalý Asandir všechno viděl.

Blesk, který sjel z balkonu, měla na svědomí Desh-thiere, její touha po pomstě a duch, který teď Lysaera zcela ovládal.

Nesmírné magické síly se Arithonovi setkaly vysoko nad hlavou. Princ sebou začal zmítat, avšak ani přes své zoufalé úsilí se neubránil okolostojícím, kteří ho chytili za ramena a za kolena. Ruku s mečem mu kdosi stáhl dolů.

Zdálo se však, že by ho obrátit meč proti lidem ani nenapadlo. Jako by jediné nebezpečí spočívalo v Lysaerově útoku.

Asandir se snažil ze všech sil, aby ochránil bezmocné přihlížející. Proklínal přitom osud, že Dakarovo nové vidění předpověď vláken převrátilo vzhůru nohama a přivolalo neštěstí tak brzy. Teď už se žádná korunovace uskutečnit nemohla. Po celém náměstí křičeli lidé silně oslnění bleskem a ochromení hrůzou, že se jejich město chystají nějaká kouzla srovnat se zemí.

Zatímco blesk i kouzla z meče halil Asandir svou magií, zalitoval toho, že kouzla Alithiel nemohou Arithonovi nijak pomoci. Kouzla riathanských Paravianů nebyla stvořena tak, aby život brala, ale pouze k tomu, aby útočníka oslnila a odrazila útok vedený jinak než ve jménu spravedlnosti.

Lysaer už však měl světlo plně pod kontrolou. Jeho zrak už kouzla neoslní.

Pomsta, kterou si žádala Desh-thiere, se zaměřila na svůj cíl.

Arithon, na kterého se záře ochranného kouzla chránícího kolem něj stojící diváky nevztahovala, vyškubl ruku ze sevření. Už v ní meč nedržel. Z roztažených prstů se vydral stín. Na zlomek vteřiny zahlédl Asandir i část stínu, která měla ochránit Traitheova havrana.

V okamžiku, kdy útok Desh-thiere dopadl, se čaroděj rozplakal, bez ohledu na lidi okolo.

Blesk zasáhl Arithonovu dlaň a jako had mu obtočil předloktí. Zasažená kůže se okamžitě bolestivě stáhla. Potom se rozpoutala ještě děsivější podívaná, protože se z blesku vydrala magická síla, jež dalece přesahovala Lysaerovy schopnosti.

Arithon vykřikl.

Po těle se mu začaly svíjet červené blesky. Kupci, kteří se ho snažili zadržet, odletěli jako hadroví panáci pryč, takže Vládce Stínu zůstal sám, omotaný blesky jako drátem.

Asandir zděšením ani nedýchal. Stalo se něco neuvěřitelného. Duch Desh-thiere seslal na nevlastního bratra kouzlo, na které jeho schopnosti nestačily. Přeneslo se v Lysaerově blesku a pak se propletlo Arithonovou aurou.

Zaburácel hrom. Přecpané náměstí se na okamžik zbarvilo doruda, takže vypadalo jako z nějakého děsivého snu. V okamžiku, kdy ho Desh-thiere ovládla, se Arithonův výraz změnil z bolesti na nesmiřitelnou zášť. Nenávistně oplatil Lysaerovu zradu stínem.

Vzduch náhle ztuhl mrazem a nad Etarrou se rozhostila tma.

Všechno pohltila noc, od Traitheova havrana, který letěl nezraněn za Sethvirem, až po čtyři kupce, kteří byli vystaveni vražedné síle tryskající z Vládce Stínu a vmžiku přišli o život. Jejich ožehlá těla ležela na doutnajících brokátech a škubala sebou. Ostatní obyvatelé města se v hrůze rozutekli.

Temnota zahalila i nejtragičtější postavu celého představení, s’ilessidského prince, kterého si podmanil uniklý duch Desh-thiere. Lysaerovi, jehož zatím síly znovu opustily, se podlomila kolena a on se zhroutil na zábradlí balkonu.

Domy, jež stály kolem náměstí, otřáslo poslední zahřmění a odrazilo se od vrcholků Mathornu.

„Tak,“ vzkázal v duchu kolegům Sethvir. „Klíčový okamžik proroctví už je za námi. Teď můžeme zkusit dát dohromady to, co zbylo.“

Reakce

Bratrstvo se poté, co se oba nevlastní bratři stali terčem Desh-thiere, sešlo právě ve zbrojnici, která stála u strážnice jižní brány. Tou dobou už měl Sethvir zajištěné dveře do obou místností. Neustálé dorážení Gnudsogových lidí utlumily silné dubové fošny na pouhé tlumené bušení. I v případě, že by stržené lampy, které teď sloužily jako beranidla, dveře přece jenom prorazily, zůstala by taková kouzla, že by jimi neprošel nikdo, kdo by se v magii dostatečně nevyznal.

Uvnitř, ve velice chabém světle jediné pochodně, naplňovala vzduch kromě vůně oleje a kůže i tíživá atmosféra, přetrvávající z dávných válek. Podlaha byla celá pokrytá silnou vrstvou prachu z rozpadlých letek šípů a v ní se táhly stopy, které zde zanechal Sethvir, jak po ní přecházel a tahal samostříly a soudky se smůlou, aby mezi směstnanými policemi udělal místo.

Potom se Sethvir, jehož plášť vypadal v šeru jako zaschlá krev, zastavil. Jako by mezi jednotlivými kroky zapomněl pokračovat v chůzi. Ve skutečnosti se však za jeho zdánlivě nepřítomným výrazem skrývalo tak usilovné soustředění, že by mu neuniklo nic. Zaplašil z mysli rány do vrat, rozprostřel své vědomí daleko za zdi zbrojnice a rázem vnímal dění v celé Etaře.

Cítil davy, jak se ženou jako jednotlivé proudy před vodopádem ulicemi zahalenými stínem. Zatvrzelé stráže, které se šikují a s vytasenými meči jsou připraveny zabít každého čaroděje, na kterého by narazily. Sethvir věděl i o rodinách v zamčených domech, cítil prolitou krev nevinných, slyšel křik znásilňovaných a neušel mu ani vztek a zoufalství oloupených. Naléhavost situace mu však nedovolovala truchlit. Mohl jen sesílat drobná uklidňující kouzla.

Jejich účinky byly téměř zanedbatelné. Ve sklepě mezi zaprášenými pavučinami přestalo nemluvně, které tam ukryli jeho rodiče, hystericky plakat. Tři schoulená dítka se konečně přestala děsit tmy a vysoko na nebi byl Traitheův havran konečně vysvobozen z bezcílného kroužení, a mohl tak bezpečně vyrazit černou oblohou ke svému cíli. Přesto však z tisíců příkoří, na které strážce Althain narazil, jich zažehnal jenom velice málo. Jeho nesmírné schopnosti musely zůstat nevyužity, když procházel zástupy pobouřených obyvatel Etarry s jediným, zvláštním ostrůvkem klidu, kde seslal Traithe kouzlo na pány radní, kteří teď spali zabarikádovaní na radnici.

Sethvira by tato situace mohla pobavit, kdyby právě v tuto chvíli nepřišel signál, na který tak dlouho čekal.

„Poslouchám,“ odpověděl strážce Althain.

Asandir se ohlásil z balkonu nad potemnělým hlavním náměstím a pak vstoupil do sítě sil, která už na něj čekala. Jeho noha vykročila z balkonu, na němž bylo cítit rozlité víno a potlučená jablka, prošla sítí prostorových smyček a stanula v prachu na podlaze jižní zbrojnice.

Sethvir ukročil stranou a stíny se rozestoupily, aby mezi sebe přijaly vysokou postavu jeho kolegy. V náručí Asandir nesl Lysaera s’Ilessida, který byl v bezvědomí. Jedna ruka princi bezvládně visela dolů a po černém rameni čarodějova pláště splývaly zlaté vlasy.

V ostrých rysech princovy tváře se zračila vrozená vznešenost jeho rodové linie. Nikde nebylo ani stopy po zlobě, která jeho čest a život napadla. Lysaera, jenž se stal obětí nešťastné shody okolností, teprve čekalo probuzení, po kterém měl ucítit proměnu, která mu odřízla cestu ke královskému titulu.

Sethvir se pohledem vyhnul Asandirovým očím. Z rukou, tak pevně zaťatých dojemného krajkoví a modrého brokátu, i z čarodějova držení těla vyzařoval nevyřčený zármutek nad tím, že se ani po dnešní oběti korunovace s’Ffalenna nakonec přece jen neuskutečnila.

Nepadla ani zmínka o tom, že Proroctví Černé růže, které předpovídalo pokání Daviena Zrádce a návrat Ciladise Ztraceného, zůstalo odsouzeno k nejistotě.

Desh-thiere tedy byla umožněna její strašlivá odplata, ale vyhlídky na ucelení Bratrstva narušeného v zájmu míru na Atheře přitom zůstaly mizivé. Díky dunivým úderům beranidla ani neměli čas uvažovat nad tím, že všechny ty hrůzy, které zachvátily ulice Etany, mohly nakonec být zcela zbytečné.

„Polož ho támhle,“ ukázal strážce Althain na cáry plátna, kterými podložil soudky střel do katapultu, aby na prince nešel chlad z podlahy. Asandir na ně Lysaera položil a poklekl, aby odhrnul modrý samet, než se stačil umazat od špíny a oleje.

„Ty za to nemůžeš,“ řekl rychle Sethvir. Nedodával žádná zbytečná slova o tom, že by se Arithon mohl povznést nad příkoří dnešního dne a změnit se natolik, že by svůj dědičný titul přijal. Že by se snad nenávist, která se teď ještě prohloubila, mohla někdy zacelit tak, aby nezůstaly žádné jizvy.

Asandir, který teď klečel zdrceně s prázdnou náručí, si stáhl tmavý plášť a zakryl plavovlasého prince, o kterého se i nadále museli starat oni. Těžká vlna, měkká jako padající stín, zahalila třpyt vyšívání, který dosvědčoval, že Lysaer stále ještě dýchá. „Nepátrali jsme po posednutí dost důkladně,“ řekl konečně.

„I po těch, co cestují v čase?“ zavřel Sethvir oči, protože si bolestivě uvědomoval všechny následky zmatku, do něhož se řítilo celé město. Nejen že ho to vyčerpávalo, dnes vypadal jako kost a kůže. „Kdybychom měli pro toho ducha jméno, možná bychom mohli odhalit, o co mu šlo. Ale zabránit tomu? Konflikt, který předpovídala vlákna, by to stejně neovlivnilo. A Arithon je na útěku, ne po smrti.“

Což se dalo skutečně považovat za neuvěřitelný zázrak.

Plamen pochodně se zatřepotal a pak zhasl, neboť se ve zbrojnici objevil Luhaine. „Ztratil se mně,“ oznámil. Do dunění nárazů ještě dodal: „Podařilo se mi ho sledovat přes náměstí, ale pak se úplně změnil. Řekl bych, že Desh-thiere ovládla oba nevlastní bratry, a vůbec se mi to nelíbí.“

„Je to něco víc než jen posednutí duchem, to už víme určitě,“ přisvědčil unaveným hlasem Sethvir, který se posadil za Asandirem vedle improvizovaného lůžka a oběma rukama podložil Lysaerovi hlavu.

„Ale co to teda je?“ odsekl Luhaine.

„Nech Cala v klidu pracovat a on ti to poví.“ To, že Asandir použil Sethvirovo prastaré a téměř už zapomenuté jméno, odhalilo jeho skutečné zoufalství.

Luhaine si ničeho nevšímal. „Nikdo z nás tady nemůže jenom tak stát, když ty tady něco děláš!“ vyrazil pryč s průvanem, který se spíš hodil ke Kharadmonovi než k němu.

Do vzduchu, který rozvířil, se vznesl prach z peří, v husté tmě i pro zrak mágů téměř neviditelné.

„Je to zlé,“ řekl tiše Asandir. „Jak moc?“

„Ale, ta bytost je totiž hrozně šikovná.“ Sethvirův hlas zněl nepřítomně, neboť jeho vědomí teprve srovnávalo krok s jeho tělem. „Desh-thiere to měla proklatě dobře vymyšleno.“ Povzdechl si a uhladil pomačkané kraje Lysaerova svátečního obleku. „Jak je nám známo, zkáza Desh-thiere závisí na dvou rozdělených silách. Jak by se mohla lépe bránit než tím, že by mezi naše prince zasela nenávist a obrátila jejich schopnosti proti sobě?“

„Takže je odsoudila k vzájemnému nepřátelství.“ To znamenalo dívat se na všechno z dlouhodobého hlediska. Asandir si rovněž, stejně jako Sethvir, znepokojeně uvědomil, že duchové, kteří byli zanecháni u brány Skelseng, rozhodně v bezpečí nejsou.

Tato komplikace ovšem musela počkat.

„A co dál?“ zeptal se Asandir tiše.

Ztrápený Sethvir mu odhalil všechno, co zjistil. Nebylo s podivem, že zlovůle Věčné mlhy začala té noci, kdy byli oba nevlastní bratři zahnáni do úzkých mimo dosah paravianských ochranných kouzel v Ithamonu. Tehdy Desh-thiere pronikla do jejich nitra. Teď už čarodějové viděli, že jejich následující pátrání byla ztráta času. Duchové tehdy ještě žádné škody nenapáchali. Tehdy ještě ne.

Plný zděšení a bolesti Asandir vyřkl zdrcující závěr: „Takže Desh-thiere pohltila všechny Arithonovy schopnosti už v prvním okamžiku setkání!“

Strážce Althain, obklopený regály plnými zbraní, si opřel čelo o klouby sepjatých rukou. „To není to nejhorší.“ Jeho další slova téměř nebyla přes rukávy slyšet. „Duchové se potom nijak neprojevovali, protože rozebírali to, co zjistili.“ A pak, když ho hlas zradil, začal nad svými děsivými zjištěními přemýšlet v duchu. K žádnému těžkému poškození nedošlo až do Lysaerova hrdinského výkonu, při kterém se holýma rukama bytosti postavil při jejím uvěznění v Ithamonu.

„Celou tu dobu jsme ta ochranná kouzla sesílali špatně,“ zašeptal v mučivé úzkosti Asandir. „Příliš brzy jsme pátrali po zranění a schopnosti jsme chránili, až když už bylo pozdě.“ Lysaer byl tak vydán napospas nepříteli bez jediné možnosti obrany. Bylo smutné, že Arithon by se svými schopnostmi takový útok odrazil. Nebo by přinejmenšim vycítil přítomnost ducha, než by si ho stačil podmanit. „Ať nás zatratí Dharkaron, že jsme mohli být tak hloupí a vystavili prince takovému nebezpečí.“

Teď už však bylo příliš pozdě na to, aby se dala předchozí rozhodnutí vrátit zpátky. Sethvir sevřel suché, rozpraskané prsty svému kolegovi na zápěstí. „Bez skutečného jména Desh-thiere jsme přece byli slepí. Vlastně pořád ještě jsme.“ Pak ještě tichým hlasem sklíčeně vysvětlil, že Desh-thiere využila Lysaerova utrpení z Rudé pouště, když se v zájmu jejich přežití Arithon uchýlil k magii, aby zlomil vzdor svého nevlastního bratra, jemuž v té chvíli nenávist zastínila rozum.

„Toho se Věčná mlha chopila a pak si vzala další zkušenosti z Kharadmonových kouzel, kterým Lysaer nabídl své síly ve věži Kieling,“ řekl Sethvir. „A pak se toto prokletí už jen propojilo s životní energií obou bratrů. Když se ho budeme snažit vyhnat nebo zničit, oddělíme tím ducha od jejich těla.“

„Smrt,“ pronesl hořce Asandir. Chyby, k nimž došlo v minulosti, mu k jeho zármutku nepřidaly. Zatímco se Věčné mlze podařilo proniknout do záhad stvoření tak hluboko, podařilo se Bratrstvu a dvěma princům z Dascen Elur uvěznit všechny její duchy až na jednoho. Bytost, která Lysaera posedla, znamenala nebezpečí a musela být ihned vypuzena.

„Jsi připraven?“ zeptal se Sethvir. Přestože se jeho kolegovi v očích zračila nervozita, rozestavili se oba čarodějové kolem plachty a položili princi ruce na čelo a na hruď. Kolem nich se v šeru leskly tisíce zbraní udržovaných k tomu, aby prolévaly krev smrtelníků. Na rozdíl od nevyzpytatelné bytosti mohla tato ocel nabídnout jen krátkou, brutální smrt. Ráznou, definitivní ránu z milosti, po které vystřídal životní utrpení hrob.

Kruté pohodlí. Asandir se roztřeseně nadechl. „Je ti jasné, že když se nám to nepodaří, tak ho budeme muset zabít?“

Sethvir raději nic neříkal. Dunivé nárazy beranidla z ničeho nic ustaly. Zbrojnicí se rozhostilo tak hluboké ticho, že soustředění čarodějové slyšeli každé usazující se smítko prachu. Průvan hladil řady zbraní a rozezníval je tónem věštícím smrt. Sethvir upadl do transu a nic z toho už nevnímal. Jeho vědomí splynulo s Lysaerovým, aby od něho oddělilo energie, ze kterých se skládal nepřátelský duch.

Nebyl to úkol nikterak jednoduchý, protože bytost, kterou se snažili vyhnat, stále ještě nemela jméno.

Na Asandira připadl úkol zajišťovat bezpečnost. Pohroužen do Sethvirových kouzel se překotně probíral spletitými energiemi Lysaerovy aury. Jako by si dělal seznam, zaznamenal každičkou smyčku a kličku světelných čar. Na ty, které patřily s’Ilessidovi, Asandir seslal ochranné kouzlo. Všechny, které se zdály být cizí, Sethvir označil a odložil stranou. Nuance byly někdy tak malé, že na ně mnohdy logika ani intuice nestačila. Špatné rozhodnutí by znamenalo připravit pacienta o část jeho duše. Šlo by o jakousi duševní amputaci ještě trvalejší než nejhorší možné tělesné zohavení. Beze jména však Bratrstvo nemělo žádnou jinou možnost, jak ducha vypudit. Nebezpečí chyby se ještě zvyšovalo s prokletím, které odsoudilo oba nevlastní bratry ke vzájemnému nepřátelství. Asandir ucítil stejnou úzkost jako prve Sethvir. Nenávist, kterou měl Lysaer cítit vůči svému nevlastnímu bratrovi, byla totiž tak blízce propletená s jeho životní energií, že se bránila jakémukoliv vnějšímu zásahu. Nutkání přivodit zkázu svého nevlastního bratra bylo a zároveň nebylo součástí s’Ilessidovy duše. Určit jenom jediný pramen špatně by znamenalo odsoudit Lysaera k smrti.

Zpocený Asandir, pohroužený do životně důležitých pramenů energie, tak složitě propletených, že ho doháněly téměř k šílenství, pochopil, proč Sethvir přešel jeho poslední větu mlčením.

Bylo pravděpodobnější, že by se jejich vymítání mohlo vymknout z rukou a dotyčného zabít, než že by část bezejmenného ducha přehlédli a pak museli prince zabít sami.

Čas ztratil význam. Oba čarodějové zabraní do práce dělali jedno životně důležité rozhodnutí za druhým. Když byli téměř u konce, ohlédli se po své odvedené práci.

Světelných linií rozpoznaných částí ducha bylo podezřele málo.

„To přece nemůže být všechno,“ ozval se zoufale Sethvir. „Kde se to, u Atha, jen může skrývat?“

Znovu se pustili do práce a začali oddělovat Lysaerovy vzpomínky jednu po druhé. Některé byly příliš čerstvé, takže jim nebyly k ničemu. Podstata ducha jim neustále unikala. Asandir, bledý úzkostí, řekl: „Raději bychom měli znovu prozkoumat, co sem nepatřilo už na začátku.“

Sethvirova odpověď byla doběla rozpálená vzteky. Možnost, že by mohla Desh-thiere napadnout s’Ilessidovy schopnosti, byla nemyslitelná. A přece tomu tak bylo. Zbytek cizí bytosti se tak těsně vpletl do magie čarodějů Bratrstva, že si ho nevšimli ani oni sami.

„U Dharkarona, anděla pomsty!“ Sethvir téměř propukl v pláč. „To se není co divit, že nad ním ta mrcha zvítězila! Dostala se dovnitř přes jedinou věc, nad kterou by díky kouzlům nikdy nezapochyboval!“ Chyba tedy nebyla na straně Lysaera, ale samotného Bratrstva, které nepředvídalo to, co by mělo.

V tom momentě v zámku od dveří strážnice zvenčí zarachotil klíč. Gnudsogovo hluboké hulákání přerušil něčí odměřený rozkaz, po němž následovalo bolestivé vyjeknutí.

Pak se ozval Dakarův hlas: „No, já jsem vám říkal, že tam budou kouzla. Pusťte mě napřed.“

Sethvir povzdechl. „Máme společnost. Měli bychom s tím radši rychle skončit.“

Asandirovi se jakýkoliv spěch protivil. Pokud však měla být násilnostem panikou zmítaného davu v ulicích učiněna přítrž, bylo zapotřebí Lysaerových schopností, aby rozptýlil Arithonův příkrov stínu. Naléhavost situace neumožňovala kroky, které byly tak jako tak přinejlepším nejisté, ještě prověřit. Asandir posílil ochranná kouzla, která seslal, aby chránila Lysaerovu duši. Pak, jako by stál tváří v tvář pohromě, řekl: „Tak do toho.“

Sethvir rozestřel nad parazitickým duchem síť kouzel jako past. Lysaerovi po těle přeběhl výboj energie. Ve vzduchu vzplála ohnivá síť a její odraz se zaleskl na čepelích mečů a halaparten. Asandir cítil, jak jeho kouzla roztahuje jakási síla, jak uvězněný duch napíná síly, aby se udržel v těle hostitele. Tah zesílil a měl teď sílu přílivu. Asandir vydržel. Kdyby se mu vysmekl ze sevření pouze jediný pramen, Lysaerovi by v těle část ducha zůstala.

Sethvir kouzla ještě více utáhl. Místa, kde se síť sil napínala nejvíc, plála studenou modrou září a siločáry nad Lysaerovým tělem se napnuly jako propletené dráty, které někdo rve vší silou od sebe.

Duch se držel pevně.

Magie ještě víc zesílila. Lysaerovo tělo se na zmačkaném plátně napjalo v křeči. Bolest byla natolik silná, že pronikla dokonce i bezvědomím a z prince se vydral bolestivý nářek.

Možná že vykřikl i Asandir, protože s princem sdílel jeho muka. Na jakékoliv léčebné zákroky nebyl prostor, protože čaroděj byl zcela pohroužen ve snaze udržet princovu duši v těle. I když se energie kroutily podle něj, nemohl se stále zbavit dojmu, že toto vymítání nejde tak, jak by mělo. Jako kdyby duch do Lysaera zaťal své spáry tak, že se zdálo pravděpodobnější, že ho spíš rozsápe na kusy, než aby ho vydal.

A vzápětí opustil duch Lysaerovo tělo tak náhle, že všichni zavrávorali. Kouzla přeťala poslední pouta a znehybnila ono stvoření ve vzduchu. Ať už to dopadlo dobře či ne, bylo po všem. Lapený duch ztuhl na místě a plál nenávistí jako zapálená svíce. Osvobozený muž ležel bezvládně na hromadě plátna. Čarodějové, kteří seděli každý z jedné strany, se po sobě podívali – oba k smrti vysílení. Problesklo mezi nimi vzájemné porozumění. S’Ilessidův cit pro spravedlnost, který duch překroutil pro své nekalé účely, bezpochyby utrpěl blíže nedefinované škody.

Asandir se ochraptěle ozval: „Ta kletba, co postavila Lysaera proti Arithonovi, by jeho s’ilessidské vlohy zničila tak jako tak.“

Sethvir s bradou podepřenou povzdechl. Teď se už nic napravovat neodvažovali. Nebylo to možné bez nebezpečí, že nějak znovu probudí ducha Desh-thiere a dají tak v sázku princův život. „Vždycky tady ještě je další generace,“ řekl smutně. „Alespoň že jsme přemohli toho ducha.“

Stačil pouhý nepatrný záchvěv hlasu a Asandir na Sethvira upřel zkoumavý pohled. Strážce Althain se mu očima vyhnul a do svého zešeřelého vědomí ho nepustil. Pak se mu pohledem vyhýbal ještě chvíli. Asandir řekl: „To není všechno. Ty už máš pro to prokleté stvoření jméno, co?“

Až teď Sethvir zvedl pohled, v záři, kterou vydával duch, skličující jako sníh na prvních květech jara. „To stvoření bylo kdysi člověk.“

Na Asandira se vyvalila lavina důsledků tohoto zjištění spolu s novým pohledem na prokleté duše vězněné kouzly u brány Skelseng a čaroděj ztratil řeč. Ochromila ho hrůza z toho, že každá taková zmučená duše znamenala pro jeho Bratrstvo těžké břímě. Rozhodnutí čarodějů nebylo jako Athovo rozhodnutí, zda mohou vzpírající se duše takto navždycky uvěznit. Ani se nedala hádanka takové povahy jako Desh-thiere rozlousknout a osvobodit tak tisíce prokletých, dokud nestane Bratrstvo znovu v plné síle Sedmi.

To vše, a nejen to, se točilo kolem jediné věci – kolem života posledního s’ffalennského prince.

Právě v okamžiku, kdy Sethvir a Asandir došli k tomuto poslednímu závěru, se opět připomněla jejich současná situace.

Závora na dveřích vyletěla se zazvoněním nahoru. Kouzlo se zábleskem zmizelo a kovové závěsy se protočily. S naříkáním nad bolestí hlavy se škvírou dovnitř protáhl Dakar. Na nohou se přitom udržel jen díky tomu, že ramenem narazil do překladu nade dveřmi.

„Vždyť je tady tma!“ rozezněl Diegan temnotu, ve které se nic ani nepohnulo, ozvěnou. „K Dharkaronovi s těmi tvými opileckými žvásty. Není tu ani noha.“

„Ale je.“ Dakar vykročil a dvěma kroky překonal práh. „Jsou tu. Věřte mi. Sethvir prostě zapomíná rozsvěcet svíčky.“

Nedůvěřivý Diegan, stále ještě rozpálený z toho, jak musel zarazit Gnudsoga a jeho muže vyrážející dveře, začichal. Stále ještě zde bylo cítit, že zde teprve před chvílí zhasla pochodeň.

„Támhle,“ naklonil se Dakar, aniž by si uvědomil, že místo, na které ukazoval, halí tma.

Ukázalo se, že tam skutečně prázdno není. Asandir zachraptěl vyčítavým strašidelným hlasem: „Tak tomuhle říkáš držet etarrského kapitána stráží pod zámkem?“

Diegan leknutím málem vyletěl ze svého kabátce posázeného diamanty.

Dakar ztratil rovnováhu a ztěžka dosedl na zem. „Za to může to víno,“ zafuněl. „Vypili jsme obě ty karafy a Diegan mě uprosil. Kde je Lysaer?“ Pak, jak se mu začalo v hlavě rozjasňovat nebo se mu začal vracet zrak, si všiml jemné záře uzavřené kouzly před Sethvirem. Dakar přimhouřil oči a poznal kouzlo uvěznění a uvnitř zmítající se záři, ze které se mu zvedl žaludek. Tentokrát to však nebyla reakce na vypité víno ani předzvěst přicházejícího proroctví. Jeho nevolnost měla tentokrát na svědomí reakce na něco, co nezplodil příroda.

Dakarova otupělost byla ta tam. „Tak vy jste to věděli!“ vykřikl.

Asandir ho okamžitě opravil. „My jsme si to mysleli. Beze jména jsme ani nemohli předpovědět, jak se škody napáchané Desh-thiere projeví. A když se to tvé druhé proroctví dostalo do rozporu s tím prvním, už jsme neměli nic, čeho bychom se mohli držet.“

„Tak to já to svoje druhé proroctví ani neznám.“ Dakar se podíval pod nohy, jako by se potřeboval ujistit, že stojí na zemi. Pohled ho přinutil poohlédnout se po něčem pevném, o co by se mohl opřít, až mu padl pohled na ležícího Lysaera a on navázal na přerušený tok vyzvídání. „Takže jste nedělali nic,“ osočil své kolegy z Bratrstva a jeho rozhořčení přešlo do soucitného, opilého kňourání. „Ach, u Atha, a to vám Lysaer tak věřil a my ostatní taky.“

Pootevřenými dveřmi dovnitř doléhalo burácení rozběsněného obyvatelstva, do kterého hulákal Gnudsog své rozkazy. Byla slyšet slabě i jednotlivá slova, která haněla mágy a královskou krev. Dav už začínal jednohlasně skandovat.

Do této nepěkné kulisy se Diegan obrátil na dva čaroděje. „To ani teď nic neuděláte?“

Sethvir vstal. Mávl rukou a vyhaslá pochodeň opět vzplála plamenem. Zbrojnici zaplavilo světlo a zablyštělo se na kovových pilinách, které zde zanechal brus, na lesknoucích se čepelích, jež brzy pohasnou pod čerstvou krví, a na diamantech, jimiž měl Diegan posetý kabátec, jenž se s každým dechem přerývaně zvedal.

Strážce Althain, jenž se neurčitě rýsoval vedle zbraní, zamrkal. „Vy byste si přál s něčím pomoct?“

„Já si přeju, aby vás všechny proklel Dharkaron, a to jak ještě nikdy!“ vykročil rázně vpřed Diegan. Zlaté střapce se mu na botách rozkývaly, jak se rychle zarazil a shlédl na Lysaera. „Co jste udělali s ním? To jste ho zabili? Protože se ozval proti vašemu princi?“

„Oni by mu neublížili,“ vložil se do toho Dakar. „To, co Lysaer umí se světlem, bude potřeba, aby se nějak zrušil ten Arithonův stín.“

„Takže to je pravda!“ Dieganovy černé oči přelétly ze Sethvira k Asandirovi. „Ten král, co jste nám ho zkusili podstrčit, je jedním z vás, rozený a zkušený čaroděj. Přinutili jste naše radní pod hrozbou povstání ustoupit. No, povstání tu máme stejně. Všechny cechy jsou na nohou a do paláce ministrů a do starostova sídla se teď dobývá chudina.“

Sethvir, kterého jako by se Dieganovo běsnění vůbec netýkalo, si prohrábl plnovous. Na adresu Lysaera řekl svému kolegovi: „Nechce se mi pouštět ho, ještě než se dozvíme, co se stalo s Arithonem.“

„Nemáme na vybranou.“ Asandir položil ruce jemně princi na plavou hlavu a jemným kouzlem ho probudil.

To, že Sethvir odhalil v duchovi lidskou stránku, vše obrátilo vzhůru nohama. Úkol dostat Desh-thiere do bezpečí Citadely musí dostat přednost a Etarra se bude muset o sebe nějak postarat sama. Postavení starosty už bylo tak otřeseno, že už mu nemůže být pomoci. Arithonův příkrov stínu už Lysaer rozežene sám a zastaví šířící se paniku a násilnosti. I kdyby ho pak měla kletba Desh-thiere dohnat k tomu, že postaví vojsko proti svému nevlastnímu bratrovi.

Válku přece předpověděla i vlákna.

„Máte mít, co chcete,“ čelil Asandir Dieganově rozhořčení s klidem, ve kterém se odráželo jeho vědění. „Boj, nedorozumění a důvod k další nenávisti.“

Lysaer se mu pod rukama pohnul a zasténal.

Diegan co nejrychleji poklekl a zatřásl princi ramenem. „Jste v pořádku? Příteli, neublížili vám?“

Lysaer otevřel oči. Na okamžik vypadal, že neví, kde je. Pak otočil hlavu, zamračil se a zaostřil pohled na Asandira. „Ath mi odpusť,“ zašeptal. „To byl strašný sen. Nebo je to snad pravda, že jsem rozbil Elshianovu lyrantu?“

Asandir taktak že se ovládl, když z boku Sethvir smutně přisvědčil.

Lítostí obtěžkaným hlasem pronesl: „Nic z toho, na co si vzpomínáš, se ti nezdálo. Celá Etarra se teď bouří. Protože jsi svými činy probudil mezi lidmi k princi Rathainu nedůvěru, je tvých schopností okamžitě potřeba k tomu, abys ve městě nastolil znovu pořádek.“

Až v té chvíli Lysaerovu pozornost upoutal hluk davu. Posadil se, spatřil Diegana a pak zrudl, protože se mu začala vracet paměť. „Arithon. Ať jsem řekl cokoliv, tak všechnu tu hrůzu, stíny a šílenství v ulicích rozpoutal on.“ Pak se děsivě změněným hlasem zeptal: „Kde je?“

„Máš na mysli svého nevlastního bratra,“ zkusil v princi Sethvir vzkřísit ještě nějakou poslední pohřbenou jiskřičku svědomí.

Kletba Desh-thiere se však v jeho srdci zaryla nesmírně hluboko a okamžitě vytáhla na světlo starou nenávist. „Je nemanželského původu a se mnou není v žádném příbuzenském vztahu.“

„Ani nenávist nemůže nijak vyvrátit skutečnost, Teir’s’Ilesside,“ odtušil Asandir. „Prahneš po krvi svého příbuzného.“

S Lysaerem to ani nepohnulo. „Prahnu po tom, abych napravil nespravedlnost. To si pamatujte. Až najdu toho vašeho pirátského parchanta, postarám se o jeho smrt a pak ho po kusech dám lovcům lidí, ať ho hodí psům!“

„Pak už tu není o čem mluvit,“ opáčil chladně Asandir a vstal. Překročil Dakara nedůstojně sedícího na zemi.

Lord Diegan, velitel vojenské posádky v Etaře, vykročil ke dveřím, které čaroděj otevřel, jako první. S pevně sepjatými rty řekl Lysaerovi: „Obdivuji vaše odhodlání. Ovšem nejprve, příteli, musíme toho prince stínu někde ulovit.“

„On není princ vůbec ničeho! A najít ho zase tak těžké nebude.“ Lysaer srovnal s elegantním velitelem krok. Když odcházel, už o čemsi naléhavě hovořil a ani jednou se neohlédl.

Ze strážnice se ozval výkřik lorda Diegana. „Gnudsogu! Na ty zbraně se vykašli. Sežeň okamžitě hlídky a pošli je, ať prolezou ty uličky u dílen. Když nám bude přát štěstí, tak bude ten Vládce Stínu tam. Hněte sebou a zatkneme ho za osvobozování odsouzených!“

Dveře od strážnice se zabouchly.

Průvan, odříznutý od venkovního hluku, se mezi regály protáhl opačným směrem a z plamenu pochodně vyplašil červené jiskry. Asandir, který zůstal se stíny a pomalu se usazujícím prachem, se posadil na sud střeliva. Pohled, který vrhl za zbloudilým závanem větru, byl zlověstně zamyšlený a pochmurný. „Arithon už tam není, doufám.“

Odpověděl mu Luhaineův klidný hlas: „To nevím. Ty děti byly propuštěné ani ne za hodinu. Kovář a vozkové za to dostali zaplaceno z peněz za smaragd z koruny, který dal do zástavy. Nebylo jednoduché získat ho zpátky.“

„A ty děti?“ ozval se Sethvir. Při letmé kontrole zmíněné oblasti totiž narazil i tam na povozy převrácené rozzuřeným davem.

„Ty se rozutekly. Poschovávají se jako králíci a potom vyrazí pryč z města.“ Luhaine pokračoval ve svém hlášení. „Arithonův kůň je ze stájí pryč. Sethvirovi ze sedlových brašen zmizela nádobka plná narkotické rostliny tienelle.“

Strážci Althain se rozjasnila tvář. „Ať si ji Arithon klidně nechá. Používat ji umí a proti etarrským vojákům se mu bude hodit cokoliv.“

„To jsem si myslel i já.“ Luhaine se na okamžik odmlčel. „Spojil jsem se s Kharadmonem.“

„Aby zase otočil tu bouřku?“ Sethvir se kousl zevnitř do tváří, aby zahnal úsměv. „Ale to je výtečné! Pokud má Diegan zburcovat vojáky, tak ať jim zbraně aspoň zrezaví v pořádném lijáku.“ Vzápětí se mu na tváři rozhostilo ulehčení. „U Atha, ten má ale za ušima.“

„Arithon?“ zpozorněl Asandir. „Tys ho našel?“

Luhaine se přívětivě zeptal: „Jak? Kde?“

Strážce Althain, dávno přivyklý na rozplétání zašmodrchaných problémů pěti království, si pečlivě upravil zacuchaný plnovous. „V téhle oblasti je jen jedna hnědá klisna s bílou skvrnou na krku.“ Potom, plný uspokojení, ve kterém ho nerušili ani napjatě čekající kolegové, přece jenom odpověděl na původní otázku. „A ta je za hlavní bránou a žene se na sever. Což znamená, že musí Arithon dříve nebo později padnout do rukou hlídkám Steivena, správce Rathainu.“

„To není moc dobrá zpráva,“ zabručel Dakar roztažený na zemi.

Luhaine bryskně přisvědčil. „Steiven prahne jen po jediné věci, a to je, mít ve sbírce hlavu každého etarrského cechmistra.“

Sethvir rozhodil rukama. „Radši krvavá válka, než aby královský rod s’Ffalennů skončil ranou mečem někde v uličce!“ Pak zmlkl, protože si uvědomil, že Luhaine ještě nic neví. Nové souvislosti, před které je postavila Věčná mlha, na něj teprve čekaly.

Asandir káravě dloubl špičkou nohy svého učedníka do žeber, protože ten už vypadal, že začne chrápat nahlas. „Nezapomínej, že když Arithon zemře, tak z toho tvého Proroctví Černé růže nebude nic.“

„Copak ty snad chceš, aby se Davien vrátil?“ Šílený věštec udiveně otevřel lesknoucí se oči. „To je pěkně padlý na hlavu, když nejvyššího krále sesadila z trůnu právě jeho zrada!“

Představení

Na ulicích Etarry ležel tmavý stín a pochodně ve zrezivělých držácích pohasly na nejasné oranžové body. Zvuky šarvátek, výkřiky, řinčení kovových zbraní a Gnudsogovo klení – to všechno znělo zvláštně tlumeně. Jako by se vzduch ve zvláštní tmě změnil na těžkou, vlhkou vatu. Diegan, který se vzbouřenému davu vyhýbal, rychle kráčel, obklopen eskortou, a jako vzácný poklad si prohlížel spojence, který se na poslední chvíli odtrhl od čarodějů Bratrstva.

Lysaer vypadal rozzuřený na nejvyšší míru – bledá pleť, zlaté vlasy, rty, ze kterých mu vyprchala krev. Když prošli kolem pobudů, kteří tloukli jakéhosi sluhu, zůstala jeho tvář stejně bez výrazu jako leštěný mramor. Chřípí se mu ani nezachvělo, když na ně dolehl zápach obsahu stoky, rozlitého po dláždění. Klenuté, tenké obočí mu nevystoupilo ani o kousek, když viděl, jak eskorta zakročila proti rozběsněné skupince, která kvůli sekáčkům na maso vyrazila dveře u řezníka. V princových očích se odrážely pochodně a halapartny, ale jejich pohled zůstával tvrdý jako diamant.

Z jedné boční uličky, která byla tak malá, že v ní ani nebyly lucerny, křičela o pomoc jakási žena. Nadávky, které hulákal mužský hlas, uťalo plesknutí rány, z uličky se vyřítil pes se zježenou srstí na zádech, pak mu sklouzla packa a on se s kňučením svalil na zem. Hlídka na své cestě k radnici zahnula za další roh a Lysaer překročil zraněného psíka, aniž by o něj zavadil pohledem.

Diegan si utáhl plášť se střapci kolem těla, aby mu nebyla zima. „Takže je to pravda?“ zeptal se polohlasem.

Otočil se k němu pohled safírových očí. „Co?“ zamrkal Lysaer a zdálo se, že pomalu přichází k sobě. „Co jestli je pravda?“

Chladný pohled, vřelé srdce, dodával si odvahy Diegan. Protože to i přes svůj švihácký zevnějšek nebyl žádný zbabělec, ptal se dál. „Ten váš původ. Jste z královské krve? Vážně je ten čarodějskej povýšenec váš nevlastní bratr?“

Lysaer ostrým pohledem projel skrz něj. „Vy byste se hlásil k parchantovi, kterého přivedlo na svět znásilnění?“ Bez problémů zamlčel, že po útěku jeho matky do objetí jejího s’ffalennského milence následoval celý rok vášnivého vztahu. Lysaer se hrozně zamračil, protože na něj vykoukla zasutá vzpomínka, že kdysi mluvil jinak. Že se kdysi u svého královského otce za tohoto pirátova parchanta dokonce přimlouval.

Už se mu to zdálo nesmírně dávno. Tak dávno, že mu to připadalo jako vzpomínky někoho jiného. Tenkrát se Lysaer považoval za odvážného a spravedlivého muže. Teď mu jeho někdejší lítost přišla spíš jako naivita hlupáka, která ho stála jeho vlastní budoucnost, protože lpěl na jedné bolestivé skutečnosti. Ve srovnání s tím ho stála lež mnohem méně. A z pohledu současné situace, pokud budou jeho ztráty permanentní a Arithon ukázal svou skutečnou tvář, mohla být tato nevinná lež, kterou právě řekl Dieganovi, i naprostá pravda.

Lysaer, který pocítil úlevu, jako by mu někdo sejmul z ramen tíhu celých nebes, se téměř rozesmál.

„Takže jste z královského rodu jako on,“ poznamenal zachmuřeně Diegan. Pak si všiml Lysaerova rozjařeného výrazu a situaci přehodnotil. Jak hysterie, tak i naprostá absence jakýchkoliv emocí byly zřejmě následky mimořádného duševního otřesu. Velitel se soucitným výrazem své obvinění poněkud zmírnil. „Tak to je těžká věc. Velice ošemetná.“

„Ani v nejmenším.“ Další lež Lysaerovi přišla na jazyk jakoby nic. „Třeba jsem syn krále, a dokonce oficiální, nikoliv ovšem na půdě Athery. Všechno, na co bych si mohl činit nárok, leží za bránou mezi světy, protože to s’Ffalennovy činy odsunuly mimo dosah.“

„Takže princ ve vyhnanství?“ vyzvídal Diegan dál.

Lysaerův úsměv se objevil nečekaně jako jarní tání. „Ale vůbec žádný princ, příteli. Byl jsem zbaven dědictví. Jsem oběť čarodějů stejně jako vy. Posloužím lidem Etarry, jak budu moci. A spokojím se pouze se spravedlivou pomstou.“

Prošli kolem další uličky. Diegan její ústí přejel pohledem už ze zvyku. Právě taková místa byla jako stvořená pro přepadání urozených činitelů. „Takže vaše matka nebyla z rodu s’Ffalennů?“

„Ne, copak to není poznat?“ ušklíbl se Lysaer s výrazem hluboké bolesti, který v něm přetrvával už od dětství. „Má matka, ať z ní Athův mstitel Dharkaron smyje onu hanbu, byla právě ona zprzněná královna.“

Před nimi se z přítmí vynořilo náměstí, jehož vstupní bránu zalévaly strašidelnou září lampy. Ve zvláštním tlumeném světle se pod vyřezávaným štítem brány tiskly schránky pro štěstí, groteskně zalité voskem ze svíček, které zde rozestavili ambiciózní kupci. Drobné cínové talismany, které měly cinkat a odhánět tak iyaty, tiše visely bez pohnutí ve tmě.

Dav se tísnil ještě víc než předtím, hlavně v místech, kde farmáři zastávající návrat monarchie metali po cechovních obchodnících nadávky a volně ležící kusy zdiva. Občas palba zasáhla i cíl. K Dieganově eskortě se připojili další vojáci. Ti byli ještě ověšeni blýskající pozlacenou stafáží a na zbraních, jimiž se oháněli, se ještě skvěla výzdoba ve slavnostních barvách. Vzhledem k tomu, že měli původně udržovat pořádek při korunovační slavnosti, vypadal v jejich společnosti Gnudsog se svými jizvami a otlučenou polní výzbrojí jako nějaký zločinec.

Řadami zahýbal jakýsi rozruch. Do davu vtrhl udýchaný posel ve starostenské livreji a na tváři se mu skvěla modřina. Volal ve vřavě lorda Diegana.

„Čerstvé zprávy!“ zahulákal Gnudsog na svého velitele. „Teď to však nechtějte slyšet, pane. Radši si to poslechněte v klidu, až dorazíme na radnici.“

„Ne!“ vykřikl posel zděšeně. „Tam ne! Radnice je zamčená kouzly.“

„Traithe,“ konstatoval stroze Lysaer. Když uviděl, kterak Diegan pevně zaťal zuby, uklidnil ho gestem. „Těm radním uvnitř se nic nestane.“

Velitel stráží se otočil, až se ametysty a diamanty blýskly kolem. „Pošlete toho muže sem. Vyslechnu ho teď.“

Vojáci se rozestoupili, aby mohl posel projít. Košili měl na rameni rozervanou a na jedné ruce měl kotníky odřené až do krve. „Měl jsem štěstí, že jsem se k vám vůbec dostal, pane. Povstalci na ulicích vyvrátili lampy a tři konšely jimi utloukli k smrti.“

„Tak neseš zprávy, nebo ne?“ chytil Diegan muže za límec.

Posel, který si až teď všiml, kdo to stojí vedle jeho velitele, vyjekl a odtáhl se pryč. „Ale pane! Ten blonďák to přece táhne s nima!“

Nabroušený Diegan, jenž se užuž chystal přikázat Gnudsogovi, aby ukončil nebožákovo utrpení pořádným výpraskem, sebou trhl, protože ho kdosi chytil za paži. Otočil se a spatřil klidný Lysaerův pohled.

Princ, který se už zřekl všech práv královského postavení, tiše řekl: „Ne. Po tom, co napáchal Arithon, je všechna zášť naprosto pochopitelná. Chci dokázat, že si zasloužím důvěru tohoto muže stejně jako důvěru vás i celé Etany.“ Z prince ve vyšívaném sametu vyzařovala hrdá vznešenost.

Posel se začal omlouvat: „Prosím za prominutí, můj pane.“ Natáhl ruku, že si odhrne vlasy z čela, a zarazil se při pohledu na zakrvácené klouby.

Lysaer ho z rozpaků vytrhl lehkým poklepáním na rameno. „Na tituly zapomeňte. Proti Vládci Stínu máme stejné postavení, vy i já.“ Pak, jako by kolem netloukli běsnící davy Gnudsogovi vojáci a jako by ve výhledu nebránila temnota, se princ začal posla klidně vyptávat.

Diegan s úžasem sledoval, že se posel přestal třást a začal odpovídat. Brzy se dozvěděli, že Traitheova kouzla zabránila pánům radním zasáhnout. Gnudsog, nevrlý jako starý tygr, připustil, že přestože pro jeho vojáky by zavřené dveře nepředstavovaly vůbec žádný oříšek, kouzla čarodějů byla něco docela jiného.

„Proto nebudeme používat hrubou sílu,“ pronesl Lysaer. K poslovi ještě dodal: „Šel jste přes hlavní náměstí před radnicí. Co se stalo s tím pódiem, které bylo postavené kvůli proslovu s’Ffalenna?“

Dvořan obrátil oči v sloup. „O to se už postarali vzbouřenci, to je jistá věc. Přihnalo se jich tam pár s páčidly a sochory, že to strhnou, ale poté to začali bránit farmáři s povozy, mávali leopardími vlajkami a hulákali, že královské výsady prosadí kvůli svým nárokům na půdu.“

„Takže extremisté na obou stranách?“ usmál se Lysaer. „To je skvělé.“ Zasmál se a obrátil nadšený, rozjásaný pohled k Dieganovi, který stále ještě ničemu nerozuměl, a ke Gnudsogovi, který si popuzeně masíroval zjizvenou ruku. „Vzhledem k tomu, že vaši radní nemohou zjednat ve svém městě klid, tak to uděláme za ně.“

Odhodlaně vykročili a vpochodovali na náměstí. Gnudsog utvořil ze svých mužů klín a vtrhl mezi vzbouřené tovaryše zezadu. Meče a okované konce halaparten si s dřevěnými holemi rychle poradily a tak povoz s rozsypanými melouny a přivázanými napůl uškrcenými kuřaty znamenal pro vojáky jen minimální zdržení. Gnudsogovi muži nasadili halapartny jako páčidla a vmžiku ho obrátili na kola. V té chvíli už na ně pokřikovaly obě znesvářené strany, které se spojily proti vojákům.

Zatímco se boj přesouval jinam, vyšplhal Lysaer na nikým nehlídané schody, poseté kusy rozervané vlajkové výzdoby a leopardích zástav, které pochodně již přebarvily ze s’ffalennské zelené a stříbrné na smuteční čerň. Smysl pro spravedlnost ho přinutil na chvíli zastavit, aby utišil mladého farmáře, který klečel na zemi a k tváři si tiskl zmuchlaný cíp praporce. Stačilo pouhé slovo, dotek a žert a chlapci se na tváři rozhostil úsměv. Dnešní den mu na tváři zanechá jizvu, která mu rozhodně do náruče děvčata nepožene. Další kapka do tak už dost hořkého poháru. Aniž by si uvědomil, že ho ovládá kletba, došel Lysaer až na pódium, ze kterého měl s’ffalennský zrádce přísahat Etaře, že ji bude chránit.

Bratrstvo si vybralo místo, které bylo výborně vidět a odkud bylo všechno slyšet. Lysaer stanul mezi třískami žerdí, ze kterých byly servány vlajky, a naskytl se mu pohled do všech koutů náměstí.

Před ním se rozprostírala vřava, jež zachvátila celé město. V sinalém světle lamp se mu naskýtaly jednotlivé výjevy – hulákající řemeslníci, kteří se rozháněli svým nářadím a vyrvanými kůly od baldachýnů, opilý smích potácející se bandy nějakých pobudů, žena držící si rozervané šaty. A jakýsi obstarožní měšťan ve značně tísnivé situaci, protože mu jako poslední zbraň už zbyl jen zbytek rozbitého květináče, kterým odrážel dorážející útočníky.

Kritické situace, ve kterých se tito lidé nacházeli, zaplašily v Lysaerovi pocit dezorientace, který v něm přetrvával od okamžiku, kdy se probral. Definitivně se rozhodl tak, jak to Desh-thiere celou dobu chtěla.

Hodinu, kterou strávil v područí ducha, teď dával za vinu kouzlům, která ho měla zmást. To, že Bratrstvo bude Arithonovi pomáhat s útěkem, se mu zdálo nabíledni, vzhledem k tomu, jak vytrvale čarodějové odmítali připustit cokoliv z jeho pirátské minulosti. Takové názory už spravedlnosti stát v cestě nesmí. Stejně tak není možné povstání takových rozměrů zastavit násilím. Lysaer zauvažoval a došlo mu, že se unáhlil, když uvažoval o tom, že by mohl využít všechny své schopnosti a strhnout z oblohy příkrov stínu naráz.

Panikařící obyvatelstvo by mohlo tak drastický zákrok považovat za útok nepřátelského čaroděje. Žádný jeho čin, ať už sebelépe zamýšlený, nesmí zadat další důvod k panice. Pozvolný postup bude rozumnější. Světlo se musí nad městem začít rozprostírat pozvolna jako hojivá mast na otevřené rány.

Lysaer pozvedl ruce.

Během měsíců, po které bojovali s Desh-thiere, se jeho schopnosti ještě více rozvinuly a na základě hodin strávených s Arithonem ve společném boji se Lysaer domníval, že si dokáže poradit s jakýmkoliv stínem.

Okolní výkřiky, pokřikování vojáků, rány dřeva o ocel, to vše zahalilo Lysaerovo soustředění v okamžiku, kdy vyslal část svého vnímání jako sondu nad město. Tiše, obezřetně vyzkoušel síť temnoty, kterou rozprostřel Vládce Stínu.

Jeho sonda okamžitě zmizela. Tma, hluboká jako oceán, jako by se jeho snažení vysmívala. Lysaer ucítil rozhořčení. Žádný příkrov by nemohl trvat věčně. Dokonce ani Bratrstvo nevládlo neomezenými silami. Lysaer potlačil žár své nenávisti rozumem a objektivním myšlením. Další jeho sonda odhalila síť magie chytře propletenou se stíny. Nejen že se nechal oklamat iluzí, že temnota nemá hranic, ale dokonce si i myslel, že musí být Arithon ještě někde ve městě.

Tyto stíny držely pohromadě kouzla čarodějů. Díky tréninku, jehož se Arithonovi dostalo, mohla temnota dál existovat i bez jeho přítomnosti.

S velkou pravděpodobností Arithon sluneční svit zakryl, aby zamaskoval svůj útěk. V Lysaerových očích Arithonovu vinu nijak nesnižovalo, že útok nebyl přímo namířen proti obyvatelům Etany. Občanské bouře vypukly kvůli tomu. Z pohledu královských povinností sáhl muž, který měl udržovat mír, bez jakýchkoliv skrupulí po těch nejkrutějších prostředcích, jen aby se vyhnul svým povinnostem.

Spravedlnosti bude učiněno zadost, zařekl se v duchu Lysaer. Za každý ztracený život, za každé zranění z nedbalosti se bude Arithon s’Ffalenn zodpovídat.

Temnota musí být okamžitě rozehnána. Lysaer rozpřáhl ruce. K obloze vyrazila slabá záře. Byla zlatá jako sluneční svit pozdního odpoledne na podzimním paloučku, takže si ji nikdo nemohl splést se světlem pochodní.

Přes všechen chaos a pozdvižení vládnoucí na náměstí, přes barikádu vztyčených halaparten, které držely Gnudsogovy stráže, se obrátily oči k tomuto prazvláštnímu zdroji světla. Šokovaní etarrští občané spatřili, jak se nějaký muž srdnatě staví temnotě na odpor.

Kdosi vykřikl. Z davu se zvedly ruce a ukazovaly na záři, která se linula z osaměle stojící světlovlasé postavy na pódiu. Boj kolem Gnudsogových ozbrojenců ustal. Farmáři zůstali civět s cihlami a nápravami vytrženými z bryček v rukou, neboť jejich bojechtivost rázem vystřídal úžas. Lupiči, již se vydali rabovat, se zděšeně otočili od vchodů, které se najednou vylouply ze stínu. Jakmile přišli o svou anonymitu, rozutekli se do uliček, aby je nechytily hlídky. Výpravy cechů mířící za konkrétnějšími činy se na své cestě sabotovat konkurenci zarazily. Nejméně otrlí farmáři se rozkřičeli, protože se znovu objevilo světlo, které pro jejich majetek a živobytí znamenalo spásu. „Jsme zachráněni!“

Ze schodů na pódium jim odpověděl lord Diegan. „Díky Lysaerovi, Pánu Světla, bude naše město znovu vzkvétat!“

„Lysaer, Pán Světla!“ zvolal zedník s mozolnatýma rukama. Jeho zvolání se ujalo a brzy ho skandovalo celé hlavní etarrské náměstí.

Zlatý kruh se rozšířil a rozjasnil se. Vypadalo to, jako by Lysaerovy ruce tonuly v záplavě zlatých jisker. Záře se mu blýskala ve vlasech, jako by byly z drahého kovu, a třpytila se na zlatých manžetách a prošívaném kabátci. Výraz na obličeji obráceném vzhůru do záplavy světla se ani při skandování davu nezměnil. Soustředěný muž ze západu vypadal jako anděl, který sem byl seslán vznešenými pány z Athlierie.

Dokonce i Gnudsoga tento pohled vytrhl z jeho tvrdošíjnosti. „Vypadá úplně jako princ.“ Temné oči se otočily a zahleděly se na lorda Diegana. „Ne aby mu ta vaše potrhlá rada začala cpát z vděčnosti třeba korunu.“

Etarrský velitel, jenž se necítil právě nejjistěji, když skandování otřásalo i těmi nejvzdálenějšími okny na náměstí, se na něj zachmuřeně usmál. „Za tuhle službu chce Lysaer jen jedno – hlavu prince Rathainu.“

„Fajn,“ usmál se Gnudsog. Úsměv jeho obličeji na kráse příliš nepřidal. Při pohledu na jeho jizvy a zuby vylámané v dávných bitkách by začal škemral o milost i leckterý lovec lidí. „Tak s tím mu pomůžu, to přísahám na svůj meč.“

Muž, kterému se celá Etarra obdivovala, jako by o ničem ani nevěděl. K tomu, aby se mohl Lysaer pustit do křížku s Arithonovou magií, bylo zapotřebí maximálního soustředění. Ukázalo se, že stín odolává i tomu nejsilnějšímu náporu světla. Jako kaňky od inkoustu na světlounké kožešině se bránily některé stíny tak urputně, že se chvílemi zdálo, jako by měly navrch. Lysaer své světlo ještě zesílil. Čas ubíhal. Jak z něj světlo proudilo, cítil pouze to, jak temnota ustupuje. Nic jiného neviděl, byl hluchý i k Dieganovým povzbudivým výkřikům a nechal si dokonce ujít i chvíli, kdy se celá Etarra od jedné strany hradeb ke druhé koupala v jím vyčarované záři. Lampy a pochodně rozjasnily dokonce i ty nejzastrčenější uličky, do nichž Gnudsog vyslal hlídky, aby nastolily pořádek mezi vzbouřenci.

Odpoledne už kupci svoje domy odemkli. Lidé přilákaní nejrůznějšími zvěstmi a neutuchající oslnivou září zaplavili hlavní náměstí podruhé. Skandování postupně sláblo, až posléze v užaslém tichu umlklo úplně.

Lysaer se ve své osamocené bitvě s temnotou ani nepohnul, když se páni radní probrali k životu a zjistili, že dveře od radní síně jsou zajištěné pouze závorami jako obvykle.

V nějakém nestřeženém okamžiku se vytratil také čaroděj Traithe.

Představitelé Etany, které ohromila zpráva o s’ilessidském princi, který se postavil v boji proti monarchii na jejich stranu, se shromáždili na pódiu. Mezi polámanými latěmi a cáry sukna zůstali stát bez hnutí Lysaerovi po boku.

Lysaer, zaplavený svou září, o nich neměl tušení a právě přemáhal pocit porážky, že nad ním Arithonův déletrvající výcvik vítězí. Odhodlání mu však velelo vytrvat. Bude za Etarru bojovat, dokud ho neopustí poslední síly. Podařilo se mu zahnat stíny za hradby města. Nevěděl, že krveprolití už ustalo. Protože už mu na ničem nezáleželo než na tom, aby dílo svého nevlastního bratra konečně zničil, Lysaer urputně a nepříčetně udeřil bleskem.

Diegan byl nejblíž, když se začaly doširoka rozpřažené ruce třást. Září lemované prsty se zkroutily do dlaní a Lysaerovo tělo roztřásla křeč. Zapotácel se, a právě v okamžiku, kdy se zhroutil, ho zachytil etarrský vrchní velitel.

Pak Lysaer otevřel oči, ve kterých se zračila potupná prohra.

Lord Diegan, plný soucitu, řekl: „Všechno je v pořádku, Lysaere. Už je po povstání. Krveprolití se vám podařilo zastavit a stíny jsou za branami.“

„Nic není v pořádku!“ Lysaer se zhroutil Dieganovi do náruče a nenávistně zašeptal. „Nic se mi zastavit nepodařilo. Co budu živ, nebude v Rathainu vládnout ani stín, ani princ temnot.“

Tohle princ prohlásil na pódiu, kde měl pronést slavnostní přísahu král, a akustika, na níž si Bratrstvo dalo tak záležet, roznesla i ta nejtišší slova široko daleko. Nenávist v Lysaerově slibu dolehla do všech koutů náměstí.

Na několik okamžiků zavládlo ticho. Pak se celé náměstí otřáslo, jak shromážděné masy zadržující dech vydechly a z plna hrdla se rozjásaly. Nadšený řev byl tak silný, až se země chvěla. Princ, jenž město osvobodil, však neslyšel nic, protože Dieganovi v náručí omdlel.

* * *

Stíny, které nad Etarrou rozprostřel Arithon s’Ffalenn, se krátce po půlnoci rozptýlily samy od sebe. Tou dobou si už lidé hrdinu, který mezi ně zavítal, zcela zamilovali. O světlovlasém princi ze západu začaly kolovat nejrůznější zvěsti. Poslední banda zločinců skončila v řetězech. Gnudsog, příliš skoupý na slovo, než aby nějak hodnotil úspěšný den, seděl pod oknem v nejlepším pokoji lorda Morfetta.

Vyhlížel ze svého místa mezi fialovými a zlatými střapci a polštáři jako nepovedená soška. V propocené vestě z ovčí vlny, kterou s oblibou nosil pod zbrojí, popíjel z velkého mosazného poháru víno. Zadumaným pohledem svých tmavých očí přihlížel, jak se v místnosti tlačí představenstvo města a rozpáleně se handrkuje o tom, jak se zbavit jeho vojáků.

Díky všem těm stužkám a hedvábí vypadala celá místnost jako druhořadý bordel. Na lenošce uprostřed místnosti, stejně oslnivý ve svém sametu a záři safírů jako ostatní, ležel Lysaer s’Ilessid, buď v bezvědomí, nebo k smrti vysílený. Ranhojič, který ho prohlédl, řekl, ať ho nechají odpočinout, a pak se vytratil, aniž by se odvážil stanovit jakoukoliv diagnózu.

Gnudsog, který si rád všímal detailů, se napil. Netrpělivě si prokřupal klouby. Pokrytecké pletichy radních ho popuzovaly. Několikerá pátrání bez nejmenší pochybnosti ukázala, že všichni čarodějové, kteří se předtím objevili, zase zmizeli. Vojáci obrátili oblast kolem zbrojnice vzhůru nohama bez jakéhokoliv výsledku. Pracovní síly z řeznické čtvrti práskly do bot. Jen málo může být učiněno spravedlnosti zadost, dokud nebude prchající zločinec vypátrán a popraven. Za tímto účelem také Gnudsog uštval své posly téměř k smrti, jak posílal vzkazy svým důstojníkům a rozsáhlé síti zvědů.

Když k němu dlouho očekávané hlášení dorazilo, a spolu s ním i nevyvratitelný důkaz toho, že Arithonova stopa byla nalezena, neslyšel ho přes okolní rozruch vůbec nikdo.

Gnudsogovi povolily nervy.

Praštil s pohárem tak silně, že víno vystříklo přes okraj ven. Rozhostilo se ticho. Vyvolení Etany otočili hlavy, olysalé, kučeravé i v klobouku, aby vrhli povýšené pohledy na toho, kdo se to tak nevhodně projevil.

Gnudsog, který si s protokolem příliš starosti nedělal, si otřel bradu rukou. „Jak jsem už řekl, našli jsme ho. Ten váš čarodějíček upláchl severní cestou. Teď má náskok asi tak pěti hodin a míří přímo k deshirským klanům.“

Po jeho slovech se rozpoutala v místnosti vřava. Představitel cechu barvířského a tkalcovského spustil sáhodlouhý monolog a zástupce jižní čtvrti začal plácat do opěradla svého křesla čepicí v zoufalém pokusu zjednat pořádek. Jeho snaha zanikla v okolní rozrušené debatě, do které se ozývalo lamentování ministra obchodu: „Chraň nás Ath, jsme ztraceni! Proti magii a stínům nebudou mít ani naši nejlepší vojáci šanci. K čemu jsou nám meče, pokud nepřesvědčíme Prince Světla, aby nám pomohl?“

Zraky se dychtivě obrátily zpátky k vyšperkované osobě v jejich středu. Tentokrát byly modré oči dokořán. Lysaer se už do jejich hašteření probudil. Gnudsog se pousmál nad rychlostí, se kterou se etarrská elita začala předhánět ve starostlivosti. I ti nejvznešenější a nejnamyšlenější padli na kolena vedle svého zachránce.

Lysaer, kterého jejich podbízení pobavilo, se posadil. Zamyšleně se zamračil přes plavé vlasy a vážným hlasem pronesl: „O mé pomoci nebylo třeba nikdy pochybovat.“ Brebentění se ztišilo, aby ho bylo slyšet. „Máte mou podporu, do takové míry a na tak dlouho, jak jen bude potřeba. Etarra však musí jednat okamžitě. Pokud Arithon přežil a najde si spojence, bude válka. A když se za něj postaví klany ze severu, může uniknout spravedlnosti úplně.“

„S barbary sice můžou být problémy, ale nic hroznýho to určitě nebude,“ ozval se Pesquil, nezdravě bledý a hubený pod sobolí kožešinou, která prozrazovala jeho nejvyšší hodnost v severním spolku lovců lidí. „Ty klany by klidně rozprášila vojenská posádka. O to nám nikdy tak moc nešlo. Máme je pod dohledem už mnoho roků. Víme, kde táboří, známe jejich stezky, dokonce víme i o jejich tajných skladištích. V tom, abychom tam poslali vojáky, nám vždycky bránil akorát rozpočet.“

Starosta lord Morfett si lehce otřel ucouranými manžetami spánky, ze kterých mu stékal pot. „Po té dnešní přehlídce magie a stínu pochybuju, že by pokladna dělala nějaké drahoty.“

Když si ministr městských financí odkašlal a chystal se něco namítnout, Lysaer s’Ilessid vstal. „Ať nás Ath ušetří války, proč čekat?“ Koutkem oka zachytil Dieganovo souhlasné přikývnutí a dodal: „Udeříme teď, s vojáky na koních, a pak nám bude stačit jen špalek a popraviště.“

„Dvacet kopiníků už je na cestě,“ usmál se na druhé straně místnosti Gnudsog, protože si ho urození páni radní museli znovu všimnout. „Vyrazili ze severní brány už před půlhodinou.“

Lysaer věnoval zjizvenému kapitánovi uznalý pohled. „Vaše město by vám zřejmě mělo být zavázáno za vaši předvídavost, ale kopiníci nemusí stačit. Arithon s’Ffalenn je stejně nebezpečný a nemilosrdný jako pirát, který mu byl otcem. Čím víc času bude mít, tím nebezpečnější pro nás bude. Pokud nás nemá nějak zaskočit, pak bychom měli počítat s tím, že vašim hlídkám unikne a že se dostane až k severským barbarům. Pánové, kvůli vašemu vlastnímu bezpečí vám radím, abyste své město okamžitě připravili na válku.“

„Máme tady potřebnou většinu!“ ozval se ze svého kočičího pelechu mezi kožešinovými přikrývkami Diegan. „Necháme hlasovat?“

Ruce vylétly nahoru, sečetly se hlasy a Dieganovi se na tváři rozhostil dychtivý úsměv. Vyštval posly ven, aby rychle někde sehnali písaře a inkoust. Hned nato si ještě někdo vzpomněl na městská pečetidla. Ani ne hodinu nato už byly Morfettovy stoly sražené dohromady, aby se na nich mohlo psát, a Gnudsog měl plnou náruč žádostí o zásoby, zbraně a zvláštní vojenské jednotky. Do toho všeho přecházel přes místnost Lysaer, stále domlouval zdráhajícím se zástupcům města a přemlouval ministra financí, aby jim vydal klíče od městské pokladny. „Udeřte pořádně a naráz,“ zdůrazňoval pořád dokola. „Jinak vám zaručuji, že vás čekají problémy, jaké nemají ve vaší historii obdoby.“

Na celé Atheře to byl pouze on, kdo si dokázal představit škody, které mohla s’ffalennská zloba napáchat. Jeho největší obava spočívala v tom, aby se mu podařilo i Etarrské přesvědčit o tom, jak hrozivého nepřítele před sebou vlastně mají.

* * *

Krátce po rozbřesku vpochodovala Gnudsogova lehká kavalerie mezi severní zdi opevnění. Zatímco unavení jezdci seskakovali z koní, kolem hlučelo město chystající se na válku. Tou dobou už celá městská rada hleděla jako na spasitele jen na jediného muže. Znavený velitel jednotky vyrazil k Lysaerovi s hlášením, že se jezdcům Arithona zajmout nepodařilo.

Mladý kopiník, který podával hlášení přes stůl pokrytý talíři plnými drobků a zaházený mapami s inkoustem načmáranými čarami plánovaných postupů, domluvil. „Nepodařilo se nám ho dostihnout, můj pane. Vládce Stínu už měl i bez té tmy a mrazu, který jeho stopy zasypal sněhem, značný náskok. Když jsme zjistili, že se mu podařilo získat od jedné karavany čerstvého koně, museli jsme to otočit. Pokračovat by nemělo smysl, poněvadž koně už byli na pokraji zchvácení.“

Sluneční paprsky sklouzly po pomačkaných krajích pergamenů, do kterých se Diegan opřel. V nastalém tichu bylo slyšet jen šustění listin a to, jak se lord Morfett škrábe na bradě. Nikdo z mužů celou noc, kterou osnovali plány, nezamhouřil oka.

Kapitán kopiníků nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Proč jste si od toho vůdce karavany nevyžádali čerstvé koně taky?“ zeptal se po chvíli Diegan.

„Pane veliteli, ten kupec, co mu patřila ta karavana, nespadal pod etarrskou jurisdikci.“ A ještě rozmrzelejším hlasem kapitán dodal: „Jenže i tak bychom zřejmě uspěli, kdybychom mu mohli nabídnout alespoň desetinu toho, co mu nabídl ten chlap.“

Lysaer se zamračil. Únavou celý pobledlý, řekl: „Vždyť jste přece tvrdil, že Arithon toho koně ukradl.“

„Ukradl.“ Kapitán stiskl zuby vzteky. „Ten váš Vládce Stínu si totiž netroufl nic nabízet, vzhledem k tomu, že je jeho řeč, prosím za prominutí, pane, stejně jako vaše velice podobná řeči barbarů. Než aby riskoval, že ho někdo probodne hned, jak otevře ústa, zapálil stan se zásobami, aby odvedl pozornost, seslal stín a ujel na jednom z koní. Nikoho se na nic neptal, ale nechal tam sponu z pláště s tak velkým smaragdem, že by se s ním jeden zalknul. Když se mí muži tohle všechno dozvěděli, byl už velitel karavany zlitý pivem do němoty. Najatý voják, který měl karavanu hlídat, měl jako ze Sithaer zrovna volno a vůbec se mu nechtělo hnát se za nějakým štvancem.“

Lysaer udeřil oběma rukama do změti na stole. Drobky nadskočily, lahvička s inkoustem zavrávorala a do toho zazvonil spadlý příborový nůž. „Aby Dharkaron mstitel spral tu s’ffalennskou prohnanost!“

Lorda Diegana Lysaerův výkřik zaujal a starosta Morfett sebou trhl a přestal si čistit tvář umazanou máslem. „Jakže prosím, pane?“

Lysaerův pohled plál hněvem. „Arithon je rychlý a mazaný jako duch a ví o všech našich slabostech do posledního detailu. Už jsem viděl, co dokázala jeho rodina natropit. Jakmile se mu naskytne příležitost, poštve nás proti sobě. Ale tentokrát to bude všechno jinak. Arithonovy plány se obrátí proti němu. A až se to stane, tak jako že je Daelion při mně, budu na bitevním poli, abych ho pokořil.“

Lysaer si uvědomil, že se před ním choulí kapitán kopiníků ve svém zabláceném plášti a propocených botách, a zjihl. „Ale vidím, že jste unaven. Postupoval jste v celé záležitosti zcela správně.“ Pak, jako by taková loajalita patřila k jeho povinnostem, dodal: „Kdyby celá Etarra povstala proti princi stínu s vaší oddaností, nedala by na sebe jeho smrt dlouho čekat.“

Změny

K nejvyšší čarodějce Morriel dorazí hlášení, že se Etarra chystá do války. Okamžitě si nechává předvolat vrchní čarodějku a následují strohé rozkazy: „Čarodějové Bratrstva nástup s’Ffalennů na trůn naprosto nezvládli. Arithon prchá jako štvanec a tvé domněnky se potvrdily. Pokud o tomto vývoji situace Elaira věděla, pak její schůzka v Erdane nebylo jen bláhové poblouznění. Odvolej ji na západ do Narmsu a sama se připrav na cestu. Setkáme se tam s ní hned, jak to bude možné…“

* * *

Asandir a Šílený věštec se co nejrychleji ženou s posledním duchem, kterého polapili v Etaře, přes největší divočinu Daon Ramon k bráně Skelseng, aby Desh-thiere přemístili na bezpečnější místo. Za zády se jim však nebe zatahuje bouřkovými mračny, která vypustil Kharadmon nad zemí na severu…

* * *

Na pláni Araithe zatím uhání směrem od Etany na ukradeném koni štvanec shrbený před deštěm…

V. STREISKÝ HVOZD

Poslední bouře jarní rovnodennosti, již Kharadmon vypustil na jih, narazila na Arithonovy stíny několik mil na sever od Etarry. Výsledek vypadal jako krutá hříčka přírody, protože pak dlouho padal sníh jako dílo poblázněného krajkáře na svahy, které čerstvě potáhlo zelení jaro.

Arithon, kterého kryla temnota a jemuž zajišťoval nepřirozený mráz nerušenou cestu, sesílal na kopce, kterými projížděl, kouzla iluzí a utajení do poslední kapky svých schopností. Nakonec se však i tato ochranná kouzla rozplynula, protože vztek i sílu vystřídalo otupení.

Vánice přešla v plískanici a potom v déšť, který se valil z oblohy v oslepujících proudech. Promáčená půda, potažená slabým ledovým krunýřem, se změnila v bláto a louže. Kůň měl co dělat, aby neuklouzl. Pohybovat se jakkoliv rychleji než krokem by znamenalo utrpení, které by přineslo jen přetržené šlachy a vysílení. Arithon se slitoval nad hnědou klisnou a pustil ji, aby se neodřela o kameny nebo se nějak nezmrzačila.

Díky své značce na krku byla stejně tak podezřelá, že si ji nemohl nechat. I přes jeho rozhodnutí ho mrzelo, že se jí musí vzdát, což ho dost udivilo. Po událostech v Ithamonu a v Etaře už nečekal, že by v něm měl ještě nějaké místo cit.

Kůň, kterého ukradl místo vyčerpané klisny, byl mnohem horší. Měl špatné podkovy a našlapoval dost nejistě. Klouzal a kymácel se tak dlouho, až Arithon nakonec pustil otěže a nechal ho, ať jde, kam chce. Sedlo mu sundal, protože podpěnka klisny byla na tažného koně moc krátká. Déšť promáčel jezdce i jeho koně skrznaskrz. Jediné teplé místo bylo tam, kde se k bokům koně, ze kterého stoupala pára, tiskla jezdcova stehna.

Navzdory tomu, co si mysleli v Etaře, si Arithon nevybral severní cestu úmyslně, ale čistě proto, že byl tím směrem štván a navíc na jih ležel pouze Ithamon.

Za tři dny a dvě noci na útěku byl tak vyčerpán, že když ho obstoupili Steivenovi zvědové, aby ho zastavili, neměl ani sílu, ani myšlenky na to, aby svého koně se svěšenou hlavou nějak pobídl a pokusil se byť jen o náznak odporu.

Odvedli ho do tábora v remízku mezi horami, mezi kterými se vinula na sever do moře řeka. Rozednilo se a bouře přešla v mrholení. Šustění kapek padajících z listí a z rašících větví se mísilo se zpěvem ptáků. Až na občasný tichý zvuk, jako například zacinkání postroje či tichého zafrkání nějakého uvázaného koně, jenom velice málo napovídalo, že by zde bydleli lidé. Nekouřilo zde žádné ohniště a nezakňučel ani nezaštěkal tu jediný pes.

Arithon, kterému se tak potvrdilo jeho podezření, že se tábor rozkládá na nepřátelském území, sesedl z koně. Promočený lem jeho pláště setřel směs pěny a bláta, již měl hřebec na těžce se zdvihajících bocích. Princ se zapotácel a zachytily ho ruce nějakého zvěda. Jeho koně někam odvedli a jedna dívka ukázala na stan, který stál mezi stromy nedaleko od nich.

„Lord Steiven vás očekává, Vaše Veličenstvo,“ řekla.

Arithon, který byl tak unavený, že se ani neohradil proti královskému titulu, se vydal směrem, který mu ukázala. Jakýkoliv pohyb vyžadoval maximální soustředění. Bedra měl v jednom ohni a po předlouhých hodinách v sedle si připadal jako hromádka rozbolavěných svalů na nohách z rosolu. Ztěžka vklopýtal dovnitř, a spolu s ním do teplého stanu, vyzdobeného v barvách podzimu nádherně vyšívanými koberci a světlem svíček, vklouzla vůně trávy a promoklé vlny. Když za ním stanová plachta sklouzla na své místo, zůstal stát, mrkal a jen matně si uvědomoval, že ho zvědavě sleduje skupinka lidí. Ozvalo se zašustění šatů a oni se pohnuli.

Pomalu mu došlo, že se jen tak neposadili za nízký stůl s psacími brky, cínovými kalamáři a otrhanými listinami. Namísto toho za stolem všichni čtyři klečeli – jeden mladík, jedna žena ve středním věku a dva starší muži. Pátý, impozantně vyhlížející muž v lehkém koženém brnění, pronesl hlubokým hlasem: „Jsme poctěni návštěvou s’ffalennského rodu, Vaše Veličenstvo.“

Arithon sebou trhl. Pravou rukou učinil zamítavé gesto, až se mu z vyšívané manžety rukávu a smutně zašpiněného krajkoví rozletěly kapky. V levé ruce držel cosi zabaleného ve špinavém a zmuchlaném plášti a ve světle svící mu zpod deštěm slepených černých vlasů zářila zapomenutá čelenka. Konečně promluvil ochraptělým hlasem, který jako by se mu dral až z pat. „Žádám o přijetí jako host, prosebník a jako cizinec. Nikdo mi tu není povinován žádnou věrností.“

Jeho oči si sice už pomalu přivykaly na šero, avšak před září svíček byl jeho zrak přece jen nucen kapitulovat. Muž, jenž předtím promluvil, s přívětivým úsměvem na tváři vstal a Arithon si intuitivně prohlédl jeho auru, jak by to udělal každý čaroděj. Tento muž se zjizvenou tváří měl dar nahlížet do budoucnosti. Jeho jasnozřivost mu tento okamžik už bezpochyby odhalila, a proto v jeho chování nebyla ani stopa po pochybnosti, když řekl: „Jste Teir’s’Ffalenn a Asandir vás stanovil jako nástupce na trůn. Já jsem přísahal, že budu vašemu rodu sloužit, protože moji předkové byli jmenováni správci této říše, dokud se skutečný nejvyšší král Rathainu nevrátí.“

„Caithdein,“ zašeptal Arithon bledými rty. Mezi ostatními vzbudil výraz ve staré řeči rozruch, ale u statného válečníka výraz znamenající „stín trůnu“ vyvolal jen ještě větší úsměv. „Já jsem opatroval dědictví Rathainu a jeho bojovou sílu jen tehdy, když tady nebyl nikdo z královského rodu. Můžete své dědictví převzít. Moje správcovství je u konce.“

Arithon zaťal vzteky zuby. „Řekněte svým lidem, aby si stoupli.“ Na něco takového byl příliš unavený. Oči ho bolely ze světla, točila se mu hlava a břímě zabalené v plášti už na odhalení dlouho čekat nemohlo. „Já jsem nemanželské dítě,“ dodal zoufalým hlasem. „Po nikom přísahu věrnosti nechci.“

„Ale na tom vůbec nezáleží, Vaše Veličenstvo.“ Aristokraticky vyhlížející stařec, který stál po boku náčelníka klanu, měl už vlasy šedivé a na sobě měl černou tuniku, elegantně pošitou žlutým hedvábím. Jistým krokem přešel po kobercích a mlčky se před princem uklonil. Když se narovnával, špičaté obočí mu vystouplo o něco vzhůru. V pobaveném úsměvu se mu blýskly rozestoupené řezáky. „Narození nemůže vaše rodová práva nijak vyvrátit. Nemanželský původ ještě linii s’Ffalennů nikdy nepřerušil. Už od dob Torbranda měl přímý potomek vždycky přednost před bratranci nebo potomky vzešlých z manželství. Jako příklad bych tu mohl vyjmenovat přinejmenším tucet balad.“

Arithon hleděl upřeně na starce s rovnými zády a zvučným hlasem a jeho ostře vykreslené rysy začínala zmáhat únava. „A kdo jste vy?“ zašeptal.

Muž si jeho otázky nevšímal a místo toho pozvedl hlas, který nemohl patřit nikomu jinému než pěvci. „Vy jste s’ffalennské krve a jako nástupce na trůn vás stanovilo samotné Bratrstvo sedmi.“

„Kdo jste?“ zopakoval svou otázku Arithon a do už tak zhrublého hlasu se mu vkradlo napětí.

„Já se jmenuji Halliron a stejně jako vy jsem požádal klany ze severu o to, aby mě přijaly jako hosta.“

Arithonovi vyprchala z tváře krev. Ironie osudu ho krutě zasáhla. Před ním stál nejvyšší Mistr pěvec, jediný člověk ve všech pěti říších Athery, který by mu umožnil vyslyšet hlas jeho srdce, kdyby se ovšem této příležitosti nepostavil do cesty trůn, o který on sám ani trochu nestál.

Jedna svíce hořela Arithonovi ani ne stopu od loktu. Natáhl ruku a zhasil plamen, ale o zlomek vteřiny pozdě. Světlo už odhalilo jeho touhu všem přítomným.

Sáhl k jediné možnosti, jak od své osoby odpoutat pozornost, a rozbalil plášť. „Vezměte si ji,“ pravil, když látka pomalu sklouzla z namodralého mrtvého tělíčka dítěte, které nesl v náručí až z Etarry. Holčičce bylo možná pět let a byla drobná a podvyživená. Na kostnaté ručce přitisklé k hrudi byl vidět zhnisaný šrám, který i přes to, že byla ruka napůl zamotaná v obvazech, silně páchl rozkládajícím se masem.

Ti členové rady klanu, kteří ještě nestáli, teď zděšeně vyskočili.

„Zemřela v noci,“ řekl Arithon. „Bylo to jedno z vašich dětí, které byly nuceny k práci na koňských jatkách. Ostatní, které tam byly s ní, byly osvobozené, aby se dostaly domů, jak budou moci. Tahle na tom byla tak špatně, že nemohla ani chodit.“

Kdosi zaklel ve staré řeči. Další k Arithonovi rychle přiskočil, aby od něj mrtvé dítě vzal. Byla to žena oděná v kožených šatech zvědů a připomínala Arithonovi nejen svým ošlehaným zjevem Maenalle z Tysanu. „To je Tanliina holčička, o tom nemůže být pochyb. Tohle znamínko na oušku neměl nikdo jiný.“

Arithon, kterého vyvedla náhlá změna těžiště z rovnováhy, se snažil potlačit smutek. „Pak, prosím, projevte Tanlii mou hlubokou soustrast. Její děvčátko zemřelo nad jiné statečně.“ Stáhl ze zad promáčenou sametovou tabardu a podal ji ženě, aby jí děťátko zakryla.

Ta ji přijala se slzami v očích. Než mohl šok pominout, obrátil se Arithon k ostatním, kteří ho zatím obstoupili. „Nepřináším vám dávné legendy, ale boj!“

Jeho výkřik však vůbec nic nezadržel. Právě naopak – jejich vytáhlý, zjizvený náčelník pevně odvětil: „Tanliina holčička není nic tak strašného, co bychom za celé generace od pádu Ithamonu ještě neviděli.“

„Ne. Ne takhle strašného.“ Arithon jenom s námahou přemohl chrapot a zmohl se na tón, který je konečně na místě zmrazil. „Kletba Desh-thiere mě nutí, abych se postavil svému nevlastnímu bratrovi Lysaeru s’Ilessidovi. V nenávisti, která nás žene proti sobě, není místo pro jasný rozum. Je to jen nezřízená touha zabíjet. Lysaer proti mně vzbouřil celou Etarru a z ní během několika dní vyrazí vojáci. Copak byste položili životy za cizince, který se ani nenarodil na tomto světě?“

V odpovědi velitele klanu byla slyšet spíš veliká starost než touha po násilí. „Pro měšťany neměly naše životy už celá staletí před vaším narozením cenu ani koně na porážku. Tanliina holčička žila zbytečně, pokud jste nepochopil tohle.“

Jeho pohled ke zhašené svíčce prozradil jeho podezření, že se za Arithonovým chováním cosi ukrývá. „Podle královských výnosů Rathainu mají severské klany dobrý důvod postavit se na vaši obranu.“

„Tak budete mě už poslouchat?“ vybuchl Arithon. „Postavte se Lysaerovi, a přivodíte svým blízkým jistou zkázu. O práva tady vůbec nejde. Důvody jsou k ničemu. Tady je řeč o prokleté posedlosti, o šílenství, které nezná hranic. Já sám nemám, co se mého nevlastního bratra týče, špatného svědomí ani za mák. Ale za tuto skutečnost odmítám nést jakoukoliv zodpovědnost. Vaši lidé by pro mne neznamenali vůbec žádnou ochranu, ale pro Lysaera jen další zbraň, kterou je třeba zničit.“

Představenstvem klanu proběhlo vzrušení a po střeše stanu rozhodil vítr kapky deště. Bouřka venku už byla téměř u konce. Bouřka uvnitř však hrozila, že přeroste v otevřený spor. Uprchlík, který ke klanu dorazil, byl bezesporu s’ffalennské krve, ale mluvil s jasnozřivostí čaroděje a až nepříjemně jim připomínal, že právě on disponuje mocí, o níž se zmiňuje Proroctví západní Brány a která zahnala Desh-thiere z oblohy. Možná má Torbrandovy rysy, ale i přesto to je neznámý a bezejmenný cizinec, který sliboval neštěstí a naléhal, aby byl svého dědického titulu zbaven. I když byl jeho příchod napjatě očekáván, byly v sázce lidské životy. Rada by ho měla dobře poslouchat.

Caolle, s obhroublými rysy a vlasy šedivými jako obroušený meč dlouhými roky přepadů a šarvátek, svému veliteli dobře radil, aby nepolevoval v ostražitosti. Jeho slova si brali k srdci i ostatní, protože se ostřílený veterán často nahlas obhajoval názory, které si ostatní netroufali ani vyslovit.

Steiven si je vzal k srdci rovněž, ale zpátky se rozhodně nedržel. Opustil své místo u stolu rady a postavil se vedle Hallirona. Vedle jeho rozložité postavy vypadal Mistr pěvec rázem jako trpaslík, i když nijak zvlášť malý nebyl. V hnědých očích se mu blýsklo, když přiznal: „Já mám dar jasnozřivosti. Celá léta žiji s tím, že vím, kdy a jak zemřu. Není jiné cesty, Vaše Veličenstvo a rado starších. Etarra sem vyšle vojáky, ať už u nás Teir’s’Ffalenn útočiště najde nebo ne.“ Potom se napůl obrátil, aby pohlédl na Arithona, ruce zaháknuté za pás s řadou vrhacích nožů s černými rukojeťmi. „Můj pane, naším osudem je chránit vás. Městská vojenská posádka nás napadne a my se jim musíme postavit. Vaše volba je jednoduchá. Máme zemřít pro prázdný titul, nebo pro živého, dýchajícího panovníka?“

Arithon si muže, který byl vyšší než on, změřil pohledem. Z jeho mlčení vyzařovala nevole. Nátlak na jeho svědomí byl velice neomalený. Navíc by byla jeho odpověď dvousečná, protože by to bylo zároveň i důkazem naprosté oddanosti velitele klanu. V napjaté atmosféře se ozývalo jen bušení deště do plátna a tiché syčení rozpáleného vosku, jak se plamínky svíček třepetaly v průvanu.

Když se ozvala Arithonova odpověď, byla určena jen náčelníkovým uším. „Můj pane. Ath i Pán Osudu Daelion se asi spikli. Měli mi poslat správce, kterého bych nenáviděl, muže zpitého mocí a zahleděného do malicherností. Tam, kde by mne k ničemu nepoutalo mé nešťastné narození, mne zavazuje vaše odvaha. Co mi, jako panovníkovi, kvůli kterému položíte život, ještě zbývá? Snad už jen gesto, kterým bych vás předem chtěl poprosit za odpuštění.“

„To už máte,“ řekl velitel klanu Deshiru, kterému se zjevně dostávalo jak slov, tak i kuráže. „Ovšem výměnou za ně žádám vaše přátelství, Arithone z Rathainu.“

Princi se podařilo leknutí z toho, jak neočekávaně zaznělo jeho jméno, skrýt. „To vaše sny odhalily všechna moje tajemství?“ A potom nad ním vyčerpání a nedostatek spánku zvítězily. Musel si oběma rukama zakrýt tvář, aby utajil své pocity. „Jak se jmenujete?“ zeptal se skrz prsty.

„Steiven s’Valerient, hrabě Deshiru.“

Princem projelo zachvění. Zvláštním způsobem ožehlý rukáv mu sklouzl dozadu a odhalil popáleninu, která se táhla po pravém předloktí a u lokte mizela pod rukávem. Arithon si nevšímal rozruchu, který se rozproudil mezi zástupci klanu, a s třesoucíma se popálenýma rukama pronesl přísahu hosta.

„Tomuto domu, jeho pánovi a jeho společníkům slibuji přátelství. Athovo požehnání vaší rodině a rodu, sílu vašim potomkům a slávu jménu s’Valerientů. Považujte mne pod touto střechou a před Athem za svého bratra a mé služby budou poctivé jako služby člena vašeho rodu. Dharkaron nechť je mi svědkem.“

Pak Arithonovy ruce klesly a odhalily tvář prázdnou jako obnažená kost. „Vy už jste tohle viděl,“ řekl.

Steiven se zasmál. Z celé své výšky objal svého krále jako syna. „Já jsem pro tohle žil.“

Potom, vědom si toho, že je Arithon na pokraji zhroucení, ho podepřel, jak už tolikrát podpíral své vysílené zvědy, a pak poslal pro vodu na koupel, pro teplé jídlo a pro suché přikrývky.

* * *

Když už bylo o Arithona postaráno, byla svolána válečná rada. Etarra byla schopná postavit armádu deseti tisíc mužů a s přihlédnutím k pěti dlouhým stoletím nenávisti se Steiven neodvažoval ani pomyslet, že by mělo vojsko byť o jediného muže méně.

V zájmu přerušení s’ffalennského královského rodu budou životy etarrských vojáků levné.

„Ještě jeden vzkaz,“ řekl vyzáblý hrabě Fallowmere, své jediné zdravé oko upřené na svého správce, „a zítra budou všichni zvědové, kteří na to mají věk, pochodovat na pomoc tvým Deshanům!“

„Jenže se sem dostanou sakra pozdě!“ zabodl Caolle dýku do hrubých fošen stolu. „Vždyť přece víš, že to potrhlý princátko má pravdu. Pokud se jim postavíme, bude to masakr.“

„Když se jim nepostavíme, tak nás povraždí na útěku nebo do léta pomřeme v bažinách v Anglefenu.“ Steiven ještě tiše dodal: „Budeme bojovat. Ale musíme vybrat bojiště tak, abychom byli ve výhodě.“

„Největší, nejkrvavější přepad, jejž jsme kdy dělali,“ řekl poslední hrabě Fallowmere. „Já osobně bych si ho nechtěl nechat ujít.“

Caolle mu věnoval dlouhý upřený pohled.

V přátelsky hašteřivé atmosféře probírali strategie, rozbalovali jednu mapu za druhou a odsunovali je bokem, až koberec pod všemi těmi svitky zmizel úplně. Konečně bylo vybráno jedno z údolí podél Tal Quorin, kde bylo koryto řeky mezi nízkými, travnatými břehy dostatečně široké.

„Tak dobrá.“ Steiven zvedl ruce, protáhl se a knoflíky na brnění se mu jeden po druhém zablýskly. „Vzbuďte hlídky z minulé noci. Všechny naše tábory se musí přemístit na východ od řeky. Ti, co přijdou první, už musí začít kácet stromy, abychom mohli začít stavět pasti.“

„A co princ?“ zeptal se Caolle. Stiskl rozzuřeně rty, když spatřil na tváři svého velitele laskavý výraz. „Ale ne, pane, nechcete snad kvůli slabosti toho chudáčka přečkat noc tady? Tady to není bezpečné a my musíme rozbít tábor, ještě než se setmí.“

Válečný velitel a vůdce klanu se nad svícemi chvíli měřili pohledy. V Deshiru panoval neoblomný zákon. Každý zvěd, který nebyl schopen cesty, dostal ránu z milosti a zůstal ležet u cesty. V zemích, které pročesávali lovci lidí, znamenali zranění nebezpečí pro ty stále zdravé a žádný muž, ať bylo jeho zranění sebemenší, nesměl nikdy ohrozit své lidi tím, že by padl do zajetí.

„Tak si ho běž vzbudit,“ blýskl Steiven zuby. „Vsadím se, že půjde pěšky, jen aby tě naštval. To tady spíš necháme toho koně, co sem na něm přijel.“

* * *

Arithon se napůl probudil, když se mu cosi teplého posadilo na kolena. Potom ho něco zatahalo za vlasy a další dotek mu přejel po neovázané ruce, která vyčnívala zpod přikrývky.

Nadechl se, zavrtěl sebou a ucítil ve ztuhlém těle takovou bolest, až se mu zatajil dech.

„Tys ho vzbudila,“ pípl vyděšeně dětský hlásek.

„Já ne,“ ozval se další, rychle jako ozvěna, z druhé strany postele.

Arithon otevřel oči.

„Ale jo, vidíš?“ pravila hnědovlasá, asi šestiletá holčička s čajově zelenýma očima a s dolíčky ve tváři, která se opírala o slamník vedle jeho ramena. „Mohl by se z toho zbláznit.“

Arithonovo další počínání napjatě sledovaly čtyři páry očí, od andílka s kaštanovými vlasy, který mu seděl na kolenou, přes nejvyšší ze sester, jež ho pozorovala přes kostru postele, až po nejmenší z nich, stejně černovlasou jako její otec, která si cucala dva prsty a plaše vykukovala zpoza své nejstarší sestry.

Arithon se zvedl na lokti a ztuhl, poněvadž mu přikrývky klouzající po těle prozradily, že pod nimi nic nemá. Pomalu se táhnoucí myšlenky se snažily zorientovat se a najít spojitost mezi koženými stěnami stanu, vyšívanými přikrývkami a poslední věcí, na kterou si vzpomínal, jak nakonec v sedle přece jen usnul a spadl z koně.

„Nezbláznil jste se z toho, že ne?“ zeptala se černovlasá desetiletá holčička a znovu ho šťouchla do kolena.

Bolelo ho celé tělo.

Pořád ještě byl strašně unavený, a i kdyby se chtěl zlobit, neměl by na to sílu. Protože ho jeho malí obdivovatelé k posteli přímo přišpendlili, a navíc byli v přesile, rozhodl se, že se jim podvolí.

O chvilku později k nim nakoukla Steivenova žena Dania. O bok měla opřenou mísu s těstem na chleba a už se chystala dcerám, kterým celé ráno vtloukala do hlavy, aby nechaly hosta na pokoji, dát co proto.

Nezbednice odkudsi rychle vytáhly podlouhlý kus kůže. Pět hlav se sklonilo nad skládankou, která se za pomoci drobných ruček a za princovy vydatné trpělivé nápovědy pomalu začala rýsovat.

Dania se k pokárání ani nedostala. Tiše a opatrně za sebou kožený závěs zatáhla. Arithon ji však zaslechl i přes své zaujetí a chichotání děvčátek.

„To je v pořádku. Tashka mi říkala, že se tábor bude stěhovat dnes odpoledne. Tak jako tak bych měl brzo vstávat.“ Otočil ke dveřím zelené oči, které ještě více vynikly vedle ohnivě rudých vlasů nejstarší ratolesti. „Máte překrásné dcery, paní. To jsou vaše a lorda Steivena? Ta podoba se prostě nedá přehlédnout.“

Dania ucítila, že jí mísa s těstem najednou překáží. Napadlo ji, že by si její panovník zasloužil nějaký projev úcty, ale vzápětí ztuhla, neboť si uvědomila, že úklonou by si vysloužila jen jeho hněv.

Její nejmladší dcera trapnou situaci vyřešila tím, že přivodila další.

„Mami, podívej!“ vykřikla Edal a pustila kůži se skládačkou. Nedbajíc rozzlobených výkřiků svých sester, když se složitá skládačka zase rozpadla, chytila buclatýma ručkama Arithona za zápěstí a nahlas řekla: „Podívej, ten princ má jizvy.“

„Každý, kdo uteče z Etarry, má jizvy, Edal,“ řekla trochu nazlobeně Dania. „Ale není slušné o nich mluvit.“ Pozvedla mísu před hruď jako štít a vychrlila litanii příkazů, po které se její dcery rozprchly, jako když do vrabců střelí. Když zmizela poslední z nich, všimla si, že ji princ pořád ještě sleduje pohledem. Skutečně měl jizvy, to věděla už od toho, jak se o něj starala noc předtím, ale až na podivnou popáleninu na ruce byly moc staré na to, aby pocházely z Etarry.

Trapné ticho trvalo dál. Dania, jež nebyla zvyklá na hosty, o královských hostech nemluvě, si přála, aby bylo její zvědavost stejně jednoduché odvrátit, jako tomu bylo u jejích dcer.

Podařilo se mu najít slova, která měla stejný účinek. „Rád bych pomáhal s balením.“

Dania, která se s úlevou mohla rozhovořit o praktických věcech, odpověděla: „Šaty máte pořád ještě mokré, protože byly vyprány. V truhle u stěny máte kalhoty a tuniku, která by vám měla být. Až budete oblečený, tak se podíváme, co s jídlem.“

„Ten Mistr pěvec,“ pokračoval Arithon v konverzaci stále stejně nezávazným tónem. „Je ještě pořád s klanem?“

„Ovšem.“ Dania se i přes svůj ostych usmála. Úsměv jí z tváře odvál starosti a zjemnil vrásky těžkého života a podmínek. „Halliron se bránil tak vehementně, že ho nešlo odmítnout. Nebezpečí, tvrdil, šlo s dějinami ruku v ruce. Říkal, že raději ve svém věku umře netrpělivostí, než aby poslouchal novinky z druhé ruky.“

Z Arithonova výrazu se cosi vytratilo, i když se jeho smaragdové oči v napjaté tváři ani nepohnuly. Zamrzelo ji, že neví, proč by ho přítomnost Mistra pěvce měla nějak rozrušit. Kromě svého výjimečného hudebního nadání byl Halliron zosobněná dobrota. Když Arithon Danii s díky propustil, ulevilo se jí, že se už zas může věnovat jednodušším záležitostem, jako bylo těsto na chleba.

* * *

Arithon vstal a celý ztuhlý se oblékl do černých kůží, které pro něj byly přichystané v truhle. Byly ušité z vydělané jelenice a u krku, na manžetách a kolem dokola byly vyšívané světlým hedvábím. Vyšívání bylo překrásné, ale stříbrná nit v něm chyběla. V deshirských lesích se nenosilo nic, co by se mohlo nějak blýsknout. Daniina zmínka o mokrých šatech byla zřejmě spíš záminka k tomu, že se mohli zbavit honosných korunovačních šatů, které se nehodily na cestu.

Arithon vylezl ven a s rozpaky zjistil, že jediný stan z celého klanu, který ještě stál, byl ten, ve kterém pobýval on. Všechny ostatní kožené příbytky na mýtině mezi borovicemi už byly stržené a ležely sbalené na zemi jako pýchavky, jež zrovna vyrazily po dešti. Okamžitě se vyrojila skupinka dětí, aby s’Valerientům strhla stan. Daniiny dcery se všude pletly pod nohy chlapcům, kteří přehazovali kůly a rozmotávali lana, aby se kožená plachta postupně skládala. Všichni u sebe měli nůž, i když nejstarší z nich vypadal nejvíc tak na čtrnáct let.

Nikde Arithon neviděl jakékoliv náznaky smutku či pohřbu mrtvého dítěte, které přinesl z Etany. Na první pohled byl tento klan ve srovnání s Maenallinými zvědy snad ještě drsnější, divočejší a zatvrzelejší díky své zoufalé situaci. Z útržků rozhovorů se Arithon dovtípil, že muži už vyrazili napřed, aby postavili tábor v jihovýchodní části deshirského lesa, kde se měla odehrát rozhodující bitva s etarrskou armádou.

Dania, která venku připravovala chleba, si odhrnula z tváře pramen vlasů hřbetem dlaně, zaprášené od mouky. „Budeme na cestu potřebovat placky. Jsou tvrdé a bez chuti, tak jsem udělala ještě sladký chleba. Edal šla zrovna teď k pecím, takže si můžete dát ještě teplý.“ Otočila hlavu, že zavolá, a vtom se objevila dcera s kouřícím chlebem v plátěném ubrousku. „Dejte si,“ vybídla Arithona Dania, pořád ještě zaměstnaná měchačkou trčící z mísy. „Musíte umírat hlady.“

Bylo tomu tak. Po třech dnech a čtyřech nocích byl tak zesláblý, že se o něj pokoušely mrákoty. Arithon si vzal ubrousek s chlebem, ze kterého byl nucen i přes svůj hlad jenom pomalu uždibovat. I tak ho strava v jeho bolestně prázdném břiše tížila. Uvědomil si, že se k němu všichni chovají jako k invalidovi. „Tu minulou noc,“ řekl velice tiše. „Co se stalo?“

Dania udeřila rukama tak silně, že dřevěná mísa téměř praskla. „U Atha, že se ptáte.“ I když byla k malé Edal otočená zády, mateřský instinkt ji upozornil, že ji dcera upřeně pozoruje. Dania dcerku téměř automaticky poslala pro kbelík čisté vody. „Byl jste tak unavený, že už jste nemohl ani jet dál. To by poznal každý hlupák. Ale chlapi žijí mezi těmihle problémy už tak dlouho, že si občas říkám, že to mají v hlavě všechno úplně zpřeházené.“

„Já jsem nechtěl slyšet omluvy,“ přerušil ji mírně Arithon. „Co se stalo?“

Bez okolků mu to řekla. „Spadl jste z koně. Můj Steiven vás vzal k sobě do sedla.“

To se mu už paměť začala vracet. Doléhaly na něj útržky vzpomínek. Caolleovo volání, ať ho nechají v bahně u cesty, že klany už z královské vlády vyrostly. Někdo jiný zase navrhoval, že by ho měli přivázat k nákladnímu koni jako suché dřevo, že by to podle jizev na zápěstí pro něj beztak nebylo nic nového.

Dania začala sbírat špinavé lžíce a misky, aby ho nechala, aby zvláštní tíživé mlčení prolomil sám a třeba jí i řekl, co ho vyhnalo z Etarry jen v šatech, které se hodily leda tak na oslavy.

Když už jeho mlčení trvalo až příliš dlouho, odvážila se ohlédnout a zjistila, že už je pryč a že na kameni, na kterém seděl, zůstal jenom plátěný ubrousek a v jeho pečlivě uhlazených záhybech pár drobků.

Mraky s deštěm odtáhly a ve vzduchu zůstala viset vůně stromů, kterou trochu kazil plesnivý pach starého jehličí. Arithon se procházel po vyšlapaných cestičkách někdejšího tábořiště. Teoreticky neměl ve svých černých kožených šatech ve stínu pod stromy budit žádnou pozornost, ale přece jen byl mezi postaršími ženami a malými dětmi jediný muž. Ženy byly zabrány do kontrolování balíků zabalených v kůžích, a když se k nim blížil, málokdy mu věnovaly víc než jen letmý pohled. Zato když se k nim otočil zády, všechny si ho prohlížely.

Nechal je. Sám si toho chtěl hodně prohlédnout. Všude kolem poskakovali drobní ptáčci se zlatavými proužky na křídlech a zobali do hlíny v místech, kde předtím stály stany. Pokaždé jich celé hejno vzlétlo, zavířilo ve vzduchu a o kousek dál si všichni zase sedli na zem. Jedna malá holčička mu řekla, že jsou to vrabci. Arithon jí poděkoval a šel dál.

Stejně jako v táboře předtím, nebyli ani tady žádní psi. Kojence nosily matky na zádech a malé děti, jež ještě nemohly vykonávat žádné úkoly, si celé rozesmáté hrály, ale nikdy se nezatoulaly do lesa. Polonahé nebo v pestrobarevně pošitých kůžích se honily s klacíky za míčem mezi hromadami věcí naskládaných vedle stanů. Soudky, truhly ovázané kůžemi napuštěnými olejem, srolované silné tkané koberce – to všechno bylo svázáno a narovnáno na hromadách, aby to bylo odneseno do tajných sklepů, vykopaných v lese. Trpká pravda byla nabíledni. Mýtina, kterou klan právě opouštěl, byla oblíbeným místem, na které se příslušníci klanu často vraceli. Zato místo, na které měli jít kvůli svému princi, bylo neutěšené a všechny nezbytnosti si tam ponesou s sebou na zádech.

Arithon si pohrával s malou cínovou nádobkou, kterou ukradl Sethvirovi ze sedlových brašen. Když prchal z Etarry, nezaváhal ani na okamžik a ani nyní svého rozhodnutí nelitoval. Armáda lorda Diegana přečíslí obránce Streiského hvozdu devět na jednoho. Tento fakt se přidal k jeho naprostému vyčerpání. Kdyby se měl strachovat použít svoje schopnosti a zdráhal se využít vědomostí, které mohl získat z narkotických vizí rostliny, museli by lidé, kteří za něj bojovali, své životy odkázat náhodě. Ovšem k tomu, aby mohl tyto listy vykouřit a nahlédnout s jejich pomocí do budoucnosti, potřeboval naprosté soukromí.

Už jen to byl problém.

Potřeboval najít místo, kde by ho nikdo nerušil ani si ho nevšímal. Všichni kolem spěchali, aby své úkoly splnili do večera. Arithon, jenž dobře věděl o dvou chlapcích, kteří se za ním kradou a výsměšně napodobují jeho způsob chůze, se zahleděl na koberec borovicového jehličí, na kterém jeho nohy nezanechávaly vůbec žádné stopy. Hlavou mu prolétla myšlenka. Možná mu pomůže se odsud ztratit, když se zviditelní příliš. Zašoupal nohama o zem, aby vzbudil dojem naprostého ignoranta, protože lidé z lesa museli být nesmírně opatrní, aby přežili.

Možná by se mu hodilo, kdyby trochu zapracoval na opovržení, které chlapci převzali od svých rodičů, že rathainský královský nástupce je nějaký chudák nebo snad i méněcenný, napadlo Arithona. Noci a dny strávené v sedle ho unavily. V jeho nitru se mísily zvraty, které měla na svědomí Desh-thiere, s plýtváním magií. To, jak neustále potlačoval nutkání obrátit se zpět k Etaře a postavit se Lysaerovi, ho stálo čím dál tím víc sil. Právě kvůli slabšímu sebeovládání mu připadlo, že by pro něj bylo zvládat škodlivé účinky příliš nebezpečné, než aby se o to pokoušel dříve, než si odpočine. Arithon dobře věděl, že co se týče abstinenčních příznaků narkotických látek tienelle, byl by rád, kdyby mohl vůbec chodit.

Lepší bude, když si tady všichni budou myslet, že je úplně k ničemu. Jakmile odvrátí útok Etany, už jeho stínů a pomoci nebude zapotřebí. Jejich opovržení by je potom mohlo konečně dohnat k tomu, že by ho zprostili panování v Rathainu.

Pobavený Arithon tedy nechal nebezpečný obsah nádobky na později. Vrátil se zpátky k lady Danii, kde si nechal rozmluvit své předchozí rozhodnutí pomáhat při balení.

* * *

V průběhu dalších čtyř dní nechal Arithon zcela klesnout ochranné bariéry, které kolem něj vznikly během jeho celoživotního výcviku mágů. Svými záhadami a jednoduchými iluzionistickými triky si vysloužil obdiv Daniiných dcer, jež ještě nikdy nezažily, že by si s nimi hrál dospělý muž. Chlapci z klanu si udržovali chladný odstup, dokud si ty nejmenší z nich nenaklonil píšťalkou vyřezanou z bukové větvičky, které vdechl život s pomocí rákosí rostoucího u řeky. Potom už Arithon strávil každou chvilku, kdy se tábor zrovna nepřesouval, že seděl s někým u ohně a vyřezával něco ze dřeva.

Ráno si už za pochodu všichni kluci pískali na své nové hračky. Smáli se své troufalosti, že dělají zvuky tak cizí zvukům probouzejícího se lesa. Píšťalky byly ovšem zabaveny a Arithona zle zpražila jedna žena, která se nechopila zbraně spolu s muži jen proto, že už měla brzy rodit. „S takovou tady za chvilku máme lovce lidí. Takové hlouposti ti kluci rozhodně nepotřebují!“

Arithon na ni odevzdaně pohlédl zelenýma očima a cosi omluvně polohlasem zabrblal. Žena rozhořčeně odešla.

„Možná je z královského rodu, ale k čemu je klanům takový nekňuba!“ slyšel ji, jak si na něj žena někomu stěžuje o kus dál na cestě.

Nechal poznámku bez povšimnutí, i když se k němu obrátilo několik hlav, zda ji náhodou neslyšel a jak se zachová. Obrátil k nim zavřené oči a ruce zkřížil za hlavou, takže vypadal, že spí opřený o strom s kůrou celou stříbrnou od seschlého mechu.

Píšťalky žádné lovce lidí nepřilákaly, protože seslal kouzla proti všem slídilům, kteří by se je snad pokoušeli stopovat. Šlo o lehké iluze, které mělo oko oklamat, aby spočinulo na listu vlajícím ve větru nebo se zakoukalo mezi kořeny nějaké staré vrby.

* * *

Dania s ním musela zatřást, aby ho vytrhla ze zadumání, když nadešel čas znovu vyrazit.

Za nocí u ohně, kdy mu pokaždé některá z Daniiných dcer usnula na klíně, se Arithon nechal zcela unášet Hallironovou hudbou. Mistr pěvec měl osobitý, výrazný styl a nezdráhal se vložit do své hry vášnivé emoce. Lyranta, kterou měl s sebou, byla prastará a elegantně zdobená. Zvuk měla tak podobný té, kterou byl Arithon nucen nechat v Etaře, že i ona mohla být vyrobena paravianským řemeslníkem. Arithon se neodvážil dotknout se hmatníku, aby se podíval po Elshianově runě. Kdyby pod svými prsty ucítil leštěné dřevo a pružné, ale poddajné stříbrné struny, nemusel by se ovládnout. Možná by pro něj naděje, že nakonec přece jen unikne královským povinnostem, byla nesnesitelná.

Za těchto večerů u ohně jako by Hallironovy balady odvíjely svá mystéria jen pro něj. Smál se, když byly rozverné, a stejně volně nechával kanout po tváři slzy. Ve dne, když sám kráčel po cestě, mu v duchu zněla Hallironova dokonalá arpeggia, jeho trylky a odzbrojující, naprosto dokonalé frázování, jehož jednoduchost posluchače odzbrojila. Tehdy, když se od něj upřené pohledy deshirských žen znechuceně odvracely, by dokázal zaujmout oči barda.

Halliron svou bystrost zastíral příjemnou povahou. Zaráželo ho, že princ, kterého jeho hudba tak nesmírně zaujala, se ani jednou nepokusil se s ním seznámit blíž a dalo mu hodně práce svůj zájem skrýt. Tábor se přemísťoval v noci a odpočíval až po úplném rozbřesku. Toho rána, kdy měli dorazit na určené místo, mlha ustoupila před pruhy bílého slunečního světla. Hnízdící ptáci hlasitě zpívali. Vedle cesty se znovu objevila řeka Tal Quorin jako stříbrné hedvábí klikatící se přes zelenou tapiserii lesa. Z těžké, kyselé půdy vysočiny se už vytratil černý háv borovic. Úrodná půda okolí řeky se tady vlnila v dlouhých, nepravidelných údolích. Proud řeky olizoval ledovcové nánosy ohlazené žuly a obtáčel kořeny starých vrb, připomínající kolena starců. Ústup Desh-thiere už přinesl změny. Mechem a borovým jehličím se draly na světlo drobounké rostliny a poprvé za pět set let otevřely své barevné okvětní lístky, aniž by je hyzdila plíseň.

Steivenovy dcerky se Arithona držely jako jeho stín a všichni dohromady obdivovali každé nové poupě a kvítek. Pokud se květiny podobaly těm, které si pamatoval ještě ze strží v hlubokých rauvenských lesích, říkal děvčatům i jejich jména. Když si je nepamatoval, poklekl a se slunečními paprsky v zádech obdivoval spolu s děvčaty zázraky rašící ze závějí starého listí promáčeného rosou.

Ani do této činnosti se však nezabral natolik, aby mohl přeslechnout slabé zazvonění oceli, které k němu dolehlo spolu s poděšeným křikem vyplašeného ptactva a rychlým tlukotem křídel. Halliron se při hodnocení lidí nezastavoval u vzhledu, přestože všechny ženy z tábora už prince zavrhly jako neužitečného budižkničemu. Proto pouze bard zůstal bdělý natolik, že si povšiml jistého zachvění, které princem otřáslo.

Halliron si překvapeně odhrnul mokré vlasy ze spánků, aby lépe viděl, jak se Arithon narovnal. Zaslechl rychlá slova, kterými děvčata vybídl, aby si další nález prohlédla sama. Arithon se dál táhl za nimi, ve svých černých šatech pod lískovým mlázím jako stín.

Kdesi na kopci, který nebyl vidět, přešly rány sekerou do přerývaného crescenda. Kmen stromu zapraskal a skácel se k zemi, jenom vyhřátým vzduchem prosvištěly zelené větve. Arithon sebou trhl. Otočil se, jako by jím projela ostrá bolest, a jeho nevidoucí oči přejely po bardovi stojícím v přítmí lesa v nepřehlédnutelných sametových šatech ani ne dvacet stop za ním.

Další strom zapraskal a padl. Tváří v tvář výjevu, kterému by se radši vyhnul, Arithon zbledl, jako by se ho zmocnila jakási zvláštní hrůza.

Halliron se dovtípil a zatajil dech. Protože se dobře znal se strážcem Althain a přátelil se s Asandirem, nahlédl do nitra tohoto prince a rozpoznal známky vědomí cvičeného v magii—

Arithonův zájem o květiny u cesty byla jen zástěrka k tomu, aby mohl ve skutečnosti sledovat záhady lesa. Jak byl pohroužen do transu, zachytilo jeho vědomí bolestivý výkřik skonávajících podťatých stromů. Nekrytá část jeho nitra byla kůra, listí a jarní míza, kterou uťaly od kořenů rány nabroušeného ostří. Tento otřes vmžiku otřásl jeho schopnostmi. Snažně bojoval, aby své ochromené vědomí osvobodil.

Halliron reflexivně, než ho mohl rozum zadržet, prince dohnal a chytil ho za paži, aby mu pomohl udržet rovnováhu.

Při jeho doteku Arithon ztuhl. Zvedl hlavu, pomalu ji otočil a v zelených očích spatřil Mistr pěvec planout cosi, co vypadalo jako potlačovaný vztek. Tento dojem však byl zcela klamný. Halliron za nenávistí spatřil cosi, co snad byly závist a urážka. Zášť byla bezpochyby namířena proti němu.

Jak se Halliron lekl, pustil princovu paži, zrovna když instinktivně ucukl i Arithon, a tak se stalo, že hudebníkovy prsty nahmataly cosi zvláštního. Předloktí bylo pod promáčeným hedvábím samý sval a vůbec to nebylo předloktí chudáčka, jehož dojem se princ snažil vzbudit.

Arithon se odvrátil, aby skryl výraz, za který by Halliron zaplatil zlatem, jen aby ho dokázal prohlédnout. Mezi oběma muži viselo ve vzduchu mlčení obtěžkané tajemstvím, až se po chvíli, jako by to už nemohl dál nést, princ z ničeho nic posadil na zem. Přejel prsty po okraji skály, zasazené jako starodávný, mechem porostlý drahokam v sevření starých kořenů. „Promiňte.“ Jeho omluva přišla příliš rychle a byla moc odměřená. „Myslel jsem, že jsem tu sám.“

Halliron si ho chvíli prohlížel zúženýma očima. Pak poznamenal: „Měl jste kolem nás ochranná kouzla, a to nejen proti tónům píšťalek.“

„I kdyby, tak vám po tom nic není.“ Arithon nechal ruce klesnout do suché trávy, stále ještě polámané od závějí poslední zimy jako kůstky drobných ptáčků. Už se zase ovládal. Alespoň se už netřásl, když se znovu ozvaly zvonivé rány sekery. Už bylo cítit jen, jak se chvěje země pokaždé, když se kmen skácel na zem.

Po chvíli bard řekl: „Pokud chcete, aby se vás klany ze severu zřekly, tak od nich jděte pryč.“

Tím se dotkl bolestivého místa. Arithon se na něj se slzami v očích usmál: „Radši jděte pryč vy ode mě. Vaše vnímání mi připadá jako hladová past, co číhá na můj chybný krok.“

Hallirona hned tak něco z míry nevyvedlo. Celé roky, po které musel usazovat různé zvláštní, někdy až senilní podivíny a vznětlivé závistivé posluchače, ho naučily shovívavosti k lidské povaze a umění rozplétat nedorozumění jako jemnou vlnu. Protože v něm však Arithonovo zaryté mlčení vzbudilo zvědavost, nepovolil, ani když se Arithon pokusil kolem něj prodrat se zpátky na cestu.

Nebylo kudy uniknout. Halliron ho pevně držel mezi hustým křovím a další skálou.

Ani přes špatný dojem, který se doposud snažil vzbudit, v sobě Teir’s’Ffalenn neměl dost hněvu na to, aby starého muže odstrčil z cesty.

„Mohl bych se zeptat,“ řekl Halliron shandským nářečím, které se do jeho řeči občas prodralo z jeho dětství, „proč, když jsme se poprvé setkali, jste se choval, jako by vám ode mě něco hrozilo?“

„Protože,“ začal Arithon, a cosi ho pobídlo, aby plynule přešel do paravianštiny. „Cuel ean i murdain ei dath-tol na soaren.“ Což znamenalo: „Jste nepřítel, kterého jsem se nikdy nenadal, že potkám.“

Měl dokonalou výslovnost. A jeho zatrpklost se tentokrát nemohla přehlédnout. Halliron ustoupil stranou, než by ho Arithon skutečně odstrčil.

Mistr pěvec, na okamžik zbaven iluzí, sledoval, jak potomek mrtvých rathainských králů odchází. Princ rozhořčený nebyl. Ať si přál vzbudit jakýkoliv dojem, bylo nabíledni, že ve skutečnosti má Arithon jen hrozný strach.

Halliron opět zadumaně vykročil. Kdovíproč se cítil provinile dokonce i kvůli tomuto drobnému vpádu do Teir’s’Ffalennova tak úzkostlivě stráženého soukromí. Jestli bardovi ještě něco vrtalo hlavou, pak to bylo podezření, že se Steivenovým dcerám dostávalo takové upřímnosti, jaké se komukoliv jinému v táboře dostat nemohlo.

* * *

Deshirské klany si přizpůsobovaly údolí na obou stranách koryta Tal Quorin. Lesem se rozléhaly jejich kvapné rány seker, padajících kmenů a rachot dřeva taženého po kamení. Cinkání řetězů a postrojů se prolínalo s voláním zvědů. Do práce byl zapřažen dokonce i Hallironův poník, který tahal vymýcené houští.

Když dorazily ženy, nechaly stany a věci ležet zabalené na mýtině. Každý byl zapojen do práce a děti a starší příslušníci klanu šli buď krmit koně, nebo stahovat úlovek, který poslali lovci procházející okolní údolí. Hluk z tohoto údolí vyplašil vysokou i ptactvo a kmeny posílané po řece dolů zahnaly do úkrytů i jezevce.

Lord Steiven byl na jihu pod zpěněným vodopádem, kde se řeka doširoka roztahovala mezi travnatými pláněmi mokřin. Tam dohlížel na to, jak se nevinná krajina plní pastmi, ve kterých měla uváznout etarrská armáda. Arithon s ním nebyl. Ani nijak nepomáhal při přepravě klád a kamení. Arithon Teir’s’Ffalenn, který byl svým nicneděláním až nápadný, poněvadž se dokonce i sám Mistr pěvec nabídl, že bude pomáhat kuchařům, proseděl celé dopoledne ve stínu, jako by spal. Nikdo neviděl, že by se jen pohnul ani že by jen oko otevřel.

Když se zvědové v poledne vrátili, aby se najedli, byl tam ještě a museli ho k jídlu dokonce vzbudit.

A přece sebou musel pohnout. Zvěd, který se stavil v hlavním vojenském stanu, zjistil, že se někdo probíral mapami strategií. Okraje předběžného seznamu zásob byly popsané podrobným přehledem etarrských zbraní a vojáků spolu se jmény, počtem a charakteristikou většiny polních důstojníků.

Vzhledem k tomu, že se princ o ničem ani slovem nezmínil, zůstala celá záležitost zahalená rouškou tajemství. Ženy Arithonova zádumčivost a fakt, že si čmárá s dětmi do hlíny, v jejich opovržení jen utvrdila. Jeho smích se mísil s hovorem a škrábáním nožů těch, kteří roztloukali suchý chleba, aby se rozmočil v horké omáčce. Mezi sousty leckdo po princi vrhl kradmý pohled. Mladší zvědové začali být k Arithonovi uštěpační a ti nejostřílenější se s ním nebavili vůbec. Steiven tu nebyl, aby nevraživé náladě učinil přítrž, a Arithon ji vesele přehlížel. Pořád byl uzavřený sám do sebe, jako by byl hluchý nebo pomatený.

Odpoledne zastihlo Teir’s’Ffalenna, jak klečí ve stínu bukového hájku, aby si vyslechl přísahu věrnosti od klanových válečníků. Steiven celou událost pečlivě načasoval. Muži rozmrzele brblali, že by se rozpis určitě změnil, kdyby se jejich velitel vrátil z dolního údolí včas, aby se mu donesly zvěsti od jeho ženy.

Steiven však dorazil na poslední chvíli a sotva popadal dech, jak do rokle pospíchal. To, že se muži shromáždili i za jeho nepřítomnosti, zablácení a zpocení, bylo spíše díky oddanosti jejich náčelníkovi než z úcty k princi, kterému měli přísahat svou věrnost.

Steiven si stoupl na půl kroku vedle s’ffalennského prince. Přestože se Arithonovi na čele znovu objevila Asandirova čelenka, která byla důkazem jeho práva nastoupit na trůn, byl Arithon stále ještě oblečený v černé tunice z jemné kůže a v kalhotách, které předtím patřily mladšímu bratrovi lady Danie. Právě tak jako předtím na slavnosti v Etaře na sobě neměl kromě otcova pečetního prstenu žádný šperk. Temně černý meč ukutý Paraviany trčel ze země vedle něj a ve smaragdu zasazeném v jílci se třpytily paprsky, které se prodraly listím nad nimi. Princ už klečel na jednom koleně v hnědé záplavě listí z minulého podzimu a nevyhledával očima zaujaté pohledy mužů před sebou. Zdálo se, že spíš vnímá pípání hnízdících střízlíků ve větvích než polohlasný pozdrav správce.

Lord Steiven na okamžik pocítil smutek nad tím, že se tak významný okamžik odehrává v lese a před tak málo lidmi. Poslední taková událost by se odehrála v Ithamonu pod překrásnými klenutými stropy se spoustou vlajek. Obvykle se konala v den dvacátých princových narozenin a předcházela jí a následovala mohutná oslava a hostina.

Steiven, zarmoucený zachmuřenými tvářemi shromážděných a přemožen silnými dojmy tak, že téměř nemohl mluvit, cítil, že žil jen pro tento den. Že po všech svých předcích je právě on tím, kdo má tu čest být svědkem návratu potomka s’Ffalennů. Nadechl se, aby zahájil rituál tolik tisíc roků starý. „Já, Teir’s’Valerient, jmenovaný správce říše a strážce Ithamonu po svém otci a po jeho otcích až k poslednímu korunovanému vládci, přivádím vám Arithona, syna Avara, uznaného dědice a přímého potomka Torbranda s’Ffalenna, zakladatele rodu jmenovaného Bratrstvem sedmi, k vládě v Rathainu. Každý, kdo by chtěl právo tohoto prince zpochybnit, nechť nyní předstoupí.“

Spousta válečníků přešlápla na místě, ale tento zvuk umlčela mokrá zem. Odkudsi se ozvalo hlasité táhlé zakřičení sokola.

Steiven pokračoval. „Arithone Teir’s’Ffalenne, otoč se. Princ, který přijme přísahu věrnosti, musí důvěřovat těm, jež povede a které bude bránit. Pokud má někdo ze zde přítomných tvou nedůvěru, vyslov jejich jména tak, ať je všichni slyšíme, a budou vyloučeni.“

Arithon, který vedle zjizvené tváře správce vyhlížel jako z porcelánu, zvedl tvář. „Nechovám zášť k žádnému z mužů.“ Slova zazněla jasně, jen pohled měl Arithon zastřený. Třesoucími se prsty sevřel jílec Alithiel a vytáhl ji ze země. „Ty jsi můj strážce proti zradě.“ Jeho koleno trčící vzhůru se pohnulo. Arithon, stále vkleče na jednom koleni, se k mužům otočil zády.

Jak velel velice starý rituál, přešel Steiven vedle Arithona a stanul čelem k vyčkávajícím vojákům. „Nechť ti, kteří budou Arithonovi, synu Avara, stát po boku, předstoupí a odevzdají zbraň na důkaz svých služeb a ochrany.“

Pak vytasil náčelník klanu vlastní meč a zabodl jej do země. Jeden po druhém pak předstupovali zvědové a jeho bojovníci, jeho lovci a ženy, za které neměl v rodině kdo přísahat. Jeden po druhým procházeli se sehnutou hlavou pod tasenou Alithiel, která hlídala jejich princi záda, a nechávali na znamení důvěry v zemi své nože, dýky nebo meče poděděné po předcích. Když se na své místo vrátil poslední z nich, mohl se Arithon otočit zase zpátky.

Vstát však ještě nesměl. Na obou kolenou, teď už bílý jako starostenské povlečení, sklonil hlavu před drobným lesem zbraní a zkřížil viditelně se třesoucí ruce na jílci nejbližšího meče.

Slabě, jako uštvaná liška, se nadechl, aby definitivně přistoupil na život, který našel na Atheře. „Odevzdávám sebe, své tělo, svou mysl a srdce do služby Rathainu. Budu ho chránit, udržovat v jednotě a vykonávat spravedlnost podle Atha. Pokud na zemi bude mír, budu jej zachovávat, pokud bude válka, budu zemi bránit. Za těžkých dob, za hladu nebo moru nebudu trpět o nic méně než moji lidé. Za války, v míru a v nešvarech se podvolím zákonům své země. Ať padnu mrtev, pokud nedokážu všem lidem zajistit všechna práva. Dharkaron nechť je mi svědkem.“

„Povstaň, Arithone Teir’s’Ffalenne a od této chvíle korunní princi Rathainu.“ Steiven s úsměvem na rtech ustoupil dozadu a jeho nový velitel se zatím konečně postavil. „Ať ti Ath dopřeje dlouhý život a zdravé potomky.“

Arithon položil ruku na obrovitý meč svého velitele a vytáhl ho ze země. S královským pozdravem podal zbraň Steivenovi. Potom téměř celou hodinu vracel stejným způsobem i ostatní zbraně a přijímal tak jejich majitele do královských služeb. Ta zbraň byla jejich přísahou, a břímě jejich života a bezpečí, od této chvíle už navždy, patřilo Arithonovi. Stejně jako on až do smrti patřil jim.

Brblání bojovníků o princově neschopnosti ukončil Steiven tím, že vyštěkl rozkazy a vyslal skupinky mužů kácet stromy a kopat jámy na nedokončenou obranu.

Když se mýtina rychle vyprázdnila, setkal se Arithonův pohled s pohledem jeho správce. Ještě se mu do zelených očí ani nestačil vrátit nepřítomný výraz, a už princ řekl: „Jako první udělám to, že zruším tuhle přísahu.“

Steiven mu podal Alithiel a jeho lehce pobavený výraz zmizel. „Já jsem slyšel. Mne ty řeči neošálily. Jenže v Etaře doutná nenávist tak, že není ani zapotřebí jiskry, aby se vzňala plamenem.“

Arithon si chladnou, těžkou Alithiel vzal. Díky tomu, že měl při útěku z korunovační slavnosti tak naspěch, byl teď meč bez pochvy. Musel její obnažené ostří zastrčit za pás, který už byl od takového zacházení celý pořezaný. Udělal to však tak silně, až ocel zazvonila. „Lysaera nelze soudit s rozumem. Posedla ho kletba, stejně jako mne, a žádný dávný spor ani spravedlnost už nad jeho chováním nemá moc. Nedovolím, aby se vaši muži stali stejným nástrojem, jako se stala etarrská vojenská posádka.“

Protáhl se pryč, ještě než stačil Steiven odpovědět. Arithon už nikomu neřekl ani slovo a odešel z mýtiny opačným směrem, než ležel tábor.

Steiven za ním chtěl vyrazit, ale čísi ruka na rameni ho zadržela.

„Nechte ho jít,“ zašeptal Halliron hlasem schopným zastavit souboje na život a na smrt. „Srdce mi říká, že tento princ ví naprosto přesně, co se v něm děje. Tomu, co ho trápí, se vy postavit nemůžete.“ Úsměv odhalil malou mezeru mezi předními zuby. „A kromě toho, pokud je tak nedůtklivý, jak tvrdí balady o jeho předcích, tak si stejně nenechá do ničeho mluvit.“

Steiven popuzeně zaklel. „To já vím. Vy to víte taky. Ale mým mužům jeho podobnost s předky stačit nebude. Jestli to s tou jeho zženštilou zádumčivostí půjde takhle dál, tak můj kapitán už přísahal, že svlíkne našeho ctěného krále do nahá, aby se podíval, jestli ho náhodou někdo nevykastroval. U Atha!“ zvolal, „pokud se o to Caolle vážně pokusí, tak mě napadá, že mu to snad i dovolím!“

Zájem

Etarra se připravovala na válku. Ve dne v noci zvonila z kováren kladiva a do nich se ozývaly rány holí, se kterými se loňští branci vypracovávali k profesionální dokonalosti. Skoro to vypadalo, že téměř přes noc každý mladík, který měl věk na to, aby bojoval, najednou chodil po ulici ve zbroji.

Všichni ale do války nevyráželi. Ti nejurozenější, jejichž rodové linie bez poskvrnky sahaly až k oněm měšťanům, kteří svrhli odvěkou monarchii, se shonu rozvířeného cizím princem neúčastnili. V saloncích se už nemluvilo o jejich výstřednostech a o závratných prohraných sumách. Místo toho zde zaznívalo Arithonovo jméno a ze strachu z jeho stínů začaly najednou paničky dávat přednost svalnatcům, kteří se projevovali ve společnosti, ale i ve zbrani, mnohem nevybíravějším způsobem.

Aby se situace vyrovnala, začaly být večírky bohaté mládeže mnohem divočejší než předtím. Lady Talith se od Diegana pokaždé dovídala podrobnosti – jak se ti s nejmodřejší krví a ti nejztřeštěnější opíjeli vínem, až se nemohli téměř udržet na nohou, a pak uspořádali závody po věži o to, kdo se jako první zhoupne na laně od basového zvonu. Vítěz vyvázl jako zázrakem bez zranění. Z těch, kteří takové štěstí neměli, alespoň soudě podle jejich jizev, se stali buď hrdinové, nebo terče posměšných vtipů, které měly prověřit jejich šarm. Jeden mladík si vymkl kotník. Další propadl zábradlím a zlomil si obě zápěstí. Ten pak chodil po večírcích s dlahami a chvástal se, že ho mohou dámy líbat na obě tváře zároveň, protože nemá ani jednu zdravou ruku, kterou by je mohl odehnat.

Kdysi by seděla lady Talith na prvním místě, aby pobízela své obdivovatele a rozpalovala je ke ztřeštěným výkonům, kterými by si mohli zasloužit její náklonnost. Smála by se těm nejduchapřítomnějším a sbírala by všechny možné drby, aby nahlédla do sítě intrik, která se táhla celou etarrskou společností.

Tuto noc se však hýření a oslav neúčastnila, poněvadž se kochala venku vůněmi, které měly parfémy v místnosti za jejími zády nekompromisně potlačit. Nic ji nelákalo k tomu, aby noc strávila mezi vlhkými kamennými stěnami. Světlo hvězd pro ni bylo něco tak nového, že jí to nahánělo strach. Smích, tanec a třpyt světla tisíce svícnů by ji přitáhly zpět jako můru k plameni. Měla nové damaškové šaty a její drahokamy sice byly jednoduché, ale oslnily každého.

Jenže večírky se jí najednou zdály jako bezduchá přetvářka. Houževnatě se však bránila připustit si důvod. Stejně tak se vyhýbala tomu, aby určila den, ne – okamžik, ve kterém se z divokých ztřeštěností mužů staly jenom pouhé bezvýznamné hrátky. Bylo to, napadlo Talith, jako by se jí někdo vloupal do jejího domova, kde strávila celé dětství, a přeskládal tam všechen nábytek.

Nemohla se zbavit dojmu, že se jí zdá život tak bezútěšný od chvíle, kdy do něj vstoupil Lysaer s’Ilessid.

Talith se opřela o balustrádu. Nikdy ještě nepoznala obdiv, jenž nepramenil z chvástavosti, humor, který nezesměšňoval, a moc, která nepramenila z intrik ani z úplatků.

Upřímná povaha tohoto muže projela hrabivostí a výstřelky Etany jako nabroušený nůž plesnivou slupkou.

Zahradou se protáhl větřík, rozvířil drobnou bouři okvětních lístků a téměř zakryl kroky, které se k ní blížily terasou. Začal v ní sílit vztek. Jen cestou ke dveřím musela odhánět čtyři ctitele.

„Jděte pryč.“ Odměřeně a naprosto proti etiketě odmítla byť jen stočit zrak na muže, kterého posílala pryč.

Kroky se zastavily.

Sevřely ji horké ruce a jemně odsunuly pramen vlasů, který jí spadal po krku dolů. Ztuhla, protože ji vyděsilo, že se nemůže otočit a oplatit takovou nestoudnost fackou. Mužovy prsty ji tiskly příliš pevně. Nechala se ovládat jako loďka.

„Uvnitř mi tvrdili, že vás už večírek přestal bavit,“ pravil Lysaer s’Ilessid místo pozdravu.

Zachvěla se. Pak se začervenala a v tu chvíli mu málem vrazila facku za jeho neomalenost, která ji k něčemu takovému dohnala. Nebyla zvyklá, že by si s ní někdo pohrával jako s nějakou chycenou rybkou.

Povolil sevření. Pramínků vlasů, jež mu vyklouzly z prstů, se zmocnil chladivý vánek. Morušové kvítky se snesly na zem v bílém víru a usadily se na hromádku v závětří za zábradlím.

Talith se otočila, odhodlaná vyvést ho z míry svým výrazem pobouřené krásky. Zasluhoval si to za to, jak si myslel, že musí být všude vítán.

Ihned se užasle zastavila. V rukou držel nataženou šňůrku světélek, jemnou jako náhrdelník z drobných plamínků.

Lysaer se usmál. V očích se mu zablýsklo odražené světlo. Měl tvář tak krásnou, že by dohnala k šílenství každého sochaře. Nezdobilo ho nic než jemné, světlé vlasy, které mu spadaly na límec.

Z celkového dojmu se Talith tajil dech.

„Takže mám jít pryč?“ poškádlil ji Lysaer.

Jeho poznámka ji vytrhla z očarování. „Nikdo vám neříkal, abyste zůstal.“ Její pohled ji však prozradil, jak uchváceně hleděla na zářící šňůru světélek, která mu tančila mezi rukama.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „S vámi se nedá srovnávat žádný šperk.“

Sklopil zrak na řetízek světel, nechal ho chvíli zářit a pak z něj nechal vytrysknout jiskry. „Ani tohle se vám nevyrovná. Je to ubohá, bezcenná iluze vytvořená ze světla. Ale pokud trváte na tom, že se chcete skrývat dál ve tmě, může vás to krášlit.“ Zvedl ruce, přistoupil blíž a pohybem, při kterém se zlehka dotkl holé kůže na klíční kosti, jí položil kouzlo kolem krku.

Světla nebyla horká ani chladná. Vlastně je na kůži vůbec necítila. To ji znervózňovalo. Jako by měla být schopná jeho dar nějak vnímat, jako třeba drahokam nebo perlu.

„Zlatá vám sluší,“ zašeptal Lysaer. Mlčky spokojeně sledoval, jak si s dárkem pohrává a jak nechává světélka klouzat jako chycené světlušky mezi prsty.

A pak jí z ničeho nic odhalil důvod své návštěvy. „Armáda vyráží zítra za úsvitu.“

Vzhlédla, hlavu provokativně odvrácenou stranou a tvář osvětlenou náhrdelníkem. „A mělo by mi to snad nějak vadit?“

Lysaer se zadumaně odmlčel. Nevypadal, že by se ho to nějak dotklo a ani že by ho nějak usadila. „Myslím, že si v tomto městě nikdo neuvědomuje, jakou hrozbu znamená muž, kterého jedeme zneškodnit.“

„Arithon?“ pohodila Talith svou hřívou a chystala se říci, že se přece sesazený princ ani ve spojení s barbary nemůže postavit celému městu.

Lysaer k ní najednou přistoupil a sevřel jí ruce pod obnaženými rameny. Nezatřásl s ní. Ani nezvýšil hlas, aby ji pokáral. Stále ji držel jemně a oči, které shlížely do jejích, byly doširoka otevřené, neskutečně modré a sklíčené jen jím samotným. „Slečno, já se bojím o vaše město, o vaši bezpečnost, o vaše štěstí. A co se týče Arithona s’Ffalenna, není nikdo, kdo by mi dokázal porozumět.“

„A co je tu ještě?“ ohlédla se na něj jako kočka, která si je jistá svou mocí. Lysaerovy dlaně jí sklouzly po pažích lehce jako dech. Odvrátil se od ní, opřel se rukama o balustrádu a zahleděl se do potemnělé zahrady. Něco ho trápilo, a ona si znepokojeně uvědomila, že se ho její dráždění ani nedotklo. Nedal jí šanci zareagovat, protože vyhrkl: „Já jsem vyrostl v zemi, kterou sužovali právě s’Ffalennovi předkové. My jsme v Amrothu měli bohatství, dobré lodě a zručné muže s kvalitní výzbrojí, kteří nás mohli bránit. Měli jsme lehce zvítězit, neboť ostrov Karthan, kterému ti pirátští králové vládli, byl jen bezvýznamný kus pevniny. Lidé tam byli chudí, měli málo zásob a vojáků ještě méně. Ale to, co měli, využívali s prohnaností démonů.“

Na okamžik se odmlčel. Talith si všimla, že má ruce zaťaté v pěst. Čekala, protože ji zaujal svým zvláštním chováním a protože si nebyla jistá, jestli se jí ho náhodou nepodaří vydráždit ještě víc.

Po chvíli Lysaer promluvil znovu. „Vraždění a zármutek se táhly po celé generace, ještě za dob mého pradědečka. Oba moji strýci byli vlákáni do pastí a potom posláni nám, abychom je pohřbili. Otec smutkem skoro zešílel. Ještě před mou matkou přišel o manželku. Zemřely s ní jeho dvě dcery, které by byly mé nevlastní sestry, kdybych je někdy vůbec poznal. Nikdo mi o nich nikdy neřekl až do mých dvanácti let, kdy jsem z majordoma svého otce vymámil, proč je v kryptě hrobka bez nápisu.“

Lysaer se nadechl. „Po celý život si vybavuji výpravy, flotily a generály, kteří se vydali vyhladit s’Ffalenny. Naše nesmírné úsilí přinášelo jen ubohé ovoce. Podařilo se nám sice podpálit vesnice, ale ty byly tak chudé, že pro s’Ffalenny zjevně ani velkou ztrátu neznamenaly. Karthské hlídky naše flotily pokaždé zpozorovaly a varovaly obyvatele, kteří stačili vždy utéct. Muži poslaní na břeh, kde měli pátrat po uprchlících, pročesávali poušť bez úspěchu. Pátrání na moři přineslo stejný výsledek. Piráti naše lodě vlákali do vyčerpávajících honiček a pak je nechali najet na mělčinu, protože ti, co kreslili naše mapy, dostali kdysi špatné informace. Naši kapitáni a posádky umírali žízní, hlady nebo uhořeli, protože nejsilnější zbraní s’Ffalennů byla vynalézavost, která nebrala konce stejně jako střídání přílivu a odlivu. Pirátští princové se v této krevní mstě doslova vyžívali. Jejich úskoky se nikdy neopakovaly, takže jejich činy nebylo možné předvídat.“

Vztek, na který si Lysaer vzpomněl, ho zvedl od balustrády. „Tito kapitáni byli jen lidé, chytří a prahnoucí po krvi. Ale poslední z jejich rodu, s’ffalennský potomek vykázaný na Atheru, je něco mnohem víc. Povila ho čarodějka a byl vycvičen v magii. Je to čaroděj, Vládce Stínu, k jehož uskokům se navíc ještě přidala kouzla.“

Konečně se jeho pohled setkal s upřeným pohledem Talith. „Arithon oklamal dokonce i mne. Přesvědčil mne, že od něj žádné nebezpečí nehrozí, a pak ze mě vylákal skutečné přátelství. Nebýt chytrých dotazů vašeho bratra a množících se pochybností, nikdo by nedokázal zareagovat včas. Arithon by nikdy nestanul před Etarrou a neodhalil svou skutečnou tvář na náměstí.“

Lysaer hořkým tónem svou řeč uzavřel: „A to je právě to, co já nedokážu vštípit vašim lidem, aby to věděli a aby se báli.“

Talith, kterou uchvátila vášeň tak neznámá, že se až otřásla, řekla: „Ale vy přece vládnete mocí světla. Můžete nás proti těm jeho čarodějnickým kouskům bránit.“

„Já jsem jen člověk,“ namítl Lysaer. „Lidé můžou selhat.“

Do Talithina očarování se vkradla nejistota. Překvapeně si uvědomila, že chce, aby se jí dotýkal. „Ale vy se vrátíte. Dieganovo vojsko hlavu toho čaroděje dostane.“

Vánek mezi nimi roztočil morušové kvítky. Zasypaly jí tvář a uvízly jí ve vlasech a na koncích lakovaných spon. Jemně je smetl. „Můžeme se o to pokusit. Můžeme doufat.“ Vzal jí tvář do dlaní, sklonil se a k zešílení něžně ji políbil.

Natáhla ruku, aby si ho přitáhla blíž, jenže on ucítil její rukávy a odtáhl se. Z bezpečné vzdálenosti se na ni usmál. „Ne. Teď ne. Počkáte na mne, krásná paní. Až bude Arithon s’Ffalenn zdolán a vaše město bude v bezpečí, vrátím se. Pokud vaše city budou ještě trvat, pak mezi sebou budeme moci vybudovat něco velkého.“

Roztrpčeně polkla, protože se nevysmíval její neukojené vášni, jak by to udělali muži z Etarry. „Co když se už nevrátíte?“

Jeho bezstarostnost se rázem rozplynula. „Pak zde zbudete vy, abyste zjistila, proč etarrská armáda neuspěla. Využijete tyto vědomosti k tomu, abyste své lidi varovala a aby je Arithon nezastihl nepřipravené, až nadejde čas a oni se mu budou muset postavit znovu.“

„Nemůžete si snad myslet, že prohrajete!“ vykřikla Talith, tak rozrušená, že zapomněla i na své způsoby.

„Nemohu být tak nafoukaný, abych si jen na vteřinu myslel, že se to nestane.“ Omluvně pokrčil rameny. „S’ffalennští piráti už v celé dlouhé historii porazili mnohem schopnější, než jsem já.“

„Ale my nikoho jiného nemáme.“ Pak se Talith opravila. „Já nikoho jiného nemám.“

Uvnitř v síni hudebníci spustili na veselou notu. Za dokořán otevřenými dveřmi se začínali scházet tanečníci a pustili se do prvních kroků. Jejich pohyby jako by postrádaly jakýkoliv význam.

Talith ulehčeně pochopila, že Lysaer přece jen neodejde, aniž by přitom nepomyslel na její štěstí.

„Jeden tanec,“ zasmál se princ a sevřel ji tak opatrně, jako by byla chmýří z bodláku, které mu náhodou uvízlo v náručí.

Závěry

Vítr z východu hnal od narmských mělčin a barvíren nevábný zápach přes město, jež sestávalo z dřevěných příbytků, jednopatrových skladišť a z přístaviště. Vzhledem k tomu, že to bylo centrum řemeslnické výroby, nebylo tu vedle obchodů místo na jakékoliv oku lahodící prvky.

O kus dál nahoru po pobřeží, kde z překrásné příze, utkané a obarvené ve zdejších polorozpadlých, sotva stojících chatrčích, vznikaly vyhlášené tapiserie a koberce, dlelo v kamenných budovách Cildornu ještě větší tajemství dávnověkých měst. Rezonance, které zde přetrvaly ještě od dob Paravianů, zde dosud stále táhly síly země k povrchu. A právě kvůli výhodám, které takto vznikaly pro magii, se pro Cildorn rozhodla nejvyšší čarodějka Koriani. Ovšem vzhledem k tomu, že Bratrstvo nezvládlo situaci a z Arithonovy korunovace nakonec nic nebylo, bylo pro Elairu rychlejší dostat se do Narmsu.

Budova, kterou měla Morriel k dispozici, patřila vdově po muži, který kdysi jako chlapec sloužil řádu. Od jeho smrti jeho barvírny díky těžkým dobám a špatnému vedení zkrachovaly. Dvůr, po kterém se už dávno proháněli jen zbloudilí iyati, byl zarovnaný rozbitými kbelíky zasypanými suchým listím. Ledabyle zabedněný obchod měl z jedné strany pivovar a z druhé bahno nanesené řekou. Za zimních bouří se do skladiště občas dostala voda. Teď celá budova páchla plesnivými látkami a červotočem prožranými prkny a do toho všeho se mísil ještě pach chmele s rybinou.

Z útulku mezi trámy musel pryč jeden duch, kterému se zde zalíbilo. Potom dotáhl Morrielin sluha dovnitř jedinou káď, která netekla, usadil ji na pískové podlaze a naplnil vodou, aby z ní mohla Morriel věštit. Pro pohodlí Nejvyšší byla vyspravená a vystlaná přikrývkami nízká police, ale Morriel si jí ani nevšimla. Jako promáčená vrána zachumlaná v šálu čekala v mihotavém světle svící s trpělivostí, které jí vrchní čarodějka mohla jen závidět.

Lirenda, kterou stále mučila její ctižádostivost, si vychutnávala fakt, že byla na pomoc vybrána jako jediná. I když už bylo hodně po půlnoci a ostatní už šli dávno spát, ona seděla u své Nejvyšší a hrdost jí nedovolila dát najevo sebemenší únavu.

Spolu s ní zde byl ještě zavalitý idiot, který zastával funkci dveřníka. Muž, který byl svědkem většího množství tajemství než kterákoliv přežívající členka řádu Koriani, seděl se zkříženýma nohama v rohu a snažil se ubránit spánku. Venku bylo na ulicích poměrně ticho. Občas prošel s hvízdáním z pivovaru nějaký opožděný dělník. Ticho, které zde jinak vládlo, jenom zesilovalo praskání škvařící se smůly a vzdálené nárazy vln v zátoce Instrell. Když před domem zazvonily podkovy a zastavil zde kůň, pomatenec sebou trhl a vyrazil ke dveřim, aby z nich sundal závoru.

Poryv větru, který se protáhl přes práh, do místnosti donesl Elaiřin hlas, posílající sluhu s koněm do stáje. O chvíli později vešla Elaira dovnitř. Vlhký pobřežní vzduch jí zacuchal vlasy a pleť měla popelavě bledou únavou.

Ujela přes sto padesát mil ani ne za tři dny. S koleny rozedřenými od kožených kalhot, které navíc ještě ztuhly koňským potem, se ohlásila představené řádu Koriani. Slova formálního pozdravují plynula ze rtů a hlas se jí ani nezachvěl.

Lirenda sledovala, jak Morriel pokynula Elaiře, aby přistoupila blíž. Pod čelem bez obočí si oči Nejvyšší nejen prohlížely, ale přímo probodávaly jezdkyni, která podle jejího rozkazu vykročila vpřed.

Elaira, vystavená zcela napospas světlu svíček, její zkoumavý pohled vydržela. Věděla, že vnímání Nejvyšší zaznamená naprosto vše, od bláta na botách přes okopané špičky, které si netrpělivě zničila o kameny, když se nemohla dočkat čerstvého koně, až po skvrny na jejím plášti. Za ty mohl jeden ožrala v zájezdním hostinci, když ji polil polévkou a ona ani nemohla zůstat, aby si objednala znovu.

Nejvyšší poznamenala: „Cesta byla náročná, jak vidím.“

Elaira, kterou neočekávaná přívětivost překvapila, narovnala bolavá ramena. „Tak hrozné to zase nebylo.“ Pobaveným tónem, který Lirendu obzvlášť popudil, ještě dodala: „Pokud měli v hospodách v posteli vši, tak jsem si jich aspoň nevšimla.“

Morriel zacukaly koutky. Možná že to byl náznak smíchu. „Vidím, že tvá kuráž nijak neutrpěla. Kdy jsi naposled jedla?“

Elaira se na okamžik zamyslela, což samo o sobě otázku zodpovědělo. Stařena pokynula k pomatenci. „Quene, zajdi vedle ke sládkovi a kup tam chleba a maso.“ Směrem k Elaiře dodala: „Dáš si pivo?“

Elaira ještě nebyla vyčerpaná natolik, aby si nevšimla nastražené pasti, takže zavrtěla hlavou: „Když to bylo tak naléhavé, tak asi ani ne, děkuji. Pokud ovšem nemám povolení jít si lehnout?“

„To nemáš.“ Bylo však vidět, že se Nejvyšší přesvědčila o tom, že má děvče za ušima. „I když si odpočinek bezpochyby zasluhuješ. Vím, že jsi musela přeplácet kurýry obchodních cechů, s tím, jak jsou stáje přetížené kvůli poslům špatných zpráv.“

Cesty byly skutečně plné kurýrů, ale Elaira měla tak nakvap, že neslyšela ani útržky zvěstí. „Stalo se snad něco ještě horšího, co jsem odjela z Etany?“

„Spousta věcí.“ Quen se protáhl zpět s balíčkem, z něhož se ještě kouřilo, a spolu s ním se vplížila dveřmi do místnosti mlha. Za syčení a prskání pochodní pokynula Morriel ke kádi: „Můžeš si vzít jídlo, zatímco budeš sledovat hladinu. Chci, abys věděla, co se stalo, a abys pochopila, jak jsou věci, kvůli kterým jsme tě předvolaly, důležité.“

Kdyby Elaira Quenovi poděkovala, spustila by jen lavinu ponížených projevů vděčnosti. Proto ho Elaira jen poplácala po hrubé ruce a vzala si od něj jídlo, opatrně, pro případ, že by jeho podlézavost Nejvyšší popudila. Quen však jen zakýval hlavou v patetickém vytržení nad tím, jak je na něj milá, a pak se vrátil do svého rohu.

Elaira vybalila mastný párek a vykročila za svou představenou ke kádi.

Lirenda v sobě dusila rozhořčení, že se nejvzpurnější sestra řádu bude bezostyšně cpát a Nejvyšší Morriel jí zatím umožní nahlédnout do nejtajnějších podniků řádu Koriani, a to navíc díky ničemu jinému než kvůli tomu, že se bezostyšně spustila s mužem.

Morriel ani myšlenkou nezabloudila k Lirendinu rozhořčení a se zašustěním těžké látky se opřela o kraj kádě. S ladností, která nešla příliš dohromady s jejím věkem, sevřela krystal, který jí visel na krku, a oznámila Elaiře: „To, co uvidíš, jsou události, které se staly dnes.“

Morriel nechala kámen chvíli kývat se nad hladinou, a potom jím opsala kruh, který uvolnil magii. Elaira se naklonila nad hladinu, jež teď byla hladká jako zrcadlo, a v hloubce se zbytky barviva se objevily výjevy, které proudily z vědomí Nejvyšší…

* * *

Ranní slunce pozlatilo věžičky etarrských bašt a prodralo se prachem, který vířila vojenská posádka dusající od severozápadní brány. Vojáci se k sobě tiskli při průchodu Mathornskou soutěskou a proti bledé obloze se ježila jedna řada kopí za druhou. Po hladině kádě pochodovali muži jako hračky, kterým někdo vdechl život, a zlaté a rudé korouhve města povlávaly ve větru jako drobné hadříky.

* * *

„Dobrotivý pane,“ zašeptala Elaira s párkem mezi prsty, jež ani necítila. „Takže bude válka?“ Místo odpovědi Morriel změnila úhel pohledu, aby vojenskou sílu Etarry předvedla v celé síle.

* * *

Armáda čítající deset tisíc lidí, v jejímž čele jelo několik řad kopiníků na koních a za nimi lehká jízda pod standartou spolku lovců lidí, sestupovala po klikatící se cestě jako hladový had, který se probudil ve svém hnízdě. Kolem cesty se tlačily zástupy lidí, kteří jim chtěli dodat odvahy, a opodál stála hnědovlasá žena v blýskajících se zlatých šatech. Heroldi zvedli polnice a zazněla tichá fanfára pro Lysaera s’Ilessida, který jel na svém hnědákovi a jemuž po boku jeli lord Diegan a etarrský polní generál se lví postavou, zachmuřelý Gnudsog.

* * *

Elaira samým zděšením zapomněla na protokol a otočila se na svou představenou: „Lysaer dohnal Etarru k povstání? Ale, u Daeliona, proč?“

Škvírami se do skladiště protáhl vítr, nesoucí zápach suchých mořských řas. Lirenda se nahrbila, poněvadž od Nejvyšší čekala okamžitý výbuch nevole, ale Morriel si jen povzdechla a přerovnala si vyzáblýma rukama záhyby svého šálu. Obraz v barvířském sudu zmizel. Pak stařena suše odvětila: „Myslím, že ti na tuto otázku odpoví další výjev.“

* * *

Rovná hladina teď zachycovala záři letního odpoledne. Po svahu jakéhosi kopce byly rozesety stíny. Skupinka barbarských zvědů, která nebyla mezi hromadami kůry a vymýcené zeleně téměř ani vidět, odcházela od stromů, které pokácela a svázala po šest stop dlouhých kusech. Všichni se právě shromažďovali na mýtině, kde před vlastním vytaseným mečem čekal na kolenou jediný muž, který nebyl špinavý od práce jako ostatní. Elaira sebou škubla, poněvadž v něm poznala Arithona s’Ffalenna. Vedle něj stála ramenatá postava nejsilnějšího z barbarů ze severu – Steivena s’Valerienta, Caithdein Ithamonu a nejvyššího náčelníka klanů z Deshiru.

* * *

„Ale to přece nedává žádný smysl.“ Elaira nechala nedojezené jídlo v promaštěném papíře. Protože se o ni pokoušela silná bolest hlavy, zvedla ruce a přitiskla je ke spánkům. „Ty klany ve Streiském hvozdu se přece nemůžou Etaře postavit.“

„Oni si myslí něco jiného,“ odložila Morriel svůj drahokam stranou. Kouzlo, ze kterého pramenila její jasnozřivost, pominulo, hluboké lesy se rozplynuly a zůstala jenom voda, která se převalovala nad zbytky staré barvy. „Tři údolí kolem břehů Tal Quorin jsou plné pastí. Válka je na spadnutí. A princové, které tak vřele přijalo Bratrstvo sedmi, jsou toho všeho důvodem.“

„Ne.“ Elaira zvedla tvář na protest. „Sedmička by jistě nikdy –“ Zarazila se a rozháněla hrůzu, že jí málem uklouzlo něco, čím by zradila Asandirovu důvěru. „Čarodějové určitě zakročí, pokud se princové do něčeho takového namočí.“

„Aha,“ řekla Morriel, které se podařil chápavý výraz téměř skrýt, ačkoliv Lirenda na druhé straně místnosti vypadala velice spokojeně. „Jenže všichni čarodějové z Etarry uprchli. Jako krysy z lodi, která se potápí, opustili všechna zodpovědná místa v okamžiku, kdy se obou nevlastních bratrů zmocnila Desh-thiere.“

Morriel se na okamžik odmlčela. Pronikavé, bezbarvé oči sjely pohledem na Elaiřinu napjatou tvář. „Tvůj přítel Asandir šlápl vedle.“

Následky, které mohlo mít to, že Morriel naznačila možnost spolupráce s čaroději Bratrstva, nebyly nic proti tomu, co Elaiře rozvířilo myšlenky. Že moc, kterou poznala u Enithen Tuer, nevypadala na to, že by dělala chyby. Pokud se Bratrstvo sedmi stáhlo, museli to mít čarodějové celou dobu v úmyslu.

Morrieliny oči sledovaly její pohled jako oči hada. Elaira, která věděla, že z ní Nejvyšší může vytáhnout pravdu, se snažila potlačit nervozitu a strach. S oběma rukama zaťatýma do studeného okraje barvířské kádě čekala, že bude obviněna z něčeho mnohem vážnějšího než jen z romantického poblouznění.

„Ale ano, pravda, která se skrývá za tou tvou návštěvou v hospodě U Čtyř havranů, je nám známá.“ Nejvyšší si se zaškrábáním žlutých nehtů položila krystal do klína. „I přesto se nám jeví tvá schůzka s Asandirem ve světle současných událostí jako příliš malicherná, než abychom se jí zabývaly. Vzhledem k tomu, že činy s’Ilessida a s’Ffalenna zburcovaly vojenské síly Rathainu do zbraně, je zapotřebí analýza osobností obou princů. Musíme zjistit, jaký vliv mělo na královské rody Bratrstva pět století vyhnanství.“

Morriel si podkasala sukně, postavila se a tak dlouho očekávaná rána konečně dopadla. „Byla jsi sem přivolána, Elairo, jako jediná členka našeho řádu, která byla v blízkém kontaktu s královskými potomky tak dlouho, abychom se o analýzu mohly pokusit.“

Elaira, která cítila, jako by jí měly vnitřnosti vyskočit z těla, se zprudka odstrčila od kádě. Patřila sice celá řádu Koriani, tělem i duší, ale při tomto požadavku jí hrozila smrt. S tím, jak svoje zážitky zkomplikovala rozličnými výmysly a kličkami, by bylo Morrielino nahlížení, ke kterému bylo zapotřebí každého nejmenšího detailu rysů, oblečení a postoje princů, naprosto k ničemu. Přestože byla každá sestra řádu dokonale vycvičena pro jasné vzpomínky, byla analýza osobnosti úkol, který se zadával jen těm nejzkušenějším a nejnadanějším. Nebezpečí, která s tím byla spojena, byla všem známá. Při rituálu se uvolňovaly tak hluboké emoce, že pouta se zkoumaným subjektem nebylo možné popřít. Elaira v sobě dusila zoufalství, jako by stála na okraji propasti, jež lákala její duši k prokletí. Pokud tohle byla zkouška, zda už potlačila své sympatie k Arithonu s’Ffalennovi, přišla moc brzy a byla moc těžká.

Zabedněnými okny se dovnitř protáhl vítr. Do šumění vln zakřičel racek letící temnotou. Elaira se otřásla, poněvadž ji znervózňoval Morrielin pohled, pořád ještě upřený jenom na ni.

Vzepřít se přímému rozkazu od Nejvyšší by pro ni znamenalo okamžitý konec. Ochromená hrůzou a tím, jak přímo cítila Lirendino přání vidět její konec, se Elaira Morriel poklonila. „Jak si račte přát.“

Nejvyšší už neřekla ani slovo, pozvedla svůj kámen, který se otáčel na řetězu, a znovu si ho pověsila kolem krku. Vyzáblými prsty luskla na Quena, který přispěchal a nabídl Elaiře drobnou kamennou dýmku a pevně uzavřenou cínovou nádobku, která v sobě skrývala tabák napuštěný výtažkem z tienelle. Tato směs, kterou užívaly mladé novicky, byla mnohem slabší než usušené listy rostliny, ale i tak byla stále ještě dost toxická na to, aby způsobila nepříjemné vedlejší účinky.

Elaira předměty vyměnila za zbytek párku a tentokrát pro pomatence žádná slova díků nenašla.

Morriel řekla poměrně vlídně: „Připrav se, jak budeš moci. Nespěchej. Až se s pomocí drogy dostaneš do transu, začneme.“

O několik minut později, když se provlhlým skladištěm začal linout kouř stoupající z dýmky, už Quen spal stočený u dveří jako pes. Elaira, která už nevnímala nic stejně jako on, ale navíc byla i smrtelně bledá, seděla se zkříženýma nohama a zavřenýma očima opřená zády o barvířskou káď. Na důkaz mimořádného sebeovládání položila dýmku na zem a začala pomalu dýchat, což prozrazovalo, že nabývá vědomí, které v ní vyvolaly jedy v kouři z dýmky.

V šeru, které ještě zesilovaly doutnající uhašené pochodně, se pohnula Lirenda. „Byla jste na ni moc hodná.“

Morriel si povzdechla. Přešla místnost, pod svým šálem neskutečně křehká, a ulehla do přikrývek, které jí připravil sluha. „Myslíš?“ V hlase, který zněl ještě před chvilkou tak neochvějně, byla slyšet nevlídnost a únava.

Lirenda se zdráhavě zvedla, aby se Nejvyšší postarala o pohodlí.

Když se však sklonila, aby jí pomohla urovnat přikrývky, odstrčila ji Morriel rázně stranou. „Ty vůbec neposloucháš hlas svého srdce, vrchní sestro představená. To je ta největší chyba.“

Lirenda, kterou její slova překvapila, se zeptala: „Takže si má snad Elaira myslet, že je jí odpuštěno, že podlehla svodům svého těla, o napomáhání Asandirovi nemluvě?“

Morriel zaťala kostnaté prsty v pěst. Když zvedla zrak, měla oči prázdné, jako by v nich měla mlhu či příval deště. „Elaira udělala dětskou hloupost, která ji zavedla ve špatnou chvíli na špatné místo. Je však inteligentní a má dar vcítit se do člověka, který jí umožnil nahlédnout s’ffalennskému princi až do duše a nechat ho se jí dotknout. Podle mě jsou důvody jejích sympatií skutečné a mimořádně silné pro mysl jakékoliv ženy. To je důvod, proč jsi byla přizvána k nahlížení, ke kterému má teď dojít. Budu chránit ostatní sestry představené, aby nebyly vystaveny pokušení. Ať je to pro tebe varováním. Postav se nebezpečí.“

„Takže vám je Elairy líto,“ řekla Lirenda šokovaná zjištěním, že Morriel má v sobě ještě místo pro soucit.

Nejvyšší nic nepopřela. „Já lituji toho, že jsem ji zničila.“

Lirenda tomu nemohla uvěřit. Prkna na podlaze zaskřípala, když šla přes místnost, aby zapálila čerstvé louče. „Nikdo ale přece nežádal Elairu, aby nějak zinscenovala tu scénu v hospodě ani aby hledala Asandira. Ta bláznivá holka se zničila sama.“

„Ne. Sama by se ze své chyby poučila. Dařilo se jí to vcelku dobře, než jsem ji pak poslala do Etany.“

Morriel, rozmrzelá kvůli ostrému světlu, které jí vykreslilo stíny v každé vrásce na tváři, se krátce nadechla. „Poučíš se z toho, vrchní čarodějko, pokud skutečně prahneš po tom, aby ses stala mou nástupkyní. Elaira je velice užitečný nástroj, který budeme nutně potřebovat, abychom udržely spojitost s konfliktem, jímž nechalo Bratrstvo zaplavit kontinent. Musíme tu dívku opatrně vést k disciplíně. Je zasvěcená našemu řádu. Pod pozorným dohledem nám bude moci sloužit ještě hodně dlouho, než se zhroutí. Protože, jak jsi před chvílí poznamenala, kdyby měla skutečně pevně vštípená pravidla řádu, potlačila by v sobě zvědavost, která ji vyštvala do Erdane. Elaira má své chyby. Bude nám však sloužit jako žádná jiná, až do okamžiku, kdy svou přísahu poruší. Ať ji do vlastní zkázy uvrhnou její vlastní chyby a ne tvůj perfekcionismus.“

Nejvyšší zavřela oči, aby této chvíle využila k meditaci, což víc než jasně prozrazovalo, že už své síly vyčerpala. Lirenda byla dost uvědomělá na to, aby to respektovala. Někdy snad až příliš uvědomělá, říkala si občas Nejvyšší. Stejně jako zřejmě všechny ostatní před ní si i Morriel přála, aby poslední zkouška před nástupem na trůn Koriani nekončila pro drtivou většinu uchazeček smrtí.

Lirenda byla s nadějí vyvolená jako třiačtyřicátá. Morriel se snažila zapudit ze svého vědomí bolest, kterou ji sužovaly staré kosti. Už se začínala bát, aby nebyla první, která zemře dřív, než se dožije nějaká nástupkyně konce svého výcviku.

Byla už stará, nesmírně unavená a snažila se najít útěchu v disciplíně své funkce. Už před mnoha lety se přestala zajímat o jednotlivé kandidátky podrobněji. Mohla milovat jen jednu jedinou – tu, která uspěje. Od smrti té první už pro ni byly ostatní jen čísla.

Morriel se pohnula, když ji po notné chvíli zápach zuhelnatělých rostlin upozornil, že už v dýmce nic není. V okamžiku, kdy narkotické látky v Elaiře prohlubovaly paměť, ze sebe shodila hromadu přikrývek a vstala. Lirenda už stála nad kádí a z jejího uchváceného výrazu bylo zřejmé, že už je obraz vidět. Opatrně kvůli svým kloubům, za nepřirozeně dlouhý život už tak opotřebovaným, přešla nejvyšší čarodějka přes skladiště, aby se podívala, co jí voda vyjeví.

„Ta podoba,“ zašeptala Lirenda, když stanula Nejvyšší vedle ní. „Jako by Torbrandovi z oka vypadl.“

Morriel, kterou překvapila Elaiřina odvaha, poněvadž si troufla ukázat jako prvního Arithona, nic neříkala. Potom se podívala a neuvěřitelně detailní obraz v kádi ji zcela zbavil slov.

Vybraný moment byl právě ten, kterého byla Elaira potají svědkem, když se Arithon bláhově domníval, že mu není nikdo nablízku. Krčil se ve špinavé uličce, obklopen těmi, kteří se starali o mocenské boje, o čáry a o krvavé spory nejméně. Arithon uprostřed skupinky dětí natáčel loďku ze stínů ze strany na stranu, aby se mohl do plachty opřít vítr plnou silou.

Elaira ho zachytila právě v okamžiku, kdy vzhlédl, aby se podíval, jak jeho iluze funguje. Na tváři měl výraz neskonalého klidu. Koutky úst mu krášlil nadšený a spokojený úsměv. V jasných očích a v ostře řezaných s’ffalennských rysech se zračila otevřenost jeho citlivého muzikantského srdce.

Výsledkem byl dokonalý obraz jeho duše. Elaiřin důkaz obrátil v lež každé příkré slovo, s pomocí kterého se Arithon kdy snažil své nitro uhájit.

„U Daeliona,“ zalapala Morriel po dechu. „To děvče nám ho úplně odhalilo. Nikdy jsem nevěřila, že se to může podařit.“

Lirenda, uchvácená výjevem, si ani nevšimla, že si polámala nehty, jak zatínala ruce do kamenné kádě. „Stejně ale může skončit špatně. Zabíjení ho přemůže, protože se jednou bude muset podřídit s’ffalennskému svědomí.“

Morriel si obraz dlouze prohlédla. „Podívej se znovu,“ vybídla Lirendu. „Nebude to válka, co tohoto prince zastaví.“ Když Lirenda nic neříkala, pokračovala: „Je to detail. Ale nedá se přehlédnout, když se mu podíváš na ruce.“

Lirenda si poslušně prohlédla hbité a štíhlé Arithonovy prsty, které v Elaiřině paměti právě dokončily složité kouzlo. Zelené oči byly hluboké a rozhodně ne nebezpečné. „Já nic nevidím,“ přiznala neochotně vrchní čarodějka.

Chatrným skladištěm se rozlehl kdákavý smích. „Ale on zase tak chytrý není! Ne, když si na nic nehraje. To znamená, že ta jeho vychytralost, ke které se nechá tak snadno vyprovokovat, není skutečná. Ne. Bohužel ne. Důvtip tohoto prince ve skutečnosti nepramení z jeho nitra, ale z jasnozřivosti, která byla vrozená královskému rodu s’Ahelasů.“

Lirenda se nad tím zamyslela a venku zatím cosi vyrušilo kočku, která se rozvřískala. Morriel, kterou to vytrhlo ze zadumání, se natáhla a poklepala Elairu po ruce. „Teď nám ukaž toho jeho nevlastního bratra.“

Arithonův obraz zmizel a okamžitě ho vystřídal další. Teď stál v mlze před rozbřeskem v zahradě napůl zalité světlem lamp, které sem doléhalo od brány vedoucí na ulici, s’ilessidský princ. Opíral se o podstavec sochy a na plášti se mu třpytily jako jemné drahokamy kapky sražené vlhkosti. Jinak jeho šaty nezdobil jediný šperk. Dokonce neměl ani rozčesané vlasy. Přestože Lysaer na veřejnosti o svůj zevnějšek úzkostlivě dbal, tady, o samotě, hyzdilo jeho krásný vzhled dilema, se kterým se jeho svědomí stále ne a ne vyrovnat. Z tváře, ze skleslých ramen a ze zaťatých pěstí mu vyzařoval bolestivý výraz. Elaira ho odhalila v hlubokém opovržení nad sebou samým.

„Ach, výborně, Elairo!“ zašeptala Morriel.

Vedle ní, smysly zjitřené kouřem, který se linul z dýmky, cítila Lirenda, jak se jí zmocňují smíšené pocity. Nejenom že viděla, ale také cítila, jak s’ilessidská spravedlnost bojuje s jasnozřivostí s’Ahelasů, kterou Lysaer podědil také.

Na jeho ústech nebyla ani stopa po něze, se kterou se setkávaly jeho ctitelky v Amrothu, když na něm mámily polibky. Zračila se v nich jen královská výchova a machinace skrytého ducha Desh-thiere.

„Viděli jsme, co jsme vidět museli,“ prohlásila najednou Nejvyšší. K Elaiře dodala: „Máš svolení vystoupit z transu.“

Když se obraz rozplynul, zvedla k ní Lirenda pohled, který jiskřil rozrušením. „Máme štěstí. Oba princové podědili nadání dvou královských rodů.“

Morriel schovala teď už roztřesené ruce pod šál. „Je to velice nešťastné a navíc nebezpečné. Arithon má v sobě hluboko zakořeněný spor. Bratrstvo mu nemělo nikdy jeho právo na trůn potvrdit, poněvadž ho teď na cestě životem bude provázet utrpení tak jistě, jako po podzimu přichází zima.“

Elaira se zachvěla, jak se jí pomalu vracelo vědomí, otevřela oči a hned jí otřásly první abstinenční příznaky tienelle. „Moje Nejvyšší, tak to není,“ řekla roztřeseně.

Lirenda, šokovaná, že se Nejvyšší někdo odvažuje odmlouvat, vrhla po Morriel překvapený pohled.

Na té však nebylo vidět, že by se jí opovážlivost dotkla.

Elaira si to vyložila jako tichý souhlas, a proto pokračovala: „Lysaer je ten, koho je potřeba sledovat. Pro Athovo smilování, vždyť já jsem s ním mluvila. To je vzor lidské dobroty. Za něj se budou stavět lidé. Pak samozřejmě dojde k utrpení a k bouřím, protože všeobecná zášť vůči myšlence království je zbraň jako stvořená pro vládce jeho kvalit. Pak už princ Lysaer potřebuje jen vybudovat si v tom všem jistou pozici, a protože ho kletba Desh-thiere nutí propůjčit jeho schopnosti krveprolití, nemá na výběr.“

„To všechno se dá předpokládat,“ ozvala se Lirenda, popuzená nepochopitelnou shovívavostí Nejvyšší. „My víme, kam se Lysaer obrátí a jaký výsledek to přinese. Co se dá předvídat, dá se i ovládat nebo se tomu dá zabránit. Jenže to u Arithona neplatí.“

Elaira, stále ještě se zbystřenými smysly, se hlasitě ohradila. „Ale Arithon je hudebník s darem jasnozřivosti. Ten si své činy uvědomuje tak, jak by to Lysaer nikdy nedokázal!“

„A právě proto je nebezpečný, Elairo,“ vysvětlila jí smutně Morriel. „Protože Lysaerův smysl pro spravedlnost se řídí logikou a tím pádem je v něm místo na kompromisy. Ale odkdy slitování jen tak přehlíží bolest? Díky krvi s’Ahelasů si Arithon plně uvědomuje příčiny i následky, a díky výcviku čarodějů i svou moc. Tyto stránky povahy spolu se s’ffalennským soucitem znemožňují Arithonovu vědomí jakoukoli sebeobranu. Žádná bariéra byť i povrchní nenávisti u něj zkrátka nepřichází v úvahu. Arithon je jasnovidec spoutaný svou zodpovědností. Kletba Desh-thiere ho uvrhne do víru násilí, jemuž nebude moci uniknout, ani ho nedokáže ovládnout. A to bude jeho konec, protože city básníků byly vždy křehké, a čím víc nad tím bude přemýšlet, tím víc se bude propadat do náruče šílenství.“

„To není pravda,“ bránila se Elaira, protože měla Arithonovu odolnost dosud v čerstvé paměti. „Jako že je Ath nade mnou, ty vaše závěry jsou špatné.“

„To ukáže čas,“ pokynula jí Morriel, že může jít. „Máš svolení jít si odpočinout. Vdova pro tebe bude mít nachystanou postel a umyvadlo, ve kterém se můžeš umýt. Nezapomeň pít hodně vody, ať se ti nic nestane z těch látek v tienelle.“

Nacvičená odpověď se Elaiře téměř zadrhla v hrdle. „Jak si přejete.“ S vypětím všech sil se zvedla, nějakým zázrakem se jí podařila i poklona, a než ji stačily roztrhnout křeče způsobené tienelle, vypotácela se ze skladiště ven.

Venku ve tmě, když ji vlhký vítr zastudil na zpocené tváři a ona se zády opřela o zplesnivělá prkna chatrče, jí vytryskly slzy.

Nedokázala zahnat lítost, že se kvůli věrnosti svému řádu dopustila mnohem závažnější zrady. Všechno, co chtěla, přišlo vniveč, neboť odhalila čarodějkám Arithonovo nejhlubší nitro v naději, že se jí tak u nich podaří vyvolat lítost. Se srdcem sevřeným hořkostí však pochopila, že tak jenom poskytla nepříteli zbraň.

Rozbřesk

U vdovy na půdě se vrchní čarodějka Lirenda znovu probouzí zamotaná do přikrývek. Spánek jí tíží stále stejný sen o zelených očích plných soucitu tak hlubokého, že čarodějka propuká v chladném úsvitu v zoufalý pláč…

* * *

Zatímco se mlha kroutí nad mokřady kolem Tal Quorin, muži deshirských klanů se posilní cestovními suchary a chápou se rýčů a seker. A přestože nikdo příliš nemluví o tom, že se jejich korunní princ od včerejší slavnostní přísahy neukázal, zaslechne Steivenův syn Jieret dost, aby mu začalo vrtat hlavou, kde může Arithon být…

* * *

V komínem vytápěném podkroví hostince na severu království k sobě tiskne vůdce karavany baňatou láhev alkoholu a mezi jednotlivými doušky zpytuje svědomí, co ho to posedlo dát jehlici s drahokamem od zloděje koní zasněně hledícímu vousáči v hnědém plášti, jehož potkal v uličce a jednoduše ho o to poprosil, jako by rozdávání smaragdů zvíci žaludu bylo na denním pořádku…

VI. VĚŠTBA

Na místě, které si sám našel, daleko od pracujícího klanu, vyprostil Arithon své zostřené smysly z energie prostupující okolní les. Pomalu z něj vyprchalo vědomí rostoucích listů a zlatých teček světla. Kořenů nabírajících v prohřáté zemi díky porážce Věčné mlhy znovu sílu a ptáků prohánějících se mezi větvemi, jak sbírají materiál na hnízda. Sevřel předtím tep země důkladně, avšak lehce. Dokonce ani samice rysa se nevzbudila v doupěti, kde spala se svými mláďaty. Konečně Arithon otevřel oči do zpěvu drozdů a záplavy světla pokročilého rána.

Korunní princ Rathainu, který byl pryč už od své přísahy konané předchozí odpoledne, sepjal ruce a protáhl si rozbolavělá záda a ramena. Ve tváři se mu zračily obavy, které by jinak před ostatními skryl.

Byl v transu bez přestávky celých dvanáct hodin, což byla doba nezbytná k tomu, aby si byl jist, že právě tato strž vedle potoka bude vhodným místem pro tak obtížný úkol, který ho čekal. Vysoká kolem něj procházela, aniž by ji rušili lovci, a na jejich stezky ještě děti klanu vyslané pro léčivé byliny a pro dřevo nevkročily.

Arithon vstal a svaly, nyní přivyklé naprostému klidu, se stáhly v křeči. Jeho belhání ho rozmrzelo, protože mu připomnělo, jak od Rauvenu polevil ve své disciplíně. Poklekl však, aniž by se o něj pokoušela nervozita. Byl sám vedle jednoho z mnoha potoků vlévajících se do Tal Quorin, jenž se proplétal mezi vysokými duby a habrovým mlázím. Ponořil dlaně do vody a napil se.

Ledová voda se mu rozlila v prázdném žaludku a Arithona roztřásl chlad. Chvíli dřepěl na patách, aby si rozpohyboval tělo, a přitom se usmíval. To, že strávil noc venku, aniž by někomu něco řekl, snad utvrdilo nechvalný dojem, který mezi příslušníky klanu budil. Jenom ať si myslí, že se vydal apaticky bloumat po lese. Kdyby se nevytratil před bystrou Danií a zvědavým Hallironem, nikdy by se mu nepodařilo důkladně se pročistit, aniž by na něho pořád někdo dorážel. Žádná výmluva by nedokázala vysvětlit nároky, jež si chystané čarování žádalo. Kdyby se klan dovtípil, že se vyzná v magii, všechny jeho snahy vydobýt si svobodu by přišly vniveč. Arithon se na svém tajném místě a s tajnými důvody důkladně soustředil.

Pokud se měly severské klany postavit etarrské armádě, zavazovala ho přísaha Rathainu k tomu, že nesmí být bezdůvodně ohrožen ničí život. Vzhledem k tomu, že mohl Arithon kromě svého rauvenského učení využít i tienelle, jíž ukradl Sethvirovi, vyňal nyní ukradenou nádobku. I když si uvědomoval nebezpečí, jemuž se tak vystavuje, vybalil z ní kamennou dýmku, která byla uvnitř, a nacpal ji stříbřitými listy s pilovitým okrajem, jejichž aromatickou vůní okamžitě ztěžkl lesní vzduch.

Smysly posílené drogou mu snad odhalí, zda Caolleovy plány Lysaerův nápor odrazí, avšak ani přesto se nebezpečí přehlížet nedá.

Než působení toxických látek odezní, bude mít přecitlivělé vnímání a každý nerv obnažený. Tohle nebyl Rauven ani Althain, kolem kterých byla ochranná kouzla a složité bariéry, které měly odhalené vědomí chránit. A Arithon se navíc vzdal i druhého bezpečnostního opatření, které mu kladl otec na srdce – nikdy nevstupovat do transu tienelle sám. Pokud by nad svým tělem přestal vládnout, pokud by se jeho soustředění ztratilo v bludišti drogových vizí, nebyl by zde nikdo, kdo by mu pomohl vrátit se zpět.

Arithon vyhladil poslední list a pevně jej zatlačil do dýmky. Odhodlání v něm neudržovala jen jeho naděje na úspěch. Vývoj situace ho sice mohl postavit před zděděné slitování, kterému nemohl uniknout, jenže on se děsil nebezpečí ještě většího. Nemohl se zbavit dojmu, že by jeho přísaha Deshiru neobstála tváří v tvář kletbě, kterou do něho vtiskl duch Desh-thiere. Nebezpečí, které hrozí vazalům Rathainu, musí někdo vzít na svá bedra, ale silné nutkání vytvořit z důvěry klanu zbraň, kterou by porazil Lysaera, jeho srdce sžíralo jako postupující temnota.

Jen rozvinutá mysl mága umožňovala Arithonovi oddělit tuto touhu od jeho skutečné vůle. Po celé ubíhající dny ho udolávalo úsilí, jež k tomu bylo zapotřebí. Dokud se mu nepodaří zbavit se královských povinností a přetnout veškerá pouta s trůnem, bude jeho ovládání toto břímě tížit i nadále.

Nesmí přitom ale ohrozit dojem slabosti, který se mu podařilo mezi příslušníky klanu vzbudit. I když Halliron touto jeho maskou pronikl, byl právě on tím posledním, jemuž by se korunní princ chtěl svěřovat. Naléhavá touha utéct, vstoupit k němu do učení a najít svobodu v hudbě by ho mohla velice lehce svést na scestí.

Arithon skončil s dýmkou a vstal. Opřel se zády o mohutný dub a zhluboka vdechl pronikavou, svěží vůni lesa. Nechal se lesním klidem ukolébat. Chvíli naslouchal zurčení potoka kolem mechem porostlých kamenů a zvukům veverek ve spadlém kmeni, pak zaplašil poslední pochybnosti a s pomocí svých schopností vykřesal jiskru.

Suché listy v dýmce se vzňaly. Po větru se začal jako duch vinout modrostříbrný kouř. Arithon ucítil, jak mu štiplavý kouř dráždí smysly, a soustředil se. Přiložil troubel dýmky k ústům a vtáhl nebezpečný kouř hluboko do plic.

Smysly se mu roztočily v bláznivém víru. Protože byl na to připraven, opřel se o strom a čekal, až ho živé dřevo zastaví. Náraz, se kterým droga zaútočila na jeho smysly, bylo těžké ovládnout. Téměř zalapal po dechu bolestí, když ho pohledy, vůně a ostatní vjemy vrhly po závratné hyperbole vzhůru.

Okamžitě byl rád, že se postil. Rostliny, které Sethvir sušil v Althain, byly přímo nebezpečně silné.

Zurčení potůčku u jeho nohou se mu v uších okamžitě rozlehlo jako burácející lavina. Volání sojky ho ohlušilo jako práskání biče. Téměř nepříčetný zaťal nehty pravé ruky do napůl zahojených jizev, aby mu pomohly získat zpět rozptýlené soustředění. Okamžitě, jak znovu nad svým tělem nabyl kontrolu, vyslal své myšlenky vpřed do spletitého bludiště všech možných budoucností.

Narazil na strašlivý masakr. Všechno halily rudé plameny a kouř a přecitlivělé smysly se otřásaly vysokými vibracemi umírajících stromů. Arithon zděšeně vykřikl. Chvíli tápal chaotickou změtí vjemů, až se mu konečně podařilo odhalit důvod – Lysaerova armáda, která si počkala na horké letní dny, les nakonec podpálila, aby požár hnaný větrem vyhnal klany ven, kde je mohli vojáci povraždit. Následovaly výjevy pokácených stromů a mrtvých mužů, černých od popela a nenasytných much. Otrhané děti pochodovaly v zástupu a pak veřejně umíraly jedno po druhém na náměstí plném skandujících diváků. Arithonovi se stáhl žaludek, když ucítil katovo nadšení z potoků čerstvě prolité krve.

Vládce Stínu potlačil zděšení a fyzickou nevolnost a s úsilím, které pro něj bylo těžší než cokoliv, čím prošel v průběhu svého výcviku, si znovu vytvořil ledově chladný odstup. Přecitlivělé smysly mu předložily další děsivou scénu.

Spatřil svah pokrytý mrtvolami. Všude ležely korouhve podupané od projíždějících koní a za nimi byla mýtina, na které byli měšťané, také podřízení Rathainu, zohavení a pověšení za kotníky na hácích na zvěřinu.

„Ne!“ Arithon si vrazil dlaně do očí a pak se přerývaně zhluboka nadechl. Tápal v přívalu výjevů po duševní rovnováze, aby mohl za děsivou scenerií vypátrat Caolleovu strategii.

Sebeovládání se mu vymklo z rukou.

Arithon, kterého přemohla zvěrstva zmítající jeho myslí, se předklonil a chvíli naprázdno dávil. Ucítil na patře kyselou chuť žaludečnich šťáv a rychle se znovu nadechl. Pot se z něj jenom lil. Cítil, jak mu po přecitlivělé kůži klouže a padá každá slaná kapka. Další nádech, tentokrát delší. Hlava se mu trochu vyjasnila. Podařilo se mu odtrhnout své vědomí od jasnozřivosti vyvolané účinky tienelle. Bál se tedy právem! Jedno chybné rozhodnutí, jeden špatně postavený zvěd nebo útok ve špatnou chvíli, a všechno, co viděl, se může stát.

Arithon se soustředil ještě o něco úporněji než předtím a pak pokračoval. Slabě znovu potáhl z dýmky, kterou držel v roztřesené ruce. Tentokrát už, připraven na děsivé scény, pomalu procházel nesčetnými možnostmi, které se mu hnaly hlavou, a snažil se vypátrat tu jedinou, o kterou mu šlo.

Caolle měl v plánu vlákat etarrské vojáky do řečiště Tal Quorin. Nahoře proti proudu, kde se řeka roztáhla do rákosí a mokřin, se musely pevně semknuté falangy měšťanů rozdělit. Čím dál postupovaly, odtrhával je terén od sebe stále víc, až je dva dlouhé, souběžné kopce rozdělily na tři části. Když se do boje vložily klany, zpomalil Arithon vývoj bitvy a účinky tienelle mu zatím předkládaly tisíce různých možností, ve které by bitva mohla vyústit. O dvě ze tří částí etarrského vojska se úspěšně postaraly přírodní a vybudované nástrahy. Lukostřelci rozmístění na hřebenech, jak doufal Caolle, vyřadí z boje tu třetí.

Arithon na chvíli přestal, aby se znovu soustředil. Viděl, že lučištníci nebudou stačit, protože mu před očima probíhala jedna katastrofická vize za druhou. Etarrští se pustili do bojovníků klanů a zanedlouho utichlo i sténání umírajících a vystřídalo je krákání nenasytných vran. A to všechno jen proto, že v čele levého křídla etarrské armády stál muž, který zasvětil celý život studiu bojových taktik barbarů.

Tento řezník měl prošedivělé vlasy a ruce jako lopaty. Tvář s předsunutou čelistí, pokrytá jizvami, totiž patřila Pesquilovi, vůdci etarrského spolku lovců lidí. To právě na jeho rozkaz se vydali vojáci vzhůru jako teriéři po svahu, aby obsadili nejprve kopce. Etarrská západní divize kopiníků se pak rozdělila na dvě části a vzala ztečí kopce z obou stran. Pak by se lehká jízda, která byla vyslána husím pochodem rozsedlinou na východ, vrátila okruhem zpátky a nakonec vpadla do údolí ze severu. Napadla by pravé křídlo a spojila se s Gnudsogovými vojáky zrovna včas, aby zachránila hlavní voj armády, který uvízl v mokřinách Tal Quorin.

Arithon, o kterého se pokoušely mdloby a nevolnost, přihlížel, jak jsou Deshané, kteří přežili, sháněni do houfu na popravu.

Pokusy naklonit osud v jejich prospěch úkladnou vraždou Pesquila přinesly jen třem zvědům smrt na mučidlech. Ať už nad tímto mužem držela ochrannou ruku štěstěna nebo Daelion, pořád stál onoho rána, kdy bitva vypukla, v čele armády.

Pak už Arithon cítil jen rozčarování z toho, že se mu ke čtvrtému pokusu nedostává magie ani sil. Pesquil u sebe měl kvůli své etarrské pověrčivosti talisman, který si předávaly celé generace už od dob povstání a který ho chránil před účinky magie.

Pak se Arithon rozplakal, neboť pochopil, že všechny jeho naděje na lepší budoucnost mizí v nenávratnu. Když zůstanou klany odkázány jen samy na sebe, čeká je zkáza. Bez ohledu na to, zda by je rovnou opustil, nebo si dál hrál na slabocha a postavil se s mečem Steivenovi po boku. Pokud by bojoval jako muž a ne jako čaroděj, leželo by jeho tělo mezi ostatními mrtvými.

S vypětím všech sil se vyškubl druhé přehlídce následků bitvy a dětských poprav v Etaře.

Arithon, celý roztřesený pocity viny a zármutkem, si uvědomil, že v dýmce už zbyl jen popel. I když se už jeho tělo bránilo, seč mohlo, nemohl ještě přestat.

Pot se mu na rtech mísil s vlhkostí tak slanou, že to mohly být slzy, když nutil roztřesené ruce, aby se uklidnily a poslouchaly ho. Vypáčil víčko krabičky, znovu dýmku nacpal a pak vtáhl dvojnásobnou dávku kouře, aby s pomocí transu našel nějaké východisko.

Znovu prošel celý Caolleův plán od úplného začátku bitvy. Tentokrát však, ještě než mohl prohnaný Pesquil prorazit obranou klanů, dodal Arithon své vlastní znalosti. Využil celého svého vědomí posíleného účinky tienelle a zároveň i schopností, které jeho dědeček využíval k masovému zabíjení. S pomocí magie, stínů a svého důvtipu zkoušel strategie, které mu nepřinášely žádné výčitky svědomí. Pohrával si s vizemi a odvíjel z nich desítky, stovky a tisíce možností. Pořád dokola vážil a porovnával výsledky. Počítal mrtvé a raněné, aniž by si připouštěl jejich utrpení. Něco cítit, nad něčím vůbec přemýšlet by znamenalo propadnout smutku. Neústupný, napůl šílený z toho, jak obrovské břímě odpovědnosti na sebe svou přísahou uvalil, znovu vtáhl do plic kouř tienelle a pustil se do hledání nějaké chyby v další souslednosti událostí.

Nakonec, když už tělo necítil, shromáždil několik taktik, které by snad mohly zajistit nejmenší ztráty na životech. Jeho práce by však měla nějaký smysl pouze tehdy, pokud by mu jeho předpoklady nenarušila žádná nepředvídaná okolnost. Pokud se mu proti všem předpokladům podařilo skutečně vyloučit všechny možné náhody.

Arithon nebyl Sethvir, aby dokázal zjistit, co by mohla náhoda způsobit mezi jedenácti sty lidských životů.

Mohl jen udělat, co bylo v jeho silách, a doufat ve štěstí.

Tak jako tak už byla tienelle stejně všechna pryč.

Arithon vydechl z plic poslední dávku kouře. Dřepl si a nádobku upustil na zem mezi paty. Zbytky zdecimovaných smyslů ještě zachytil rychlý třes, který by měl potlačit, ještě než zesílí a roztřese mu celé tělo. Ani se nepohnul. Na rozdíl od drogy, která ho v Amrothu téměř zabila, na látkách v tienelle se závislost nevytvářela. Až nad sebou zase získá kontrolu, bude moci s pomocí svých schopností jedy odbourat. Utrpení pak odezní bez vedlejších účinků. Arithon se snažil s pomocí zesílených smyslů uklidnit tak dlouho, až se mu podařilo rozbouřené vědomí utišit a čas zase vklínit do původních kolejí.

Strží se rozlehly plynulé trylky skřivana. Arithon se zavřenýma očima vychutnával jeho tesklivou melodii. Věděl, že odvedl dobrou práci. Mezi událostmi, které tak nevyhnutelně mířily k porážce, přece jen nakonec proklestil novou cestu. Srdce se mu sevřelo nad faktem, který mu připadal jako tragédie. Ať se snažil sebevíc, bude moci přežít pouze třetina Steivenových mužů. Jak by mohl nějaký princ, ať už mág nebo nikoliv, takovou oběť připustit? Etarra sice utrpí mnohem větší ztráty, ale pro klany bude tato cena příliš vysoká, obzvlášť když může stále ještě nastat nějaká nepředvídaná událost a připravit je dokonce i o tuto možnost.

Smůlu nemohla vyloučit ani magie. Od okamžiku, kdy etarrské vojsko vyrazilo na sever, se rozplynuly všechny jistoty v nenávratnu.

Arithon vyklepal popel z dýmky. I při tom nejmenším pohybu mu do lebky vystřelovala bolest. Připomněl si, že by měl pamatovat na zdravý rozum, a rychle zkontroloval svůj stav.

Šaty měl celé propocené a tělo dehydratované. Vzhledem k tomu, že tienelle dokázala i zabíjet, pokud se z těla nevyloučily její jedovaté látky, sklonil se a zkusil se napít z potoka.

Voda mu sklouzla do žaludku a ten se mu jako na povel zvedl. Přitiskl si ruce k ústům a znepokojilo ho, jaké úsilí ho stálo udržet vzácnou tekutinu uvnitř. Cítil, že mu náročný výkon zamlžil úsudek. Kdyby měl rozum, nikdy by se nepokoušel vykouřit tolik tienelle na posezení, a to navíc ještě o samotě. Potřeboval bylinkový čaj, postel a ještě nějakého mága, aby držel stráž nad myšlenkovými pochody, které teď bloudily bez dozoru. Protože se bez toho všeho musel obejít, mohl jen čekat. Musí rostlině poskytnout čas, během kterého její účinky opadnou. Až teprve tehdy, když mu z hlavy zmizí děsivé výjevy, bude schopen přetransformovat jedovaté látky, které nedokáže odplavit voda. Do té doby nesnese společnost žádného člověka.

Padl soumrak. Zpěv ptáků utichl a z větví nad hlavou se staly černé krajky rýsující se proti obloze poseté bledými hvězdami. Arithon, který o samotě bojoval s abstinenčními příznaky tienelle, seděl s hlavou opřenou o kmen dubu, jenž mu držel tělo ve vzpřímené poloze. Černá tunika, kterou mu půjčila lady Dania, se rozplynula ve stínu, avšak zbloudilé myšlenky mu z ničeho nic odhalily zvláštní věc – že šaty, které měl teď na sobě, patřily jejímu mladšímu bratrovi, který byl smrtelně raněn v patnácti letech při přepadu. Caolle svou vlastní rukou chlapci zasadil ránu z milosti, aby mu dopřál rychlou smrt. Arithon zatlačil pěsti do očí, aby zaplašil vůni lesní mýtiny a horkou krev, která zkropila zelené kapradí. Protože už byl tak vysílen, než aby potlačoval své rozběsněné vize proplétající se jeho vědomím, zaměstnal své myšlenky tím, že si začal přeříkávat sáhodlouhé balady.

Byl zrovna uprostřed Dakarovy oblíbené pijácké písně, která byla dlouhá a k smíchu byla pouze tehdy, když byli jak zpěvák, tak posluchač naprosto namol. Možná byl na kraji sil, ale stále ještě na tom nebyl tak špatně, aby se nedokázal ovládat. Když se mu však mezi pátou a šestou slokou šeptaná slova zadrhla v hrdle, umlkl a pak pochopil. Někdo jeho samotu narušil.

Arithon cítil, jak mu v uších píská a svaly se mu napínají pod elektrizujícím tlakem cizího vědomí. Na rozdíl od téměř mystického klidu, který vyzařoval z ptáků a divoké zvěře, patřilo toto vědomí naprosto jistě člověku. Vědomím stále ještě otevřeným účinky rostliny mu proudilo rozrušení, nejistota a chaotické energie. „Pojďte sem, ať se na vás podívám,“ vysoukal ze sebe nejistým hlasem. S pocitem vděčnosti, že nejhorší projevy jeho vysílení zakryje tma, čekal.

Zapraskaly větvičky, habry se zakývaly, rozhrnuly a vydaly Jiereta, který se vynořil se zkroušeným výrazem z houští.

„Jak jste věděl, že tam jsem?“ rozmrzelý, že ho někdo odhalil, šel Steivenův syn k němu, sklonil se a zvědavě sebral z břehu potoka nádobku od tienelle. Přičichl k ní, ucítil pronikavou vůni, která v ní zůstala, ohrnul spodní ret a vrhl k Arithonovi kradmý pohled.

Ten chlapec čekal, že ho pokárá, to Arithon věděl. A stejně tak v sobě chlapec potlačoval nutkání zeptat se, jestli je princ na něčem závislý. Jeho pán však nic neříkal. Nakonec zvítězilo slušné vychování. Jieret pokrčil rameny, položil nádobku na zem a pak se začal hájit, i když v jeho neprospěch hovořil fakt, že měl tuniku celou polepenou mokrým listím. „Vůbec mě nemohlo být slyšet.“

Arithon uklidnil bouřící se žaludek a se smíchem zalhal. „To komáři tě prozradili.“

„Ale já jsem neplácl ani jednoho!“ bránil se Jieret.

„Tak se příště neškrábej,“ poradil mu Vládce Stínu. Ucukl bolestí při chlapcově výbuchu smíchu.

„Vám nic neujde, Vaše Veličenstvo.“ Byl v tom nevyslovený fakt, že drogy a pití smysly otupují.

„Když se mnou budeš mluvit, nebudeš mi takhle říkat,“ řekl Arithon. „Tvůj meč mezi těmi, nad kterými jsem včera večer přísahal, nebyl. Nic tě ke mně neváže.“

„Ale vždyť já jsem ještě malej!“ padl na kolena Jieret. „Tady,“ zalovil za pasem a vytáhl nůž na vyřezávání. „Vemte si mou zbraň. Příští rok už na to mít věk budu.“

Arithon se přinutil usmát i přes nevolnost, ze které se mu točila hlava. Zostřené vnímání mu bez ostychu prozradilo, že se za Jieretovou nabídkou neskrývá úcta k válečníkovi. Protože to byl vnímavý chlapec, chtěl s pomocí své zbraně prince, nad nímž se starší snažili nedat najevo své opovržení, jen vyzkoušet.

S takovou shovívavostí, jakou mu umožňoval jeho stav, Arithon zvážil svou odpověď. „Chlapče, bude trvat ještě přinejmenším deset let, než se budeš moci postavit otcovu rozhodnutí. Pokud ti Steiven zakázal přísahat, nemohu jeho slova znevažovat. Můžeme být přátelé, když budeš chtít, ale nic víc.“

Jieret nůž uraženě zase schoval. „Bude mi dvacet ani ne za osm let.“ Pak ještě v přítmí stromů dodal: „Tashka říká, že jsem na svůj věk hodně velkej. Ale to je moje sestra, a co o tom holky vědí?“ Obrátil tvář vzdorovitě vzhůru s výrazem, jenž by se jeho matce určitě dvakrát nelíbil. „Budu bojovat s muži po vašem boku, princi, až náš les napadne etarrská armáda.“

Krví zbrocené vize Arithonovi stále ještě naháněly hrůzu. Proto znovu ovládl své myšlenky, které mu opět vyrazily někam do neznáma. „Já ti to zakazuji.“

„Ale tak to přece chodí!“ vyskočil Jieret na nohy. „Přátelé vždycky bojují bok po boku. A Halliron se vsadil s Elweddem, že to s mečem umíte ještě líp než Caolle.“

„Tak to bard o svoje stříbrňáky přijde,“ odsekl Arithon a okamžitě toho zalitoval. I přes bušení, které se mu rozléhalo v hlavě, opět snažně budoval svou masku neškodné nerozhodnosti. „Mně můžeš pomoci nejlépe tak, že zůstaneš u svých malých sestřiček a budeš je chránit.“

Jieret se ušklíbl. „Caolle má pravdu, myslíte jako ti z města. Holky z klanu nepotřebujou bránit a dcery náčelníka už vůbec ne. Až na Edal a na Mearu budou bojovat taky. Budou brát zbraně padlým a chytat koně mrtvých nepřátel.“

Arithon zalapal po dechu. Vyhrnul se na něj vodopád výjevů a před pádem na zem ho zachránil jen strom za jeho zády. Dech i srdce se mu téměř zastavily, jak se ho zmocnila vize žen a dívek, jak leží s rozpáraným břichem mrtvé na zemi. Lesní zvuky byly přehlušeny vzdálenými výkřiky, které měly teprve zaznít. Arithona se zmocnil vztek, jak se zoufale snažil vzpamatovat. Mech, který křečovitě drásal prsty, zatím černal krví, kterou měla prolít etarrská ocel.

I přes svou horečnatou snahu ztrácel vědomí. Se zajíknutím vykřikl, když ho Jieret zatahal za rukáv.

„Princi.“ Chlapec ho napjatě pozoroval. „Není vám něco?“

„Není.“ Arithon pokrčil rameny. Zatímco se mu hlavou hnaly děsivé představy, měl sílu jen na to, aby se jemně vyprostil z chlapcova sevření. „Jestli tě nudím, tak je to proto, že mám starosti. Zaveď mě ke svému otci, chlapče. Mám pro něho velice důležité zprávy.“

Jieret, nedůvěřivý jako každý zvěd na obhlídce, se díval, jak se Arithon naklání nad potokem a žíznivě chlemtá vodu. Princ skutečně vypadal nemocně. Celý se třásl a byl zalitý potem, ze kterého byl cítit strach. Jieret se však už smířil s tím, že Hallironovy vydělané peníze skončí u Elwedda v kapse.

* * *

Arithonovi se zdálo, že mu voda a procházka pomohly. Jak se mu rozproudil krevni oběh, dýchalo se mu čím dál tím lépe. Během hodinové cesty zpátky do tábora cítil alespoň náznak své obvyklé rovnováhy.

Což bylo dobře, neboť matka chlapce, který zmizel bez jediného slova v lese, je nepřivítala nijak přívětivě. Lady Dania se s nimi srazila ve vchodu do Steivenova stanu. Vyměnila svůj každodenní kožený oděv za jasně modrofialové šaty s úzkými rukávy. Červenohnědé vlasy, které Arithon ještě neviděl jinak než v copáncích, jí splývaly jako nedokončený háčkovaný kus po zádech. Výsledný efekt jemné ženskosti jím přímo otřásl a on se zastavil, neschopen jediného slova.

Dania si však jeho ohromení nevšimla, protože se obořila na svého nezvedeného syna. „Jierete! Co tě to popadlo? Je mi hanba, když vidím, že se dvanáctiletý kluk chová hůř než kojenec!“

Arithon, stojící nepovšimnut ve stínu vchodu, ji přerušil. „Ten chlapec byl se mnou, takže mu nebezpečí nehrozilo.“

Lady Dania ho zpražila pohledem.

Jieret, kterého překvapilo, jak matka rychle nechala láteření a poslala ho do postele, viděl, že ať už je Arithon princ nebo ne, dopadne hněv jeho matky na jeho hlavu. Protože dobře věděl, co ho čeká, když bude ještě chvíli otálet, vytratil se chlapec za závěs oddělující místnost, ve které bydlel se svými sestrami.

Dania švihla kůží zakrývající vchod, protože jí královská zvůle řádně pohnula žlučí. Upřela rozhořčený pohled na viníka, který mu unikl tím, že zůstal stát bez pohnutí ve stínu. Pak si vzpomněla, že může být Arithon třeba vznětlivý, a jak ji předtím Caolle varoval, že si mohl uklidňovat po přísaze nervy pitím nebo nějakými jinými požitky. Proto neřekla už Dania nic a dala se do zapalování svící.

Když se ve světle svíček rozzářily vyšívané vzory, které jí lemovaly živůtek a spodní lem šatů a stejně tak i její vlasy, věnovala Arithonovi vlídný úsměv.

„Steiven tu bude za chviličku,“ oznámila. Když Arithon stále nic neříkal, zkusila to jinak: „Pojďte dál. Posaďte se. Udělejte si pohodlí, než přijde.“

Arithon, který si uvědomoval, že se Dania srdnatě snaží nebýt na něho nepříjemná, a stejně tak mu bylo jasné, že si z jeho vzhledu nejspíš leccos domyslí, se protáhl dovnitř. Už ji tolikrát správně odhadl, že se teď v její přítomnosti nedokázal uvolnit.

Pousmál se, když viděl, že se mu svým tahem dostala na kobylku. Ve stanu bylo takové světlo, že ani jediný polštář neměl šanci skrýt se v šeru. Kontroval jejímu tahu se svíčkami tím, že se neposadil. Když se Dania protáhla za závěs, aby zkontrolovala mladého Jiereta a definitivně ho zahnala do postele, podlehl Arithon své nervozitě a začal přecházet sem a tam.

Tenhle příbytek nebyl tak vyzdobený jako ten minulý. I když v něm však chyběly tapiserie, vzácné koberce a nábytek, stále bylo vidět, že zde bydlí civilizovaní lidé. V jednom rohu se nakupila kůra a třísky, jak tam Jieret vyráběl svým sestrám hračky. Na rákosové rohoži ležela otevřená kniha a vedle ní napůl dohořelá svíce. Když přistoupil blíž, rozzářila se kniha jasnými barvami a pozlacenými ozdobami. Stěna za knihou byla pomalovaná výjevem z lovu na jelena. V rohu na kavalci vycpaném chvojím ležela opuštěně Hallironova lyranta.

Stříbrné struny se ve světle svíček blýskaly jako korálky. Arithon zaťal zuby, ale úplně se odvrátit nedokázal. Jeho zrak přitahovalo topasové vykládání a drobné smaragdy mezi ozdobnými pásky, které se táhly až k hlavě nástroje s řadami ebenových ladicích kolíků.

Než ho mohl rozum zastavit, usedl. Natáhl prst a zkusmo lehce přejel po strunách. Nad zvukem, který zazněl, se mu sevřelo srdce. Tak dokonale se shodoval se zvukem nástroje, který nechal v Etaře. Runa toho, kdo lyrantu vyrobil, provedená perletí na zadní straně nástroje, nebyla vidět. Arithonovi však stačil jeden tón k tomu, aby poznal Elshianovu práci.

Bylo to příliš lákavé.

Před výjevem troubícího jelena vzal lyrantu, přiložil prsty na pražce a začal velice tiše hrát.

Jizvy v místech, kde ho spálil Lysaerův blesk na pravé dlani a na zápěstí, se teprve začínaly hojit. Arithon, který rozmrzele zjistil, že mu zranění dost vadí při frázování, zahrál zadumanou melodii. Poněvadž se utápěl v rozhořčení a stále ještě se o něj pokoušela závrať, nacházel v sobě místo jen pro svou píseň. Zaťal ztuhlou ruku, tiše zaklel, když mu praskl strup, a spustil rychlou melodii, jež jako by smetla kožené stěny a rozprostřela se kolem něj jako mraky na obloze.

Tóny se rozléhaly tichem jako jeho projev, ve kterém neměly jeho nejistota a obavy místo. Lady Danii, která se právě vracela od Jiereta, melodie naprosto uchvátila. Protože se stala nechtěně svědkem něčeho, co nebylo určeno pro ničí uši, zůstala stát ve vchodu do vedlejší místnosti jako socha a na závěs v zaťatých rukou naprosto zapomněla.

Vzletné arpeggio oznámilo změnu v tónině. Durové akordy střídající mollové se linuly z lyranty ve velice osobním projevu, ladném jako šermířské klání. Danii v horku, jež se drželo mezi koženými stěnami, nadšením až zamrazilo. Tento princ dokáže svou hru prodchnout kouzly. Byla tak unesena, že se ani nerozmýšlela, obdivně se usmála a vkročila dovnitř.

Závěs dopadl na své místo jako políček, jenže její snaha upozornit ho na svou přítomnost se minula účinkem. Zatímco se noty ozývaly a zase utichaly, přiložil Arithon tvář ke křivce rozezvučeného dřeva. Oči měl zavřené a celý se pohroužil do tónů, které se mu linuly zpod rukou.

Náhle mu sklouzl prst a celé kouzlo přerušil. Pak následovala odmlka a on zvedl ruku. Pak se do strun znovu opřel, ale tentokrát zahrál uši drásající akord, který téměř hraničil s disonancí.

Arithon netrpělivě ztlumil struny, pak stočil zrak a zjistil, že se mu rána otevřela a že se na ní objevila drobná kapička krve.

Dania ucítila, že se jí točí hlava, protože se z neznámého důvodu snaží ani nedýchat. Potom udělala další krok, právě v okamžiku, kdy princ zvedl hlavu.

Cit, který v jeho očích zahlédla, jí otřásl jako zadunění hromu mračny za letní bouřky.

Nakonec podlehla a posadila se naproti němu. „Já jsem vás nechtěla potají poslouchat. Ale musím přiznat, že máte talent, který vám musí závidět i Halliron.“

Při zmínce o Mistru pěvci Arithon sklopil zrak. Kdyby mu nástroj, který teď držel v rukou, tak neučaroval, dokázal by snad poslechnout svůj prvotní impuls a odhodit ho, jako by ho v rukou pálil. „Ale má paní, to je přehnaná chvála.“

Neotřel si prasklou ránu do tuniky. Leknutím sebou slabě trhla, protože ji napadlo, jestli náhodou nemůže vědět, že tyto šaty patřily jejímu zesnulému bratrovi. Znovu se na ni upřeně zahleděl. Všechno viděl a ona pochopila, že se její intuice kříží s jeho záměry.

Dania trapný okamžik zahnala tím, že si uhladila sukni na kolenou. Modrá látka se jako soumrak rozprostřela nad lněným plátnem sedátka a její ruce se jako párek ptáčků usadily v klíně. Arithon se rychle naklonil dopředu v naději, že mu tvář zakryje pramen vlasů. Zkrotit rozbouřený dech už bylo horší. Steivenova žena v sobě měla pod slupkou těžkého života a známkami dětí přivedených na svět temperamentní, velice přitažlivou krásu. Skutečnost, že jí nedělá vůbec žádný problém uhádnout jeho myšlenky, se mu zdála značně intimní a s drogou rozjitřenými smysly ho to dráždilo.

Když si až nepříjemně uvědomil rychlý, ostýchavý pohled, který vrhla na jeho tvář, odvrátil obličej.

„Něco vás trápí,“ řekla. „Proto hledáte mého muže?“

Její hlas měl sametový nádech, se kterým se prohání vítr mezi stébly trávy. Arithon ucítil po těle jemný třes a pevně zavřel oči, protože mu tienelle rozlila tepnami horko.

„Některé věci je lepší nechat tak, jak jsou.“ Přicházející vizi však zaplašit nestačil. Spatřil, jak leží lady Dania roztažená v hromadě černého listí, všední kožené šaty rozervané tak, že jsou jí vidět zablácená stehna, a na krku jí že je rána mečem.

Vzdáleně si uvědomoval, že Dania něco říká. „Kdyby to záleželo na mně, naházela bych všechny zbraně z Etarry do Anglefenu a vás najala jako barda Deshiru.“

Arithon otevřel oči a vrhl po ní pohled rozpálený jako železo v tyglíku. Neřekl ani slovo, ale pověsil si na krk lyrantu s kvapem, který se snažil zamaskovat předstíranou ledabylostí.

Dania se však oklamat nedala. Ani nemohla popřít, že ho cosi tíží a že se mu to ten večer z nějakého důvodu nedaří skrýt. Tóny, které se mu linuly zpod prstů, byly cosi, co oběma mlčení usnadňovalo.

Využil prostoru, který mu poskytla, s vděčností, která se ozvala v E dur a pak plynule sklouzla do hlubších tónů. Konej šil svou netrpělivost matematickými postupy naučených tónů. Arithon, dohnaný do úzkých fyzickou nevolností a výjevy, které se mu nazdařbůh vynořovaly v představách, si z celého srdce přál, aby už Steiven přišel a aby to zde mohl všechno vyřídit a být zase sám. Chtěl, aby mu rozjitřené nervy uklidnil les, ve kterém se rozléhají hlasy lelků a tekoucí voda. Potřeboval se ještě soustředit, aby z těla vyloučil zbylé škodliviny. Přesto mu však v samotě bránil poslední výjev, který mu předložil povražděná děvčátka a ženy.

Arithon se odevzdával hudbě, aby nemusel na nic myslet, dokud jeho hru nepřerušily kroky u vchodu do stanu.

„To mi musíte takové věci dělat za zády?“ rozbil kouzlo okamžiku Hallironův hlas, ještě než stačil doznít poslední tón.

Dania sebou trhla a odtáhla sukni stranou, aby se mohl bard posadit. „Jak jste tu dlouho?“

Arithon ztlumil ještě znějící stříbrné struny a podal Elshianovu lyrantu jejímu majiteli.

Halliron si od něj nástroj výsměšně rychle vzal. „Všechno jsem to slyšel. A to předtím taky.“ Upřel na prince tvrdý pohled bledých očí, neúprosný jako nůž. „Hlas své lyranty poznám lépe než hlas vlastního dítěte. Měl jste vědět, že mě zavolá. To jste si netroufl mi předtím něco říct?“

„Mě to mrzí.“ Arithon zaťal ruce v pěst. Zapomněl na svou ránu a po kraji jednoho prstu se rozběhl rudý pramínek. „Naprosto neomluvitelně jsem myslel jen na sebe. Slibuji, že už na ni víckrát sahat nebudu.“

„Sahat!“ Dania ještě nikdy neslyšela, že by zpěvákův hlas tak přetékal zlostí. „Vy jeden arogantní holobrádku! Neurážejte laskavě mou inteligenci tím, že si tady budete na něco hrát. Schováváte talent, který je darem od samotného Atha. Já říkám, že nemáte právo nechat něco takového ležet ladem.“

Arithon se s rozpačitým výrazem na tváři znovu posadil. Bardovi se podařilo ho zaskočit tak, jak se to ještě nikomu nepovedlo. „To jsem nechtěl,“ pokrčil rezignovaně rameny. „Samozřejmě že si vašeho zájmu vážím. Ale neviděl jsem důvod, abych vás obtěžoval svými neumělými prstoklady.“ Sarkasmus, ke kterému se v zoufalství uchýlil, teď měl zakrýt mučivou úzkost. „Můj meč, jak si jistě vzpomínáte, teď vstoupil do služeb království.“

Halliron jeho protest přešel jen pokrčením ramen. „Vaše technika se může určitě ještě zlepšit.“ Opřel si lyrantu o rameno, přiložil prsty ke strunám a znovu přehrál několik taktů Arithonovy písně. V jeho podání se vynořila melodie tak tklivá, že nad ní srdce usedalo.

Dania přitiskla prsty ke rtům a princ Rathainu zbledl jako stěna.

Halliron struny utišil plácnutím, které zadunělo ozvučnou deskou jako výkřik. „Když si dáte tu práci, budete lepší než já. Studujte, celý život cvičte a žádný smrtelník se vašemu stylu nevyrovná.“ A Mistr pěvec vtlačil lyrantu Aríthonovi zpátky do klína.

„Když, když, když!“ Arithon zavrhl nabídku tak prudce, že vzduch rozezněl struny, když odkládal nástroj stranou. „Kde je ten Steiven?“

„Jen to nezamlouvejte.“ Halliron se nenechal odvést od tématu. „Celý život jsem hledal a nenarazil jsem na nikoho, kdo by uměl to, co vy.“

Arithon se napjal tak rychle, že to bylo při malátností, která z něj čišela od jeho příchodu, s podivem. Vyskočil na nohy tak chvatně, že odhodil namalovaného jelena do stínu a lovecké psy vydal napospas nemilosrdnému světlu svíček. Pak se rezolutně obrátil na Danii: „Jestli má čas Caolle, tak bych si promluvil i s ním.“

Vyděšená Dania se ho instinktivně pokusila zadržet. „Ale vždyť jste vůbec nejedl, Vaše Veličenstvo. Já vám přinesu víno a čerstvý chléb.“

Arithon rozhodně zavrtěl hlavou.

Zásadně nepoužíval gesta v situacích, kdy by měla větší účinek slova. Dania zpozorněla a pohlédla mu do obličeje. „Vám není dobře.“

„Což vůbec není vaše starost, má drahá paní.“ Arithon ji chytil za ruce a políbil na klouby s nemilosrdnou jistotou, že ji jeho pot a třes vyvede z míry natolik, aby už konečně mlčela. „Caolle nebo váš muž, to je jedno kdo. Ale s jedním z nich musím mluvit okamžitě.“

Po jeho slovech se rozhostilo ticho, ve kterém se spolu měřily dvě vůle a které prolomil až Halliron, protože nechtěl vystavovat Danii popuzené povaze s’ffalennského nástupce trůnu. „Steiven a Caolle jsou ve stanu, který slouží jako zbrojnice. Procházejí zásoby a asi jim nebude nijak zvlášť vadit, když je vyrušíte.“

Arithon věnoval bardovi vděčný úsměv. Pak znovu lady Danii políbil ruce. „Patří vám má úcta a také dík za vaši pohostinnost.“ Pak nad galantností zvítězila naléhavost situace, on jí ruku pustil a odešel.

Plachta za ním zapadla a uzavřela v nitru stanu noční vůni rosou zmáčených větví. Lady Dania hleděla přes prázdnou místnost, ozářenou svícemi, a ruce měla založené na hrudi. „Snaží se nás ze všech sil přesvědčit, že mu na nás nezáleží.“

Halliron ji beze slova uchopil soucitně za ramena. Otočil ji, posadil a podal jí víno. Protože pro tentokrát nechtěl tišit své rozbouřené myšlenky s pomocí hudby, nalil si druhý pohár pro sebe. „Nepřítel je pro něj jeho osud a ne my.“ Zhluboka se napil, aby utišil zármutek z toho, že konečně narazil na svého následníka, ze kterého jeho žák nikdy nebude.

* * *

Kapitán deshirských klanů ve světle jedné jediné svíčky počítal v koších šípy bez letek a Steiven zatím údaje zapisoval. Caolle vzhlédl první, když se pohnula plachta a vpustila dovnitř závan nočního vzduchu. Jeho podmračenou tvář rozzářil úsměv. „Ale ale, podívejme, kdopak to přišel.“

Dovnitř vstoupil Arithon. Nesl spoustu srolovaných listin a neměl nijak zvlášť náladu na posměšky, poněvadž kromě několika doušků vody z řeky ještě neudělal proti příznakům odeznívání účinků tienelle nic. A ani voda mu příliš nesedla. Na základě toho věděl, že mu zbývá jen velice málo času, než ho únava přemůže. Rychlými pohyby, kterými se snažil zakrýt křečovitý třes, si vybral stůl zaskládaný meči, které byly přichystané na ráno pro kováře. Odsunul je stranou s takovým rachotem, že to Steivena rázem zvedlo na nohy.

„Vaše Veličenstvo?“ Náčelník klanu opustil svého kapitána a tabulku s počty ve spěchu nechal ležet.

Caolle odhodil šíp, vzal svíčku a šel za ním. Jeho nevole ještě zesílila, když Arithon zasypal stůl spoustou srolovaných dokumentů a roztáhl je na stole. Svitky, se kterými zacházel tak nešetrně, byly mapy strategií, které byly výsledkem vyčerpávající práce a celých dní náruživých debat.

Caolleovi se stáhlo hrdlo vzteky. „Jestli jste už pro dnešek s tou svou melancholií skončil, tak byste nám snad mohl prozradit, jak se jmenuje ten, co teď v Etaře velí lukostřelcům.“

Arithon, který se opíral o stůl a zrovna se snažil potlačit nával nevolnosti, se pokusil o odpověď. V krku už měl sucho. Několik doušků z řeky nestačilo uspokojit náročné požadavky abstinence. Věděl, že ho jeho nedbalost může brzy připravit o vědomí, a proto se rozhlédl, ale žádné místo, kam by se mohl posadit, neviděl.

„Nebo že byste snad pro samý splín přišel o paměť?“ popichoval dál Caolle. „No, tak se s tím netrapte. My už máme plány hotové.“

Arithon netrpělivě zvedl hlavu. „Ten velitel se jmenuje Hadig. A vy budete muset svou taktiku změnit.“

Caolle se hlubokým hlasem rozchechtal a obrátil se ke svému veliteli. „Tak náš zženštilý snílek nám tu chce tvrdit, že naše práce byla k ničemu. Necháme počítání šípů, aby nám chlapec ukázal jak na to?“

Arithon nijak nezareagoval na urážku ani nenechal Steivena, aby se k tomu vyjádřil. Natáhl ruku, kterou se snažil udržet, aby se mu netřásla, a máchl jí přes oblouk inkoustem načmáraných symbolů, ve kterých jeho zjitřená mysl viděla těla, zkroucená a zalitá krví. „Tady,“ zasípal, „a tady. Nedopustím, aby se dostala něčí matka nebo dítě do cesty etarrské armádě.“

Caolle našpulil ret: „To si myslíte, že jsme takoví zbabělci jako měšťané?“

„Já jsem složil přísahu!“ podíval se mu Arithon zpříma do očí. „Já to říkám, protože mi na tom záleží.“

Caolle svíčku opatrně postavil a opřel se rukama sevřenýma v pěst do map. „Z vás by byl starosta jedna radost.“

„Tak poslouchejte,“ opáčil Arithon. „Chcete hnát své lidi do záhuby jen kvůli vaší hrdosti? Moje připomínky nemají se sentimentem nic společného.“

„Se sentimentem? U všech duchů, copak vy nic nevidíte?“ Caolle udeřil zaťatými pěstmi do stolu, až meče zazvonily, svíčka poskočila a rozlila po mapách rozpuštěný vosk. „Vždyť je nás devět set šedesát bojeschopných mužů. A to počítám i všechny ze severovýchodu, kteří se sem nestačí dostat ani s Athovou pomocí. Je to deset na jednoho, kdybyste si to chtěl spočítat. Takovou přesilu by nezvládl ani Dharkaron. A vy na mě ještě chcete chodit s námitkama?“

„Caolle! Nezapomínej, že mluvíš se svým pánem.“ Steiven se znovu vynořil ze stínu se sedátky, která vytáhl z polní výstroje. Rozestavil je kolem stolu a stejně strohým tónem řekl: „Vaše Veličenstvo, pokud máte na mysli nějaké konkrétní změny, řekněte, co vás k nim vede. Hádat se nemá smysl.“

Pak se náčelník klanu posadil a jako první upřel zrak do map. Pokud noc strávená v lese vytrhla Arithona z apatie, vůbec by se tomu nedivil. Desh-thiere přece pomohla porazit právě ruka tohoto prince. Pokud by mohly síly, které byly využity tehdy, být k něčemu i nyní, musí princi umožnit je nabídnout. Přesto však, když se díval, jak se Arithon třese, jakými rozechvělými pohyby si přitahuje stoličku a klesá na ni, napadlo Steivena, jestli nakonec náhodou neměl pravdu Caolle a jeho pán se nevydal hned po přísaze pořídit si prvotřídní královskou opici.

Arithon složil tvář na sepjaté prsty. „Něco mě varovalo,“ spustil bez okolků. „Všechny ženy a děti přijdou o život, pokud se postaví Lysaerovi. Šly by tam jako na porážku. Lépe se to vyjádřit nedá.“

Caolle naštěstí neříkal vůbec nic a Steiven přijal projev mladíka vyškoleného mágy s trpělivostí, která by obstála při krocení splašeného býka. „Můžete být poněkud konkrétnější?“

„To bohužel nemohu,“ odvětil Arithon odměřeně díky nepříjemnému zvonění, které se mu rozléhalo v uších. „Zrovna uprostřed mě totiž vyrušil váš syn. Zmínka o jeho sestrách ve mně vyvolala vizi. V jeho přítomnosti jsem už na nic přijít nemohl. Navrhuji, a to důrazně, abyste přehodnotil rozmístění záloh.“

Steiven sledoval prince a ze všech sil bojoval proti myšlence, která v něm narůstala. Že jsou jeho dny už sečteny. To, že by si oddanost přísahaná tomuto Teir’s’Ffalennovi měla vyžádat i životy jeho ženy a pěti dětí, se mu zdálo nanejvýš kruté. Řekl jen: „Takže po mně chcete, abych z našich řad stáhl ženy a děti?“

„To přinejmenším.“ Arithonovi v hlase znělo usilovné přemáhání.

„To je sebevražda,“ ohradil se Caolle. Zastrčil si silné palce za opasek a olízl si rty. „Nemůžeme se při tom, co děláme, ještě strachovat, kdo umře a kdo ne. Když necháme stranou kterýkoliv náš zdroj, jak to půjde dál? Poslední, co bychom potřebovali, je nervozita, když pak budou všechny naše linie ležet mrtvý na poli!“

„Jsou přece i jiné možnosti,“ namítl Arithon. Jakmile to vyslovil, svíčka zablikala a zhasla, i když se jí nikdo ani nedotkl.

Caolle se natáhl, aby se podíval na knot, a Steiven ho instinktivně zadržel. „Počkej. Když svíčka zhasne, tak kouří. Já ale nic necítím, takže ta svíčka pořád hoří.“

„A stejně jednoduše se dá zakrýt i slunce,“ ozval se znovu ze tmy Arithonův hlas. „Ovládám stín v jakékoliv podobě. I když se mi zabíjení tímto způsobem z duše příčí, může být taková tma velice užitečnou zbraní.“

Stejně nečekaně zajatou svíčku zase osvobodil a v jejím světle se zableskly helmy a brnění asi tuctu ozbrojených mužů, kteří se najednou vynořili ze tmy a nyní stáli za princovou stoličkou.

Caolle se svému náčelníkovi vyškubl. Zvedl se. V zoufalém spěchu se začal rychle probírat meči, kterými byly zatížené okraje map, a hledal jediný meč, který by měl jakés takés ostří.

Arithonův rezavý smích ho zadržel. „To je jen iluze,“ vysvětlil princ. Jeho kouzlo se zase rozplynulo a Caolle zůstal zmateně stát, v sepjatých rukou rukojeť starého, prachšpatně vyváženého meče. Potom pronesl princ zdrcujícím, naprosto chladným hlasem: „Já totiž nejsem takový chudák, jak jste si všichni až dosud jistě mysleli. Při památce výchovy mého děda máte jedinou možnost ve mně. Poslouchejte mě a budete žít. Jinak vezmu zpět svou přísahu, vaši oddanost a všechny vaše vzpomínky.“

Jako kdyby úmyslně dráždil kapitána, který ho mohl jediným máchnutím meče zabít, hleděl mu Vládce Stínu s pevně stisknutými rty přímo do očí. Než Steivena napadlo, že princ nejspíš nebude opilý, ale že se je spíš snaží vyprovokovat, a zasáhl. „Caolle, polož ten meč. Ať už tě někdo napálil nebo ne, nebudu tady tolerovat násilí páchané na hostovi, který složil přísahu.“

Caolle se zase stáhl jako pes, jemuž pán přikázal lehnout. Žhavým pohledem sledoval, jak Arithon opravuje rozmístění deshirských sil. Zatímco jemné, roztřesené ruce vnášely do plánů novou strategii, byl veterán pomalu nucen změnit na s’ffalennského nástupce trůnu názor. Princ na něj svou inteligencí udělal skutečný dojem. Ruce se mu třásly a zelené oči mu mezi klesajícími víčky plály nervy napjatými k prasknutí. Zkušenost v poli by z něj mohla udělat docela schopného panovníka, napadlo Caollea. Nechal si však tento názor pro sebe.

Když už byli téměř u konce, objevil se náhle v setmělých dveřích ozbrojený zvěd. „Vaše Veličenstvo, lorde Caolle, lady Dania volá svého muže. Mladý Jieret měl další děsivý sen a teď blouzní.“

„Omluvte mě,“ zabručel Steiven a vyrazil tak rychle, že za ním mapy zavlály v průvanu.

Posel, kterému se ulevilo, že už zprávu předal, vešel dovnitř a posadil se na stoličku, kterou před chvílí opustil jeho velitel. Omluvně na Caollea pokrčil rameny. „Nechť mu Ath ulehčí, chudákovi klukovi.“ Arithonovi vysvětlil: „Jieret má dar jasnozřivosti jako jeho otec.“

„Jieret má dar jasnozřivosti?“ Arithon, doposud shrbený s hlavou na složených rukou, se rázem narovnal. „Pro Athovo smilování, a to nikoho nenapadlo mi to říct?“

Caolle, který nevěděl, jak na jeho náhlý zájem zareagovat, zabubnoval prsty na pásek a povzdechl: „Pro malého kluka to není nic příjemného, to je jistá věc. Všechno, co kdy viděl, mu pokaždé zlomilo srdce.“

„Já vám povím, co viděl,“ vrhl Arithon na Caollea rozběsněný pohled. „Viděl, jak mu zavraždili všechny příbuzné. Kdybych věděl, že je to dítě schopné jasnozřivosti, nikdy bych ho nenechal u sebe tak blízko. Byl jsem ještě napůl v transu a obrany jsem měl dokořán. Pokud to nadání skutečně má, tak ty vize převzal ode mě. Jestli se mu něco stane, tak za to můžu já.“

Magie ani neznámé výrazy na Caollea, kterého se ještě žádný tak horlivý výbuch nedotkl, dojem neudělaly. Vytáhl z boty stahovací nůž a ve světle svíčky si odborně ořízl záděru. „Není se čeho bát,“ řekl Arithonovi. „Deshirští kluci nejsou z cukru. O to by se už dávno postarali lovci lidí.“

Zdálo se, že jeho ujištění Arithona uklidnilo, poněvadž když kapitán zvedl zrak, aby zastrčil nůž zpátky, vypadalo to, že princ usnul. Černé vlasy mu zakrývaly ruku, kterou měl podloženou hlavu, a druhou ruku měl nataženou přes mapu.

Pokud prince věštění vysílilo tak jako jeho útěk z Etany, snažil by se ho vzbudit jen blázen. To řekl posel s protáhlým obličejem, a Caolle ho vzápětí požádal, aby mu Arithona pomohl odnést zpátky do Steivenova stanu.

„To už je tenhle týden podruhé, co se tu kvůli náčelníkovi s někým takhle tahám jako se srncem,“ brblal zvěd. Odkopl Steivenovu stoličku, až plamen svíčky poskočil, a pak zasunul předloktí Arithonovi pod paže. „Fuj. Co to má na sobě? Smrdí to jako spálený koření nebo co.“

Caolle pokrčil rameny. Protože se mu zvyklostem mágů nikdy nepodařilo přijít na kloub, chytil prince bez dalšího komentáře za nohy.

Jak vlekli prince kolem stolu, pokrytého mapami, posel se krátce zasmál. „No, je to prcek, díky Athu. Nese se jako štěně. Pokud si mám kvůli svýmu pánovi natáhnout svaly, tak budu jen rád, že to bude v bitvě s měšťanama.“

„Natáhneš si je na zvláštní hlídce!“ popustil Caolle konečně uzdu vzteku, který v sobě kvůli náčelníkovi tak dlouho dusil. „Mazej zpátky na svý místo a toho prince nech na mně.“ Rozmrzelý kapitán Deshanů si bezvládného prince přehodil přes rameno jako mrtvého jelena a vyrazil ke Steivenovu stanu sám.

Z Daniina mimořádného množství svíček jich touto dobou hořelo jen pár. Těch několik málo plamínků se třepotalo v průvanu, napůl utopených v rozpuštěném vosku. Ostatní svíčky, které byly zhasnuté, aby se ušetřily zásoby, se bíle tyčily v šeru. Caolle, který si uvědomoval jejich cenu stejně jako cenu života, jejž nesl, si dal dobrý pozor, aby žádnou z nich nesrazil, když Arithona nesl k polštářům v rohu, kde ležela opřená Hallironova lyranta, dosud vybalená, pokud ne zcela zapomenutá.

Caolle složil své břemeno, narovnal si pomačkanou tuniku a řekl si, že tím jeho služby princi skončily. Zvedl ruku, aby si otřel čelo, ucítil své manžety a málem si odplivl. Načichl tím exotickým svinstvem, ať už se princ oddával čemukoliv. Caolle se otočil, aby vyšel na čerstvý vzduch, ale neušel ani do poloviny místnosti, když se zpoza závěsu do druhé části stanu vynořil Steiven.

Než se stačil náčelník přeptat na prince, zeptal se Caolle: „Je Jieret v pořádku?“

Steiven si povzdechl, přešel přes kusy suché březové kůry a odzátkoval karafu s vínem, kterou zde nechala jeho žena Mistru pěvci. „Už je při smyslech. Halliron mu povídá pohádku. S trochou štěstí snad vybere něco nudného, aby kluk zase usnul.“

„Takže ta noční můra byla opravdu vize?“ Caolle se navyklým způsobem opřel zády o hlavní sloup stanu a upřel zrak na muže, kterého napřed vychoval a kterému teď bez jediného slova sloužil. Ani jeden z nich by nedokázal určit den, kdy Caolleovu výchovu vystřídala úcta. To, kdo z nich byl učitelem, u nich nikdy nehrálo žádnou roli. „Říkal Jieret, co se mu zdálo?“

Steiven, který byl zrovna uprostřed doušku, si odložil karafu na předloktí. Zavrtěl hlavou. „Podle Danie řekl jenom jméno Fethgurnovy dcery. I když pouze Daelion ví, co má Teynie co dělat s nějakou špatnou zvěstí. Můj kluk nám to říct nemůže. Ať se mu zdálo cokoliv, bylo to na něj moc. Jeho mysl se před těmi vzpomínkami radši zcela zavřela, stejně jako se to stalo jednou mně.“ A odmlčel se, protože věděl, že si Caolle vzpomene. Vždyť to byly právě hrubé ruce kapitána, které ho hladily tu noc předtím, než mu zemřel otec.

Steiven se otřásl. Obrátil ke kapitánovi pohled plný porozumění. Etarrští vojáci na tato údolí zaútočí příliš brzo.

Caolle beze slova natáhl ruku po karafě. Steiven se díval, jak kapitán pije a jak se mu v očích zračí takové obavy, jaké u něho ještě neviděl. „Musíme z té bitvy stáhnout ženy a děti, jak chce Arithon. Ať už je to jasnovidec nebo ne, ty jeho námitky a Jieretův sen si jsou víc podobné, než aby to byla shoda náhod.“

„Takže padlým budou muset brát zbraně kluci nad deset let,“ trval na svém Caolle, kterému se hluboko vsazené oči změnily v černé důlky, protože svíčka, která mu hořela vedle loktu, zhasla. „Těch pár rozhodně ušetřit nemůžeme.“

Steiven přikývl, vzal si zpátky víno a zarazil se s karafou napůl pozvednutou. Rozhlédl se po setmělém stanu, jako by čekal, že někdo něco řekne. „Kde je princ?“

Caolle kývl bradou směrem za jeho rameno. „Támhle. Usnul nám na mapách, tak jsem ho přinesl sem.“ Z vedlejší místnosti se vynořili Dania a Halliron, takže Jieret už zřejmě usnul. Deshirský válečný kapitán založil ruce na prsou, protože čekal, že mu Dania začne spílat.

„Tak dobře,“ povzdechl si Steiven, protože si uvědomil, že na kapitána káráni neplatí. Potom opatrně odložil karafu. „Náš Teir’s’Ffalenn zřejmě odpočívá, když minulou noc strávil tak, že po sobě plácal komáry někde v lese.“

Ozvalo se šustění šatů a zasyknutí uhašených svící a po boku svého muže stanula lady Dania. „Arithon by se měl vyspat,“ řekla kousavě. „Když odsud odcházel, tak mu nebylo moc dobře.“

Caolle se usmál. Když vykročil Mistr pěvec přes místnost, aby si uklidil lyrantu, vzal si karafu a znovu Danii popíchl. „Muži sice nemusí být dobře, ale přitom mu vůbec nic být nemusí.“ A s pohledem upřeným do jejích očí se napil.

Dania neustoupila ani o krok. V jeho neomalenosti byla cítit žárlivost. Alespoň si ji tedy Caolle nikdy nedobíral, dokud se nevdala. Její manžel je nechal být, protože to s kapitánem neuměl nikdo tak dobře jako jeho žena.

Dania stiskla pevně rty, protože pochopila, že Caolleovo nepřátelství vůči Arithonoví pramení ze stejného důvodu – že by se dokázal chovat opovržlivě i k psovi, kdyby se ten odvážil nějak vetřít Steivenovi do přízně. Jako by byl Caolle její starší bratr, natáhla se a karafu mu vzala od úst. „Tak, a co by teď Jeho Veličenstvo asi pilo, vodu z potoka?“

Caolle se zajíkl, jak málem vyprskl smíchy. „Má snad slabou hlavu, ten náš král, nebo že by snad jen slabý žaludek?“

Diskusi přerušil Halliron výkřikem: „U Atha stvořitele, jak dlouho už je takhle?“

Steiven se otočil jako na obrtlíku. Caolle zvolna a rozvážně. Mistr pěvec, napůl se utápějící v šeru, se skláněl nad Ariťhonem, jednou rukou mu tiskl zápěstí a ustaraně se snažil nahmatat puls.

„U ohňů Sithaer, člověče,“ promnul si Caolle oči, které ho bolely, jak si je v šeru namáhal. „Vy děláte, jako kdyby umíral. Vždyť si akorát zdřímnul.“

„Taky klidně může umírat,“ opáčil Halliron nabroušeným hlasem. „To jste si nikdo nevšimli, jak je cítit?“

„Něco se děje?“ Steiven pustil Danii, kterou držel kolem pasu, a ta se vydala zapálit svíčky.

Halliron zoufale vydechl. Když se Caolle tvářil naprosto nechápavě a ani Steivenovi se ne a ne rozjasnit, chytil Mistr pěvec Arithona i za druhé zápěstí a vytáhl ho do pozice, ve které ho musel podepřít několika polštáři. Když mu rozepínal košili, řekl: „Četli jste někdy něco o rostlinách? Hlavně mám na mysli listy horské byliny, která se jmenuje tienelle?“

„Jasnovidecké býlí?“ Steiven vyškubl Caolleovi džbánek z rukou a přešel s ním stan. „Ochraňuj nás Ath. Ne snad to, co používají mágové…“ Poklekl, dotkl se princovy kůže ulepené studeným potem, a jednotlivá fakta mu zapadla do sebe s děsivou přesností. Princ přece mluvil o věštění. Pokud při tom využíval tienelle, tak ta by mu vize rozhodně navodila. A následovaly by choroby z jedů, proti kterým nebyly žádné známé protiléky. Steiven v rozhořčení nad princovým mlčením a svým pomalým chápáním použil výraz, který pod jeho vlastní střechou a před jeho vlastní ženou zazněl z jeho úst poprvé.

„Ale vždyť nám přece tvrdil, že prošel výcvikem!“ bránil se Caolle.

„Taky že musel. Moc pochybuju, že by nás opustil tak, že by spáchal sebevraždu.“ Steiven pořád ještě prince litoval a Caolle začal přecházet sem a tam.

Halliron pokračoval dál ve své péči se zármutkem, který nikdo kromě lady Danie nechápal. Té se ruka s křesadlem jen třásla, když začala té noci už podruhé zapalovat jeden knot za druhým. Mistr pěvec mužům zatím spílal dál. „Jak dlouho jste ho zdržovali a mučili svými pochybnostmi o jeho mužnosti?“

„To je teď jedno,“ přerušil ho Steiven. „Hlavně nám řekněte, co máme dělat.“

Mistr pěvec pevně stiskl rty v nemilosrdném úsměvu, který měl Caollea zastavit. „Vzbudit ho a zeptat se,“ navrhl mu. „Já mág nejsem. Moje písně a vaše udatnost v bitvě teď na smrtelný jed nestačí.“

„Však si za to Jeho Veličenstvo může samo,“ odsekl Caolle. „Nechtějte po mně, abych ho tu fackoval, aby se probral. Taky bych se nemusel udržet a mohl bych mu zlomit vaz.“

Na jeho rozhořčený výlev nikdo nezareagoval. Dania stála s křesadlem v ruce. Halliron princi pevně podložil hlavu a Steiven začal lít princi víno do hrdla.

Arithon se vzepjal a vzápětí ho zlomil v pase záchvat kašle, který okamžitě přešel v dávení. Mezi jednotlivými křečovitými stahy prosil o vodu. Přinesli mu umyvadlo. Napil se a hned vodu zase vyzvrátil. Napil se znovu a drtivým stiskem si mačkal sepjaté ruce v mukách, nad kterými se Dania tiše, bezmocně rozplakala.

Tentokrát v sobě tekutinu udržel. Když Vládce Stínu pozvedl zelené oči, ve kterých se zračilo úsilí, s jakým ovládal své reflexy, nikdo už nemohl pochybovat o síle, kterou princ za svou netečností skrýval.

To věděl i Arithon. I přes svou bolest vypadal, jako by měl na jazyku nějakou jízlivou poznámku, když se pohledem setkal s Caolleovým.

Kapitán, který klečel vedle postele, neřekl ani slovo, zato pevně sevřel umyvadlo, jako by si mohl kov nechat narůst nohy a kopnout ho do břicha.

S’Ffalennův pohled ani na okamžik nezakolísal, ale rty mu zaškubal úsměv. „Zítra si to rozdáme na kordy,“ slíbil kapitánovi Arithon, který byl připraven za svou přetvářku pykat.

Caolle, který byl nucen znovu svůj názor na s’ffalennského prince přehodnotit, zavrčel: „Jen šetřte meč na etarrský vojáky.“

* * *

Zatímco se Arithon zotavoval z účinků tienelle, práce na obraně bez ustání pokračovala. Nevstal, aby s kapitánem zkřížil zbraně, ale na Steivenův výslovný rozkaz zůstal v posteli. S pevně stisknutými rty vyslechl oznámení, že účast chlapců v boji je věc, do které nemá právo mluvit ani on jako král.

Pokud byla jeho prvotní reakce moc tichá, zareagoval potom se svou typickou umíněností. Počkal, až na něho Dania nebude dávat pozor, pak si zavolal k lůžku mladého Jiereta a nožem, kterým si chlapec vyřezával, se řízl do levého zápěstí. Pak s jediným synem jeho caithdein uzavřel pokrevní přátelství.

Když se na něj potom rozčiloval Jieretův otec, zvedl k němu Arithon z polštářů klidný pohled: „To je nejvíc, co pro vás můžu udělat, i když vás mám rád jako vlastního bratra. Vím, že váš syn tuhle válku přežije, bude pokračovat ve vašem rodě a dál ponese váš titul.“

Steiven, jehož emoce připravily o slova, se obrátil a prince nechal o samotě. Protože už jeho osud byl zpečetěn, nemohl si hrabě severu přát důstojnější rozloučení se svým životem, pomineme-li možnost blíže poznat muže, který ho takto poctil.

„Ath ať ti ulehčí tvé břímě, můj princi,“ zašeptal. Pak naslepo přetápal přes stan do náruče své ženy.

Dania polekaně vykřikla, když ji políbil. Ucítila na Steivenových rtech slané slzy. Chvíli se utápěla v tichém, pevném objetí, pak se od něj jemně odtáhla, uchopila jeho ruku a navedla ji, aby jí rozvázal tkanice na živůtku.

Steiven její výzvu přijal. V jejich sluncem vyhřáté části stanu mlčky utopil svůj smutek v dotecích jejího horkého těla. Jeho uvolnění však kalilo vědomí, že tahle chvíle bude jednou z jeho posledních.

Uvěznění

Šílený věštec Dakar se zastavil, otřel si pot, který se mu řinul po čele, a úkosem si změřil skalnatou strž, která se táhla mezi černými hřebeny. Po spáncích se mu rozběhl čerstvý pot. Pln vyčerpání a závratě z výšky si postěžoval prázdnému vzduchu: „Tak tomuhle říkáš cesta? Já říkám, že to je past. A doufám, že jsi seslal ochranný kouzla. Protože jestli tady narazíme na ducha a ten někde najde volnej kámen, tak ho po mně určitě hodí.“

Dakar, jehož popudilo ještě víc, když mu nikdo neodpověděl, zatahal za popruhy tlumoku, který se mu nadouval na zádech jako krunýř podivně zdeformované želvy. „A stejně bych nikdy neřekl, že byste vy čarodějové takhle riskovali, že někam spadnu, navíc když mám u sebe tohle. A hlavně nechápu, proč tady Bratrstvu dělám nákladní mulu.“

Trsem vysokohorských květin nedaleko Dakarových nohou se prohnal vítr, možná způsobený Kharadmonem.

„Ale no tak!“ skuhral Dakar dál. „Chudák v chudobinci toho namluví víc než ty! Proč mi nechceš přiznat, že víš, proč mě Asandir poslal s tou Věčnou mlhou do Citadely?“

„Protože potřebuješ zhubnout?“ dloubl si Kharadmon. Odkudsi shora se snesla chudobka a otřela se Dakarovi o levé ucho.

Šílený věštec se po ní ohnal. Znaveně vykročil dál, ramenem se tiskl ke stěně hory, až ho konečně stezka zavedla k zatáčce napůl zavalené balvany. Tam využil příležitosti a ztěžka dosedl. Vybral si mechem porostlý výčnělek skály. Když ucítil prosakující ledovou vodu z nějaké bystřiny, zašklebil se jako mrož, jenže nakonec ho lenost přece jenom přemohla. Nedbaje promáčeného zadku se naklonil dopředu a stáhl si tlumok ze zad. Uvnitř ležela kouzly obalená nádoba, ve které byla zavřená Desh-thiere. „Měl bych to hodit z nejbližšího svahu dolů a koukat se, jak se honíte s kouzly, abyste to chytili,“ nadhodil škodolibě.

„Tak do toho,“ vybídl ho Kharadmon.

Dakar se zachmuřil ještě víc. „I hloupej iyat má mnohem větší smysl pro humor než ty.“

„To doufám.“ Pomalu padající chudobka jim už zmizela z dohledu. O vteřinu později se objevil okázale se vznášející Kharadmon. „Neboť jinak bych shodil dolů z toho srázu tebe a díval se, jak daleko doletíš a jak dlouho ti to bude trvat.“

„Tak si posluž,“ povzdechl si Dakar. „Jen mi přeraz záda. Rád si půl roku, nebo možná rok, poležím.“

Kharadmon si pohladil černý plnovous, který mu lemoval tvář. Černobílé vlasy mu povlávaly ve větru, který nad nimi bičoval sněhové závěje, a v zelených očích se mu blýsklo. „Ty si myslíš, že tě tvůj pán zneužívá?“

„Mě ne,“ odsekl Dakar. „Už jsem to říkal předtím. Prince Lysaera.“ Protože si dával dobrý pozor, aby Kharadmona nedráždil příliš dlouho, zvedl se na nohy, utrápeně obrátil oči v sloup a znovu se nasoukal do popruhů tlumoku. „Do Sithaer s plány vašeho Bratrstva, využili jste hodného muže a pak ho zničili.“

„Aha.“ Kharadmon znovu zmizel. Jako nepřirozený studený vánek se vydal nahoru proti větru.

Dakar se dál opatrně šinul po stezce, která byla leda tak pro malé kozy. „Ale ty to asi vidíš jinak,“ řekl jízlivě.

Neviditelný mág ho překvapil svou odpovědí. „Viděl jsi Asandira, jak loví zvěřinu na oběd.“

„Asandir nikdy nic neloví.“ Šílený věštec se sehnul, vylovil kamínek, který se mu nějakou záhadou vyšplhal do boty, a pak začal bokem postupovat po úzké římse, takže zadek přitiskl ke skále a jeho pivní teřich se klenul proti obloze. „Ten prostě jde a sedne si někam do křoví. A za chvíli přijde jelen, lehne si a je po něm.“

„Projevuje své potřeby a prosby,“ vysvětlil mu Kharadmon. „Ten jelen se rozhodne naprosto svobodně a jeho osud a hlad onoho muže skončí v rovnováze.“

„Nechceš mi snad tvrdit, že se Lysaer taky takhle nabídl,“ ohradil se Dakar.

Cesta se znovu zatočila kolem strohé skály, pokryté jen černými skvrnami lišejníku. Zepředu se ozvala Kharadmonova odpověď: „Ne. Tvůj princ zareagoval na okolnosti tak, jak mu velela jeho povaha. Bratrstvo nevyužilo nic jiného než jeho vůli a tužby.“

Dakar si znepokojeně prohlédl následující úsek a rozhodl se dál pokračovat po čtyřech. Kamení, které při svém postupu uvolnil, se začalo sypat ze svahu dolů, až se nakonec zřítilo do propasti, která tvořila údolí Citadely. Mezi supěním ze sebe soukal: „Nemůžeš mi tvrdit… že Desh-thiere… podléhá zákonu Základní rovnováhy.“

„Kde by neexistovala nějaká malá skulinka, tam by se ani žádné takové stvoření nemohlo uchytit,“ odpověděl Kharadmon.

Udýchaný Dakar, který už trůnil na zemi, se kroutil, aby si upravil popruhy, které se mu zařezávaly do ramen. Vzhledem k tomu, že už měl puchýře na patách, začínal se dostávat do odpovídajícího rozpoložení. „Avšak Sethvir skoro připustil, že za to mohlo to s’ilessidské vrozené nadání. Že kdyby Lysaer za každou cenu neprahnul po spravedlnosti, nenašel by ten duch nic, čeho by se mohl chytit.“

Kharadmon, se kterým to ani nepohnulo, opáčil: „Jestliže je to tak, má se naše Bratrstvo z čeho zodpovídat.“

Dakarovi chvíli trvalo, než mu došlo, že prohrál. „No tak fajn!“ zvolal a zasadil poslední úder. „Tak proč jste Lysaera obětovali, když jste věděli, že se nemá jak bránit?“

Neustálé poryvy větru, podle kterých se dalo poznat Kharadmonovo rozčilení, utichly a vystřídal je klid. Dokonce ani vítr fičící kolem skalních srázů si netroufal ticho rušit. „Protože,“ zaskřípala po chvíli odpověď, „ani Ath stvořitel netrval na tom, že se mu jeho výtvory z nicoty vyloupnou naprosto dokonalé. My můžeme taky dělat chyby, a ty, můj tlustý věštče, bys i za ně měl denně líbat zem a být za ně vděčný.“

Dakar se nahrbil jako medvěd a už se chystal v hádce pokračovat, když vtom se mezi ně vložil další hlas: „Kdybyste nechali na pokoji Lysaera a radši se starali o sebe. Ta římsa, kde jste se usadili, na skále nijak zvlášť nedrží.“

Šílený věštec procedil mezi zuby sprosté slovo. Polil ho pot nejen kvůli nejisté půdě pod nohama a on se opatrně podíval dolů.

Bezhlesně, elegantním krokem, jako by pod ním vůbec nebyla čtrnáct tisíc stop hluboká propast, kráčel po římse přímo pod ním Asandir. Se svými šedobílými vlasy, šedým pláštěm a s náramky na obou zápěstích byl stříbrný od hlavy až k patě.

„Kam jsi dneska zmizel?“ osopil se na něj Dakar. „Já udělám snídani a ty už jsi pryč a nikde ani slovo o tom, co bych měl asi tak dělat.“

Asandir se zastavil. Nadzvedl obočí. Ústa se mu však ani nepohnula. Podíval se na Dakara a jedovatě procedil mezi zuby: „To snad ještě není důvod, abys tady vyhrožoval, že shodíš Desh-thiere do první propasti, která se ti zalíbí.“

„A sakra,“ zaúpěl Dakar. „Člověk vážně nemůže nic říct, abys to neslyšel.“ Rezignovaně se zachytil skály vedle sebe a znovu se k ní přitáhl.

„Sethvir tě slyšel taky.“ To už Asandir držel tlumok v rukou. Šílený věštec se z jeho popruhů vyvlékl a čaroděj vzal láhev s Desh-thiere k sobě.

Dakar, kterému se s úlevou vrátila kuráž, vrhl na svého poručníka kradmý pohled. „A tak co jsi teda dělal?“

Asandir si utáhl popruhy, aby se lépe hodily k jeho poněkud štíhlejší postavě. „Co jsi to tady uzloval, pavučiny?“ Nechal uzel být a zkusil šmodrchanici rozvázat s pomocí kouzla.

„Já nejsem žádnej námořník, abych tady uzloval nebo zašíval.“ To se čarodějům moc hodilo, dodal Dakar v duchu, svěřit pokaždé takové věci jen jemu. Závistivě vytřeštil oči, když se pásky kůže rozpletly jako klubko hadů. „Jak jsi to udělal?“

Šedostříbrné oči vzhlédly a upřely na něho jasný pohled. „A na kterou otázku jsi chtěl odpověď?“

S nadějí v hlase Dakar odpověděl: „Na obě.“

Asandirovi se však od Etarry shovívavost ještě nevrátila. „Pokud sloužily tyto štíty jako vězení po celé dva věky, měli bychom se zřejmě raději přesvědčit, jestli tyto skály vůbec chtějí pohltit nenávist bytosti, kterou zde chceme uvěznit.“

„A jak se dá kámen přesvědčit, aby se z něj stalo smetiště?“ ušklíbl se jízlivě Dakar.

Asandir na něj upřel vážný pohled. „Skály přečkají všechny naše činy. Za tak dlouhý život se naučí mít pochopení pro potřeby druhých, což by tobě třeba vůbec neškodilo.“

„Klidně si nech svý stromy a skály,“ opáčil Dakar. „Já si své ocenění schovám pro nějakou pěknou ženskou, co jde za prachy, pokud si tady nesrazíme vaz.“

Asandirovi se v očích náhle objevil varovný pohled, takže se Dakar obrátil jako na obrtlíku a pustil se po římse dál. Zatímco se mu kamení zadíralo do kolen, zapřísahal se, že se od této chvíle začne učit kouzla, se kterými dokáže rozvázat každý uzel. Alespoň pak, když se na něj zase vrhne smečka iyatů, nebude muset přeřezávat tkaničky, až si bude chtít stáhnout boty.

Skalní římsa zmizela ve sněhu.

Dakar při pohledu na stěnu skály, po níž se táhly vertikální pukliny a příkrov modrého ledu, ztěžka polkl. „Po tomhle ale nahoru nepolezeme, že ne?“

Nikdo mu neodpověděl. Zamrkal a otřel si pot, který mu stékal do očí. „No, já tam teda nepolezu určitě.“

„Mohl bys přespat tady,“ připustil Asandir. „Možná by ti tu bylo i dobře, než přijde ta bouřka.“

„Jaká bouřka?“ zahleděl se Dakar na oblohu, která sice zatím potemněla, ale ve vzduchu byl cítit ledovec a ne sníh. „Vždyť vůbec nejsou mraky! Klidně bych doplivl až na měsíc.“

Asandir ale už lezl dál. Šílený věštec přešlapoval na místě a zatím ho ovál stoupající závan mrazivého vzduchu, jak kolem něj prošel i Kharadmon.

Dakar se podrbal na obličeji rukávem tuniky a pak se znovu rozhlédl kolem sebe. Sráz, do kterého už vystoupali, byl děsivý, protože Citadela byla jehla, kolem které se hnal závratnou rychlostí vítr. Všude kolem nich lemovaly obzor vrcholky pohoří Skyshiel a pod nimi svíraly mezi sebou údolí dva srázy jako podřimující draci. Ještě o něco dál se rozsedlinou připomínající pomačkaný samet v šeru, kam už slunce nedohlédlo, vinul ledovci krmený tok řeky Avast.

Jen z toho pohledu se Dakarovi zatočila hlava. Mohl by tady počkat, ale kdyby si jen na vteřinku zdříml, zřítil by se do propasti, která zela hned vedle stezky. Nad ním mizela děsivě pustá skalní stěna v oblacích koupajících se v záři pohasínajícího slunce. Asandir už zmizel. Dakar konečně kapituloval, vpasoval tlusté ruce do skalní štěrbiny a pomaličku se sunul vstříc mlze, kterou už začínal proletovat sníh. Jak pokračoval dál, stále častěji vdechoval vločky. S pevně zavřenýma očima procedil skrz zuby, zaťaté, aby náhodou nekýchl, v naději, že se nad ním Asandir slituje: „Jak je to ještě daleko?“ Připadalo mu, že má svaly omotané rozžhaveným drátem.

Odpověděl mu Kharadmonův smích. „Už ani moc ne. Pokud se nebudeš chtít škrábat vedle po skále dál.“

Dakar se odvážil podívat, poněvadž tušil nějakou čertovinu.

Potom se rozesmál i on. Ani ne krok nalevo od něj vytesal nějaký nevypočitatelný kameník do kamenného masivu schodiště. S téměř absurdní elegancí byl začátek schodiště ozdobený na rozích povýšeně hledícími gargoylami z černého mramoru. Výstřední kroucené sloupky kdysi nesly zábradlí, než deště měď rozežraly do posledního zbytku. Zůstaly jen prázdné otvory.

„Ať mě trefí,“ zvolal Dakar, „kterej blázen tohle vymyslel?“

„Davien.“ Kharadmon, jako by ho pobavila poznámka jeho výstředního společníka, začal vyprávět. „Před patnácti sty lety, když tady v Citadele Davien hloubil tu kobku, tak byl přesvědčen, že si jednou skály usmyslí a shodí ho dolů. Správně se domníval, že každý, kdo bude mít odvahu vystoupat až sem, tady bude mít na práci něco s magií.“

Dakar, který se kradmo plížil podél stěny ke schodišti, rozhodně neměl v úmyslu Zrádcovu logiku zpochybňovat. Konečně k němu dorazil, postavil se na první schod, a okamžitě své nadšení zase zkrotil, protože se mu zdálo, jako by ho nepřátelské pohledy gargoyl lačně sledovaly. Obezřetně zkusil na schod došlápnout. Ničemu, co Davien postavil, se nedalo věřit, poněvadž to byla samá past. Pokud mu na tomto schodišti nebude nic hrozit, byla by to světlá výjimka. Dakar si skoro přál, aby zase mohl šplhat po holé skále jako pavouk.

Konečně se Šílený věštec, celý promáčený od mlhy, vrstvou mračen prodral. Před ním zářily poslední sluneční paprsky na vrcholek Citadely. Dakar, který stál o samotě mezi věžičkou podpírající nebe a prázdnotou vystlanou kobercem mračen, zbarvených růžovofíalově nadcházejícím soumrakem, se nervózně nadechl. Pronikavý chlad mu téměř zmrazil chloupky v nose. Rozkašlal se a hned nato ho z plošiny, na které schodiště končilo, netrpělivě pobídl Asandir.

Potom tlumok z promáčeného plátna, který až doposud sídlil na Dakarových rozložitých zádech, našel své útočiště u Asandirových nohou. Mohlo se sice zdát, že jde jen o něčí svačinu, ale hustou síť ochranných kouzel by zachytil i začínající učedník na dva kroky daleko.

Asandir se postavil před vertikální desku z černého kamene, přitiskl k jejímu povrchu, hladkému jako zrcadlo, ucho a přitom se o ni opřel i oběma rukama. Vypadalo to, že je připraven strávit tak celé hodiny, a jeho učedník se už začínal nudit.

Pak vzduch rozťalo vysoké lupnutí.

„Kharadmone,“ pravil Asandir a rázem od desky odstoupil. Po kamenné desce přejel blesk a Dakar ucítil vůni ozonu. Celý povrch desky vzplál spletitou sítí kouzel a planoucích run. Asandir stál v modravé záři bez hnutí a zespodu se zatím začínala valit mlha, až obemkla vrcholek Citadely jako bouřková mračna.

Přestože tak jen příroda reagovala na rozprouděnou energii, ztuhl Dakar hrůzou, jak mu mlha připomněla Desh-thiere. Slunce už téměř zašlo. Ty části oblohy, které ještě byly vidět, byly akvamarínově modré a měsíc plál stejně tajemným světlem jako ryzí magie kouzel. Ta však vibrovala, zahalená stříbrnomodrou září. Potom, když čarodějové využili své moci, vzplála fialovým jasem a znovu pohasla.

V místech, kde byla skála, teď stála brána.

Dakarovi klesla čelist: „Jak jste to udělali?“

Asandir zabručel cosi o fyzickém přemístění a odhodlaným pohybem si hodil vak na záda. O vteřinu později už zmizel v černém obdélníku vstupní brány do Citadely.

Oslněný Dakar vstoupil mnohem opatrněji. Ale jakmile ho pohltila tma, ucítil takovou tíseň, že se téměř až zalknul. Vzduch mu však dál bez problémů proudil do plic a ven jako předtím. Uvnitř hory bylo sucho, značná zima a byl zde cítit pach kovu a prach. Vchod za jeho zády vypadal, jako by ho lemovalo světlo pomíjivé jako vize navozená účinky tienelle. „Svíčky jste s sebou náhodou nevzali?“ zeptal se toužebně.

Kharadmon se nad ním slitoval a vyčaroval světlo. To se prodralo okolním šerem a odhalilo holou místnost vytesanou v nitru hory, jejíž stěny byly poseté spletitými vzory a ochrannými runami. Uprostřed ležela deska odsunutá stranou, takže odhalovala nekonečnou jámu plnou černočerné tmy. Z jámy vyčníval pavučinami opletený konec žebříku, jehož zbytek mizel ve tmě.

Asandir zvedl vak s láhví a začal po žebříku sestupovat dolů. Nesestoupil ještě ani o tři příčky a seschlé dřevo mu pod botou povolilo. Vzduchem zasvištěly padající kusy dřeva, a uběhla notná chvíle, než bylo konečně slyšet, že dopadly a dosvědčily tak, že má jáma přece jenom dno.

Ledově klidný čaroděj stál pořád na zpuchřelých příčkách nad jámou, která si nijak nezadala s propastí, a řekl: „Kharadmone? Budeš ten žebřík muset trochu posílit, jinak si Dakar určitě srazí vaz.“

„Já tam dolů nejdu!“ založil Šílený věštec ruce na prsou a odhodlaně se zapřel.

„No, když nepůjdeš, tak tady nejspíš zmrzneš.“ Asandir s ledovým klidem čekal, dokud mu příčky pod rukama nevzplály září Kharadmonových kouzel. Potom začal sestupovat dál a vlasy mu povlávaly ve větru, který se protáhl do jámy.

Dakar si dodal odvahy a stoupl si na žebřík, který končil kdesi v neznámu. Jeho dlaně nechávaly na dřevě, které bylo ještě stále teplé od kouzel, mokré otisky potu. Přinutil se začít sestupovat a Kharadmonovo světlo klesalo s ním, dokud ho neobklopily kamenné stěny. Zdálo se mu, že sestupuje celou věčnost. Lýtka se mu třásla, jak se musely vyčerpané svaly potýkat s jeho nadváhou. Šílený věštec se nemohl zbavit dojmu, že byla jáma vyhloubená do větší hloubky, než bylo samotné úpatí hory.

Když konečně došlápl na dno, málem leknutím vyskočil z kůže. Rozhlédl se kolem sebe. Šachta končila v pětiúhelníkové místnosti popsané všude propletenými znaky a klikatými vzorci magické síly, ze kterých Šíleného věštce pálily oči a začínala se mu točit hlava.

„Nezírej tak,“ varoval ho Asandir. „Bude ti špatně. Klidně by ses mohl v tom bludišti ztratit tak, že bych tě ani já nedokázal přivolat zpátky.“

To byla ochranná kouzla místnosti, ve které hluše zaznělo čarodějovo varování. Nebyla tu dokonce ani ozvěna. Dakar odtrhl zrak a pak si začal třít oči, až mu vytryskly slzy. „Co tady bylo zavřené naposled?“

Kharadmon si odfrkl. „To by ses mohl spíš zeptat, co odsud naposledy uprchlo. Všechno, co sem bylo kdy zavřeno, se nakonec nějak dostalo ven.“

„Až na iyaty,“ opravil ho Asandir. Přejel prsty po stěně. Pod jeho dotekem se vzduch rozvibroval rezonancí, která drásala kůži, ale ke které se nepřidal žádný zvuk. Ze zdi vytryskly zelené jiskry a Dakar zaskřípal zuby. Čaroděje to nevyvedlo z klidu, jen dodal: „Ti byli propuštěni, jak si možná pamatuješ, aby ještě víc rozvířili rozruch při Davienově povstání.“

„Tady ale spát nebudeme,“ skočil mu do řeči Dakar. Pokoušela se o něj klaustrofobie a zvedal se mu žaludek.

Asandir se nepřítomně ohlédl přes rameno. „Tobě bych to doporučoval. Jestliže budeš mít zavřené oči, nebude ti tak špatně a navíc nám kontrola těch kouzel asi zabere většinu noci.“

„Takže jste mne nepotřebovali,“ naježil se Dakar. „Proč jste teda tak trvali na tom, že mám jet taky?“

„Ale vždyť už ti to Kharadmon řekl,“ Asandir přestal sledovat složité kličky svých kouzel. Otočil se úplně a upřel na Dakara pohled tak podrážděný, že mu málem sloupl kůži z těla. „Potřebuješ zhubnout.“

To už Dakara rozpálilo vzteky doběla. Zhluboka se nadechl, aby mohl začít nadávat.

Nevydal však ze sebe ani hlásku. Otevřel ústa, zase je zavřel a znovu otevřel jako ryba. Vytřeštil oči. Pak se mu bez jakékoliv viditelné příčiny stáhly rysy do zděšeného výrazu a jemu se podlomila kolena. Jeho pán ho zachytil, ještě než se stačil zhroutit.

Asandir se smíchem položil Šíleného věštce na podlahu, kam měl Dakar stejně namířeno. „Zrovna vhod.“

Odpovědí mu byl Kharadmonův smích. „Velice.“ Jeho obraz se objevil a spokojeně se vznášel nad Dakarem. „Ten bude spát celou noc. Ještě že tak. To budeme mít i klid na to, abychom mohli něco udělat.“

* * *

Další věc, již Dakar ucítil, bylo, jak s ním Asandir třese, aby ho vzbudil.

„Vstávej,“ pobízel ho čaroděj. „Ležíš nám na místě, které potřebujeme na poslední kouzlo.“

Dakar zavrčel a konečně se podvolil štulcům, které ho měly zvednout ze země. Z těch několika hodin, které proležel na tvrdé a studené skále, ho bolely všechny kosti a oči ho pálily z nějaké oslnivé záře. Po chvíli si uvědomil, že ta záře vychází ze středu jámy. Zamrkal, zašilhal bolavýma očima a uvnitř záplavy světla se mu nakonec přece jenom podařilo rozeznat matné obrysy láhve, ve které byla Věčná mlha.

Zhruba v té chvíli si uvědomil, že na kůži cítí jemné svěděni a že mu všechny chlupy na těle do posledního stojí. Za celou dobu svého působení s Asandirem ještě necítil přítomnost síly tak intenzivně. Konečně byl jednou v životě tak ohromený, že se mu nedostávalo slov, takže zůstal stát s otevřenou pusou.

Zpoza něj se ozval Asandirův hlas, který melodicky odříkával zaklínadlo. Slova, jak si Dakar uvědomil, nebyla v jazyce, kterým se kdy mluvilo na půdě Athery, a obal kolem láhve nebyl pevný, ale jemu se zdálo, jako by se kolem ní pohybovalo světlo v oslnivých spirálách.

Pak se mu na zápěstí sevřely čísi ruce a někdo ho strhl dozadu. „Zakryj si obličej. Okamžitě,“ přikázal mu Asandir. „Nebo tě ta energie, až bude Kharadmon sesílat to kouzlo, oslepí.“

Dakar ho poslechl a pak se zarazil. „Počkej,“ řekl, protože ho náhle něco napadlo. „Já vám pomůžu.“

„To nemůžeš,“ odpověděl Asandir stroze, jak byl unaven. Aby svou odpověď trochu rozvedl, ještě dodal: „Ani já nemůžu. Je v tom tolik energie, že by to člověka vypařilo. To závěrečné kouzlo musí seslat Kharadmon sám.“

Se zakrytýma očima Dakar slyšel, jak Asandir svému kolegovi něco říká. Ozvala se rána. Jámou se okamžitě rozlilo horko a Dakar ucítil na holém těle déšť jisker, ke kterým se přidal zápach síry.

„Už se můžeš podívat,“ řekl po chvíli Asandir.

Dakar spustil ruce a spatřil, že láhev teď obklopuje modré světlo. I když byla záře jen nepatrná, její účinky nepatrné rozhodně nebyly. Stačilo si stoupnout poblíž a člověk cítil silný nepříjemný pocit. Ať už použilo Bratrstvo sebehorší kouzla, Dakar se po nich odmítal pídit.

I Asandir vypadal, že mu rezonance kouzla nedělá dobře, protože okamžitě začal šplhat po žebříku nahoru. Dakar vyrazil za ním, plný úlevy, že už bude mít od vší té děsivé magie a neskonale nebezpečné bytosti, kterou zde nechávali uvězněnou, pokoj.

Když se Dakar vydrápal po žebříku až nahoru, do vstupní brány se už opíralo ranní světlo. Byl tak rád, že dýchá ledový vzduch, že mu ani nevadilo zamrazení, jak za ním vyletěl z jámy Kharadmon.

„Už jsi skončil?“ zeptal se Asandir svého neviditelného kolegy.

Kharadmon odsekl takovou větou ve staré řeči, že Dakar nevěřil vlastním uším. Než se mohl Šílený věštec vzpamatovat a prostořekost neviditelného mága nějak ocenit, řekl Asandir: „Pomoz mi přetáhnout to víko přes kobku.“ A ukázal na masivní kulatou desku, která ležela na zemi vedle jámy.

Dakar si desku změřil pohledem. „Hlavně mi neříkej, že potřebuju zhubnout,“ zavrčel, než si ho mohl Kharadmon zase začít dobírat.

„Jo, a prosím tě,“ poznamenal Kharadmon jakoby nic, když Dakar hekl a kámen se pomalu podvolil. „Opatrně, až to budeš pokládat. Dost pochybuju, že přes ten svůj pupek vidíš na zem, abys poznal, jestli si to náhodou nepustíš na nohy.“

Dakar, který právě napínal všechny svaly k prasknutí a na krku mu vystouply žíly, nemohl dělat nic jiného než pevně zatnout zuby. A když pak byla jáma konečně zakrytá, popadal dech tak, že se nevzmohl ani na žádnou trefnou odpověď. Uražený se cítil po celou dobu sesílání dalších ochranných kouzel. Uběhlo několik hodin. Když pak čarodějové Bratrstva s kouzly konečně skončili, nebyl na podlaze vidět ani náznak toho, že by v ní nějaká jáma vůbec byla.

Dakar čekal, že venku na mrazivém větru budou oba čarodějové stejný proces opakovat. „U Atha,“ povzdechl si zničeně. „Už jste to zajistili tak, že by to vzdal i Dharkaron. Doufám aspoň, že to Citadela zvládne líp než doposud.“

Asandir se na svého učedníka podíval úkosem. „No, možná že ano, kdybychom využili trochu černé magie a připoutali sem nějakou duši, ať to tady hlídá.“

„To snad ne,“ ucouvl zděšeně Dakar, až narazil zády na začarovanou skálu. „Přece byste mě netáhli do hor, abych zhubl, jenom proto, že byste mě tu chtěli obětovat.“ Přesto však své zavalité tělo bleskurychle protáhl bránou k římse venku. Dokud Bratrstvo neskončilo s prací a neseslalo poslední kouzlo na kámen na konci Davienova schodiště, byl až překvapivě zticha.

Kolem poledne bylo zajištění Citadely hotovo. Trojice návštěvníků vyrazila na cestu zpět a Zrádcovy gargoyly a hustá mračna převalující se v ledovém větru nechala za sebou.

Věčná mlha sice mohla být bezpečně uzavřená, ale škody, které už stačila na světě napáchat, na své vyčíslení stále ještě čekaly. Dole v temné kobce totiž za bariérou kouzel čekali duchové Desh-thiere, jak se bude dál vyvíjet kletba ovládající dva nevlastní bratry, která měla rozpoutat krveprolití a nakonec válku.

Varování

Elaira, která neměla od výslechu v barvířském skladišti stání, se procházela po pobřeží Narmsu. Nad hlavou jí hnal za soumraku vítr mraky, jemné mrholení a šedý opar. Tady nárazy vln na mělčinu přehlušovaly štěkání psů a tlumené klení vozků, kteří se hnali s povozy z trhu domů. Chladný vítr od moře nesl pokřikování dětí a vyvolávání chlapců, kteří prodávali kbelíky spařených krabů přikryté slámou, která měla udržet teplo. Daleko vpředu prozrazoval v šeru stín žebráka pátrajícího v čáře přílivu po naplaveném dříví, které by si mohl přiložit na oheň.

Elaira slyšela jen šumění vln a volání racků, kteří se už za pár minut někde usadí na noc. Už ji unavovalo, jak se neustále přetvařuje. Nechtěla jít zpět k Morriel, aby se tam šťourala v jídle, když neměla chuť. Nechtěla si jít ani lehnout, aby se zachumlala do přikrývek nasáklých slaným oparem, který po setmění halil Narms. Pro tuto noc ještě spánku odolá a nezavře oči, takže se jí nebude zdát o tváři se s’ffalennskými rysy, která ji s vyčítavým výrazem neustále pronásledovala.

Pro to, co udělala, neexistuje žádné odpuštění. Následky se nedají odvrátit. Kruh Nejvyšších se definitivně rozhodl a o půlnoci, kdy budou energie drah rušeny nejméně, rozešle oficiální zprávu. V popisu skryté hrozby, kterou Arithon podle nich představoval pro společnost, nebylo místo pro žádné polehčující okolnosti. Veškerý jeho pohyb bude do nejmenších detailů mapován. Kdekoliv, kde bude možné jeho činnost nějak zkomplikovat, budou čarodějky Koriani ze všech sil pracovat proti němu.

Elaira obešla pruh řas, který ležel na světlém písku. Žebrák vpředu se zastavil u skály, aby si odpočinul. Jeho rozedrané šaty plácaly ve větru. Prošla kolem něj, aniž by ho pozdravila, což bylo s podivem vzhledem k tomu, že takoví jako on jí kdysi v dětství nahrazovali rodinu.

Minula hromadu balvanů a vydala se přes vlnolamy oddělující Narms od moře. Za nimi se ukrývaly rybářské a kupecké lodě, kotvící nebo vyvázané u holců v úvazišti. Palubní lampy vrhaly oranžové záblesky světla na hladinu, již čeřil jemný déšť. Na zádi nejbližší lodi si nějaká žena cosi zpívala a loupala zeleninu na večeři. V přístavišti jakýsi děda tlačil směrem k ulici kolečko plné tresek a jeho dva vnuci spravovali sítě. Před zápachem rybiny a hlasitým škorpením racků vrhajících se do vln se Elaira zastavila, jako by narazila do zdi.

Na chvíli zaváhala, poněvadž si uvědomila, že jít dopředu by znamenalo vydat se bezpečnější cestou. Ona by se však radši vydala osamocenou oklikou kolem louže slané vody, kterou zde zanechal příliv a které by mohla potají využít pro své nahlížení.

Elaira se pod provlhlým pláštěm otřásla. Nápad, který se vynořil kdesi na okraji jejích myšlenek, byl dost nebezpečný a bláhový. Přesto se však otočila k pláži zády.

Byla se svým pokušením sama. Žebrák už byl pryč a skála, o niž se opíral, se leskla ve světle pochodní planoucích na ulici. Hučení příboje se ztratilo pod rachotem, se kterým dva hoši shazovali bečky z pivovarské bryčky postavené před hospodou. V jedné postranní uličce povykovali námořníci. Pokřikování lehké děvy je lákalo, aby u ní v posteli ukázali, co umí. Ruch obyčejného všedního dne se jí dnes zdál jaksi cizí. Elaira si povzdechla, protože si uvědomila, že při studiu bylin v mokřinách Koriasu přivykla tichu. Od jejího nápadu setkat se s Asandirem vzaly všechny události rychlý spád. Vybrala si místo, kde vítr tolik nefoukal, usedla s hlavou v dlaních. Pozorovala sílící příliv, ale tentokrát se na vlnách neproháněli žádní iyati, aby si doplnili svou energii na síle větru a příboje.

Padla noc, černá a vlhká. Malé jezírko, po kterém tak toužila, jí leželo u nohou a jeho hladinu čeřily drobné vlnky. Nerozhodně váhala nad tím, za co by měla trpět spíš. Zda za oddanost Arithonovi, kterou už porušila, nebo za tu druhou, která ji poutala přísahou do služeb Koriani s pomocí krystalu, s jehož pomocí by ji Morriel určitě neváhala zničit.

S očima zavřenýma a s ušima plnýma šumění mořské pěny přemítala nad důvody, které ji držely v její bezvýchodné situaci. V situaci, kterou by jindy řešila s nadhledem a se sarkasmem, ji nyní dnem i nocí sžíral smutek z toho, že poznala tak intimně muže. Fyzická úleva jí však byla odepřena. Právě na základě tohoto ji mohla Morriel ovládat tak, že tomu nemohla nijak zabránit.

S tím však byly spojené i další zodpovědnosti, jichž nabyla při své návštěvě u Enithen Tuer v Erdane.

„Děvče, vždyť ty se celá třeseš, ještě chvilku a úplně se nastydneš,“ ozval se ze tmy nějaký hlas.

Elaira sebou trhla, a když ji jemně uchopila za rameno čísi ruka, nahlas vykřikla.

Žebrák neodešel, nýbrž se ukryl před zvídavýma očima za skalním převisem mořem ošlehaného útesu. Jeho vzhled klamal. Ve skutečnosti byl celý v černém. Neměl šaty vůbec nikde potrhané. Z toho, co předtím považovala za rozervané hadry kolem hlavy, se vyklubal havran, který seděl promáčený svému pánovi na rameni a na zástupce ptačí říše ji pozoroval velice bystrým pohledem.

„Kdo jste?“ vyštěkla Elaira. Než však cizinec stačil odpovědět, poznala to sama. Měl oči tak klidné a hluboké, že nemohly patřit nikomu jinému než čaroději Bratrstva.

Vlna, která byla silnější a větší než ostatní, zašuměla a rozlila se po břehu. Dlouhé prsty pěny se natáhly po břehu a pak se zase jako stříbrná krajka stáhly zpět. Když ji oslovil, byl jeho hlas stejně neochvějný jako síla moře. „Já jsem Traithe a posílá mě Sethvir, abych ti předal vzkaz Bratrstva.“

Elaira se nadechla, aby něco řekla, avšak on ji zadržel. I když nakračoval opatrně a jakoby zchromle, v prstech měl takovou sílu, že by jí na paži zůstaly modřiny. „Ne. Nic neříkej. Dobře víš, že špatným slovem můžeš ohrozit svou přísahu řádu.“

Neřekla ani slovo, protože ji zaskočilo, jak s ní jedná bez okolků.

Traithe řekl: „Věz, že jsem tu čistě kvůli tomu, abych tě ochránil před jakýmkoliv porušením tvé loajality.“

Elaira ucítila bodnutí provinilých myšlenek a opatrnost ji opustila. Setřásla Traitheovu ruku a ustoupila od něj. „Moje Nejvyšší mě může přinutit ji poslouchat. Ale moje duše jí nepatří!“

„Výborně řečeno.“ Traithe se posadil, čímž vyvedl z rovnováhy svého havrana a ten začal mávat křídly. Čaroděj pozvedl zjizvený prst, pohladil ho po pírkách na hrudi a pak na Elairu pohlédl úkosem jako dědeček, který přistihl vnuka při nějaké nezdobě. „Toho se drž, odvážná slečno.“

Přesto však ani jeho povzbudivá slova nemohla zrušit pouta přísahy, která ji přes koncentrační krystal Koriani ovládala. Morriel tak dostala kousek Elairy, který na ní nemohlo děvče nijak vymoci zpátky. Její rozpolcenost, o níž se Traithe ani slovem nezmínil, ji donutila k hněvivému výbuchu. „U dobrotivého Atha, vždyť mi bylo šest, když jsem přísahala. Vždycky mi tvrdily, že má oddanost má své hranice. Jenže v poslední době mi přijde, že si mé nadřízené vybírají radši mladá děvčata, aby z nich dostaly co nejvíc.“

Traithe natáhl ruku a přejel jí jen lehce po paži. Přesto však z jeho doteku sálalo teplo a klid, který jí pomohl uvolnit se a v klidu přemýšlet.

Elaira, která si nebyla jistá, jestli se náhodou za jeho klidem neskrývá nějaké varování, si vybrala místo na skále a posadila se. „Před dvěma dny mi odvaha nebyla nic platná.“ Sepjala chvějící se ruce kolem kolen a cítila na sobě čarodějův pohled.

„Pokud teď mluvíš o Arithonovi, tak ten nepotřebuje nikoho, aby ho zachraňoval.“ Havran, který se už téměř usadil, klovl svého pána do ucha. Traithe ho neslušně okřikl a Elaira se usmála.

„To už je lepší.“ Čaroději se kolem očí objevily vrásky, které ho usvědčovaly z toho, že nemá daleko ke smíchu. „Tahle chvíle neměla být nijak vážná.“ Jemně odsunul havrana z ramene a pak, jak se alespoň zdálo, upřeně sledoval, jak chvíli kráká na protest, až se konečně usadil a zastrčil hlavu pod křidlo. „Takže já teď řeknu to, kvůli čemu jsem tady, a uvidíme, jestli tě to náhodou nerozveselí.“ Stejně jako kdysi Asandir, když ji chtěl uklidnit, i Traithe se teď sklonil a rozdělal skromný ohníček. Na podpal mu posloužila jeho žebrácká sbírka třísek a kusů naplaveného dříví. Oheň se se syčením v mokru rozhořel a do slabého mžení se roztančily jemné odlesky jeho plamínků.

Elairu, která se rázem uklidnila, napadlo, zda na toto místo nebylo sesláno i nějaké kouzlo.

Traithe jí odvětil, jako by se ho zeptala nahlas. „Ten klid, co cítíš, je skutečný, ale možná mu pomohlo moje ochranné kouzlo.“ Spiklenecky se usmál. „Pro váš řád totiž tenhle oheň neexistuje.“

Elaira řekla: „Takže to víte i o –“

Rychleji ke rtům přiložil prst. „Já teď řeknu, co víme. Jinak –“ zarazil se a nechal ruku klesnout. Pohledem nevyzpytatelným jako kámen si ji s poněkud nakloněnou hlavou chvilku prohlížel. „Jinak, a v tom si byl Sethvir obvlášť jistý, by tě výčitky svědomí dohnaly k tomu, abys použila tohle jezírko. A přes mořskou vodu, která by tě nedokázala ochránit před odhalením, by ses pak pokusila poslat varování před činy svého řádu jednomu z mých kolegů v naději, že by snad mohl poslouchat.“

Elaira vyskočila, ještě než se stačila ovládnout, a zacouvala až ke skále. Zbledly jí dokonce i rty.

Traithe pokračoval, jako by se nic nestalo. „Což by bylo klasifikováno jako neuposlechnutí rozkazů od nejvyšší nadřízené.“ Odhodlaně pozvedl bradu. „Zbytečné neuposlechnutí, má odvážná slečno, a proto se zase posaď. Morriel tě možná nevlastní na duši, ale zato od tebe očekává naprostou poslušnost. Bratrstvo před ní může utajit všechno, co se stane s naším přičiněním, ale ne to, co uděláš ze své vlastní vůle.“

Zdálo se, jako by vlny narážející na písek a skály na okamžik pohltily všechen vzduch. Zděšená Elaira ucítila nutkání utéct, ale nakonec se posadila, poněvadž jí nohy vypověděly poslušnost. A také z toho důvodu, že by čarodějové Bratrstva jen těžko jenom tak seděli a nechali oba nevlastní bratry rozpoutat válku v celém království bez nějakého rozumného důvodu, jejž by nedomyšlený zásah Koriani mohl vyvrátit. Elaira se zaskřehotáním, které by mohlo patřit spíše havranovi než jí samé, kapitulovala. „Tak řekněte, s čím jste přišel.“

„Takže,“ řekl Traithe. Usmíval se, protože zjevně nebyl tak odměřený jako Asandir. „Jedna věc je, že nás nemusíš varovat před tím, co už Sethvir ví. Morriel se teď ani nenadechne, aby při tom nebyl Luhaine.“

„Tak jste mi neměli tolik věřit,“ řekla Elaira překvapeně.

Traithe nadzvedl obočí, jako kdyby ho překvapila nějakou hádankou. „Ale Morriel to všechno ví. Problém je, že to neřekne Lirendě, takže dost pochybuji, že by ti řekla, ať to rozhlásíš.“ Se zaujetím staré drbny na cestě pro vodu pokračoval: „A navíc, pokud se tvoje Nejvyšší rozhodla míchat se do záležitostí Arithona s’Ffalenna…“ s očima lesknoucíma se čtveráctvím smutně pokrčil rameny. „Tak je lepší se radši klidit z cesty. Neříkám, že se něco takového stalo. Ale pokud se stane, bude se to jejich hejno představených zodpovídat z následků.“

„Takže chcete říct, že Arithona někdo chrání?“ Elaira, již tato informace zaujala, se přitáhla blíž k ohni.

Traithe si přitáhl k tělu cíp pláště, který odvlál vítr nebezpečně blízko k plamenům. „Já jen říkám, že Teir’s’Ffalenn si své zájmy dokáže ohlídat sám.“ Když se Elaira zatvářila zmateně, vrhl na ni pohled, ve kterém se zračilo spiklenectví. „U Daeliona, děvče, i samo Bratrstvo mělo problémy, když se ho snažilo nějak chránit! Poslouchej, co se stalo jednou, když Morriel chtěla Arithona špehovat.“

Čaroděj natáhl ruce k ohni jako obyčejný stařík a začal barvitě líčit, co se přesně stalo ten den, kdy se do ochranných bariér nad věží Kieling během bitvy s Věčnou mlhou snažily vetřít čarodějky.

Traithe si vůbec nic nepřidával, nýbrž odhaloval s upřímností a s humorem pravdu jako skalpelem. Nic nevynechal. Ani Lirendino ponížení, ani Morrielinu nafoukanost. Nejpodrobněji líčil, jak Arithona rozběsnilo, že byly k nabourání ochranných kouzel použity právě Elaiřiny nejniternější pocity.

Elaira, zalykající se nezvladatelným veselím, se bezvýsledně snažila představit si Lirendu, jak leží zamotaná v sukních. „To teda muselo být něco.“ Konečně zas popadla dech a smutně povzdechla: „Takže já jsem jenom figurka ve hře.“ Ona, která proti praktikám Koriani vždy reptala nejvíc, se stala v blížícím se konfliktu jejich nejdůležitější postavou.

„Arithon to ví,“ řekl Traithe, stejně vážný jako ona. „A vůbec se mu to nelíbí. Jestli na něj Morriel ještě jednou zkusí něco takového, tak už se nespokojí jen s výstrahou. Máš přístup k dějinám nejvyšších králů?“

Když přikývla, řekl. „Dobře. Tak si je přečti a hned budeš vědět, co se stalo, když si se s’Ffalenny někdo zkoušel zahrávat. A věz, že když ti řeknu, že Arithon podědil ze svého rodu úplně všechno, tak nepřeháním. A navíc má i tak věrnou Torbrandovu povahu, že jsem to ještě neviděl.“

Třísky už dohořely na rudě žhnoucí uhlíky. Elaira přes stoupající pramínek kouře hleděla na čaroděje, jemuž přebíhal úsměv přes tvář jako obláčky přes slunce. Traithe se už zatím znovu stáhl do sebe. I když jeho oči před jejím pohledem ani jednou neuhnuly, a budil v ní dojem člověka, který umí naslouchat, musela se ho nakonec přece jenom zeptat sama. „Takže mě žádáte, abych se na Arithona ve všem spolehla?“

„Já tě o nic nežádám,“ odvětil Traithe. „Já ti jen říkám, že se Arithon před činy Koriani, které se nějak projeví přes tebe, dokáže ubránit sám. A taky to udělá, aniž by se tě ptal na tvůj názor.“

Elaira se s rukama pod pláštěm pevně zaťatýma v pěst zasmála. „Aha. Takže on žádnou mou přísahu neporuší a mně se tím pádem nic nestane. To je paráda. Mohla bych ho na sebe nechat dohlížet a sama bych se konečně mohla stát pořádnou sestrou.“ Podkasala si sukně, že vstane, a cítila neskonalou úlevu. Díky tomu, že ji tentokrát zásah Bratrstva zachránil před tím, aby porušila mravy Koriani. Ale Traithe ji spíš jen utvrdil v tom, že jí byla přísaha řádu stejně cizí, jako byla koruna a království cizí hudbě, kterou miloval Arithon.

Dívala se, jak Traithe dusí poslední jiskřičky jejich ohně kouzlem, a napadlo ji, který z těchto dvou sporů se projeví jako první. Stoupající příliv uhlíky smete a smaže po nich i stopy v písku.

Traithe se postavil a vzbudil havrana, který zakrákal jako starý ožrala a vyskočil svému pánovi na zápěstí. Čaroděj, který se zřejmě jen naoko věnoval pouze svému havranovi, najednou řekl: „Nejsi v tom sama, odvážná slečno. Ani nejsi vydaná Morriel tak úplně napospas. Už ode dne, kdy ses rozhodla vyhledat v Erdane Asandira.“

„U Atha,“ řekla Elaira, aby zakryla svou úzkost. „Copak jsem si nemyslela, že mě právě tohle dostalo do téhle šlamastiky?“

Čaroděj ji zdrtil pohledem: „Tak takhle už se nepodceňuj!“

„Postarejte se o něj,“ vyhrkla s myšlenkami jen na s’ffalennského prince.

Traithe, který už byl otočený k odchodu a už zase vypadal jako žebrák, natáhl ruku a pohladil ji po tváři jako otec, kterého nikdy nepoznala. Když mu ruka klesla, přitiskla si k místu, kde ji pohladil, ruku a v tu chvíli jí vytryskly slzy a už neviděla vůbec nic.

„Máš krásné srdce, slečno.“ Tiše si povzdechl. „Za svou lásku se nemusíš stydět. A protože se mě bojíš zeptat, povím ti, že před tebou nemáme žádná tajemství. Bratrstvo v Etaře nezasáhlo, protože byl ohrožen Arithonův život. Asandir tvému milému pomohl, ale do ničeho ho nenutil. Arithon si vybral místo hudby království podle své svobodné vůle.“

„Cože?“ vytřeštila Elaira nevěřícně oči. „A proč by to dělal?“

Traithe, najednou s výrazem tajemným jako obloha za jasné zimní noci, odvětil: „Protože nechtěl být tím, kdo by stál v cestě Paravianům, kteří by se chtěli vrátit na tento kontinent.“

„No,“ řekla Elaira sklíčeně, „tak to jen doufám, že to bude stát zato!“

„To už budeš muset posoudit sama.“ Z Traithea bylo cítit roztoužení. „Já ti můžu říci jen to, že jsou jediným spojením, které máme s Athem stvořitelem, a že na jejich návratu záleží budoucí harmonie tohoto světa. Ale slova jsou jen informace bez vědění. Abys to pochopila, musíte ty i Arithon přežít, abyste se jednorožců skutečně dočkali.“ Po pobřeží se rozlila další vlna. Sílící příliv rozhodil slanou spršku do deště, který ani na okamžik nepolevil. „Teď musím jít, statečná slečno. Oheň už dohořel a kouzla tady už brzy zmizí.“

Elaira si otřela kapku u nosu a vrátilo se jí vychování. „Dlužím vám poděkování.“

Traithe, jemuž už zahalila tvář kápě, pod kterou se ukryl i havran, zavrtěl hlavou. „Místo toho si vezmi mé požehnání. Mám dojem, že ho budeš potřebovat, protože strážce Althain zjistil, že jako jediná poznáš na tomto světě Arithona nejlépe. Kdyby tě měl Vládce Stínu nějak zklamat, nebo ty jeho, způsobilo by to katastrofu.“

Elaira potlačila nutkání zacpat si uši. „A když nezklame ani jeden z nás?“

Traithe havrana pohladil, což pro něj byla jediná útěcha, kterou mohl komukoliv poskytnout. „Slečno, byl nám svěřen tento svět a na něm není jistého nic.“ Lehce se dotkl její ruky na rozloučenou. „Nikdy nepochybuj. U Havranů jsi se zachovala správně.“

Otočil se k odchodu a za chvíli z něj zbyl v mrholení jen stín, který se rýsoval proti mlze a bílému moři. Elaira stála dál sama, dokud vlny, které hnal příliv stále dál na pláž, nenarazily až na útesy a nezaplavily jí nohy. Potom si vytáhla sukně nad kotníky a cítila, že nadešla chvíle vrátit se. Deprese, která na ni dolehla před chvílí, už byla pryč a vystřídala ji jen zvláštní směs zármutku a veselí.

Morriel ji sice mohla nutit k poslušnosti jejímu řádu, ale to, komu věnuje Elaira své srdce, bylo jen a jen na ní samotné.

Večer

Gnudsog, se svým orlím nosem rýsujícím se ve hře stínů a světla pochodní, přináší zprávy z porady, která se uskutečnila na kraji Streiského hvozdu: „Diegan se spojil s Lysaerem,“ hlásí svému kapitánovi, který ho čeká na louce. „Zítra vyrážíme, otrávíme řeku a potom všechny vyhladovíme. Pesquilův plán je nejlepší. Budoucnost klanu je v dětech a bez ženskejch ta chamraď za chvilku vychcípá…“

* * *

V hloubi lesa, v údolí plném nastražených pastí, brousí klan pod vedením Steivena s’Valerienta meče a nože a naposledy voskuje tětivy. Do toho jim na poslední lyrantu svého druhu hraje Mistr pěvec Halliron balady a radostné písně z lepších časů, aby v jejich srdcích probudil srdnatost, která ho rmoutí svou marností…

* * *

Sethvir, teď už zpět na svém místě v Althain, obrací svou pozornost k Citadele, aby znovu vyzkoušel kouzla poutající Věčnou mlhu. Žádný problém nenachází a uleví se mu, že ačkoliv Arithon může na základě svého výcviku nějakou skulinku přece jen najít, bylo by něco takového jen velice nepravděpodobné…

VII. POCHOD STREISKÝM HVOZDEM

V čistě vypraných tunikách v barvách svého města, v nablýskaných helmách a na zádech a v pochvách čerstvě ukuté zbraně, které pořídili za osm set tisíc zlatých, se vojenská posádka Etarry seřadila a vyrazila na cestu hned za úsvitu. Lysaer pěkně jako safír v jejich středu na svém hnědákovi bez uzdy. Velitel vojsk Diegan a kapitán Gnudsog byli každý na jednom kraji a vlajkonoši významnějších cechů a poslové na koních se seřadili hned za nimi. Potom mašírovaly čtyři kompanie pěšáků a záloha v sešikovaných útvarech čítajících dva tisíce čtyři sta mužů.

Lysaer se s nikým nebavil. Budil každým coulem dojem hrdého prince a navíc neměl sebemenší chuť nějak zlehčovat svou výpravu proti s’Ffalennovi, který na Dascen Elur zdecimoval celou flotilu. Bitva nebyla žádná hezká záležitost. Žádné praporce, okázalost ani fanfáry nemohly zastřít skutečnost, že tito muži s veškerou svou parádou pochodovali vstříc smrti a utrpení. Přesto však muselo nad duněním kopyt válečných ořů každé srdce zaplesat. Každý pečlivě seřazený útvar čítal devadesát kopiníků na koních, čtyři sta mužů s kušemi a s luky a pěšáků byly dohromady téměř dva tisíce. Hluboko v týlu se valily vozy se zásobami a vzadu další tisícihlavá lehká kavalerie pod černou standartou severního spolku lovců lidí.

Přálo jim i počasí. Poslední jarní deště konečně přestaly a voda v řekách opadla.

Nad obzor se začínaly prodírat první sluneční paprsky, v nichž se na východě rýsovaly černé obrysy stromů, kterými začínal Streiský hvozd. Nějakou dobu, než se vzduch stačil prohřát, pochodovaly kompanie po kolena v mlze, která halila paseky do šedomodrého závoje. I ty se nakonec z úžlabin vytratily a odhalily i vzdouvající se kopce a rosou pokropenou trávu začínajícího léta, posetou rudým kvítím a větrem ošlehanými skalami. Byl to mnohem členitější terén než na Daon Ramon.

Lysaer přelétl pohledem pláň Araithe, která se jako zelený koberec posypaný květinami táhla před nimi, než ji podupe jeho pochodující armáda. V jeho domovině v Amrothu by tak bohatou pastvu spásly ovce. Uložil si za úkol, že pokud zjistí, že nedostatek pastýřů mají na svědomí klany, musí tomu učinit výprava proti Arithonovi přítrž. Pak si uvědomil, že pokud měly tyto pláně sloužit někdy k pastvě, byly by na nich zbytky kamenných ohrad a přístřešků pro ovce.

Nic takového zde nebylo a stejně tak zde nebylo ani stopy po nějakých rozpadlých příbytcích.

Tyto planiny asi ležely nevyužité po celé věky od Athova prvního stvoření. Lysaer se snažil přijít na to, proč by měla krajina tak vhodná pro pastvu ležet ladem, dokud mu myšlenky nepřerušil dusot kopyt koně, na kterém se k nim tryskem vracel jakýsi jezdec.

Zvěd přitáhl svému zablácenému koni otěže, aby srovnal krok s Gnudsogem. „Pane,“ zasalutoval Dieganovi a potom svému velícímu důstojníkovi: „Pane kapitáne.“ Ale pak s pohledem upřeným na Lysaera podal své hlášení tak překvapující, že bylo namístě celé vojsko zastavit.

Šest dětí barbarů bylo spatřeno, jak se cvičí v hodu oštěpem nahoře proti proudu řeky na druhé straně Tal Quorin.

„Usmálo se na nás štěstí, Vaše Veličenstvo,“ pravil Diegan. Aby se předešlo trapným situacím, nechal Lysaera používat titul, na který měl podle svého rodu právo. Protože ho i ostatní etarrští představitelé brali jako někoho na své úrovni, činil stejně. „Že jsme je našli tak rychle, a ještě ke všemu je zastihneme nepřipravené.“

Gnudsog se na svém koni zamračil. „Zvědové z klanu tak lehkomyslní přece nejsou!“

„Starší určitě ne,“ dal mu za pravdu Lysaer. Pak sklouzl pohledem zpět ke zvědovi. „Ale děti? Kolik byste jim hádal let?“

Odpověď přišla bez zaváhání. Nejstarší prý nevypadal na víc než na dvanáct.

„Ať je spere čert!“ plácl Gnudsog komára, který sice přistál, ale šanci kousnout jeho koně už nedostal. „Ti tady budou znát každou píď, zvědové z Deshiru. A rozhodně patří k táboru, a ten na nás bude číhat u kus dál!“

„Číhat na armádu?“ ušklíbl se Diegan se šviháckými zlatými ozdobami na helmě, na uzdě a na postroji. „To nebude přesila, ale masakr.“

„Barbaři se přesily neleknou,“ ozvalo se odkudsi z boku. „Tady v těch končinách si spíš potrpí na jámy se špičatými kůly a pasti, co chlapovi vyrvou střeva nebo vytrhnou nápravu z vozu.“ Dohnal je Pesquil v elegantním černobílém plášti, přehozeném přes kroužkové brnění nablýskané olejem a léty leštění, aby zjistil, proč zastavili. V čele armády svého zjizveného hřebce, kterého si kvůli výdrži oblíbil, zarazil. „Takže se chcete pustit za těmi děcky, abyste přepadli tábor? No, tak to zkuste. Skončíte špatně.“

Lysaer přejel pohledem vrcholky kopců svažujících se k brodu a s odměřenou zdvořilostí v hlase po chvíli pravil: „Poslal byste svého desetiletého syna jako návnadu před bitvou?“

„Možná. Kdyby mi něco hrálo do karet.“ Pesquil celý roztěkaný pokrčil rameny. „V každým případě jsem už poznal zvědy, kteří by je takhle vystavili, kdyby věděli, že jim z toho něco kápne. Ten pomalej plán je nejbezpečnější.“

Diegan však neměl žádnou chuť tady celé léto plácat komáry, když zde byla vyhlídka na mnohem snadnější vítězství. „Pošlete tam pár vojáků z lehké jízdy,“ rozkázal Gnudsog. „Ať se podívají, kam ty děti budou utíkat, a pak, když tam bude bezpečno, tak ať jedou za nimi.“

Pesquil škubl otěžemi tak silně, až kůň zařehtal bolestí. „Blbci,“ procedil mezi zuby. „Idioti.“ A začal se prodírat řadami vojáků ke svým lovcům lidí.

Gnudsog se za ním díval s mohutnýma rukama složenýma na hrušce sedla. Pak obrátil oči, černé jako uhel, k Lysaerovi. „A co vy na to, princi?“ Z jeho úst zazněl tento titul jako urážka.

Lysaer zvedl vyzývavě hlavu. „Pošlete tam své jezdce,“ navrhl. „A pokud tam bude past, tak ji odstraňte s co možná nejmenšími ztrátami.“

„Ale vy si nemyslíte, že by to byla past,“ konej šil Diegan svého neklidného koně. Pak, s pohledem upřeným na Lysáera, zvedl ruku v těžké rukavici, aby si řady vojáků daly pohov. „Proč?“

„Protože jsem viděl Arithona v jedné uličce se skupinkou dětí, zrovna když si myslel, že ho nikdo nevidí.“ Bledou rukou jako socha z ledu pohladil meč s černou rukojetí, který byl pro něj čerstvě ukut do bitvy. Podle některých zvěstí měl prý meč na ostří vyryto Arithonovo jméno v obrácených runách, aby dokázal čaroděje zabít. Lysaer nevypadal pověrčivě ani vyděšeně, když říkal: „Vládce Stínu má jenom hodně málo zábran. Ale já ho znám natolik, že vím, že by nechystal žádnou léčku, ve které by hrály nějakou roli malé děti.“

Nad tím se zamyslel dokonce i Gnudsog. „To byste mohl mít pravdu.“ Hovořil pro to i útěk těch řeznických spratků. Arithon byl v úplatcích tak štědrý, že je stálo hodně úsilí zjistit, kdo se s ním vlastně spolčil. Etarrský kapitán se poškrábal pod pravým chráničem zápěstí. „Tak z Pesquila uděláme trochu blbečka.“

Bylo určeno čtyřicet mužů, aby se vydali za dětmi. Pesquil se díval, jak odcházejí, a úzké rty měl stažené nevolí. „Ti tupci, co jim velí Gnudsog, mne vůbec neposlouchali. Tak se holt budeme držet stranou.“

Nadporučík vedle něj se přestal šťourat ve skalpech, které mu visely na sedle, a pohlédl na svého velitele. „To myslíte, že tam pojedou s celou armádou? A vy nás pak pošlete za nima?“

„Deshani by určitě kladli pasti až hluboko v lese,“ šťoural se Pesquil nehtem mezi zuby. „Pojedeme tam, to jo.“ Pak se sípavě rozchechtal. „Když před námi pojedou dvě divize a další dvě budou po stranách, tak všechny pasti, co na nás barbaři nachystali, už dávno sklapnou, než k nim dorazíme my. Ani Steiven takhle nepovraždí deset tisíc vojáků. A my si nasbíráme trofeje, až budeme čistit terén.“

„Doufám, že jste s Daelionem zadobře.“ Nadporučík si rezignovaně upravil otěže. „Prej máme bojovat s čarodějem, co dělá tmu. Já osobně jsem chtěl vždycky umřít bohatej.“

* * *

Když čtyřicet mužů etarrské lehké jízdy dorazilo na vršek svahu nad brodem, popadlo šest chlapců svá kopí a rozběhlo se k lesu jako králíci. To, zda jen neuposlechli své rodiče, kteří jim zakázali hrát si venku, nebo zda to skutečně byla lest, už bylo jedno, protože jezdci kopli koně do slabin a vyrazili za nimi. Štvané hochy poháněl strach o vlastní život. Přes louku se jim v patách hnali nepřátelé s vytasenými meči. Chlapci na svém úprku do bezpečí přeskakovali bažinaté potůčky s pomocí svých dřevěných zbraní.

Byli malí a lehcí a jejich boty z jelenice na podmáčených ostrůvcích trávy téměř ani nezanechávaly stopy. Zato těžká okovaná kopyta koní se do mokré půdy propadala hluboko. Jezdci museli kličkovat po pevné zemi, jinak by koním v takovém bezhlavém úprku zpřetrhali všechny šlachy. Hulákali a bičovali koně a krvelačně mávali šavlemi. Měli jen zjistit, kudy budou kluci prchat, a ne je zabít. Musí je při pronásledování zahnat hluboko do lesa, dokud se neunaví, a potom se naoko vzdát. Od té chvíle jejich úkol převezmou stopaři. Ti půjdou za chlapci až do tábora jejich rodičů. Rozumný plán, který uspokojil lehkou jízdu, složenou z otců, kteří sice mohli lovce lidí uznávat, ale sami by měli jen málo chuti hochy skutečně povraždit.

Gnudsog, zocelený svou profesí, nenechával nic náhodě.

Jeho čtyřicet jezdců vtrhlo do mlází jenom pár vteřin za posledním prchajícím chlapcem. Hustý podrost hochy před lovci téměř ihned ukryl. Vrány vyplašené ze svých hodů na ostružinách se s varovným krákáním rozletěly pryč. Veverky začaly pištět na poplach. Jezdci se odhodlaně prodírali trním a nízkými větvemi dál. Jejich zablácení koně lámali suché větve a bořili se do mechu a lesem zvonila jejich kopyta o žulové podloží.

Kdesi vpředu, ve svých jeleních kůžích téměř neviditelní, mlčky utíkali chlapci a jediného z nich, s vlasy jako koudel, v šeru vyzradil náhodný záblesk slunečního světla. Jezdec jedoucí v čele myslel jen na to, aby ho neztratil z očí, a ani si nevšiml dřevěného kopí, jež mu trčelo zaražené do země přímo v cestě. Jeho kůň se odrazil, aby přeskočil ztrouchnivělý kmen, a potom se svalil na zem. Lesem se rozlehl jeho smrtelný ryk a jezdec, který mu přeletěl přes hlavu, narazil do větve a zlomil si vaz.

První oběť deshirských barbarů zemřela s očima dokořán a s chutí krve na jazyku.

Ostatní, vedeni kopáním dokonávajícího zvířete, se zastavili a shlukli se kolem. Uklidnili své koně a muž, jenž z nich dorazil předtím první, oznámil verdikt.

„Už nedejchá.“

Po chvíli ohromeného mlčení se rozproudila debata, zda přestat s pronásledováním a zavolat armádu nebo malé fracky, které rodiče vychovali k vraždění, stíhat dál.

„U kopí Dharkaronova!“ burácel jeden z jezdců. „Já vám říkám, že ty pasti jsou blbost! Jinak by nás ti spratci táhli pořád dál a nezastavovali se kvůli tomuhle!“

Výkřik utišil důstojník, kterému svěřila etarrská elita velení. „Budeme se držet rozkazů a budeme stopovat. Jeden pojede zpátky a řekne to. Lord Diegan není žádnej lovec lidí, kterej nevidí nic jinýho než prachy. Ten možná vojsko vyburcuje. Jinak se mu všichni vysmějou, že je zbabělec.“

Tím se celá záležitost dostala do zcela nového světla, že pokus malého kluka s kopím zabil vojáka před celou vojenskou sílou Etarry.

Plán podpořily souhlasné výkřiky a muž, jenž předtím sesedl jako první, požádal ostatní o pomoc. Ti mu pomohli zabitého muže zvednout a přivázat k sedlu, aby ho mohli odvézt k hlavnímu vojsku.

Děti, které zmizely za mokřinatým korytem Tal Quorin, se vojákům už dávno ztratily z očí. V koberci zeleného mechu však pod porostem ostříce stála voda v uspěchaných stopách. Ty rozdrtila okovaná kopyta válečných koní, jak si hlavní bitevní síla Etany razila cestu kupředu. Půda se za nimi měnila v hnědé bahno, které cákalo všude kolem a ve kterém koním klouzala kopyta a jezdci kleli, že si umažou ozdobné střapce. Kopí se jim zachytávala v trní a úplně poslední se lopotili pěšáci.

Vozy se zásobami se propadly až na samý konec. Pokud byl předtím Gnudsog proti tomu, aby poslal armádu korytem řeky, tak si teď dobře rozmyslel, aby svou chybu napravoval. V ošlehané tváři se mu ústa rýsovala jen jako pouhá čárka a on hnal své kopiníky kupředu s profesionálním odhodláním.

Minulo poledne. Nikde nic nenasvědčovalo, že by se chystala nějaká léčka. Podmáčená rovina se začala svažovat stále strměji a zem začala být pevnější, i když půda stále ještě silně páchla bažinou. Hejna komárů neztrácela na síle. Ve stínu lesa se alespoň tolik nedařilo ostružinám, a jakmile se zlepšila půda, zlepšila se i nálada vojákům. Gnudsog, který si už nějakou dobu uvědomoval, že svahy okolních kopců jeho vojáky příliš tlačí ke břehu, se obrátil na Diegana a dostal povolení změnit útvar.

„Vůbec se mi to nechce líbit,“ bručel s očima upřenýma na své muže, kteří se nehledíce na složitý terén přeskupovali. Vojsko se rozdělilo a dvě nově vzniklé kompanie se chystaly obejít hřebeny každá z jedné strany. Budou postupovat dál údolím a dostanou se k řece obchvatem. Gnudsog si dál bručel pod vousy. „Moc jednoduchý.“

Diegan, který jel vedle něj bez helmy, neboť si na ní chtěl spravit chochol pocuchaný větvemi, nadzvedl obočí. „Copak musí být všechno takový problém?“

„Zde? Proti Steivenovu klanu?“ ohrnul Gnudsog ret a odsekl: „Jo.“

„Ale vždyť ten náčelník tomu klanu třeba ani nevelí,“ poznamenal Lysaer s pohledem upřeným na starého kapitána a ruce zkřížené na meči.

„No,“ odkašlal si Gnudsog. „Ten zlodějskej čaroděj je pořádně prohnanej, pokud všechny ty vaše řeči byly pravda.“ Zašklebil se princi do očí zažloutlými, rozlezlými zuby. „Vy a můj pan velitel pojedete za druhou divizí. A když se ukáže, že jste ty chudáčky na radnici jen zbytečně vystrašil, tak bude jen dobře. Já rád zabíjím rychle a radši v přesile. Když se něco podělá, tak mě můžete zbavit velení. Já riskuju jen svůj žold, ne vaše krky.“

Lord Diegan ve své nablýskané parádě náhle ztuhl s napůl nasazenou helmou a s otěžemi přehozenými přes jednu ruku.

Lysaer se mezi ně vložil, poněvadž mu došlo, že se lord Diegan bude bránit a že to Gnudsog, i když se neumí sám příliš vyjádřit, myslí dobře. „Kvůli rozumu ještě o žold nikdo nikdy nepřišel.“ Pohladil svého koně po krku, usmál se a řekl Dieganovi: „Vzhledem k tomu, že jsem mluvil pravdu, pojedeme vzadu. Ať už bude možné tábor přepadnout nečekaně nebo ne, tak jestli s nimi má být Arithon s’Ffalenn, musíme být připravení na magii. Může se stát, že budeme muset posílit střední řady.“

„Moje sestra by vám řekla, že se bojíte,“ varoval ho Diegan.

„To je možné.“ Lysaerův úsměv ani na okamžik nezmizel. „Lepší, než kdyby mě oplakávala.“ Pobídl svého koně a dojel až ke kraji, kde našel místo, kudy procházela druhá část armády. Diegan si narazil helmu a nakvap si urovnal otěže. Když už byl z doslechu, utrousil Gnudsog znovu poznámku, tentokrát kupodivu obdivnou.

„Hadry má jak ženská, jak všichni ti urozenci,“ svěřil se rotmistrovi, který čekal na rozkaz. „Ale s lidma to ten klouček fakt umí. Možná je to s mečem bída, ale stejně bych nechtěl stát proti němu.“

Seržant, kterého nenapadala na kritiku jeho nadřízených vhodná odpověď, si namísto toho postěžoval na komáry.

„No,“ vybuchl Gnudsog, kterému právě došla trpělivost, „tak zatrubte do pochodu! Stejně nás ty klany někde čekají, já to vím, tak je aspoň přivoláme, ať teče krev.“

Ve valících se vlnách korouhví a kopiníků prodírajících se podrostem armáda postupovala podél řeky nahoru. Ve skřípání zbrojí a cinkání třmenů a postrojů téměř zanikl výkřik sojky.

* * *

Nahoře v údolí se jí ozvala druhá sojka v odpověď. Ve stínu hradby mlází, přes obličej čáry uhlíkem, pobídl Caolle šest dětí, které proběhly kolem něj a pak do kopce nahoru do bezpečí. K poslovi skrčenému vedle něj zašeptal: „Běž.“

Posel neslyšně odběhl. Větve se přes mlází zase zavřely a mezerami mezi chvějícími se listy Caolle sledoval, jak se pod ním tisíce mužů etarrské armády prodírají korytem řeky. Spočítal i poslední kohortu, která pod ním prošla. Poslední řada.

Dvě divize. Přesně podle všech předpokladů a plánů. Další dvě se oddělily od hlavního vojska, aby se vydaly údolími na obou stranách. Caolle se usmál.

Z mokřin se ozvala třetí sojka.

„Teď,“ vyslovil bezhlesně Caolle. Ruka, kterou měl pozvednutou, aby s ni dal znamení, se vztyčila a potom zase klesla.

Povel si postupně předal tucet zvědů proti proudu řeky, až konečně došel do vyschlého řečiště, které protínalo kopce jako jizva.

„Hyjé!“ vykřikl vozka. Jako zlomená větvička práskl bič a čtyři koně zabrali ze všech sil do svých postrojů. Mezi naolejovánými kládami se napjaly provazy. Tah se mechanicky zdvojnásobil a přenesl na obrovské trámy držící pohromadě dřevěnou přehradu a ty se ve svých blátěných základech pohnuly. Vozka koně pobídl znovu. Ti znovu zabrali, zahrabali kopyty a na krku jim vystouply žíly.

Jedna podpěra povolila, ostatní se přidaly a přehrada se prohnula. Klády zčernaly, jak se přes ně přelily první pramínky prosakující vody. Celá stavba zaskřípala a prohnula se ještě víc, vozka jediným seknutím koně osvobodil a odjel s nimi na břeh.

Těsně za nimi se přehrada protrhla. Trámy se rozletěly pod tlakem uvolněné vody, která se v přehradě nashromáždila od posledních týdnů severních jarních dešťů. Mohutný proud se vrhl do řečiště, aby za ohlušujícího burácení pokračoval ve své přerušené cestě, a v čele hnal klády přiostřené do špic. Vozka koně zastavil jenom taktak mimo dosah. Když se proud prohnal jako démon kolem a serval cestou porosty bezu a bříz, rozbušilo se mu nadšeně srdce. Řevu vody odpovědělo podobné burácení z pěti dalších míst údolí, kde se v tu chvíli otevřely další nádrže Tal Quorin, aby s pomocí gravitace vrhly do skalnatého koryta nashromážděné galony vody. Pláň kolem řečiště se v jediném okamžiku změnila na lavinu balvanů a zpěněné vody.

Na březích řeky Tal Quorin začali houfně vylétat ptáci. Na pláň vyběhlo stádečko srnčí zvěře, po chvíli ucítilo blížící se armádu a začalo zděšeně kličkovat. Zhruba v tom okamžiku začali koně v prvních řadách armády frkat a plašit se, vojáci láteřit a kopat je ostruhami do slabin a Gnudsog zvedl hlavu a zaposlouchal se.

Příliš pozdě zaslechl, co už zvířata vycítila dávno před ním – vzdálené burácení bouřky, ačkoliv na obloze nebyl jediný mráček. Hluk to byl tak silný, až se třásla země. Pevně svíral v rukou otěže i ve chvíli, kdy z křoví vyrazili jeho zvědové a cosi začali křičet a gestikulovat. Gnudsog obrátil koně a bokem vrazil do drobnějšího koně svého posla.

„Jeď!“ vykřikl. „Najdi Diegana a toho prince a řekni jim, ať se schovají někde nahoře.“ Pak vyštěkl několik rozkazů vojákům, aby se otočili, i když už byl z jejich řad chaos. Koně byli nepříčetní hrůzou a vráželi jeden do druhého, jak se chtěli dát na útěk.

První řady armády, které v pohybu bránila především její velikost, spatřily, jak se k nim žene příval vod.

Za ostrou zákrutu v řečišti zahnula hnědá stěna z trámů, kmenů stromů a vyrvaných keřů. Předvoj hrdé etarrské armády měl jen zlomek vteřiny na to, aby se ho zmocnila panická hrůza, ale neměl kam prchnout.

Pak je voda dostihla.

Na muže, koně a jasné korouhve jako kdyby dopadla pěst zkázy. Koně řičeli, zmítám vodou, a spolu s nimi křičeli také jezdci, které síla živlu drtila, táhla pod hladinu a topila. Zpěněné tesáky, které se sápaly nad břehy Tal Quorin, strhávaly všechno, co jim stálo v cestě. Řeka obracela kopí, která vytrhla ze sevření jedněm, proklála jimi druhé a utloukala vojáky do bezvědomí silou větší, než na jakou by se zmohli lidé.

Vodní příval zase děsivě rychle pominul a táhl za sebou potlučené koně, zmáčené korouhve a utonulé a umírající muže téměř celé etarrské první divize.

Lord Diegan, kterému se dostalo varování od Gnudsogova posla, se neotočil na podpatku a nevyrazil od své druhé kompanie pryč, aby se spasil útěkem někam nahoru. Bleskurychle udílenými rozkazy pověřil čtyři spolehlivé muže, aby dopravili Lysaera do bezpečí, a pak se snažil zadní řady zorganizovat k ústupu z koryta řeky.

Země byla velice kluzká. V cákání a klouzání, za kterého se tolik mužů a koní snažilo zastavit na místě, by zanikl i ten nejhlasitější výkřik, a to Diegan neměl Gnudsogův burácivý hlas. Proto když se vojáci, které vyslal pro prince, namísto toho shlukli kolem jeho vlastního koně a neoblomným gestem ho chytili za uzdu, blesklo mu hlavou, že jeho předchozí příkazy špatně pochopili.

„Prince!“ zařval, rudý vzteky. „Říkal jsem, ať odvedete Jeho Veličenstvo Lysaera.“

Muži pořád vypadali, jako by neslyšeli.

Lord Diegan se otočil v sedle a v očích mu blýsklo podezření stejně jasně jako slunce na jeho drahokamech.

A pak se jeho pohled setkal s Lysaerovým, který byl ještě tvrdší. „Jeďte! Tohle byla moje chyba. Moje bitva. Tak mě nechte, zkusím zachránit, co se dá. Bojím se totiž, že to nejhorší nás pořád ještě čeká.“

Lord Diegan, rozzuřený a rozhodně vzdálený veškerých myšlenek na to, že by opouštěl své místo, se snažil koně obrátit. Otěže povolily a zůstaly mu viset v rukou. Jeho vlastní muži mu je uřízli až u udidla a odváděli ho od řeky a jeho vojáků.

„Ať ti zpropadení králové skončí v Sithaer!“ vykřikl lord Diegan.

Lysaer mu bezstarostně zamával a rozdával zatím rozkazy, které se jakoby zázrakem začaly šířit mezi vojáky. Mezitímco lorda Diegana táhli po svahu k lesu, byla jeho poslední myšlenka, že by žádný muž neměl být obdařen zaráz takovým vzhledem a tak výjimečnými velitelskými vlohami. Vzápětí mu došlo, že právě tohle zřejmě byly důvody, proč se Bratrstvo rozhodlo s jeho pomocí nastolit znovu královský řád.

Tři čtvrtiny mužů se dostaly z řečiště ven, když se velká voda vyhrnula z užšího koryta řeky v údolí a vrhla se do mokřinaté pláně. Běsnění Tal Quorin se ani tak nevyčerpalo, jako je spíš zastavil val z těl koní a mužů. Vody, lemované špinavou pěnou, cáry čabrak a zmítajícími se i bezvládnými těly se vrhly na druhou divizi etarrské vojenské posádky.

Lysaer slyšel hučení a šplouchání vody. Přes svého koně cítil, jak se země třese. Přesto se však neotočil. I když měl všechny nervy napjaté k prasknutí kvůli pohromě, která se na něj valila, dál rozdával jasným, vyrovnaným hlasem pokyny, které zavedly další kohortu kopiníků na pevnou zem.

Muži, kteří odvlekli Diegana násilím do svahu z mokřin, se bezmocně dívali, jak se za nimi voda zavřela. Viděli hrůzu vepsanou ve tvářích jejich druhů z první linie, pro které už nebylo úniku. Viděli paniku, která vládla v jejich řadách, a nemohli dělat vůbec nic. A viděli, někteří se slzami v očích, prince, jak se snaží udržet na vzpínajícím se majestátním hnědákovi.

Velitel, kterého zachránili před smrtí, se jim v tom okamžiku přestal vzpínat, ale znovu a znovu se bušil pěstí do stehna. Nikdo už nemohl dělat nic než jenom přihlížet. Hřebec byl vycvičen těmi nejlepšími znalci koní na kontinentu. Když se však kolem něj nenasytně sevřela voda, podlehl instinktu. Diegan a jeho nucený doprovod se dívali, jak se otáčí a pak jako střela rozráží řady za sebou. Celá armáda se zběsile hnala do bezpečí. Pěšáci byli udupáni, jak se každý voják snažil dostat na pevnou půdu. Potom se hladina zavřela s mohutným šplouchnutím, které umlčelo výkřiky, řev a všechen odpor.

Vzhledem k tomu, že se oba, jezdec i kůň, nechali proudem unášet, nepodařilo se mu je strhnout pod hladinu. S hlavami nad vodou bojovali o život, vznešený hnědák s vypoulenýma očima i jeho plavovlasý jezdec. Lysaer již shodil helmu, ale zbroj, která by ho mohla lehce stáhnout pod hladinu, si sundat nemohl. Pak se hřebci do otěží zamotala kláda, nebo možná bezvládné tělo nějakého utonulého vojáka, a začalo to oba táhnout dolů. Kůň sebou zazmítal a zmizel pod hladinou. Po jezdci nebylo už ani vidu, ani slechu.

Z lorda Diegana hněv rázem vyprchal. „Ty a ty!“ procedil skrz zaťaté zuby k mužům, kteří stále ještě svírali v rukou ohlávku jeho koně. „Přivažte ty otěže k udidlu!“ Několikrát je otěžemi švihl do obličeje a bylo mu jedno, jestli je náhodou netrefí třeba do oka. Potom vyrazil ke břehu a znovu se vrátil do čela armády s výkřikem, který přehlušil dokonce i hučení černého toku Tal Quorin. „Etarrští! Ke mně! Utvořte formaci.“

Odkudsi shora tomu všemu přihlíželi zvědové klanu, kteří měli celou tuhle tragédii na svědomí. Budou umírat v mukách, přísahal v duchu Diegan, když obhlížel ztráty a zjišťoval stále větší a větší pohromu. Z první a druhé kompanie etarrské vojenské posádky zůstala jen necelá čtvrtina. Ta se v současné době brodila ke břehu. Mezi sebou vlekli zmrzačené a umírající. I tak však patřili k těm šťastnějším, protože potopou celá katastrofa ještě nekončila. Pro vojáky, které Lysaerova zralá úvaha poslala ven z koryta řeky, skýtaly okolní kopce teď jen velice chabé útočiště. Tam, kde se zdála být konečně pevná půda, čekalo celé bludiště nástrah a pastí. Pod kopiníky na koních se začala propadat zem. Vzduch naplnily jejich výkřiky, se kterými se řítili do jam na ostré kůly.

„Zůstaňte na mělčině!“ zvolal Diegan. S vypětím všech sil odehnal svého koně ze souše a pak se začal prodírat ženoucí se vodou, aby pomohl těm, kteří přežili. Čabraka nasáklá vodou jeho koně při každém kroku brzdila. Odřízl ji. Protože však na ní byly jeho znak a hodnost, nabodl si ji jeden důstojník na halapartnu. Kolem této promáčené, špinavé korouhve se druhá kompanie snažila znovu shromáždit. Cestou ke korouhvi s sebou táhli raněné a doráželi koně, kteří už nedokázali vstát. Hlavní vlna vodního přívalu už opadla a zůstaly jen zčeřené blátivé proudy ženoucí se členitým terénem, který však netvořily kameny, ale těla etarrské odvážné armády, osmnácti set kopiníků s hedvábnými standartami, pečlivě vybíraných rekrutů, a jejich zbroj a zbraně pořízené z daní od kupců.

Když se silný proud ustálil v líných vlnkách, rozhodla se řeka s ničením přestat. Po mrtvém hnědákovi vychovaném kočovníky nebylo ani památky a stejně tak nikde nikdo neviděl jeho královského jezdce.

O Lysaerovi nikdo nemluvil. Jeho nepřítomnost však ležela v tíživém tichu, které se rozhostilo, jakmile umlklo burácení Tal Quorin. Na břehu zápolili lučištníci se zničeným opeřením šípů a s prověšenými tětivami. Kopiníci po kolena v bahně vytáhli nože a odřezávali promočené praporce, které jim táhly kopí k zemi, se zachmuřenou touhou najít někde nějaké příslušníky klanu a pozabíjet je. Nebyl téměř jediný muž, kterému netekla krev. Všichni koně byli zchromení.

Jediné, co se do ticha ozvalo, byl výkřik sojky.

Z listí se cosi mihlo. Jeden stojící muž se zapotácel, spadl na zem a ostatní se rozkřičeli.

Bojovníci klanu začali střílet šípy.

Další muž se skácel na Dieganova koně. Diegan se snažil utišit zvíře, které poplašeně uskočilo stranou, a ucítil, jak se mu otřel o tvář závan vzduchu. Šípy přilétaly, nikoliv v salvách, ale jen ojediněle, z krytu hustého houští nad svahem. Mezi bledými břízkami zapraskala vržená kopí. Zasvištěla bezvětřím a hledala si cíl v řadách vojáků, kteří uvázli na blatech.

Diegan začal křičet rozkazy, aby se vojáci stáhli a ponořili se po ramena do vody a aby se schovávali za porosty vysoké trávy a za mrtvé koně. Když však sám začal pobízet svým mečem naplocho svého koně mezi rákosí, vydalo se za ním jen pár mužů.

Ostatní vojáci prahnoucí po krvi a po pomstě a čerství rekruti vyrazili přímo do křížové palby.

Skryté jámy, pasti a oka, které už na ně číhaly, si vyžádaly své oběti. Steivenovi zvědové si znovu mohli připsat na své konto další oběti, když se les znovu rozezněl děsivými výkřiky měšťanů, kteří umírali, aniž by mohli zasadit jedinou ránu svému nepříteli.

* * *

Čtyři sta metrů po proudu narazily předsunuté hlídky kapitána Pesquila, plížící se bažinami zaplavenými vodou a žlutým jílem, na Lysaera s’Ilessida. Stál na písečném ostrůvku, promočený na kůži, celý se třásl a jedno předloktí měl celé od krve. Obličej měl poškrábaný a šaty na cáry. Meč měl od krve, i když na pravé ruce, ve které svíral jeho jílec tak pevně, až mu zbělely klouby, žádné zranění vidět nebylo.

Safíry mu visely z pláště a každý házel po okolí studené odlesky s každým jeho nadechnutím. Princi u nohou ležel mrtvý hnědák, zablácený stejně jako jeho boty, a z hrudi mu trčel ostrý kůl. Hrdlo měl podříznuté. Po očích mu už lezly mouchy.

Po kolena v proudu, ve kterém se ještě stále hnaly kusy dřeva, se zvěd, který tuto dvojici objevil, opatrně zeptal, takřka šeptem: „Vaše Veličenstvo?“

Lysaer se jedním rázným škubnutím otočil. Na tváři měl černou podlitinu. Zbytek obličeje měl smrtelně bledý a oči jasné a prázdné jako diamanty. Na paži, ledabyle ovázané chatrným hadrem, mu zela ošklivá rána. Při pohledu zepředu se jako důvod pro jeho přerývané dýchání nabízela nafialovělá rána, vykukující z trhliny v jeho kroužkovém brnění.

Zvěd, který už pár zranění v životě viděl, řekl: „Vypadá to, že máte zlomenou klíční kost.“

Nedostal žádnou odpověď. Muž, který stál před ním, se třásl od hlavy až k patě.

„To je šok. Musíte si hned sednout.“ Zvěd rychle vykročil vpřed, protože si uvědomoval, že princ může omdlít.

„Tady ne.“ Jako kdyby mrtvoly poházené v rákosí kolem vůbec neexistovaly, obrátil Lysaer pohled znovu ke koni u svých nohou. „Tady nikdy.“ Za ním se v proudu převalovala hromada kmenů a hloží. Ve slunci se zableskla píka a cáry jejího promáčeného praporce zpola zakrývaly obličej mrtvoly, které zůstal ve tváři zděšený výraz. Chyběla jí celá čelist. Lysaer mimovolně upustil meč, zvedl ruku a skryl obličej v dlani.

Zvěd, který předvídal, že je princ na pokraji zhroucení, ho chytil za loket.

Princ se otřásl. Trhl hlavou nahoru. Vyškubl se zvědovi a ten s hrůzou spatřil, že se o Jeho Veličenstvo vůbec nepokouší mrákoty, ale tak hluboké zklamání, že to bylo na pohled nesnesitelné.

„Byla to hloupost,“ řekl Lysaer se stejným opovržením k sobě samému. „Ať mne svým hněvem stihne Daelion, každý, kdo zde zemřel, zemřel kvůli mně a mé idealistické bláhovosti.“

Pesquilův zvěd přišel na jedinou, banální odpověď: „Klany vždycky bojují takhle podle, Vaše Veličenstvo.“

Nebyla to ale úskočnost klanů, co sžíralo Lysaerovo srdce. Byla to skutečnost, že byly dvě kompanie zmasakrovány a on sám že byl mistrně oklamán.

Arithon s’Ffalenn byl protřelý sok, vedle něhož jeho karthanští předkové vypadali jako naivní prosťáčci. To, že je do této pasti vlákal s pomocí dětí, totiž znamenalo, že scéna se stínovou loďkou v uličkách Etarry byla s největší obezřetností a do posledního detailu zinscenovaná. Tady, nad mrtvolou svého koně, v řečišti plném mrtvých těl, Lysaer pochopil, že slitování, radost ani oběť, kterou Arithon přinesl spratkům z jatek, nebylo nic. Vůbec nic. Byla to jenom další ukázka ďábelské prohnanosti a záludnosti.

Tento muž, tento parchant se nezastavil před ničím, ovládala ho jen vášnivá záliba ve lži, kterou by v lidech vyvolal soucit, a potom hned a bez jediné výčitky svědomí obrátil všechno vniveč.

I přes působení Desh-thiere se Lysaer podřídil hlasu morálky. Jeho nevlastní bratr, tak nadaný na magii a tak úlisný, byl hrozbou pro celou společnost. S kontinentem plným barbarských tábořišť a s faktem, že každý měl po ruce připravenou zbraň, by poprask, který by mohl Arithon rozpoutat, neznal mezí.

Lysaera zamrazilo. Stále ještě otřesen nedozírností svého omylu se sklonil a zvedl svůj meč. Otřel si jej o plášť a zvědovu poznámku přešel bez povšimnutí. „Můj kůň je mrtvý,“ řekl. „Budu potřebovat jiného.“

„S mými lovci lidí na koni nikdo nejezdí,“ ozval se hrubý hlas odkudsi z boku. Nikým nepovšimnutý se na mělčinu právě brodil kapitán Pesquil a za ním několik jeho zvědů. Člověk, který v jeho hlídce chyběl, vzbudil pozornost, poněvadž každý zvěd dobře věděl, jakou má jeho post cenu.

Lysaer si jeho neomalenosti nevšímal. Obrátil pohled k veliteli spolku lovců lidí.

„Za tohle můžu já. Vzhledem k tomu, že má omezenost vedla k této pohromě, jsem ochoten poslouchat. Jen jedna věc – nikdo mě nepřesvědčí. Někdo musí Arithona s’Ffalenna zastavit. A zabít. A pokud budete považovat za nutné, abychom ho připravili o zbraně, jako je Steivenův klan, už vám bránit nebudu.“

Pesquilovo obočí, kterým zaškubal nervózní tik, se nadzdvihlo. Pokud ho to vystrašilo, pokračoval ve svém nadneseném tónu bez okolků dál: „Přežil lord Diegan?“

„Doufám. Poslal jsem ho do bezpečí na břeh spolu se všemi muži, které jsem měl čas dostat ven.“

Pak Lysaer ještě s jedovatou zdvořilostí dodal: „Je už výslech u konce?“

Tentokrát byl Pesquil šokován tak, že se mu to zakrýt nepodařilo.

Lysaer řekl: „Když už můj úsudek selhal, bylo mou první povinností postarat se, aby přitom muži nepřišli o svého velitele.“

Dlouhý cop, který Pesquil nosil do boje, ho udeřil do tváře, jak velitel lovců lidí trhl hlavou. „Do Sithaer s vaší ctí. Mě by spíš zajímalo, jak jste dokázal přesvědčit toho fajnovýho pána přijímat rozkazy od kohokoliv.“

Teď měl šibalský výraz zase Lysaer. „Stručně vzato, jsou jisté výhody, které plynou z toho, že se člověk narodí a vyroste jako syn krále.“ O chvilku později se už zase usmíval. „Ten nepěkný typ arogance, která se nedá odmítnout, patří mezi ně.“

„Ha!“ plácl se Pesquil opovržlivě do stehna. Kolem něj se však ti, kteří ho dobře znali, raději svůj úsměv snažili skrýt. Lysaer to viděl a pochopil, že právě uzavřeli jakousi dohodu. Proto měl stále ještě úsměv na tváři, když Pesquil dodal: „Takže, princi. Když se rozhodnete dál tady krvácet a nakonec se nám tady skácíte na toho koně, tak nám to moc nepomůže.“

Lysaer strnule, protože si svůj vznešený dojem budoval hlavně na veřejnosti, natáhl paži, ze které mu už kapala krev. Pesquil ukázal na jednoho muže a ten předstoupil, aby zranění prozkoumal. Oddělal provizorní obvaz a roztržený chránič paže. Pak ránu prohlédl a ovázal.

Ze všech mužů se odvážil promluvit jen Pesquil. „Máte kliku. Rána je hluboká, ale táhne se podél svalu. Budete mít jizvu, ale s rukou hýbat budete.“

Lysaer, kterému se na tváři neobjevila ani vděčnost, ani úleva, napůl otočil hlavu, protože mu prohlíželi i klíční kost. Paži, kterou nepotřeboval na meč, mu přitiskli k tělu a přivázali. Pod kroužkovou košilí, z níž odřízli vycpávky, aby mohli prozkoumat kost, bylo vidět, jak mu zlostí buší srdce o překot. Pak řekl hlasem téměř klidným: „Kolik myslíte, že to přežilo?“

„Nikdo.“ Pesquil se přimhouřenýma očima podíval přes špinavou vodu a kolem zatím proplulo křoví a v něm zachycená mrtvola. „Budou tady samozřejmě ještě pasti. Jámy a sklapovací pasti, které dokážou člověka zabít. Však jste taky vpochodoval do náručí Steivenovým klanům.“

Když Lysaer přetrpěl i toto mlčky, zaškubal Pesquil rty. „Aha, vy myslíte, že Gnudsog. Proč to neřeknete? Ten veterán, co proti tomu neřekl ani slovo, i přes ty své roky a zkušenosti…“ Muž, který provedl lovce lidí obdobím zaslepeného fanatismu, si Lysaera s lítostí prohlížel. „O Gnudsogovi byste měl vědět, že mu bratr i malej kluk zahynuli rukama barbarů. Padli, když jeli s kupeckou výpravou do Západní Strážnice na svatbu bratranci. Tak začal kapitán Etany lovit lidi, jak by vám tady řekl každej. Nechal toho, protože se mu to začalo líbit až moc. Měl to radši než vlastní život, to mi jednou řekl.“ Pozlobilo ho, že mu princ naslouchá tak, jak by to neudělal nikdo z vyšších vrstev, a ohrnul ret. „I kdyby si myslel, že dostane jen pár barbarů, obětoval by Gnudsog každýho vojáka, kterýho by zrovna měl po ruce.“

„To jsem ale přece udělal já,“ opravil ho Lysaer. Zvěd skončil s obvazováním a odešel, celý na rozpacích, protože se oba muži bavili, jako by byli o samotě. „Já jsem myslel, že mi řeknete, co budeme dělat. Pořád ještě máme na křídlech zálohy.“

Pesquil se tlumeně zasmál. „Vážně?“

A Lysaerův pohled se zachvěl, poněvadž si uvědomil jednu věc. I když byla řeka sebehorší, pořád ještě se nesetkali s Arithonovými stíny. Odhodlaně se nadechl. „Bojíte se to zjistit?“

„Ne.“ Pesquil se rozhodl a jediným gestem své zvědy rozpustil. Když se téměř bez jediného zvuku rozutekli, vstoupil jejich velitel znovu do vod Tal Quorin. „Tak pojďte, Vaše Veličenstvo,“ vybídl Lysaera. „Ale tentokrát půjdeme na Deshany po mým.“

Potichu se kradli proudem řeky. Kolem roztažených mrtvol s očima a s ústy zanesenými bahnem, kolem rudě zbarvených jezírek, zlámaných mečů a kolem válečných koní, jejichž těla se rýsovala jako velryby na pláži, až na hrudní plát, sedlo či trčící třmen. Lysaer se od vší té hrůzy neodvrátil. Když mu Pesquil řekl, ať si strhá z pláště drahokamy, aby se nezaleskly ve slunci, poslechl, protože v lesích kolem byly klany. Čím výše postupovali proti proudu, tím zřetelněji slyšeli výkřiky lidí a řičení umírajících koní.

Barbaři s vražděním ještě neskončili.

Lysaer, který byl doposud bledý, najednou zcela zesinal. Zachovat klid ho stálo poslední špetky sebevědomí a znamenalo pro něj maximální ponížení, aby zůstal po boku Pesquilovi, který se potichu plížil od jednoho ostrůvku rákosí k druhému a opatrně nakračoval, aby nevytahoval boty z vody a aby nešplouchaly.

Znovu se zastavili. Lysaer zaťal zuby, aby zaplašil bodavou bolest, která se ozvala pokaždé, když do něčeho vrazil bokem se zlomenou klíční kostí. Ve vrbách podél řeky se cosi pohnulo. Vrátil se zvěd. S hlavou skloněnou vyslechl Pesquil jeho hlášení.

Lysaer neslyšel ani slovo, i když se v lese neozval ani jediný pták. Šumění vody se už také ztišilo a všude se rojili krvežízniví komáři. Zběsile kroužili a doráželi mu na nos a na uši, takže se měl co držet, aby nekýchl.

Nahoře, proti proudu, bylo ticho také.

Lysaer, po kotníky ve vodě, se snažil potlačit třes, který neměl nic společného se zimou ani s šokem. Uplynula notná chvíle, než si uvědomil, že na něj Pesquil hledí zpod přivřených víček.

Když se pod jeho pronikavým pohledem zeptal, nezněl jeho hlas naléhavě jen díky dvorní výchově. „Něco nového?“

Pesquilovi zaškubal horní ret a pak se mu roztáhla ústa v úsměvu, ve kterém nebylo ani stopy po veselí. „Stíny,“ řekl zřetelně. „Stíny a pasti na západě. Další pasti a lučištníci na východě. Křídla neprošla zrovna bez úhony. Ovšem na rozdíl od těch, co se utopili v Tal Quorin, jich tam zůstalo hodně, aby mohli bojovat.“

Tam byl Arithon. Lysaer si tím byl jist. S nebývalé silnou vůlí se ovládl, ještě než stačil vytrhnout meč z pochvy v touze najít svého nevlastního bratra a zabít ho. Kolem něj ještě stále umírali etarrští vojáci kvůli jeho chybám. Na prvním místě byly jejich potřeby. „Tady nahoře v údolí bylo ještě před chvílí pár mužů naživu.“

„Já vím,“ vyrazil Pesquil kupředu a posměšně zavtipkoval, aby skryl svůj obdiv. „Však se nebojte, napřed přejdem řeku.“

Slunce se do nich opřelo a ženoucí se voda pomalu opadávala. Občas se vynořil porost rákosí, na kterém se sametově leskl vysychající nános bahna. Ve vzduchu viselo zlověstné ticho. Lysaer byl jako na jehlách, poněvadž Pesquil trval na tom, že budou postupovat jen pomalu a opatrně. Po mokřinách ležela poházená bezvládná těla vojáků a nikde nebyli zdraví ani ranění koně, což bylo podezřelé. Všichni se přece neutopili. Všichni nepodlehli svým zraněním. Lysaer se zarazil, když překračoval tělo mrtvého důstojníka, protože pohled, který se mu naskytl, ho zasáhl jako rána do břicha.

Muž měl podříznuté hrdlo.

Lysaer, kterému se zvedl žaludek, ucítil, jak ho čísi ruka plácla do kříže a rychle ho popostrčila kupředu. „To je ale překvapení,“ řekl uštěpačně Pesquil. „Snad jste si nemyslel, že je všechny dostala řeka, nebo snad jo?“

Vedro, odlesky mokrého bahna, kapky padající z rákosí, z toho všeho dohromady se Lysaerovi roztočila hlava. Snažil se závrať potlačit a rozčilovalo ho, že mu to trvá tak dlouho. „Ať už to udělal kdo chtěl, nemohl povraždit dvě divize, aniž by přitom ztratil jediného muže.“

„Těsně vedle,“ zavrčel Pesquil, jenž se zatím zastavil, aby převzal zprávu od dalšího zvěda. „Alespoň že žije lord Diegan. Je dole po proudu, žije, ale nemůže bojovat. Můj lékař mu právě vytahuje z boku šíp a kroužky brnění.“

Zpráva, že velitel vojsk přežil, však pro Lysaera přece jenom znamenala jistou úlevu. „Ještě jsem neviděl ani jednoho mrtvého barbara.“

„Já jo.“ Zvěd zase tiše zmizel. Pesquil si teď upřeně prohlížel les. „Ale jenom pár, princi. Nikdo z klanu nebude bojovat, když může někoho přepadnout ze zálohy. Nevyleze, dokud není po všem, a i potom si bude dávat sakra pozor. Abyste ho chytil, tak se k němu musíte dostat blízko a hlavně si dát pozor, aby vás neviděl. A pak musíte ležet a čekat s trpělivostí jako sám všemohoucí Ath.“ Pesquil se najednou zarazil a chytil Lysaera za rameno. „Ticho,“ vydechl. Když ucítil, jak princ pod jeho dotekem ztuhl, dodal: „Nehýbat se.“

Jeho pohled mířil do stínu, daleko od sluncem zalitého řečiště. Lysaer se zahleděl do lesa také. Za hejny tančících komárů pod větvemi buků, které se prohýbaly pod úrodou zlatohnědého listí, uviděl jámy a rozrytou zem, kterou rozhrabali koně, když se jim propadla pod nohama. Viděl, jak se na zemi bělostně leskne meč. Zlaté ozdoby stržené z čabraky. Viděl i mrtvoly s rukama rozhozenýma nebo bezvládně sepjatýma kolem šípů, které jim přinesly smrt. S divoce bušícím srdcem a těžko vyjádřitelným vztekem se Lysaer snažil vyčíst mezi zváleným křovím, rudě zbarvenými kůly a těly, ze kterých už vyprchal život, osud mužů, kteří stačili uprchnout před řekou.

Steivenovi muži si potrpěli na důslednost.

Kdesi v šeru zasténal muž, který nebyl vidět. Lysaer se napjal, aby vstal a pomohl těm, kteří přežili. Pesquil ho strhl zpátky stiskem, který mu pohnul se zlomenou klíční kostí a stejně tak i s polámanými žebry na levém boku, kterých si zvěd nevšiml. V příštím okamžiku princi obličej zakryla Pesquilova dlaň a ztlumila i výdech, který byl jediným výrazem jeho bolesti.

Pesquilův česnekem páchnoucí dech mu zašeptal do ucha: „Ticho. Jeden špatný pohyb, jeden zvuk a je po nás.“ Dál ho svým stiskem dusil a pak, jako by měl potvrdit jeho varování, ukončil utrpení neviděného vojáka jediný výkřik.

Následovalo bublavé vzdechnutí, o jehož původu nemohlo být pochyb. Někde velice blízko barbaři stále ještě podřezávali raněným hrdla.

Pomalu, opatrně povoloval velitel etarrských lovců lidí svůj stisk. Lysaer si otřel tvář, do které se mu zaryly ozdobné cvoky Pesquilova chrániče, a vrhl na něj zděšený pohled.

Velitel lovců lidí tiše jako had vyslal svým ukrytým zvědům sérii signálů. Pak se dotkl Lysaerova zápěstí a odplížili se hlouběji do lesa. Počínali si ještě opatrněji než předtím. Vzhledem k tomu, že se mezi stromy stále ještě mohly pod podrostem ukrývat pasti, osvojil si Lysaer rychle zvyk lovců lidí zkoušet mečem půdu před sebou, než se plazil dál, a sklánět hlavu, aby se vyhnul všem šlahounům a kořenům, které mohly spustit past. Mezi vůněmi rašícího letního listí se plížil zápach čerstvé smrti a mech se jim často pod rukou nebo pod kolenem zalil nedávno prolitou krví.

Šero ještě zhoustlo. Pesquil se vpředu zastavil. Pomalu, aby ztlumil každý nechtěný zvuk, vytáhl meč.

Lysaer se doplazil vedle něj a podíval se směrem, kterým hleděl on.

Za břízkami a černými kmeny jedlí se mezi etarrskými padlými činila skupinka chlapců. Zahaleni v kůžích jako divoká zvěř sbírali zbraně, jak se alespoň Lysaer domníval. Pak mu však zrak upoutal záblesk oceli. Otřáslo jím strašlivé zjištění. Ani stín houští už nemohl zastřít příšernou skutečnost, že chlapci měli ruce až po zápěstí červené od krve. Drobné prsty a ostré dýky měly zajistit, že městští zranění už nevstanou. Na vlastní nevěřící oči viděl, jak synek deshirského klanu končí žadonění muže o pomoc jedním zkušeným řezem přes průdušnici. Ostatní, kteří leželi v bezvědomí nebo sténali tváří k zemi v agónii, skončili stejně rychle – přesně umístěným bodnutím do krku. Všechna ta řezničina probíhala velice rychle a s neskutečnou precizností.

„U Atha!“ vydechl tiše Lysaer.

„Tak,“ zašeptal Pesquil. „Tentokrát je máme. Tam už další past nebude.“

Etarrský spolek lovců lidí se opatrně roztáhl a za chvíli byl svah obklíčen třemi řadami mužů. Když dal Pesquil povel k útoku, vyrazila jen první řada. Své smrtící rány vedli přesně a nestarali se, zda jim nějaké dítě uteklo. O uprchlé se postarají další řady.

V jejich čele vrazil Lysaer meč mezi dýky, nastavené v chlapcově chabé obraně, se stejným zaváháním jako někdo, kdo zabíjí krysy. Tohle nebyla válka, ale poprava. Připravoval o život nemocné kusy. Královské potřeby žádaly od muže krutá rozhodnutí. Pokud se mu z nich zvedal žaludek, nesměl to dát najevo, a pokud by mu jich bylo líto, nebyl ten pravý, aby vládl.

Když Arithon s’Ffalenn pustil do bitvy děti, musí i šrámy na svědomí nést on.

První kořist

V údolí vedle Tal Quorin seděl v houští nevlastní bratr, kterého Lysaer přísahal, že zabije, spolu s pěti Steivenovými lučištníky. Mladý Jieret klečel celý nervózní vedle něj s lukem v rukou a se stejným odhodláním jako dospělí muži. Arithon žádnou zbraň neměl. S prázdnýma rukama klečel, nohy u hrudi a dlaně položené na kolenou. Hlavu měl skloněnou a oči napůl zavřené, takže to vypadalo, jako by měl každou chvíli usnout.

Ve skutečnosti však sahalo jeho vnímání tak daleko, jak si to žádala situace.

Poslové už potvrdili, že s’ilessidský princ byl s rozprášenými divizemi, jež pochodovaly korytem Tal Quorin. Jeho hnědák byl spatřen, jak se topí, ale o tom, že jeho jezdec přečkal záplavy i pasti, nikdo ani na okamžik nezapochyboval.

Na Arithonovy myšlenky dorážela neustále kletba Desh-thiere. Cítil ji pořád, ono neutuchající nutkání, které se vymykalo zdravému rozumu, bolest, která přehlušila každou myšlenku a touhu. To, že věděl o Lysaerově přítomnosti, mu dráždilo nervy jako jiskřička rozdmýchaná u suchého dřeva.

Užíral se vědomím, že se s nevlastním bratrem nemohl setkat a pomoci mu znovu nabýt nad sebou kontrolu. Kdyby na něm nezáležel zdar deshirských klanů, byl by už dávno daleko odsud.

„Ale no tak, Jierete,“ napomenul jemně jeden ze zvědů hocha, který znovu napjal tětivu a dělal, že na něco míří. „Neplýtvej šípy, chlapče. Až ty svoje všechny vystřílíš, tak pro tebe už nemáme nic.“

„Však já vím,“ zamračil se Jieret a prsty přejížděl po nové tětivě ze střívek. Vlasy měl stažené do ohonu jako ostatní muži a ze všech sil se snažil zakrýt strach. Od toho snu, na který si stále nemohl vzpomenout, byl pořád jako na jehlách.

Arithon by ho možná dokázal nějakým slovem uklidnit. Vládce Stínu však teď neměl ani kousek svého vědomí nazmar. Žádný mág by dobrovolně nerozprostřel své nesmírně citlivé vnímání nad bitevní pole. Sténání duší, které byly vyrvány životu v bolestech smrtelných zranění, bylo skutečně nesnesitelné. Za tak silnými bariérami, jaké kolem sebe neměl od Ithamonu, Arithon využíval svých schopností s jemností hodináře.

Noc předtím si prošel pěšky celé údolí křížem krážem a sesílal jedno kouzlo za druhým. Tuhle dub, támhleten kámen a porost křoví a skupinka křoví a starých stromů – to vše se pro něj stalo orientačními body. Teď nechával svou mysl bloudit jemně utkanou sítí své celonoční práce. Dolaďoval svá kouzla nebo je přemísťoval, až bylo výsledkem dokonalé bludiště stínů po celém údolí. Podle svých vizí navozených účinky tienelle vrstvil energie, aby deformoval přírodní akustiku.

Pokud s pomocí svých schopností přímo nepřipravoval o život, nebyl tomu nijak daleko.

Po jeho pravé ruce vkročily právě řady pravého křídla etarrské armády do naprosté tmy. Kameny, močály a pokroucené zakrslé javory uvrhly jejich vyrovnaný krok v chaos. Zmatení vojáci na sebe začali volat a příkazy důstojníků se velice nespolehlivým způsobem rozléhaly tak, že brzy celé kohorty klopýtaly kamenitými roklemi a bažinatými údolíčky.

Samotné stíny pak přírodu zcela měnily. Když se nějaký měšťan otočil, aby se vydal zpět, spatřil před sebou cestu ke slunci. Když podlehl instinktu a strachu a prchl tím směrem, žádné překážky už ho nečekaly. Při každém dalším kroku však každého etarrského vojáka rozhodnutého této cesty využít čekala temnota. Oslepení a dezorientovaní vojáci se prodírali větvemi a močály a odírali si kůži o kameny a kořeny. Údolí je zavedlo na sever, kde bloudili, až je náhle oslnilo slunce.

V tu chvíli je přivítaly tiše, hladce letící šípy, které vypustili bojovníci klanu. Vojáci křičeli a umírali. Ostatní, které varovaly výkřiky jejich umírajících spolubojovníků, se odplížili zpět do bezpečí stínu, kde je pobili jejich vyděšení spolubojovníci, kteří nedokázali ve tmě rozeznat barvy města od nepřátel.

Nepříčetný řev a bolestné sténání se rozléhalo v ozvěně, kterou nesla složitá síť akustických odrazů. Jako náhle přicházející smrtící mráz se do vraždění vkládala jeho magie, do které ho zasvětil jeho otec. Všude se svíjeli umírající muži jako ryby na suchu, které lapají po dechu. Arithon se stal obětí zvláštního paradoxu – přestože měl tak neskutečným způsobem zostřené smysly, sám seděl bez hnutí a vypadal jako hluchý. Slyšel, ale nijak nereagoval na narážky bojovníků, kteří třídili nové šípy a předávali si mezi sebou vak s pitím. Protože si dobře uvědomoval, že jeho obranou může proniknout jen zanedbatelný počet měšťanů, musel stále potlačovat únavu, kterou mu umdlévalo celé tělo. Stačilo, aby jednou zakolísal, aby mu celá situace vyklouzla ze sevření a on se soustředil jen na jednoho muže nebo na kohortu pěšáků, a Steivenovi muži by rázem podlehli přesile. Protože byl naprosto pohroužen do soustředěného rozhodování, kdo přesně má nakonec projít, neucítil vůbec nic, když se do břehu Tal Quorin začala vsakovat krev mladých synů Deshiru.

Mladý Jieret, který měl dar jasnozřivosti, však hlasitě vykřikl: „U Atha, Teynie!“ Hodil luk na zem a s hrůzou chytil Arithona za rameno. „Rychle! Nebo je za chvilku všechny zradí.“

Arithon, ztracený ve spletitém bludišti stínů a ochranných kouzel, chlapcova slova neslyšel, ani necítil to, jak s ním chlapec naléhavě třese. Přesto se však probral. Přísaha, kterou s ním Steivenův syn předtím uzavřel, byl pokrevní rituál, který poutal člověka školeného v magii víc než jen pouhým slibem. Jeho život se s životem chlapce úzce propletl. Jako někdo, koho právě políčky přivedli k vědomí, se probral a pohnul se, ovšem ne včas.

Jieret už zatím zpanikařil a prodral se mezi lučištníky skrz křoví, za kterým se ukrývali.

Na to, aby něco zachraňoval, už nebyl čas. Arithon povolil stisk, kterým držel kouzla, a nechal je zhroutit se ve spletité kaskádě energií. Poněvadž pro něj bylo nejjednodušší udržet stínovou bariéru, zahalil celé údolí příkrovem stínu, jenž měl etarrské vojáky zpomalit. „Teď je to na vás,“ omluvil se stroze lučištníkům. „Zůstaňte tu nebo utečte, jak chcete, ale pošlete vašim alespoň posla.“

Vzápětí už přeskakoval za Jieretem ochranný val a ještě ve vzduchu vytahoval meč.

Polovina jeho zvědů zůstala na místě. Ostatní se chopili zbraní a luků a cestou křikli na ostatní: „Jieret utekl a princ za ním. Půlka pojďte s námi, budou potřebovat pomoc.“

Když přikrčený Arithon utíkal bezovým houštím, ani ho nenapadlo, aby svého rozhodnutí litoval. Pokud Jieret skutečně zachytil vize, které vedly k masakru nevinných deshirských dětí, tak budoucnost, již předpověděla tienelle, může přinést jakýkoliv výsledek.

I kdyby neexistoval způsob, jak zachránit deshirské klany, přísahal, že Steivenův syn zůstane naživu.

Běžel, co mu síly stačily, prorazil poslední porost břízek a konečně prchajícího chlapce dostihl. Když už byl vedle něj, nijak se ho nesnažil zastavit, jen ho vedl hlouběji do lesa a jistější cestou. „Klid. Tady nahoře. Tak, to je lepší. Míň vojáků a nezapomeň na tu bažinu.“

Jieret jen vzlykl a dál se hnal, jen dech popadal.

Když klopýtl, Arithon ho zachytil a pomohl mu po břehu nahoru. Mezi těžkým oddechováním mluvil pořád dál. „Povídej. Co je s Teynií? Jsme spoutáni krví. Přísahal jsem, že ti pomůžu.“

„Stany!“ rozrazil Jieret habrové mlází a jeho chmýří se mu nachytalo na kabátec. „Přivede lovce lidí až ke stanům!“

Arithon ucítil neblahou předtuchu, odrazil rukou větev a chytil chlapce za ruku. „Nemluv,“ vyrazil ze sebe. „Jenom mysli na to, co se ti zdálo, a představuj si, že to vidím taky.“

Panická hrůza už však vizí Jieretovu mysl dávno zaplavila. Ve chvíli, kdy se Arithon pokusil na chlapcovy myšlenky napojit, aby zjistil, co chlapce tak vyděsilo, ovládlo je pokrevní pouto. Zmocnila se ho Jieretova hrůza. Vize, ze které mu prve tienelle odhalila jen útržky, se teď rozvinula úplně celá. Křovinatý svah se rozplynul a on spatřil zcela jiné místo…

* * *

…s rozrytou zemí a mrtvými těly, kde Pesquilova předsunutá hlídka šla po stopách po krví zbrocené zemi. V hrobovém tichu vyměnili meče za dýky, aby mohli nasbírat trofeje kvůli odměně.

Těla, která za vlasy zvedali k ostří nožů, byla malá a do tváří polepených mokrým listím ještě krátký život nevepsal jedinou vrásku…

* * *

Chlapci, uvědomil si Arithon s úlekem, při kterém se mu téměř zastavilo srdce. Zakopl o kámen a ucítil, jak ho Jieret chytil za límec a pomohl mu udržet se na nohou. Rázem mu došlo, kde je, a zároveň si uvědomil i vlastní bezmocnost. To všechno se už stalo. Synové Deshiru byli mrtví. Všichni ti zohavení byli ti, na jejichž účasti Caolle trval, protože se tak ušetří muži, a mezi kterými mohl být i Jieret, kdyby je nepoutalo pokrevní bratrství.

„Jierete, už je po všem,“ hlesl s beznadějí v hlase. „Jdeme pozdě.“

Když však Jieret bez jediného slova zavrtěl hlavou, uvědomil si Arithon, že v hrůzné scéně chyběla ona zmíněná dívka. Krevní msta mezi Karthanem a Amrothem už přinesla takové hrůzy, že ho připravila o poslední zbytky tolerance. Mezi měšťany a příslušníky klanu šla nenávist snad ještě dál.

Zachytával o šlahouny plazivých rostlin, jak se prodíral k vršku náspu. Vedle něj spěchal Jieret, s očima dokořán, jako by viděl strašlivé výjevy, nedokázal se však nadechnout a vykřiknout.

Kdy by měl Arithon své silné srdce uzavřít a zachránit se před sebezničením? Pokračovat znamenalo vydat se všanc nástrahám kletby Desh-thiere. Arithon zaklel. Sevřel meč ještě pevněji, obrnil unavené nervy a spustil ochranné bariéry, které mu bránily ve výhledu na Jieretův sen. Všechny ochrany, které si předtím pečlivě připravil, otevřel a nechal jimi proniknout své magické vidění.

* * *

S tvrdou disciplínou v krvi vyštěkával Pesquil rozkazy. Jeho muži si cpali do vaků zakrvácené trofeje. Opodál si otíral meč s ostřím zdobeným obrácenými runami urostlý muž v potrhaném plášti a tiskl přitom pevně zuby, jak ho bolely rozlámané kosti.

Pouhý obrys jeho postavy, rýsující se nad těly povražděných dětí, probudil kletbu Desh-thiere. Mezi zelenými větvemi se prodral zbloudilý paprsek a ozářil rozcuchanou světlou kštici a královský profil, který nesl spoustu škrábanců a ran, ale ani jedinou stopu po výčitkách svědomí…

* * *

Arithon zalapal po dechu, jako by do něčeho vrazil. Krok mu zakolísal i přes Jieretovy snahy pobízet ho kupředu. Neslyšel vůbec nic, necítil nic než neskutečnou touhu vrhnout se na nepřítele.

Vize ovládla i jeho reflexy. Vzduchem zasvištělo ostří Alithiel. Hvízdnutí, se kterým si proklestilo cestu mezi větvemi a zeleným kapradím, ho ale zase vrátilo do reality. Arithon stál, ztěžka oddechuje, a máčely ho proudy potu. Nadechl se jednou, podruhé, a ruka, ve které křečovitě svíral meč, se mu roztřásla. Mohl své prsty uklidnit. Mohl ze své mysli zapudit šílenství. Se zavřenýma očima se chvěl jako v horečce a napínal všechny své síly, aby potlačil touhu odhodit Jiereta stranou a vyrazit, nikoliv však za záchranou, ale aby zabíjel. Hluboko uvnitř cítil, že je skutečnost mnohem horší, než se předtím obával. Podcenil riziko bouře, jakou mohlo jeho nahlížení na nevlastního bratra v jeho nitru rozpoutat.

Plný zoufalství, neboť z této situace nebylo východisko, se sebral a zvedl zrak. Kolem něj stál Jieret a jedenáct dalších zvědů, kteří bez ptaní opustili svá místa a šli mu na pomoc.

Arithon, kterého naplňovala vztekem slabina, která nyní zela v jeho povaze, pocítil nejprve nutkání poslat je někam pryč, aby před ním byli v bezpečí. Zadržela ho pokora a zármutek. Pokud deshirským ženám stále ještě hrozilo nebezpečí, měli tito muži právo je bránit a on se musí vzchopit, aby vymyslel jak.

Beze slova obrátil Alithiel a vtiskl ji Jieretovi do rukou. Pak si sundal pás a podával ho zvědovi, který stál nejblíž. „Vezměte si tohle. Svažte mi kotníky. Někdo další si sundejte tětivu a svažte mi ruce pevně za zády.“

Muži na něj nechápavě hleděli.

„Tak honem!“ vykřikl Arithon. V očích ho pálil pot nebo možná slzy. „Ať vás spere Dharkaron, nic jiného se nedá dělat.“

Z prstů mu vyklouzla přezka pásu a zableskla se ve slunci. Nikdo se ani nepohnul, aby si ho od něj vzal.

„Pro smilování Atha, tak už mi ty ruce svažte!“ vykřikl princ zlomeným hlasem, plným úzkosti. „Musím zkusit jedno nahlížení, a to je hodně nebezpečné, takže nevím, co se může stát, když budu mít volné ruce a nohy.“ Dál už nečekal a obrátil se na Jiereta: „Prosím tě, udělej to.“

„Po tom chlapci to nechtějte!“ prodral se jeden zjizvený muž dopředu, aby zakročil.

Arithon spolkl jedovatou poznámku, že už po takových chlapcích chtěli horší věci a že ty se také staly. „Pořádně to utáhněte,“ naléhal, když se muž sklonil a zdráhavě mu začal svazovat kotníky.

„Vy jste se zbláznil,“ zabručel kdosi z přihlížejících.

Arithon s očima planoucíma opáčil: „Ano.“

Neměl čas jim nic vysvětlovat. Jieretovi, který stál s černým mečem položeným na předloktí, řekl Vládce Stínu klidně: „Mezi námi je přísaha. Tak mě teď poslouchej. Já teď zkusím s pomocí kouzel zjistit, co se děje na tom břehu řeky. Ty musíš držet meč a mít ho připravený. Kdybych sebou začal házet, zavolej mé jméno. Když mě ani to neprobere nebo když se některá ta pouta přetrhnou, musíš mě říznout tak, aby tekla krev.“

„Ale proč?“ ozval se nechápavě jeden z mužů.

Arithon ani na chvíli neodvrátil svou pozornost od chlapce. Jieret s’Valerient neuhnul pohledem a kovové kroužky, které měl přišité ke kožené košili, se blýskaly podle jeho přerývaného dechu. Ze všech přítomných věděl jen on a Arithon o zabíjení, které skropilo krví mech u Tal Quorin. Mezi princem a chlapcem problesklo porozumění, že se o tom zatím muži nesmí dozvědět. Drobná, ostře řezaná tvářička, tak podobná Steivenovi, a tmavorudé vlasy, které zase patřily Danii, v Arithonovi vyvolaly smutek.

„Věříš mi?“ zeptal se. Dospělý muž se před chlapcem nijak nesnažil skrýt své obavy. „Kvůli své rodině, dokážeš to?“

Jieret mu slabým hlasem odpověděl: „Zkusím to.“

Výrazné rysy s’Ffalennovy tváře se na okamžik uvolnily. Sevřené rty se téměř roztáhly v úsměvu. Pak Arithon zkřížil ruce za zády a netrpělivě čekal, až ho lučištník spoutá. „Je-li vám život milý,“ dodal ještě polohlasem, „udělejte všichni všechno přesně tak, jak jsem říkal.“

Tětivu utáhli a vyzkoušeli, jak drží. Kdesi daleko spustil trylky drozd. Mezi kapradím a břízkami se protáhl větřík a na smysly jako matčino objetí dolehla vůně lesní půdy. Arithon, který se okamžitě propadl do transu, pevně zavřel oči. Muži kolem pro něj přestali existovat a stejně tak necítil ani, jak mu tělo klouže listím, když pod ním povolila kolena. Nedůstojně se svezl k zemi a v duchu už byl někde jinde…

* * *

V úkrytu za jedlovým mlázím někdo tlumeně zakašlal. Pesquil, který se právě skláněl nad mrtvolou chlapce s talismanem kolem krku, se okamžitě narovnal a naslouchal. Muži, roztroušení kolem něj jako lupiči ve skladišti, udělali to stejné. Zvuk už se znovu neozval. Pesquil dostal strach, aby ho náhodou nezahlédla nějaká Steivenova hlídka, a poslal své muže pročesat křoví.

Než stačili podezřelé místo obklíčit, vyrazilo do mezery mezi nimi dítě. Nemělo u sebe ani dýku. Místo kožené vesty pošité kovovými nebo kostěnými kroužky mělo na sobě tuniku zamazanou blátem z řeky a plnou větviček. Mohlo mu být asi sedm let a zděšeně prchalo před lovci lidí s hrozivými meči. Velká, poskakující čapka z liščí kožešiny při úprku ze sluncem ozářené mýtiny do lesního šera několikrát červeně vzplála.

„Za ním,“ vybídl je Pesquil. Zuby se mu blýskly v úsměvu a snad i tiše hvízdl, když se jeho nová kořist skrčila, aby podběhla větev.

Čapka jí totiž přitom sklouzla z hlavy a zpod ní se vyvalil vodopád dlouhých vlnitých vlasů.

„U kola Daelionova!“ vykřikl Lysaer. „To je děvče!“

„Už to tak vypadá,“ zdvihl Pesquil meč. „No tak jdem. U skalpu se na pohlaví nehledí a třeba najdem i ten tábor, co stál Gnudsoga život.“

„Takže ona by tady vůbec neměla být?“ zapřel si Lysaer ovázanou ruku o bok, jak se připravoval k běhu. „Ani jako dohled nebo tak?“

„Nejspíš se sem táhla za svým bratrem.“ S ďábelským výrazem věnoval Pesquil princi podobaný úsměv. „Budete tady jen tak klábosit, nebo se povyrážíte s náma?“

Lysaer zaťal zuby bolestí žeber a klíční kosti a zachmuřeně lovce lidí dohnal.

* * *

Výjev se rozplynul. Arithonovi se vydral z hrdla rozhořčený výkřik. Ucítil v rameni pronikavou bolest, po které následoval záblesk bílého světla. Až do morku kostí jím otřásl šok. Padl naznak, protože ho odhodila oslnivá záře paravianských kouzel.

Otevřel oči a spatřil pohasínající záři na čepeli svého meče. Zem pod ním mu připadala neskutečně křehká. Alithiel se nad ním tyčila jako pás kouřového skla a kanula z ní jeho vlastní, jasně rudá krev. Jieret ji držel v třesoucích se rukou a po tvářích se mu koulely slzy.

„To jev pořádku.“ Arithon s úlekem zjistil, že má na krku otevřenou ránu, a ani nepotřeboval pátrat v tvářích okolostojících mužů, aby zjistil, že zřejmě skučel jako divý. Podle toho, jak se mu pouta zařízla do těla, si dokázal představit, jak sebou asi zmítal. A všechno bylo špatně. Úplně všechno. Smrt u Tal Quorin byla teprve předzvěstí skutečné katastrofy. Tentokrát, při svém druhém setkání s Lysaerem, ovládla jeho reakce na Desh-thiere jen kouzla jeho meče. Na okamžik se pokusil ovládnout. Pokud se mu dařilo udržet si odstup a nepoužívat příliš magii, dokázal v sobě potlačit touhu vstát a rozběhnout se. Najít svého nevlastního bratra, postavit se mu a bojovat, dokud by jeden z nich nebo oba nepadli na zem mrtvi.

Jieret už se utišil. Mlčky hleděl na svého prince s nadějí a jeden zvěd zatím poklekl, aby mu pomohl vstát. Při pohybu, když mu pomáhali se posadit, mu vystřelila bolest z ramene, ale škrábnutí bylo díky chlapcově duchapřítomnosti jen povrchní.

„Můžete mi povolit pouta,“ řekl Arithon. Udělil ještě pokyny, se kterými měli někoho poslat za Caollem, a snažil se nedat najevo, jak mu vadí, že se nikdo neobtěžoval pohlédnout mu do očí.

„Máte ruce do krve rozedřené,“ řekl muž, který mu rozvazoval pouta na zápěstí. „Teda aspoň ty jizvy.“ Na chvíli se odmlčel a pak se zeptal: „Už jste něco takového někdy dělal?“

Když Arithon zaslechl v jeho hlase úžas, cosi se v něm zlomilo. „U Atha, nedělal!“ Nic víc neřekl, jen skopl rozepnutý pásek z kotníků, vyškrábal se na nohy a vzal si zpátky meč.

„Utíkejte,“ vyrazil ze sebe a sám se rozběhl, snaže se přitom zaplašit beznaděj. Od roklinky, kde byly ukryté deshirské ženy a děti, byli příliš daleko. Nemohli doběhnout včas. Poněvadž však věděl, že Pesquilovi lovci lidí Fethgurnovu dceru teprve pronásledují, musel se o to alespoň pokusit. Kdyby totiž muži zjistili, jaká rána je stihla, vyburcoval by je zármutek jen k dalšímu krveprolití.

Poslední kořist

Děvče, které stíhali Pesquilovi muži, utíkalo podél proudu nahoru. Nad místem prvního přepadu se údolí zúžilo. Koryto Tal Quorin se táhlo Streiským hvozdem a z výšky se do něj vlévaly v kaskádách potoky. V těchto místech se stíny pozdního odpoledne prodlužovaly podél břehů z ostrých, sluncem zalitých kamenů.

Pesquilovi byla zcela proti srsti každá krajina, kde se i ten nejmenší náhodný zvuk rozléhal téměř nekonečným množstvím ozvěn. Škvíry ve skalách za malou chvíli vystřídaly hluboké rokliny a tábor se mohl ukrývat snad v každé z nich. Prohledávat se svou družinou všechny by bylo čiré bláznovství.

„Když je nás tolik a děláme takovej kravál, tak máme po momentu překvapení,“ dopáleně si stěžoval Lysaerovi. „Ti z klanu, kteří tady jsou někde zalezlí, se nebudou klepat na místě jako myši.“

Zatímco Pesquil s ostatními diskutoval, ve které z jeskyní by se mohl tábor nacházet, snažil se Lysaer udržet roztěkanou pozornost. Cítil jakousi slabost. K neutuchající bolesti zlámaných kostí se přidala ještě strnulost celého těla. Skrz obvaz na zápěstí mu prosakovala červená skvrna a jeho napadlo, kolik krve asi už mohl ztratit.

Pesquil se na okamžik, kdy prchající děvčátko vyběhlo na otevřené prostranství, připravil a vzal si k sobě svého nejlepšího střelce s kuší.

„Chce to čistou trefu,“ zašeptal. „Chci, aby to vypadalo, jako že zakopla.“

Muž přiložil kuši k rameni tak klidným pohybem, jaký mu mohl Lysaer jen závidět, zamířil a zlehka stiskl spoušť.

Cvaknutí západky a zasvištění střely zaniklo v hučení padající vody.

Nahoře nad nimi utíkající děcko klopýtlo.

„Skvělá rána!“ řekl Pesquil.

Střela holčičku zasáhla do zad mezi žebry a pánví. Padla na kolena a od skály ke skále se rozlehl její výkřik. Strhla s sebou lavinu kamení a hlíny, již okamžitě odnesl proud. Děvčátko se však zachytilo na skalním výstupku na kraji vody a zůstalo tam viset s jednou rukou bezvládně se kymácející dolů.

Z jejich místa mezi křovím byly vidět její vlasy, které jí sklouzly z obličeje a jejichž konečky teď máčela vodní tříšť.

„Ksakru!“ setřel si Pesquil pot z tváří a pak si osušil dlaně o kožený oděv. „To je smůla. Kdyby spadla do řeky, tak by ani nevěděli, jestli ji někdo zabil.“

Lysaer s’Ilessid potlačil odpor. Ze strategického pohledu se Pesquilovi nedalo nic vytknout. Ani jeho pokus nevyšel naprázdno. Nahoře ve skalách vystoupila z úkrytu žena, aby se podívala na následky toho, co vypadalo jako nehoda způsobená chybným krůčkem.

Pesquil, který se napětím ještě ani neodvažoval pohnout, okamžik horečnatě přemýšlel. Počkal, až se žena dostala ve svém sestupu za nejkomplikovanější část, a potom se znovu dotkl střelcova zápěstí. „Znova,“ zašeptal. „Teďka chci pomalou smrt. Ať si před smrtí ještě zařve.“

Muž omotal západku zbraně pláštěm, který si půjčil, a natáhl ji. S kamennými rysy soustředěně vybral další střelu a ulízl na ní pera. Pak zbraň pozvedl a vystřelil znovu.

Žena se skácela do prázdna se šípem v břiše a rozkřičela se bolestí.

„Teď!“ pokynul Pesquil svým mužům. „Rychle, roztáhněte se a bacha na ty skály.“ Mladý střelec si vedle něj připravoval další střelu, aby mohl ženu zasáhnout ještě jednou, kdyby její křik začal znít souvisle.

Lysaer, pod pozlacenou zbrojí celý zpocený, skousl zuby a nic neříkal. V rámci své přísahy, že Arithona s’Ffalenna zničí, přece k Pesquilovu zákroku proti zvědům svolil. Bez ohledu na jejich hrůzu bylo zapotřebí, aby bylo vykonáno všechno až do konce.

Střelec znovu stiskl spoušť. Rozhostilo se ticho a po kamenech a zátočinách se rozlehlo jen plácnutí do vody. Zatímco Pesquilovi přicházela hlášení od zvědů, sebral někde zelenou větvičku.

Pohyb prý byl vidět na třech různých místech podél skal. Pesquil se usadil pod podemletým břehem, ze kterého vrhaly povalené kmeny své rozkývané odrazy po zčeřené hladině, začal žvýkat hořkou kůru a poslal hlídky na průzkum. Na základě toho, co zjistili, načrtl oloupanou větvičkou na zemi mezi koleny mapu. „Takže se rozvineme takhle.“ Pokyny, které udělil svým důstojníkům, smazaly poslední pochybnosti o tom, že by snad za své postavení vděčil etarrskému politikaření.

S rychlostí, kterou Lysaer nechápal, svolal jednotky z dolního toku řeky a vyslal je v širokých rozestupech s kušemi obsadit okraj kaňonu. Pesquilův plán fungoval jako dokonale naolejované soukolí hodinek. Čelní útok měl odvést pozornost. Podle prvních zpráv byly v jeskyních jenom ženy a malé děti. Pesquil ironicky poznamenal směrem k Lysaerovi, když přecházeli řeku na provazech, které přes ni natáhli. „Hlavně nečekejte žádný snadný vítězství. V klanu bojujou baby skoro jako chlapi.“

Na druhém břehu se muži rozdělili do skupin, aby zdolali skály. Pesquil kvůli Lysaerově zraněné ruce vyslal zvědy, aby mu našli pohodlnější cestu. Prvotní šok ze zranění teď vystřídaly bolest a vysílení. Lysaer šplhal se zaťatými zuby a s popelavou tváří. Nedopustil, aby muži zvolnili krok. Klouzal, ale dál a dál se prodíral po svahu nahoru, kolem zakrslých třešní se zelenými planými plody, přes hrubou žulu a pokroucené trní, a vyhýbal se proláklinám, kde mu drobné kamení klouzalo pod nohama a jemu se při každém chybném kroku bolestí zatajil dech v hrdle. Možná že lovci lidí, kteří mu měli dělat doprovod, ze začátku na svůj úkol reptali, ale když pak dorazili na vrchol a dostihli svého velitele, měl už Lysaer díky svému odhodlání jejich respekt.

Tou dobou už stáli kolem strmých stěn rokle muži s kušemi a tlačili před sebou ke stěnám kaňonu poslední žijící příslušníky klanu. Mezi závěsy břečťanu viděl Lysaer poházená těla, buď zkrvavená a zohavená tak, že nic nenasvědčovalo tomu, že šlo o ženy, nebo s nepatrnými stopami po opeřených střelách, po kterých jim na zádech zůstávaly rudé skvrny. Ačkoliv o sobě Lysaer díky svým zraněním téměř nevěděl, ucítil zármutek. Poprvé v životě pochopil svého otce, který byl také dohnán k nájezdům na vesnice ve službách s’Ffalennů. To, že tyto přepady nepřinášely většinou žádné ovoce, otce celý život sužovalo. Lysaer, který v dalekém vyhnanství doposud neselhal, se díval na mrtvé nevidoucíma očima a snažil se nemyslet na to, zda některá z obětí náhodou nebyla těhotná.

Na rameno mu poklepal některý z lovců. „Pojďte. Ti, kdo se mohli bránit, už jsou hotoví a zvědové říkají, že jsou stany obklíčeny.“

Lysaerovi došlo, že se chystají stany zapálit. Opřel se o bolavý bok a strnule vykročil. Z výstupu k okraji kaňonu si vybavoval jen málo. Zapadající slunce ho bodalo do očí a jemu se šlo čím dál hůř.

Vypadalo to, že se Pesquil nachází ve výjimečně dobrém rozmaru. Vyplivl kus kůry a hravě si pohodil dýkou s prazvláštním ostřím, zasazeným do kosti, zakrouceným a nabroušeným z obou stran. Protože už nebyl důvod pro ticho a moment překvapení, chvástavě hulákal po svých mužích jakési vtipy.

Zdálo se, že i ostatní muži překypují nadšením. Lysaer byl až příliš vyčerpán, než aby se s nimi bavil, a proto se radši pozorně rozhlédl po vyvýšeném prostranství, na kterém se zastavili. Slunce už hodně kleslo a roklinu teď pomalu halil soumrak. Pod příkrovem štítů a houští se k sobě tiskly nabarvené kůže stěn stanů. Z jednoho z nich k nim slabě dolehl pláč jakéhosi novorozence, který kdosi hned zase utlumil.

Lysaer si vyhlédl starý rozložitý javor, opřel se o jeho kmen a muži zatím hvízdali, smáli se a rozdělávali ohně. Byl tak zmožený, že se nehnul z místa, a oni zatím obalovali šípy a vlnu pak napouštěli olejem.

„Tak fajn.“ S rukama v bok a s čelistí pokřiveně se rýsující na pozadí černého kouře hnaného větrem Pesquil vyřkl svůj rozkaz. „Vypalte je.“

Začalo se losovat. Ti, již prohráli, si s reptáním rozebrali luky. Lysaer bojoval se zákeřným pocitem nezůčastněnosti, který mu připadal jako začátek deliria. Svištění šípů téměř ani nevnímal, dokud ve vzduchu nečpěl zápach škvařící se kůže stanů. Všechny byly v plamenech. Celá roklina sálala horkem. Po skalách se rozlila oranžová záře a nad strží se začaly zelené listy škvařit. Lysaer před tou září zavřel oči a jen mlhavě si uvědomoval křik, který k němu doléhal. To lučištníci stříleli do malých dětí a jemu uši drásal řev nepříčetných matek.

Přes to všechno se k němu prodral Pesquilův hlas: „Vypadáte trošku mimo.“

Lysaer se narovnal a s mimořádným úsilím zaostřil pohled. Ve skutečnosti byl křik kolem něho mnohem silnější, než tomu bylo předtím v bitvě muže proti muži. Stejně tak i neartikulovaný pláč nemluvňat. Rozhořčení zvítězilo nad pocitem hnusu.

„Nezabíjíte je čistě,“ obvinil Pesquila. Zprudka se odstrčil od stromu.

„Zabíjet je?“ usmíval se nadšeně Pesquil. „To jsem ani v úmyslu moc neměl. Hlavně ne u těch krásnejch ženskejch. Moji mužové dokázali to, co vojáci z Etany ne. Myslíte, že si nezaslouží trochu se povyrazit?“

Lysaer se kolem něj protlačil ke srázu. Kaňonem pleskla facka. Jakýsi chlap se rozřehtal a jakási žena mu spílala.

„Radši jí zacpi hubu,“ poradil muži kdosi vesele. „Ještě by tě, mrcha, pokousala.“

Jeden pohled stačil. Lysaer se odvrátil, bledý jako stěna, a až děsivě se ovládal. Ledovým hlasem řekl: „Odvolejte je.“

Pesquil stál a hladil svou půlměsíčitou dýku. „Až bude vhodná doba, princi. Já si svoje muže nevybírám kvůli jemnocitu. Až si užijou, tak umí zabíjet fakt dobře. Žádný děvky si s sebou domů nepotáhnem.“

Ozval se další výbuch smíchu a vzápětí pláč, který zněl téměř dětsky. Lysaerovi se nepohnul ve tváři jediný sval. „Odvolejte své muže.“ Rychle se nadechl. „Nebo to udělám já.“

„To jsou mi ale ohledy!“ zanaříkal Pesquil polohlasem. Potom, okamžitě, jak se Lysaer pohnul, však kapitánův výsměšný výraz zmizel a vystřídal ho výraz kamenný. „Člověče, vy to fakt myslíte vážně.“ Potom rychle natáhl ruku, chytil Lysaera za ovázané rameno a ten vykřikl.

Pesquil ucítil, jak mu pod prsty o sebe dřou kosti. Lysaer se prohnul, zalapal po dechu a vytřeštil oči bolestí a vzteky.

„Moji muži vaše rozkazy poslouchat nebudou,“ upozornil ho Pesquil. Půlměsíčitou dýku dál držel v pravé ruce, nyní však už pod vysloveně hrozivým úhlem. „Princi.“

Lysaer švihl zdravou rukou a vykroutil se kapitánovi ze sevření. Dýky, která mu mířila na břicho, si vůbec nevšímal, jako by tam vůbec nebyla. „Odvolejte je!“

„U Atha, vy jste ale měkkota.“ Pak řekl tónem, jako by domlouval idiotovi: „Chcete s těma klanama skoncovat, nebo ne? A s tím čarodějem? Tak nechte mý chlapy, ať to dělají po svým. Když tady nebudou znásilňovat ty ženský a nebudou u toho dělat takovej kravál, tak jak si asi myslíte, že sem přilákaj na dostřel jejich muže?“

„Takže vy jste to už takhle dělal,“ procedil mezi zuby Lysaer, svíraný bolestí namáhaných svalů.

„Jo, už mockrát. I když se přiznám, že tolik ženskejch jsem na výběr ještě nikdy neměl.“ Pesquil se už zase usmíval. Dolíčky po neštovicích se mu oranžově leskly potem. Na dně roklinky stany plály v jedné ohnivé stěně. Uvnitř nezbyl jediný živý člověk. Kolem plamenného kruhu poskakovali muži a jako u vytržení párali stanové kůže. Pesquil sklopil zrak k dýce, kterou ještě stále mířil na prince. „Je to taktika, kterou prověřil čas, Vaše Veličenstvo.“

Ztěžka dýchající Lysaer se narovnal. Na jeho zlatých vlasech se zablesklo slunce zářiči skrz koruny stromů a dodalo zlatavý nádech i jeho tváři. Šrámy mu eleganci trochu kazily. Už nebyl vidět žádný rozdíl mezi jeho rozervaným pláštěm a brněním s nánosem zaschlého bláta nebo modřinami lesknoucími se potem, které se mu táhly po krku, po bradě a po spáncích. Přesto z něj však pořád vyzařovala majestátnost, která nutila k zamyšlení dokonce i Pesquila.

S’ilessidský princ ani nepoložil ruku na meč, aby Pesquila zastrašil. Zvážil celou situaci a dospěl k závěru s arogancí krále. Pak se ke stříbrnému ostří dýky obrátil zády a vyvolal svůj dar světla.

Do rokliny sjel blesk jako při bouřce a s oslnivou září uhodil mezi rozpárané a ohořelé kůže stanů. Kolem se rozlétly jiskry a vzduchem otřáslo dunivé zaburácení hromu. Tam, kde ještě před chvílí hořely stany, už nyní neplálo nic. Přestože blesk nikomu neublížil, byl na zemi vidět vypálený černý kruh a nad už dlouho bezvládnými tělíčky malých dětí trčely doutnající nosné tyče, ze kterých stoupal mastný kouř.

Křik z rokliny ustal. Muži, kteří se zrovna oddávali chtíči, nechali těla znásilňovaných dívek být, zděšeně se hrabali pryč a přitom si prohrabávali vlasy a ožehlé šaty.

Do šokovaného ticha začal Lysaer udílet rozkazy. „Měšťané! Zakryjte svou nahotu a ustupte. Všichni, kdo jsou oblečení, ať si stoupnou do kruhu a do jeho středu naženou všechny ženy a dívky. Nikdo ať se jich nedotýká víc, než je potřeba. Je-li vám život milý, udělejte, jak říkám.“

„Přece je nemůžete nechat jít,“ ozval se Pesquil. Hlas se mu třásl a jeho předchozí výsměch byl ten tam.

Lysaer se na něj podíval. „Ne.“ A pak, s opovržením samotného Dharkarona Mstitele, dodal: „Ale ukončím jejich životy rychle.“

„A to proč, Vaše Veličenstvo?“ švihl Pesquil svou dýku do země. „Ještě nás přece čekají ti jejich chlapi.“

„Oni přijdou.“ Lysaer obrátil pohled zpět k roklině a sledoval, jak se polonahé dívky a ženy houfují do hloučku. „Já sem Steivenovy barbary už nějak dostanu. A až se tak stane, tak si buďte jist, že s’ffalennský parchant se svými stíny nebude mít jinou možnost, než že přijde s nimi.“

Tři údolí

Celý zalitý potem z bezhlavého úprku dobíhá posel ze západního údolí až k valu, kde bojuje Caolle a jenom malá hrstka deshirských mužů bez pomoci magie a záplav proti trojnásobné přesile pravého křídla etarrské armády. „Řekněte lordu Steivenovi,“ vykřikne, popadaje dech, „že jdu od našeho prince. Arithon říkal, že už budete vědět, co tím myslí – že tu pohromu, kterou předtím viděl, se nepodařilo zastavit…“

* * *

Arithon, Jieret a jedenáct dalších mužů se prodírají k roklině, kde se ukrývaly ženy a děti – a vtom uslyší, jak křik a hulákání mužů najednou umlčí záblesk, který se prodere mezi stromy. Do burácení hromu, při kterém se třese země, Arithon vykřikne: „Lysaere, u Atha, Lysaere, ne!“

* * *

V údolí na západ od Tal Quorin stínová bariéra zakolísá a pak se zvedne, načež se polovina etarrského vojska, která bojuje ze všech sil, srocuje dohromady a vrhá se na hrstku nepřátel, kteří se už nemohou ukrývat za kouzla a beztrestně zabíjet…

Nekráčela splynout s nimi

ani tišit je či dát jim spát,

jenom mrtvě osvobodit

a chladná těla jim přiodít

v květinový šat.

poslední sloka,

balada Princezny Falmuir

VIII. VELKÉ FINÁLE

Když do rokliny zaťaly své spáry blesky, až zbyly ze stromů jen holé kmeny, rozpoutalo burácení hromu hotovou vichřici. Na chráněném místě nedaleko okraje rokliny, který se dal tušit podle záře probleskující mezi lesním porostem, konečně Arithon sevřel mezi prsty Jieretovu kazajku. V nepopsatelné hrůze chytil chlapce a sevřel ho v náručí. Kolem nich vzplála oslnivá záře a zase zmizela. Poryvy větru utichly a bylo slyšet jenom listí snášející se k zemi a ozvěnu, která nesla burácení dalšími roklinami podél toku Tal Quorin. Arithon schoval tvář do zrzavých vlasů a v náručí mu zatím vzlykal sirotek, o kterém přísahal, že ho bude chránit.

Když je dohnali ostatní, kterým předtím utekli, nemohl dělat nic než rychle ukončit jejich naděje. „Už je po všem. Jdeme pozdě. Zůstaňte tady.“

Ozvěna posledního hromu se rozlehla a potom utichla. Arithon přihlížel, jak tři muži chytili jednoho rozběsněného mladíka, který se chystal rozběhnout se hlava nehlava k roklině.

I když ho drželi, obrátil vzpírající se chlapec své protesty k princi. „Přece nemůžou být mrtví všichni. Někteří to s mečem docela uměli.“

Arithon ho ledovým hlasem přerušil: „Jsou mrtví. Úplně všichni. Už jim nemůžeš pomoct.“

Nikdo jim pomoci nemohl. Jieretovo vidění bylo jasné do posledního detailu – všude ležela poházená spálená těla, během okamžiku sežehnutá k nepoznání. Mladému zvědovi, který mu chtěl stále ještě odporovat, Arithon řekl: „Teď to jsou tvoji muži, koho musíme zachránit.“

Jieret se v sevření nedočkavě zavrtěl. „Náš pán má pravdu.“ I když mu slova tlumil princův rukáv, přece jen byla jeho slova slyšet. „Měl jsem vidění. Nikdo v roklině to nepřežil.“

Mladík ochromeně ztuhl a jeho spolubojovníci ho pustili. Arithon Jiereta pustil také, protože cítil, jak ho od sebe chlapec odstrkuje. Vzal chlapcovu tvář do dlaně ruky, ve které nedržel Alithiel, a zkoumavě se do ní zahleděl.

Jieret skutečně viděl, do posledního nemilosrdného detailu, své tři sestry upálené a jednu znásilněnou, a matku, jak leží zakrvácená ve starém listí. Vzpomínka na ten sen vtiskla do jeho dětské tvářičky tvrdé rysy, které ho už možná budou provázet navždy.

„Ušetřil bych tě, kdyby to bylo možné,“ řekl Arithon tak tiše, že to nikdo z mužů neslyšel.

Jieret vzhlédl do zelených očí, ve kterých proti němu nebyla jediná ochranná bariéra. Protože tam spatřil hluboké záhady, na které zdaleka nestačil, dokázal poznat jenom jedinou bolest, která jim byla společná. „Můj pane, vždyť vy jste tak učinil.“

Arithon ucukl. „U Atha,“ řekl zastřeným, hněvivým hlasem. „Hlavně mě nepouštějte k mému nevlastnímu bratrovi.“

Ke zvědům, kteří viděli jen nenávist, ke které ho mohla dohnat kletba Desh-thiere, řekl Vládce Stínu jen: „Utíkejte. Běžte dolů podél řeky a najděte Caollea. A ať nechodí muži do kaňonů.“

„Já půjdu,“ vykročil vpřed onen mladší zvěd, aby zastínil svůj žal alespoň nějakou činností. „Aspoň budu moct cestou vzpomínat na kluky.“

Jieret nesouhlasně zasténal. Arithon, který nemohl v tísnivé situaci brát na nic ohledy, zavrtěl hlavou. „Na ty zapomeň. Jen utíkej přímo za kapitánem.“

„Zapomeň!“ obořil se na něj zle mladík. „Co to říkáte?“

„Že jim už nepomůžeš.“ Arithonův klid nenarušil sebemenší záchvěv. Tvář mu napjala únava a zdálo se, že je mu úplně jedno, zda ho někdo urazí nebo ne. Řekl: „Mně je to líto. Jen prostě běž a na nic nemysli.“

Zvěd už se nahrbil, že se na něj vrhne, když se mezi ně postavil Jieret. Mladík, roztrpčený tím, že se Jieret postavil na stranu Arithona, a bezradností svých starších spolubojovníků, se podíval na svého prince, který přivolal přesně podle všech předpovědí na klany vojenskou sílu Etarry. „Líto! Lítost tady nepomůže.“ Otočil se a rozběhl pryč.

„Nevšímejte si ho,“ ozval se chápavým hlasem bělovlasý a zjizvený zvěd jménem Madreigh. „Ten chlapec nemá špatné srdce, je to jen pro něho hrozná rána. Za měsíc se měl ženit.“ Ostatní byli rádi, že se ujal slova, a on přejel palcem po ostří svého meče. „Máme za Steivenem poslat ještě někoho?“

Arithon se ani nepohnul, jen zavřel utrápené oči.

„U Atha!“ řekl Madreigh. „Zapomeňte, že jsem se vůbec ptal.“ Pak zděšeně vydechl a chytil Arithona za zápěstí: „Už je to tady.“

Do ticha se ozvalo kovové cvaknutí. Zvěd, kterého právě poslali pryč, uběhl asi padesát kroků a pak padl k zemi, protože mu krk proklála střela z kuše.

Arithon se Madreighovi vyškubl a strčil Jiereta za sebe. „Chlapče, jen se drž stranou, to ti poroučím jako tvůj vládce.“ Meč mu vylétl do střehu a princ zacouval za nejsilnější strom v okolí, za starý buk, o který si jeleni odírali svůj letní kožich. Přitlačil k němu Steivenova syna vlastním tělem a ostatní muži se shlukli kolem něj a kolem chlapce.

Kdyby se předtím rozběhli k ženám, vběhli by rovnou do pasti. Vojáci na ně mohli čekat prakticky kdekoliv. Nejsilnější zbraní pro ně byly kuše. Stíny by pro bojovníky klanu byly zase jejich nejlepší obranou. Arithon se však neodvažoval využít své schopnosti, pokud by ovšem nestanul tváří v tvář Lysaerovi, protože by se tak odevzdal kletbě Desh-thiere.

Tři muži s luky a s plnými toulci začali šplhat na strom, aby odtamtud vypátrali a pak zneškodnili ostřelovače s kuší. Nejmenšího z nich Arithon do koruny stromu zvedl: „Vždyť mají kuše, tak na co čekají? Proč nás nepostřílí, jak tady stojíme?“

„Oni loví jen kvůli odměně,“ blýskl na něj Madreigh zachmuřeně zuby. „Když někoho dostanou šípem, tak není jednoznačné, kdo má nárok na skalp.“

Ti nejlepší střelci budou pravděpodobně ještě pořád rozestaveni kolem rokle nebo hluboko v jejím nitru, odkud je zřejmě rychle přivolají zpátky.

„Na té střele bylo červené peří,“ nadhodil Jieret.

„To proti nám stojí Pesquilovi lovci lidí,“ vysvětlil další. „Teď už budeme nejspíš obklíčení. Vletí na nás pořádná přesila.“ Ukázal bradou k meči, který se princi v rukou ani nezachvěl. „Doufám, že to s tím umíte dobře.“

„To se uvidí za chvilku.“ Arithon zaplašil myšlenku, že by je mohla spasit jeho kouzla. Ochranná kouzla proti přesile vyžadovala čas a soustředění. Zareagovat však neměli kdy. Ze strže vedoucí k okraji rokliny se už míhaly stíny a občas se zablýskl kov. Náznaky pohybu za okamžik vystřídali útočící nepřátelé. Chvíli předtím, než doběhli k nim, si Arithon všiml ještě něčeho horšího. Z údolí po proudu řeky se ozvaly výkřiky a pak zvonění mečů.

„Že by to byli Caolleovi muži?“ Madreigh vylekaně dodal. „U Atha, co by je jen mohlo dohnat k tomu, aby zaútočili? Pořád ještě jsou za nimi přece etarrští vojáci. Budou muset bojovat na dvě strany, a to je rozdělí.“

To byla pravda, to věděl i Arithon. Ale zřejmě ani Caolle nedokázal udržet na uzdě otce, kteří právě narazili na skalpovaná těla svých synů. Muže, kteří stoupali podél řeky vzhůru, aby tam zaútočili na čekající lovce lidí, aniž by věděli, že jejich rodinám už není pomoci.

„Pokud se budete někdo modlit, tak se modlete, ať s nimi není Steivenova jednotka,“ řekl Arithon.

Potom byl najednou mezi nimi první nepřítel. Arithon se musel soustředit jen na jeho hrubou tvář a špinavé rukavice. Alithiel hvízdla vzduchem a odrazila protivníkův výpad jednou a pak i podruhé. Jeho sok byl urostlý. Arithon provedl výpad a pak odrazil další seknutí. Z dokonalé riposty přešel do finty. Následující výpad znamenal útočníkův konec. Arithon vyškubl Alithiel z jeho těla, ustoupil před kácejícím se lovcem a bleskurychle zachytil výpad muže, který už stál za prvním útočníkem.

Nejbližší princův spolubojovník se obrátil, aby zakryl ramenem Arithonovo nechráněné tělo, než princ nabyl rovnováhu. „Tak koukám, že Elwedd prohrál. Jak mohl Mistr pěvec tušit, že to tak umíte s mečem?“

„Když se z tohohle dostaneme, tak se ho zeptáme,“ opáčil Arithon.

Zvědův souhlasný, byť neveselý úsměv potvrdil, že je jeho princ dost schopný na to, aby se postaral o Jieretovo bezpečí.

Na čemž stejně brzy nezáleželo ani za mák, protože lovců bylo jako much a přibývalo jich s každou vteřinou. Arithon to viděl. Zády se opíral o strom a bil se bez jakéhokoliv stylu. Nohy mu klouzaly po mechu a pokroucených kořenech a k tomu všemu i po padlých nepřátelích. Lučištníci nahoře na stromě na tom nebyli tak špatně, ale jeden z nich už visel ve větvích hlavou dolů. Pesquilův ostřelovač stále pálil jednu střelu za druhou. Arithon nemohl prohlédnout skrz skrumáž, aby zjistil, kde se asi střelec nachází. Zeleným listím prosvištěla další střela a dolů se snesly utrhané listy.

Bylo nabíledni, že časem dorazí další střelci. A Caolleovi muži jim mohli jen stěží přijít na pomoc, aby zachránili Steivenova syna, protože ani nevěděli, že je tady obklíčen. Arithon odrazil meč a snažil se udržet na klouzajícím mokrém listí rovnováhu. Šíp od jeho spolubojovníka shora se postaral o protivníka v kónické helmě, který se k němu prodíral, takže Arithon vyvázl jen se škrábnutím. Za jeho zády Jieret vytáhl dýku a chystal se zasáhnout do boje.

„Teď ještě ne,“ řekl Arithon. „Jierete, tohle není tvá bitva.“

Máchly po něm tři meče. Před jedním se sklonil, druhý ucítil, jak mu klouže po poraněném rameni, a třetí s mohutným zazvoněním odrazil. Tlačil svůj meč proti nepřítelovu, levý bok vydaný napospas osudu, a viděl, že mu ze všech možností zbyla poslední, která se mu v Karthanu stala osudnou.

Musí zabíjet s pomocí magie, jinak by to znamenalo, že nechá Jiereta a Steivenovy muže zemřít díky kletbě Desh-thiere.

Arithon obrátil zápěstí nad úroveň Alithiel a cítil, jak se protivníkův kryt meče zachytil o jeho. Lovec čekal protipohyb, který mu měl vypáčit zbraň z ruky. Dobře vycvičený protivník se proto podvolil tlaku a pak překvapeně hekl, protože ho Arithonova pravá noha zasáhla do boku a odhodila ho stranou. Vrazil do svých spolubojovníků, kteří se vrhli po mezeře v Arithonově obraně, která už byla zase pryč. Muž s ránou v boku klesl k zemi, dvěma mužům svým pádem srazil meče a třetího odhodil do sevřeného klubka blížících se nepřátel.

Protože zuřící bitva na chvíli polevila, pustil Arithon meč, vyskočil, chytil se větve a vyšvihl se nahoru. Botou kopl dalšího útočníka na nepřítele, který dotíral na Madreigha. „Hlídejte Jiereta,“ přikázal mu Arithon. „To, co musím udělat, bych tady dole nezvládl.“

„Vy máte kouzla, co dělají zázraky?“ zavrčel zvěd neustále se ohánějící mečem. Ukročil na místo, které mu princ uvolnil, a sekl. Vytryskla krev, postříkala listy, kmen i Jiereta, který byl obstoupen svými obránci a sledoval svého panovníka, jak rychle šplhá za lučištníky, kteří už byli všichni tři mrtví.

Arithonovi kolem hlavy prosvištěla další střela. Ani si jí nevšiml, bleskově se usmál dolů na Jiereta, který se na něj spíš než s důvěrou díval s obavami. S elegancí námořníka se vyšvihl na větev.

Pod ním bojoval Madreigh napůl oslepený krví, která se mu řinula z rány po čele a zalévala mu pravé oko. Arithon vytáhl z opasku dýku, mrštil jí a zasáhl lovce, který se už skláněl k Jieretovi.

Madreigh vše ukončil tím, že muži ležícímu na zemi dupl do obličeje. „Jestli nás nějak můžete zachránit, tak honem!“

To už leželi mrtví další dva zvědové a jeden byl raněn, takže to vypadalo, že je bude brzy následovat. Arithon, kterého děsila myšlenka, že by jejich odvážný čin měl nakonec skončit neúspěchem, se ze všech sil uklidnil. Nejdřív musí přijít na řadu ten střelec.

Přejel okolní les pohledem, ale nepodařilo se mu přesně určit, kde se muž skrývá. A právě v tom byl největší problém, poněvadž ho musel zlikvidovat bez jakéhokoliv širokého využití stínů nebo iluzí, které by sem mohlo nějak přilákat armádu. Pokud nezůstane v anonymitě klanu, bude všechno, co vykonal, k ničemu.

V zuřící bitvě, která mu bránila v plném soustředění, Arithon potlačil všechny svoje smysly, všechno kromě vrstvy vzduchu, která ho v tu chvíli obklopovala. Osidlo z kouzel, které vytvořil, bylo riskantní a obtížné a snoubily se v něm znalosti magie a lesa, které by v žádném případě nevyužil k vlastní záchraně. Ani tak neučinil, aby zachránil svého otce.

K mužům Deshiru ho však poutala přísaha. Steivenův klan by nikdy nepotkala taková pohroma, nebýt pout, která ho vázala k Rathainu.

Sil, kterých se chystal využít, by se vyvaroval každý mág, který to měl v hlavě alespoň trochu v pořádku. Stačila by sebemenší chybička, jediný chybný krok a zkáza by postihla jeho, strom a zbylé Jieretovy obránce. Arithon vztáhl své schopnosti do souvislosti s tím, že se ho bude ostřelovač určitě snažit zasáhnout. Musí své vědomí napnout jako tenký drát – musí zapomenout na své zraněné rameno, nesmí se nechat vyrušit sténáním umírajících, nesmí se ani na okamžik zabývat myšlenkou, zda jeho spolubojovníci už náhodou neleží na zemi mrtví. Arithon prohrábl vzduch a stal se jeho součástí jako lehký vánek, který se protahuje záplavami špičatých listů.

Vzduch necítil smrt. Pro něj byly smrtelné výkřiky pouze rytmus, jako vlnky, které se v kruhu rozbíhají po jezeře. Byl v něm mír a děsivá krása Athova řádu, dokud se jím neprodrala smrtící zbraň, s jakou dokáže přijít jen lidská vynalézavost.

Arithon stáhl síť kouzel, kterou právě dokončil, ale kterou nestačil vyzkoušet. Příliš rychle a příliš brzy do ní vletěla lovcova svištící střela.

Drobná věc ze dřeva, z oceli a z obarveného peří, omotaná provázkem a lepidlem. Hnala se však vpřed silou, která dokázala prorazit brnění. Každá část tohoto celku měla jméno. Každá měla energii, pro kterou si Arithon podřídil Athův řád a vytvořil potřebné dezintegrační kouzlo.

Podle přírody mělo každé takové kouzlo nutkání ničit. Nebezpečné tendence rozvracet zákon základní rovnováhy a všechno zhatit.

Ve skutečnosti bylo možné, aby se Arithonovi jeho dílo povedlo, jen díky skulince v dokonalosti světa, která závisela na několika detailech – že ovládaný předmět byl stvořen pro zabíjení a že jeho původní dráha musí být pro jeho cíl smrtelná.

Všechno, úplně všechno záleželo na tom, aby onen střelec zamířil přesně.

A pokud by onen muž měl jistou mušku a pokud by Arithonova kouzla úspěšně zachytila jeho střelu ještě předtím, než zasáhne cíl, byla by v tu chvíli situace velice nestabilní. Magie by v tu chvíli neměla selhat.

Ve chvíli, kdy střela svištěla do jeho obrany, však měl Arithon plnou hlavu pochyb a obav.

Cena za rozvrácení jakékoli součásti Athova stvoření byla hodně vysoká. Arithon se otřásl a pak potlačil výkřik, když zrnko hmoty, které zachytil, explodovalo. Tělo, úzce spjaté s předmětem magie, se mu stáhlo v křeči, jak se všechny zákony zlomily za exploze nespoutaných energií. Arithon cítil, jak dezintegrační kouzlo proniká jeho ochrannými bariérami s touhou rozervat mu celé tělo stejně jako všechno ostatní v dosahu. Arithon opatrně, jako by se snažil sevřít do smyčky žhavou lávu, spustil druhou část svého kouzla.

Odrazil svou smrtelně nebezpečnou nálož vzduchem ještě rozvířeným v původní dráze střely.

Bojujícím mužům cosi obloukem prosvištělo nad hlavou, aniž by to bylo vidět. Arithon otevřel oči a celé tělo měl zalité potem. Čekal, všechny svaly v těle napjaté k prasknutí.

Poté, za řídkou oponou olšových větví, se roztrhla kuše svému majiteli v rukou. Směs dřevěných třísek, tětivy a železného kování se rozletěla jako šrapnel a servala lovci kůži z obličeje. Skácel se bez dechu s hlubokými ranami v hrudi a v břiše a po okolních stromech se jako inkoust rozstříkla krev. Jediná část jeho zbraně, která se nerozletěla na tisíc kousků, byla spoušť, kterou kouzlo zasáhlo jako první, takže celé dílo zkázy udržela v jeho mezích.

Alespoň že toto bezpečnostní opatření neselhalo. Arithon se otřásl úlevou. Pevně se tiskl k větvi a doufal, že už mezi vojáky žádní ostřelovači nebudou. Pokud by byli, byly by deshirské klany ztraceny. Na něco takového by už podruhé neměl žaludek. Mrtvého ostřelovače z celého srdce litoval, protože jeho smrt nebyla nevyhnutelná, ale nemohl se v kritickém okamžiku dostat mimo dosah kouzla, které mu zničilo zbraň.

Pod bukem stále ještě zuřil boj. Oběti se kupily stále dál. Na nohou se ještě udrželo pět jeho spolubojovníků. Madreigh se bil vkleče na jednom koleni, jeho pravá ruka bezvládně visela, meč držel v levé ruce a odrážel jím útoky. Jieret sebral ze země Alithiel a chystal se bránit, až podlehne poslední z jeho obránců.

Znovu musel Arithon odolat pokušení sáhnout po nejjednodušším způsobu, který se naskýtal. Každého, koho by teď mohl ušetřit tím, že by využil stínu, by pak mohl bez zaváhání připravit o život, až by ho ovládala kletba Desh-thiere. Nic nestálo za riziko, že by sem mohl přilákat Lysaera. Protože neměl příliš na výběr, probral své omezené možnosti. Znovu ho naléhavá situace tlačila k tomu, aby porušil rovnováhu způsobem, který by si svou daň vybral až v budoucnosti.

Na to však teď nesměl myslet. V tuto chvíli záleželo pouze na tom, aby zachránil Jiereta a hned potom muže klanu.

Zemdlený Arithon si opřel tvář o mohutnou větev. Zavřel oči, vdechl vůni mokré kůry a pak počkal, až splyne s ním samým. Uklidnil se. V sepjatých rukou ucítil tekoucí mízu. V myšlenkách se mu ozvalo šumění listí, včely bzučící záplavou slunečních paprsků, rašící zelené výhonky, které se s postupem času měnily v silné větve. Pak se jeho vědomí vrhlo dolů do hloubi země, ve které pevně vězela spletitá síť kořenů.

V těle mohutného živého stromu Arithon rozvinul svá kouzla. Stejně jako pupeny, listy, větve, které se všechny tlačily naproti slunci, začal kolem kmene ovíjet svá kouzla tak, aby za nimi mohl najít bezpečí každý, kdo se tiskl zády ke kmeni stromu. Žádný z útočníků, který pohlédl směrem ke stromu, by už nedokázal pohled odtrhnout a jeho myšlenky by srovnaly krok s pomalounku prýštící mízou.

Člověk, jehož vědomí by se zmocnil strom, by se nakonec odebral do říše rozvláčných snů, které měří čas podle jasného slunce, stříbrného sněhu a jednotlivých období, která se navzájem prolínají jako podzimní listí unášené deštěm.

Což znamenalo, jak Arithon věděl, že všichni Deshané, kteří se ještě doposud udrželi na nohou, své soky mohli skolit právě v tomto zlomku vteřiny, kdy reflexy protivníků takto uvízly a ruce s mečem se jim zastavily uprostřed pohybu. Na rozdíl od Etarrských, kteří bloudili labyrintem stínů v nedalekém údolí, neměli tito měšťané jedinou naději. Z ničeho nic přišli o své schopnosti a ani na okamžik nedostali možnost ustoupit.

Arithon, přestože měl velikou chuť alespoň na okamžik se ve sluncem zalitém zapomnění ocitnout s nimi, oddělil svou mysl od vědomí stromu. Otevřel však oči příliš brzo. Část jeho těla, která byla stále ještě včleněná do klidně proudící mízy a ticha půdy, vtrhla do hluku a zvířeckého vraždění. Pod ním byly kořeny buku zavalené těly mrtvých mužů, kterým se v dokořán rozevřených očích odrážela kůra, větve a listí.

Arithonovi se zvedl žaludek, ale pak se přinutil své nervy pevně ovládnout. Sevřel zpocenýma rukama větev a s pocity viny se jal sklízet ovoce své práce.

Madreigh ležel zraněný na zemi a Jieret stál se zakrvácenou Alithiel v rukou vedle něho. Dva příslušníci klanu, oba zranění, se ještě drželi na nohou a kolem buku klečeli nevnímající lovci lidí, za nimiž se zřetelně třásli jejich spolubojovníci před neviditelnou silou, jež jejich druhy ve zbrani ochromila. Jejich opatrnost však brzy ustoupí před vztekem a touhou po odplatě.

„Neotáčejte se, nedívejte se na strom,“ upozornil Arithon své zbylé spolubojovníky. Potom své znecitlivělé končetiny vybídl k pohybu a zkusil, jestli ho třesoucí se ruce stále ještě udrží. Nějakým zázrakem se zhoupl na zem. Několik rukou ho podepřelo. Netrpělivě je odstrčil. „Tomu, co teď uvidíte, nevěřte. Všechno to budu dělat já.“ Vytáhl zakrvácený meč Jieretovi z rukou. „Jenom prostě utíkejte a za žádnou cenu se neohlížejte.“ Když spatřil Jieretův vyděšený pohled, rychle dodal: „Budu s vámi. Běžte.“

Vedle své výzvy ještě Jiereta lehce poplácal po rameni. Pak se opřel o Alithiel, aby udržel rovnováhu, sklonil hlavu a začal vytvářet iluzi.

I přes velké vyčerpání jeho schopnosti zareagovaly. Teď, když už byl sám a všechna rizika ležela jen na něm, odvážil se bránit s pomocí stínu. Temnota se mu řinula vstříc stejně plynule jako voda. A stejně jako u Steivena ve stanu, vtělil stíny do postav bojovníků.

Vynořili se z houští s blýskajícími se zbraněmi a s luky a šípy v rukou. Pokud jim v tvářích chyběl jakýkoliv výraz a pokud našlapovali nadlidsky tiše, zanikly tyto nesrovnalosti mezi výkřiky a řinčením zbraní z údolí kolem Tal Quorin. Protože měla posila zastřít útěk tří prchajících zvědů, neměli lovci, kteří předtím neztratili vědomí, myšlenky na to, aby se zastavili a začali přicházející bojovníky zkoumat. Vzhledem k tomu, že byli Pesquilovi muži na dostřel, když nově příchozí poklekli a napjali tětivy, padli všichni, kterým ještě zbyl zdravý rozum a stáli na nohou, k zemi.

To, jak měli nakvap, by snad jindy vypadalo směšně, kdyby ovšem svištící šípy nebyly jen pouhou iluzí.

Arithon se zachvěl, vzhlédl a snažil se sebrat síly k tomu, aby vstal a vyrazil za Jieretem. Ani jedno se mu nepovedlo. Navíc ho to ani příliš nepřekvapilo, poté, co překročil tolik pravidel. Přímo před ním ležel Madreigh a rána v hrudi mu s každým nádechem zalévala koženou kazajku krví.

„U Atha,“ řekl Arithon. Posadil se. Otupěle pohlédl muži do očí, které byly i navzdory utrpení, jež mu mělo zahalit smysly, jasně průzračné.

„Můj pane,“ nadechl se Madreigh sípavě. „Utíkejte. Za tím klukem. Přece jste přísahal.“

To byla pravda. Arithon pochopil, že musí poslechnout. Až na to, že byl z přepínání svých schopností k smrti vysílen. Vzhledem k tomu, že se nedokázal okamžitě ovládnout, chytil Madreigha za zápěstí. Strašidelným hlasem zašeptal: „Taky jsem přísahal za Rathain, a vidíte, tady pro něj umíráte.“

Madreigh, kterému se nedostávalo slov, se na něj upřeně díval.

Arithon muži roztáhl prsty, které už chladly, přitlačil je ke kmeni mohutného buku a pak je ještě překryl svýma rukama. Pak s vypětím, které mu zajiskřilo myslí, ještě vyburcoval uhasínající zbytky svých kouzelných schopností a nechal je jako ránu z milosti zahalit Madreighovo vědomí.

Mužovo tělo přemohl spánek. Jeho tvář se pod šedými vlasy uvolnila a všechno jeho utrpení se rozplynulo v klidu prastarého stromu.

Arithon s výčitkami svědomí povolil stisk. Napůl v bezvědomí vysílením se rozhlédl po tiše ležících mrtvých, kteří na sobě měli zakrvácené kůže nebo městské barvy a kroužkové brnění špinavé od hlíny. Jediné, čemu se museli lidé trénovaní v magii zodpovídat, byla jejich vlastní disciplína a svědomí. Nikdo nemohl zacházet s Athovou energií, aniž by přitom neovládal i schopnosti ničit.

Z hlavy mu vyprchala krev. Došlo mu, že pokud se zkusí pohnout, tak se jen skácí na zem. Bez ohledu na křik a rány zbraní zabořil tvář do dlaní a poddal se vzlykům. Nejednal z chamtivosti ani z vlastního zájmu a do posledního písmene dostál své přísaze, kterou dal Deshanům. Ani jeho povinnosti ale neurčovaly, které životy mají být ušetřeny a které bylo možné obětovat kvůli ostatním. Zda Steivenovy muže, poslední přežívající oběti brutálního pronásledování, nebo Pesquilovy lovce lidí, stále ještě rozpálené z nemilosrdného znásilňování a vraždění. Ani jedna z možností nebyla správná. Žádný zákon nezajišťoval, že by vedle spravedlnosti měl místo i soucit.

Přečiny uplynulého dne dotíraly na s’Ffalennovo svědomí jako nekonečné nárazy mořských vln drolících žulovou skálu na písek. Skrz mlhu, ve které ztrácel čas význam, si Arithon uvědomil, že rytmus, ve kterém se Madreighovi řinula krev z hrudi, se buď zpomalil, nebo zastavil úplně. Po tom, zda za to mohla smrt nebo síla, která udrží mízu přes celou dlouhou zimu, neměl sílu pátrat.

Podařilo se mu sebrat meč a pak i vstát. Potom už dezorientace pominula a jeho smysly začaly opět vnímat okolní svět. Znovu uslyšel řinčení zbraní a svištící šípy, které trhaly z větví listí.

Tentokrát však nešlo o žádné iluze. Arithon za zády cítil pevný buk. Protože se mu podlamovaly nohy, opřel se o něj. Myšlenky mu bouřily dál a hlavou se mu hnaly detaily vytržené ze souvislosti. Že už slunce kleslo k obzoru, že listy chvějící se v rudé záři vypadaly jako zbrocené krví a že k němu doléhá vřava bitvy, neboť kolem něj bojují skuteční muži a ne stínové iluze. Muži klanu, měšťané a lovci lidí se bili na život a na smrt.

Caolle posily neposlal. Příslušníci klanu, jež Arithon poznal, patřili ke Steivenově divizi a bojovali za všechno. Bili se za své ženy, za své děti, za své syny, kteří byli povražděni u řeky, a přáli si jediné – lovce lidí pozabíjet.

I kdyby to mělo stát život posledního člena klanu, nesměla se Pesquilova jednotka dostat ze Streiského hvozdu živá, aby mohla skalpy jejich milovaných proměnit za peníze.

Marnost nad marnost, pomyslel si rozhořčeně Arithon. Jako vládce Rathainu by je mohl zastavit a rozdělit. Pak zajistit, že Jieret bude mít budoucnost, pro kterou by mohl žít.

Arithon vyrazil mezi bojující, kteří obklopovali strom, a dával si přitom pozor jen na to, aby nešlapal po padlých, zapletených v podrostu a ostrůvcích trávy, odkud se v padajícím soumraku jako rozházené stříbro blýskaly meče a brnění. Bez ohledu na únavu na sebe nalákal prvního lovce. Reflexivně se bránil a zabíjel a přitom pátral ve vřavě alespoň po jediném Steivenově muži. Když se mu bojovníci klanu postavili po boku, odsunul plány na využití stínu v boji na později, až se mu podaří od sebe jednotlivé bojující oddělit. Dokázal by ovládat nepříčetné členy klanu, nějak je zastrašit nebo je všechny uspat kouzlem, kdyby nebylo vyhnutí. Když se mu otřáslo celé tělo silou útoku, který odrazil, došlo mu, že to poslední by byla naprostá bláhovost. Jeho předchozí ničivé kouzlo způsobilo rozsáhlé škody a on sám měl štěstí, že ho přestál.

„Arithone! Můj pane!“

Výkřik se ozval zprava, směrem od stráně, která se svažovala směrem k roklinám. Vládce Stínu odrazil jednoho útočníka a otočil se. Listím se prodralo několik ojediněle vypuštěných šípů a seškubalo ze stromů zelené listí. Skrz spršku listů snášejících se k zemi mezi pruhy slunečního světla Arithon hledal toho, kdo na něj zavolal, ale nikoho nenacházel.

Namísto toho se jeho zrak zastavil na skupince lovců lidí, kterou vedl muž v zabláceném brnění, a ještě jeden, vysoký, elegantní postavy, s rozervaným modrým pláštěm s erbem stejně zlatým jako jeho vlasy.

Lysaer.

Spatřili jeden druhého ve stejnou chvíli. Arithon cítil, jak mu cosi vyrazilo z hrudi dech jako nějaká mohutná rána. Poté mu rozumné uvažování zastřela Desh-thiere. Rozběhl se a vzduch ho na krku svědil mezi zježenými vlasy jako napětí před přicházející bouřkou. S napřaženým mečem a se zuby vyceněnými smrtelnou nenávistí se blížil ke svému nevlastnímu bratrovi, aby se na něj bez milosti vrhl, a nebral ohled na to, co mu stojí v cestě.

Stromy ozářil zlověstný záblesk. Lysaer ve svém prokletí využil svého daru světla.

Arithon se přerývaně zasmál. Ani jeden z nich neměl nad tím druhým navrch. Žádný blesk, oheň ani žár neležel mimo dosah jeho stínu. Streiský hvozd mohl shořet nebo zmrznout na nehostinnou pustinu a smést všechny armády do posledního muže. Nakonec by stejně Lysaera a jeho dělily jen meče a nezůstal by naživu nikdo, kdo by mohl zasáhnout.

Lysaer pozvedl pravou ruku a lovci kolem něj se rozběhli pryč.

Arithon potlačil svůj vztek a zpomalil. Cítil, jak ho kdosi chytil za rameno, a v uších mu zněl něčí křik jen jako bezeslovné hulákání. Zcela v zajetí kletby ruku setřásl a pak neznámého udeřil.

Když Lysaerovi z pěsti vyletěl blesk, pustil ho až k sobě; výboj, který rozčísl les jako výkřik. V jeho záři Arithon zahlédl, že muži kolem Lysaera klečí a zvedají cosi k ramenům. Kuše, došlo mu.

Arithon si s nimi pohrál s takovou zručností, které se jeho sok nemohl rovnat. Lovci, kteří na něj mířili, oslepli tak, jako by ani nikdy neviděli.

Někteří se rozkřičeli a zbraně hodili na zem. Zbytek nazdařbůh vypálil. Sílící září zahvízdaly střely.

Arithon se rozesmál a nechal Lysaerův oheň spálit jeho vlastní střely na uhel. Potom sílu vztyčenou proti němu utišil příkrovem stínu, stejně jako uhasil oheň, když ho napadl Khadrim. Téměř nevnímal, že se třese nervovým vypětím, ale ze všech sil se snažil všechno světlo zakrýt.

Jakoby v odpověď se roztřásla země. Arithon, s hrdě narovnanými zády, ale v područí kouzel, nijak nezareagoval. Protože se mu jako nejrychlejší řešení nabízel meč, čekal s vytasenou Alithiel uprostřed pásu spálené země.

„Budeš bojovat?“ křikl na Lysaera. „Nebo budeš jen stát mimo dosah a dělat tu ohňostroje, aby ses předvedl?“

„Tlučhubo!“ zaječel na něj Lysaer. Jeho pohledná tvář se zkřivila. Se všemi těmi šrámy a modřinami měl téměř nepříčetný výraz. „Ty čaroději temnot, co zneužíváš děti, tvoje činy tě o tvé nároky na čest připravily!“

Tu Arithon s kamennou tváří vykročil. Jak se mezi nimi vzdálenost zmenšovala a lovci se mu klidili z cesty, všiml si, jak je Lysaer vyzáblý. Že má levou ruku ovázanou a zafixovanou, jako by ji měl zraněnou. Projelo jím vzrušení, že má nepřítel proti němu nějakou nevýhodu. Arithon řekl: „To je tvůj meč? To si vážně myslíš, že mě zabijí obrácené runy?“ Máchl vyzývavě Alithiel. „Tak do toho. Pojď se bít.“

„Proč bych měl křížit meč s nějakým parchantem?“ Lysaer, v očích posedlost, znovu vymrštil ruce vzhůru.

Arithon ve vzduchu ucítil hromadící se energii, již Lysaer sbíral, aby na něj seslal blesk. Tentokrát však bylo jeho úsilí ještě větší, než bylo zapotřebí k blesku stejně ničivému jako všechny, s jejichž pomocí se jim podařilo rozptýlit Věčnou mlhu. Arithona stále ještě chránil stín, avšak rozložité stromy Streiského hvozdu by zřejmě vzplály plamenem. Klany i zvěř – vše by se bez rozdílu uškvařilo v divokém požáru a samotná země by se roztavila.

Instinkt mágů Arithona varoval, jenomže vše prostupující Desh-thiere pud sebezáchovy zase přehlušila. Arithon vykročil kupředu. Celým tělem mu třásla nenávist, vedle které jeho přísaha Rathainu byla jen prázdná slova. Dokud před ním stál Lysaer, měl oči jen pro svého nepřítele. Jako loutka vedená provázky se šel utkat se svým fatálním plavovlasým vyzyvatelem. Jejich meče se měly zkřížit, dokud jeden z nich nepadne mrtev, a všechny dosavadní události se staly pouze za tímto účelem.

V bezhlesném tichu se zdálo, jako by se i vzduch sám od sebe rozezněl. V šeru se mrtvě lesklo vykládání na černém ostří Alithiel. Poněvadž byl meč vytasen v zájmu zášti a nenávisti, zůstala paravianská kouzla němá. Arithon, mnohem víc nervově vyčerpaný, než mu kletba dovolovala si připustit, se kolem sebe bez rozmýšlení rozhlédl magickým zrakem. Spatřil tu změť listí, větví, mužů zaklesnutých do sebe v souboji, a to vše i nyní prostupovala energie, ze které pramenil veškerý život. Země mu pod nohama sálala znovuzrozením, ale ani to ho nezastavilo.

Kletba Desh-thiere přehlušila vše.

Z dlaně Lysaerovy pozvednuté ruky vyrazil blesk, který vzápětí vykvetl do oslnivé záře a ta zazmítala všemi stromy v lese. To už Lysaer stál o samotě, protože všichni jeho spojenci uprchlí před stupňující se zběsilostí jeho útoků.

Proti němu ve vichřici jako pouhá černá silueta s mečem lehce sevřeným v rukou stál Arithon. Beze zbroje, ve stejných kůžích, jaké nosil celý klan, vypadal téměř pokořeně, až na výraz tváře, který nenesl žádné výčitky svědomí, ale pouze netrpělivost.

Oslnivá záře s’Ffalennovy rysy vykreslila neskutečně jasně. Lysaer si vzpomněl na stejně klidný arogantní výraz, který spatřil už král Amrothu a páni radní. Ucítil strašlivou nenávist a vykřikl své ultimátum. „U Atha, křiváku, tvoje zvůle už další škody nenapáchá. Tentokrát, bez ohledu na cenu, bude spravedlnosti mých lidí učiněno zadost!“

Pokud byla taková spravedlnost dílem kletby Desh-thiere, podřídil se jí Lysaer ochotně. Vykřikl, odevzdal se svému hněvu a cosi v něm povolilo. V té chvíli seslal svůj blesk.

Arithon si pospíšil jeho útok zachytit. Stále ještě magickým viděním všechno vnímal, i prokletí, které ovládlo jeho nevlastního bratra. Lysaerův útok setřel všechny hranice příčetnosti a sebezáchovy. Stejně jako ve městě Mearth, kdy už se zdál průchod bránou téměř nemožný, se teď s’ilessidský princ zcela oddal ničivé síle svých schopností.

Jeho vlastní světlo by se mu stalo osudným. Celý les a také všechna armáda by byly rázem zničeny. To, jestli by se Arithon uchránil s pomocí stínu, byla jenom čistě teoretická otázka. Desh-thiere by mohla být spokojena.

Alespoň jeden z nevlastních bratrů, kteří zapříčinili její vyhnání, zmizí z povrchu Athery.

Arithon se ironii osudu zasmál. Protože ho triumf duchů dohnal téměř k šílenství, doširoka rozhodil paže, jako by vyzýval blesk, aby si pro něj šel a aby zničil svého protivníka jedním mohutným zábleskem vlastního sebeobětování.

V tu chvíli, kdy si byl Arithon zcela jist svým vítězstvím, ucítil, jak ho někdo chytil za ruku s mečem a jak bokem narazil do čehosi, co se hýbe. Rozběsněný k nepříčetnosti přimhouřil před oslnivou září oči. Ať už ho vyvedl z rovnováhy kdokoliv, bude ho to stát život.

„Vaše Veličenstvo Rathainu, vždyť nás poutá přísaha!“ vykřikl chlapec hlasem plným hrůzy. „Vrátil jsem se, abych vás držel od vašeho nevlastního bratra dál.“

Pokrevní přísaha, kterou navíc uzavřel mág, Arithonovu duši přece jen vyburcovala.

„U ohňů Sithaer, Jierete!“ vykřikl Arithon, poněvadž jeho pouto se Steivenovým synem nad sevřením Desh-thiere zvítězilo. Následovala mučivá chvíle, po kterou se Arithon o své vědomí přetahoval s kletbou. Potom si Arithon uvědomil, že každý stín, který by měl zachránit chlapce, také musí ušetřit s’Ilessida.

Arithon se chvíli nerozhodně zmítal mezi starostí, kterou měl o chlapce, a lákadly kletby, neboť zradit Jiereta by znamenalo Lysaerovu smrt a konečně i vysvobození.

Náhle si Arithon uvědomil další paradox. Lysaer totiž neměl za sebou výcvik, který by mu umožnil pochopit nebo ovládat vliv Desh-thiere. Proto byl teď přesvědčen o tom, že hájí spravedlnost, a v zájmu své spravedlnosti se zaslouží o to, aby se hrůzy dnešního dne opakovaly. Tato naprosto marná situace jako by se mu vysmívala, že nakonec přece jen záchrana přišla pozdě. Jakákoli snaha o slitování by stejně nakonec přišla vniveč.

Arithon se na zlomek vteřiny zalekl hrozícího nebezpečí a vtáhl Jiereta do kruhu, který kolem sebe vymezil sklopeným ostřím svého meče.

Vysílení i neutuchající nároky na jeho schopnosti – to vše ho už udolávalo na těle i na duchu. Arithon se usilovně bránil a dokázal ze svých schopností vyždímat téměř nemožné. Kletba jím zmítala ze strany na stranu. Bojoval proti jejím náporům a jeho stíny zatím slábly a rozplývaly se. Temnota se vzepjala proti proudům nespoutaného světla. Vzduch kolem jako by se rozžhavil doběla, když se schopnosti obou nevlastních bratrů setkaly.

Bojovníci zděšeně vykřikli, hned odhodili zbraně a padli na zem, kde si kryli třesoucíma se rukama hlavy. Stromy se zmítaly ve větru a větve praskaly, sžírané požárem. Arithon, stále ještě uvězněný v magickém vidění, slyšel sténání krouticích se energií. Cítil, jak jeho vlastní stíny mrazí zeleň na kámen, který pak vichřice drtí na prach. Do toho všeho se mísil křik lidí. Sám naříkal a nemilosrdně bičoval své zdroje, které byly zapotřebí k tomu, aby utišil požár. S pěstmi vraženými Jieretovi do zad neviděl a smysly se mu jen točily. Arithon svou obranu rozprostřel ještě více.

A stejně jako to udělal kdysi v Etaře, zahalila jeho magie Streiský hvozd černočernou tmou.

Neviděl ani, jak osud výsměšně nechal Lysaera zhroutit se ze ztráty krve a vypětí a jak ho Pesquil a několik důstojníků táhlo do bezpečí. Nedokázal ani dýchat vzduch, ve kterém byla cítit spálená zem a požár. Taktak že se udržel na nohou, jak ho jeho stíny vysílily.

Jieret něco řekl. Slova prošla Arithonovi kolem uší, aniž by je pochopil. Pak ho uchopily za ramena nějaké ruce a pomohly tak jeho nohám, které ho už nedokázaly nést.

Ruce, které musely patřit Jieretovi, mu rozpletly prsty na jílci meče a pak je sevřely horkým stiskem.

„U Atha,“ řekl kdosi vyděšeně. „Určitě se mu nic nestalo?“

„Nech ho na pokoji,“ odsekl další, možná Caolle. „Jestli neudrží tenhle stín, tak potom čeká všechny naše bojovníky v tomhle lese smrt.“

Arithon se držel dál. Upínal se cele ke svému vědomí a ke svým schopnostem s ubíjející vytrvalostí. Jeho vědomím se míhaly chaotické dojmy. Cítil hořící stromy, kaskády vodopádů a zčernalá těla na sežehnuté zemi. Pak vykřikl.

Takové vize mu bezpochyby jenom propůjčilo jeho magické vidění. Modlil se a doufal, že tomu tak skutečně je. Když si stále nebyl jistý, obrátil se na své přetížené smysly, aby mu potvrdily, že les skutečně zahalil temnotou černou jako noc.

Po nějaké době se otřásl a vydechl: „Už jsou v bezpečí?“

„Už brzo,“ odpověděl Jieret nebo snad Caolle. Tato dvě slova zanikla bez jakékoliv ozvěny mezi sténáním osmi tisíc mrtvých.

Několik okamžiků poté vyklouzl Arithonovi i ten poslední kousíček vědomí. Temnota a stíny, které vyčaroval, mu unikly a pak už nevnímal vůbec nic.

* * *

Když se Arithon probudil, ležel na zádech, takže spatřil hvězdy, rozeseté jako diamanty mezi černou sítí dubových listů. Děsivý sen se setkal s rozumem a on se tiše rozplakal, protože si myslel, že vidí spálenou zemi.

Pak mu do nosu pronikla sladká vůně mízy od nedaleké borovice. Někdo vedle něj vlídně řekl: „Streiský hvozd se pořád ještě zelená. Vaše stíny vydržely. A přežili také muži z klanu.“

Arithon nedokázal vyjádřit slovy zármutek nad tím, že mezi nimi není jediná žena či dítě. Dlouho se nevzmohl na nic, jen měl pevně zavřené oči a tiše, usedavě plakal.

Slzy mu pročistily mysl. Samým pohnutím se ani nemohl nijak bránit, a proto vykročil skutečnosti vstříc.

„A Jieret?“ zeptal se nejdříve, či spíše vydechl.

„Vedle vás,“ zněla ujišťující odpověď. „Spí. Kromě spálených vlasů mu nic není.“

Arithon si opatrně povzdechl. „Steiven padl. Kde?“

„Záleží na tom?“ Tentokrát se v hlase ozvala hořkost, ve tmě se cosi pohnulo a odhalilo tak zvěda, který seděl se zkříženýma nohama opodál.

Arithon mlčky čekal.

„Tak dobře,“ podvolil se zvěd. „Caolle řekl, že máte odpočívat, ale kdybyste měl dělat problémy, tak vám to radši řeknu.“

Arithon zkroutil koutky v ironickém úsměvu. „Nic takového Caolle neřekl.“

V tichu bylo znát překvapení. „Tak dobře,“ povzdechl si zvěd. „Caolle vás poslal k čertu. To Jieret trval na tom, že si potřebujete odpočinout.“

Chlapec, teď už hrabě Deshiru a caithdein království, se dostal ke správcovství Rathainu jako ani ne dvanáctiletý sirotek. Arithon se pak dozvěděl, že Steiven varování od něj nakonec přece jen dostal. Pak prý následovaly rozkazy, kterým se jeho kapitán na kolenou bránil – aby shromáždil a v případě potřeby stáhl z bojové linie tři sta pečlivě vybraných mužů. Steiven s’Valerient pak zbytek odvedl vstříc jisté záhubě do roklin.

„Padl mezi prvními,“ řekl zvěd unaveným hlasem a rukama si objal kolena. „Zasáhla ho střela z kuše, ještě jsme ani nepřešli mokřiny, což bylo jen dobře. Neviděl ten vypálený tábor, ani co se stalo jeho ženě v roklině.“

„Já vím, že zemřela,“ odpověděl Arithon. „Caolle neuposlechl, že?“

Zvěd, který zaplašil vzpomínky na hrůzy vedle Tal Quorin, pokrčil jedním ramenem a vyprávěl dál. „Ty tři stovky se roztáhly a blížily se k místu bitvy shora. A ještě že tak. Jieret a dva zranění zvědové by vás z toho sami dostali asi těžko.“

Arithon si čerstvé informace chvíli přebíral. Kdyby tedy neudělal nic jiného, jeho poslední zásah s pomocí stínů zachránil většinu zvědů, které vybral Steiven, aby přežili. Po chvíli dodal: „A teď?“

„Lovci lidí už jsou skoro všichni mrtví a Lysaerovi vojáci ustupují. Čekáme, že se shromáždí před lesem. No a ti, kteří se nezhroutili psychicky nebo tělesně, asi v lese zůstanou a otráví potoky, aby vyhubili zvířata a nás tak vyhladověli.“ Mezi stromy se protáhl větřík, který nesl pronikavý zápach popela. Zvěd vytáhl dýku a začal palcem přejíždět po jejím ostří. „Caolle to tak nechce nechat. Má v plánu probojovat se z lesa ven a spojit se s Mariou ve Fallowmere.“

Kdesi spustil drozd táhlé trylky. Do jeho písně teskně zahoukala sova na lovu. Jieret sebou zavrtěl uprostřed nějakého snu a zvěd si potichu uřízl větvičku a začal z ní odřezávat třísky.

Arithon ležel naprosto bez hnutí a všímal si dalších věcí. Toho, že měl na sobě pořád ještě zakrvácené kožené šaty, i když mu někdo ovázal rány. V útržcích magického vidění poznal Caolleovu práci. Podle zvláštních záblesků, jež viděl koutkem oka, a podle toho, jak se mu stále nedařilo soustředit se na věci kolem sebe, věděl, že má pořád ještě přetížené nervy. To, jak zneužil magii, na jeho těle napáchalo nevyčíslitelné škody. Přerývané myšlenky se mu chvěly jako na hranici deliria. Samotná kletba zničila, co mohla. Další škody vznikly, když se snažil odvrátit mohutnou sílu stranou, aby mohl konečně znovu používat svou svobodnou vůli.

Neodvažoval se odhadnout, kolik času ještě bude muset uplynout, než bude moci spát, aniž by ho v noci tížily noční můry. Bolest v kostech ho upozorňovala na to, jak své schopnosti vyčerpal. Nervozita ho konečně dohnala k tomu, že své neklidné myšlenky zastavil a vstal.

Zvěd okamžitě přestal vyřezávat. S nožem v ruce tázavě zvedl bradu a zeptal se: „Kam zase máte, u Sithaer, namířeno?“

Arithon přes rameno zarecitoval místo odpovědi kus balady. – „Jenom mrtvé osvobodit a chladná těla jim přiodít v květinový šat.“ Pokud snad svůj citát pronesl čirou náhodou v paravianštině, bylo mu to jedno. Na to, aby něco překládal, byl pořád ještě příliš otřesený.

* * *

Jako kdyby pro přírodu světlo upadlo v nemilost, nesvítil nad Streiským hvozdem od etarrského útoku ani měsíc. Jen podle slabého svitu hvězd nebo podle nejistých, mihotavých plamenů malých pochodní procházel Caolle a zbytek deshirských klanů bitevní pole plné mrtvých. Šli se zbraní v ruce. Hlas, který zasténal ve tmě, nemusel patřit spolubojovníkovi, ale nepříteli, a ruka, která se křečovitě svírala v blátě, se nemusela natahovat po záchraně, ale mohla držet dýku. Vysílení zvědové prohlíželi i padlé kusy kmenů, které vypadaly jako jejich mrtví spolubojovníci, a strže, které je mohly ukrývat. V bažině i na svahu kopce se rozhodovalo, zda poslat pro lékaře nebo ránou z milosti přílišné utrpení ukončit.

S každým dalším voláním po noži jen narůstal zármutek nad tím, že byly klany téměř vyhlazeny.

I když byli tiší jako každý, kdo se narodil v lese, a znaveně si navzájem hlídali záda, občas vyplašili ještě přežívající nepřátele, kteří už celé hodiny bloudili po lese, ztracení, vyděšení a opuštění. Měšťany vytržené ze svého prostředí, kteří prahli po odplatě za svou současnou situaci.

Přestože už měli jedno údolí za sebou, nezměrná oblast, kterou měli ještě projít, jim připadala jako trest pro ty nejhříšnější.

Zakrvácené šaty, otupené zbraně a ruce, které se díky nataženým šlachám třásly, Caolleovi na náladě dvakrát nepřidaly. Měl už dobře přes padesát let a tohle byla bitva, která by vysílila leckterého mladíka. Když se sklonil nad dalším padlým, tentokrát to byl mladík v kroužkovém brnění tak novém, že vypadalo jako ze stříbra, proklel rozmar osudu, který způsobil, že přežil on namísto Steivena. Ztráty přátel, na kterých se tentokrát Kolo osudu zastavilo, ještě stále čekaly na vyčíslení. To, kolik jejich druhů musel na onen svět odpravit jejich vlastní nůž, nikdo počítat ani nechtěl.

Před nimi se proti temné obloze rýsovaly štíty skal, které se zužovaly směrem k roklinám. V ohořelé strži na ně nečekali žádní zranění, jenom mrtví, mezi kterými šustil vítr jako mezi suchým papírem. Caolle řekl Hallironovi, který šel vedle něj: „Možná byste se chtěl radši vrátit.“

Mistr pěvec, stejně zachmuřený jako všichni zvědové, i když měl na kabátci hedvábné manžety a na rameni stále ještě lyrantu, odpověděl: „Já nikam jinam nepůjdu.“ Rozhrnul nízké javory. „Zbytečně se netrapte minulostí.“

Caolle se uraženě nadechl. „Měl jsem poslouchat. Mohli jsme se rozdělit a ženy poslat někam úplně jinam.“

„Ženy by ale přišly o život tak jako tak. Oddělené rodiny by to nepřežily.“ Halliron tiše, s jistotou v hlase dodal: „Vaše děti by zemřely v Etaře. Arithon mi to řekl. Viděl s pomocí tienelle jejich popravu.“

Caolle, který barda proklínal za to, že mu to připomněl, se prodral kolem něj dopředu. „U Atha. Když už se musíte táhnout se mnou, tak byste aspoň mohl být zticha.“ Bardova nezdolnost však na něj udělala dojem. I když to nebyl žádný bojovník, měl talent být zrovna tam, kde ho bylo potřeba. To, jak se věnoval ve středu všech těch doutnajících jatek zraněným a umírajícím, mu vysloužilo právo pokračovat.

Oba muži šli dál. Zvláštní dvojice – podsaditý prošedivělý bojovník se svou hořkou skepsí a štíhlý hudebník, jehož boty a dvorní oděv se do tohoto terénu příliš nehodily, ale ani to nenarušilo jeho elegantní vystupování.

Narazili na zabitého etarrského kopiníka. Neležel tak, jak padl. Někdo jeho zbraň odložil stranou, sundal mu helmu a obrátil mladý obličej k nebi. Mladík teď ležel se zavřenýma očima a ruce měl zkřížené na hrudi.

„To je zvláštní.“ Caolle se rozkašlal, protože vdechl kouř. „Někdo z našich by si s tím práci nedával. Ten tady asi s sebou někoho měl.“

Halliron neřekl nic, jen zvedl hlavu a rozhlédl se po setmělé roklině.

„Vy něco víte,“ obrátil se na něj Caolle.

„Možná,“ hrál si Halliron dál na tajemného.

Když už na něco takového narazili popáté – tentokrát to byl muž z klanu – začalo to být podezřelé. Caolle se zastavil v mechu, ve kterém spočíval takto uložený mrtvý zvěd.

„Vy jste nikdy neslyšel baladu o Falmuir?“ zeptal se tichým hlasem Halliron. „Já bych řekl, že tady vidíme právě něco na ten způsob.“

„Baladu?“ narovnal se Caolle. Poškrábal se na tváři, jako by se tak mohl zbavit své únavy. „To jste si na řeči o písničkách vybral sakra špatnou chvilku.“

Halliron se zastavil také. V očích se mu zablýsklo. „Copak vy si mimoděk neměříte každého kolem sebe a neříkáte si, jaký by to byl soupeř?“

„To je něco jiného,“ povzdechl si Caolle. „Možná ne.“ Překontroloval si meč a dýky a zahleděl se od koryta řeky do tmy. „Tak co bych měl vědět o Falmuir?“

„Že dvě města rozpoutala bitvu kvůli právům jedné nástupkyně na trůn.“ Halliron zpomalil, protože vkročil na vyschlé oblázky, kde by za chybný krok zaplatil vymknutým kotníkem. „To děvče,“ pokračoval, „mělo jasnovidecké nadání. Snažně prosilo, aby se mohlo provdat za nějakého neutrálního nápadníka a aby se tak mohlo vzdát svého práva. Kvůli chamtivosti a touze po moci ji nikdo nevyslyšel. A výsledkem byla válka s tolika mrtvými jako tahle.“

Caolle je vedl dál do soutěsky a jeho rozhořčení se pomalu rozplývalo v šeru. „Však se ti Etarrští měli jenom starat o svoje věci a zůstat doma. My jsme jejich město nikdy nenapadli.“

O čemž by se dalo diskutovat, z pohledu měšťanů, kteří byli ohrožováni stíny, o nichž mohli jenom stěží vědět, že je neohrozí. Halliron, který tak byl přerušen, ještě než se dostal k vysvětlení, se zamyslel nad tím, z čeho že pramení kapitánova netrpělivost. „Myslíte, že je před námi ještě nějaká léčka?“

„Co jiného?“ Soutěska se ještě zúžila. S tichými pohyby dravce vytáhl Caolle nůž. Čím nechávali řeku dál za sebou, tím burácení zpěněných vod sláblo víc a víc. Ve tmě, ve které byla cítit rosa, ležely oběti bitvy hustě na zemi. Příslušníci klanů a nepřátelé leželi v řadách, položeni směrem od severu k jihu, a z rukou zkřížených na prsou jim někdo vytahal zbraně.

I přesto však Caolle jednoho po druhém zkontroloval, aby se ujistil, že už nikdo z nich nedýchá.

Tiché našlapování jeho bot přehlušil Halliron: „To, co si myslíte, nenajdete.“

„To ještě uvidíme.“ Caolle, napjatý jako vlk nad vyloupenými zásobami, nepolevoval v opatrnosti.

Halliron, kterého sklon kapitánových ramen varoval, nechal balady i rozhovor být. V roklině, kterou prohledávali, bylo cosi divného. V místech, kde by před nimi měla od vody prchat vysoká, zněla pouze píseň cvrčků. Mezi zjizvenými stěnami skal kroužili jen netopýři.

A mech mezi kameny stezky byl vysušený jako papír. Místo stromů zde stála jen ožehlá torza a kolem nich rozpukané kameny potažené vrstvou sazí.

Ve vzduchu visel zvláštní zápach.

Uvnitř v roklině, kde předtím stály stany, nyní ve světle hvězd jako duch klečel muž.

Caolleovi mezi zaťatými zuby zahvízdal vzduch. Ruka s nožem se zvedla, ale vzápětí ji zarazil Halliron.

Bard ho důrazně okřikl: „Ne. To není nepřítel.“

„Jeho Veličenstvo král Rathainu, jak vidím.“ Napětí v paži Caollea nepolevilo. „U Atha, já mu ukážu! Proč si, u Sithaer, zde hraje s mrtvýma, když tu někde trpí naši zranění?“

„Zase jste ho nepochopil, tak jako pokaždé.“ Mistr pěvec povolil svůj stisk a pak sebou trhl, s jakou rychlostí se k němu kapitán obrátil.

„A vy snad jo?“ Caolle podtrhl svou otázku máchnutím nože.

Halliron se uklidnil a zase se klidně postavil. Noční vítr si pohrával s jeho bílými vlasy a ve tváři se mu zračil klid. „Tentokrát ano. Podle mě byste svého pána teď neměl rušit.“ Pak hlasem plným bázně dodal: „Je to jako Falmuir. Jenom mrtvé osvobodit a chladná těla jim přiodít v květinový šat.“ Když spatřil Caolleův rozběsněný pohled, pokračoval Mistr pěvec: „Princ Arithon umí čarovat. Copak vy nevíte, co to znamená?“

„To asi těžko, že?“ Caolle pokrčil rameny a jeho profil se ostře rýsoval ve tmě rokliny. „Já se vyznám v zabíjení a ne v podrazech s jedem a stíny.“

A tehdy za kapitánovým rozhořčením zachytil Halliron smutek nad ztrátami: Velitel klanu mrtev a s ním i Dania a čtyři dcery, které Caolle vychovával jako svoje vlastní. Vyhlídky do budoucnosti nebyly nijak utěšené. Je třeba zopakovat obtížný úkol. Caolle musí vychovat dalšího mladíka, aby se mohl postavit do čela severským klanům. Napřed Steiven a teď, když už byl Caolle v letech a vyčerpaný nepřízní osudu, Steivenův syn.

To, že něco takového vyvolá u Caollea vztek, Halliron chápal. Za žádnou cenu však nesměl dopustit, aby vina za příkoří napáchaná na Deshiru měla ulpět na Teir’s’Ffalennovi. Nadešel čas, aby se bard začal věnovat službě, které byl vyučen. Na tomto místě ve tmě a na spálené zemi, na které leželi mrtví, vybalil svůj nástroj.

Caolle vyštěkl: „U Atha, to budeme zase poslouchat balady?“ Vykročil k němu a zase se zarazil, protože ho bard chytil za zápěstí. I přes svou dvorní výchovu se uměl Halliron hýbat velice hbitě, když bylo zapotřebí.

„Ani se ho nedotknete,“ prohlásil bard a měl na mysli muže, který stále ještě klečel a zatím ani jednou nevzhlédl ani jim nijak nedal najevo, že by je slyšel. Zkušeným bardovým hlasem pak zazněl rozkaz: „Posaďte se, Caolle, a vyslechněte příběh Falmuir. Pak si dělejte, co budete chtít.“

Vysílený Caolle se podvolil. I kdyby se neposadil, stejně by mu nezbývalo než poslouchat, když spustil takový pěvec, jako byl Halliron. Z pohledu Mistra pěvce se magie a hudba úzce proplétaly. Lyranta, dokrášlená paravianskými kouzly, se mu v rukou rozezněla tak čarokrásně, že musela dojmout kohokoliv.

Už při úvodních akordech Caolle sklopil zrak. Koncem první sloky už byla jeho hrdost jenom předstíraná. Zatímco se mu ruka s dýkou pomalu uvolňovala a jemu z obličeje mizela nenávist, naslouchal baladě o Falmuir, kde se princezna sama procházela po bitevním poli posetém mrtvolami útočníků i obránců. Z překrásných slov a jasných tónů Caolle konečně pochopil, že se právě stejná legenda odehrává zde, v rokli deshirských mrtvých.

Jednu chvíli mu zrak zabloudil k Arithonovi. Stejně jako kdysi učinila zdrcená princezna, poklekl Vládce Stínu mezi spálenými rodinnými příslušníky klanu. Štíhlé ruce už měl černé od popela za každou mrtvolu, kterou urovnával. Ve vpadlých tvářích se leskly stopy, které si ve špíně prorazily slzy. Něco říkal. Každá slabika byla prodchnutá soucitem, každé slovo, které vyřkl, bylo něčí jméno. S láskou je volal jednoho po druhém a oni k němu přicházeli, stíny dítek a tichých žen, dívek, babiček, dcer a manželek, vyrvaných životu tak rychle, že jejich duše bloudily a neměly kam jít. Shlukly se ve slabé záři kolem něj a nikdo z nich už nebyl popálený, ale všichni se radovali, protože Arithon pronášel slova v paravianštině, která odsouvala do zapomnění napáchané násilí.

Arithon je vrátil do okamžiku jejich smrti a spasil je před hrůzou vraždění. Jednu po druhé napravoval jejich vzpomínky.

S neskonalým milosrdenstvím, ve kterém nebylo místo na smutek, byli všichni konečně osvobozeni a mohli okusit Athova největšího zázraku.

Za nějakou dobu už v slabém světle žádné postavy nezářily. Byl tam jen jeden jediný muž, který nejistě vstal, a v tu chvíli pronesl Halliron poslední verše princezny Falmuir: „Nekráčela splynout s nimi ani tišit je či dát jim spát, jenom mrtvé osvobodit a chladná těla jim přiodít v květinový šat.“

Ve spálené zemi mezi ožehlými skalami však už nebyla těla, která by bylo potřeba pohřbít, ani květy, které by se daly zasázet na hroby. Caolle si otřel tváře rukou, ve které stále ještě pevně svíral dýku. Pak ukázal na prince a prohlásil: „Už jsem ho jednou poslal si lehnout. Jestli tam takhle vestoje omdlí, tak si tak akorát rozmlátí hlavu o kámen.“

„Nechte ho.“ Halliron jedním pohlazením umlčel doznívající struny. „To, co dělá, přináší útěchu, kterou my nedokážeme poskytnout.“

„Potřeboval by léčit,“ zabručel Caolle. „I když, u Daeliona, mně by se dělat královskou pečovatelku zase tak moc nelíbilo.“

Mistru pěvci neuniklo Caolleovo láteření, takže svůj nástroj radši znovu zabalil. S tak vážným výrazem, že ho nikdo nemohl osočit z toho, že by se snad bavil, čekal, až si ho Caolle se zahanbeným výrazem všimne a schová nůž. Pak, už beze slova, šli za Arithonem roklinou, vybírali živé a věnovali se jim a rathainský princ zase svým nesčetným mrtvým.

Uběhla noc. Bardovi byla vidět na tváři každá probdělá hodina a Caolle se zase tvářil, jako by měl na obličeji vyvařenou kůži. Když se mezi ně vplížil šedý úsvit a les se rozezněl zpěvem ptáků, který už nerušili lidé, našli strž posetou šípy a za nimi rozložitý buk, kolem kterého leželi padlí tak blízko, že byli navzájem propletení jako oběti z vraku lodi vyvrženého příbojem.

Jakoby vytržený z transu, ve kterém šel už od roklinky, Arithon se rychle natáhl a rychle Hallirona chytil za ruku. „Tady mě nechte o samotě. Tady není naživu nikdo.“

Připravit muže o život bylo něco jiného než ovlivnit s pomocí magie jejich osud. Dopřát klidu duším těchto padlých byla mnohem namáhavější práce než cokoliv, co doposud podstoupil.

Tito mrtví si totiž jeho zásah nepřáli, ale naopak se před ním snažili uniknout. Nebyl pro ně jenom ten, kdo je zabil. Byl pro ně mistr, který je neomluvitelně zradil. Aby je k sobě na okamžik připoutal a mohl je tak uvolnit, musel se jim celý vydat napospas. Musel otevřít svoje ochranné bariéry a nechat je, ať mu křičí přímo do tváře. Musel za ně přetrpět jejich bolest, nechat je, aby mu jeden po druhém ubližovali, dokud je jeho netečnost nevysílila.

A když je paravianská kouzla konečně vykoupila, odnesli si s sebou klid, který jemu chyběl. Arithon vypadal zničeně a výčitky svědomí ho připravily dokonce i o slzy.

Dlouho před koncem Halliron zjistil, že už se na to nemůže dívat.

Caolle, který nemohl mít představu o tom, co se děje, viděl jen to, jak Arithon trpí. „Proč by to měl dělat? Proč?“

Odpověď, kterou dostal od barda, tedy že je jeho princ hudebník i král zároveň, mu však nestačila. Caolle pochopil jen to, že na tuto záhadu prostě nestačí.

Když kapitán, který se domníval, že už ho lidské utrpení nemůže nijak překvapit, nemohl tíživé ticho vydržet, vyslovil největší poctu, jaké byl zřejmě schopen. „Arithon je ještě lepší než Steiven.“

„Vidíte,“ pravil Mistr pěvec. „Máte štěstí. To mnoho lidí mít nebude, a přitom to bude jejich přítel.“

Tou dobou už byli mrtví měšťané spočítáni a stejně tak většina příslušníků klanu. Už zbyl jen Madreigh s očima dokořán, prázdné ruce volně rozhozené a v hrudi zející ránu. Arithonovi se sevřelo srdce a on se zastavil. Zahleděl se do tváře bojovníka, který se před smrtí nesvíjel v křečích, ale ležel s klidem, s jakým se střídají roční období.

Tohle byl muž, který mu kryl záda, když byl kvůli Jieretovi nucen čarovat. Arithonovi zazněl z úst výkřik, než ho mohly potácející se myšlenky zadržet. „Při Mstiteli Dharkaronovi, vy jste si zasloužil lepší osud!“

Roztřesený Arithon Madreighovi odhrnul šedé vlasy a vzal mu tvář do dlaní. Nevnímal nic kolem sebe, se zármutkem v srdci mu zatlačil oči a vyslovil jeho jméno. A ucítil nikoliv prázdnotu nebo zmatek, ale konejšení jarních dešťů, sníh a teplé sluneční paprsky. Vstoupil do klidného světa stromů.

To ho šokovalo. Kouzlo, které kvůli jednomu chlapci polapilo přes padesát lidí, mimoděk zachránilo ještě jeden život.

Princ Rathainu se zprudka otočil. Nad ním se tyčili Halliron s Caollem. Jeho klid zakolísal, pokusila se o něj závrať a před široce rozevřenýma očima se mu otevřelo cosi, co vypadalo jako temnota při Dharkaronově posledním soudu. „Tohohle jsem zachránil také,“ řekl, jako by prosil o odpuštění. „Dobře se o něj postarejte. Budu se modlit, aby přežil.“

„Můj pane,“ řekl Caolle. Rychle poklekl, a když Arithon ztratil vědomí, byl u něj právě včas, aby ho chytil do náruče.

První rozhodnutí

Když se do skal na planině Araithe opřel vítr, držela se v údolích mlha jako čerstvě načesaná vlna stejně jako předchozí jitro. Pouze s tím rozdílem, že dnes se zvuky dopadajících kapek mísily se sténáním zraněných vojáků. Lysaer s’Ilessid, zabalený ve zbytcích svého pláště, protože svou přikrývku už dávno odevzdal na obvazy, poklekl, aby podal ruku dalšímu kopiníkovi, kterým zmítalo strašlivé utrpení.

„Tak tohle je už delirium,“ konstatoval lékař. Tuto oběť ovládala horečka způsobená zraněními a ne jako některé jiné šílenství, které přišlo s magií a se stíny. Lékař se s prázdnýma rozbolavěnýma rukama narovnal od pacienta. Svůj vak už nechal někde ležet, protože již v něm dávno nebylo nic. Jehly byly bez nití k ničemu a otřepané fráze vyčerpal už během uplynulé noci plné smrtelných zranění.

Dosud v životě neviděl v bitvě tolik zranění jako v téhle. K princi, který se stále ještě snažil muže nějak utěšit, dodal: „Silně pochybuju, že ten kluk ví, co tu děláte. Ty vozy už jsou naložený. Chtěl jste se ještě cestou stavit u lorda Diegana?“

„Za chvilku jdu.“ S hlavou skloněnou a s promáčenými konečky vlasů rozhozenými po ruce zavěšené na pásce Lysaer chvilku lékaře nechal, ať si ho prohlíží. Pak se konečně vzdal a odešel. Ani tomuhle umírajícímu zřejmě už nebylo pomoci. Ovšem princ, jenž měl na svědomí útok na Streiský hvozd, potřeboval chvíli na to, aby mohl přemýšlet.

Lysaer zabořil tvář do dlaně ruky, kterou neměl omotanou obvazy. Kdesi daleko se ozvalo prásknutí biče do něčího hulákání, jak se další důstojník snažil potlačit paranoiu, která nutila muže tasit meče na neškodné stíny.

Nikdo z těch, kteří se dostali do styku s Arithonovými kouzly, se už nebude nikdy cítit v šeru bezpečně.

Čeledínové, kteří táhli kbelíky, si Lysaerův zoufalý postoj se zájmem prohlíželi. Polohlasem ho mezi sebou litovali, jak musí být vyčerpaný, poněvadž celý tábor věděl, že si ani na chvíli neodpočinul. Princ se s Pesquilem snažil nějak shrnout ztráty, které byly tak rozsáhlé, že se téměř ani nedaly vyčíslit. Byl na břehu řeky, aby dodal nových sil každé nové skupince vojáků, jež se vynořila z lesa. Obcházel nosítka, promlouval s muži na nich a povznášel je na duchu. Ani polámané kosti mu nebránily v uklidňování rozepří a hysterického strachu. Po celou dlouhou noc rozveseloval vyděšené muže a spolu s lékařem zastavoval krvácení a čistil otevřené rány. Přestože všichni královskou krví opovrhovali, tento princ rozhodně nijak rozmazlený nebyl.

Nad tím, že Jeho zubožené Veličenstvo uviděli mezi sebou i za ponurého rozbřesku, zaplesalo mužům srdce. To, že pro něj jsou zájmy Etarry na prvním místě, by se už nikdo z nich neodvažoval zpochybňovat. Bez Lysaerova světla, jež zastavilo stíny, by v roklinách zahynulo ještě mnohem víc vojáků nebo by je připravily Arithonovy stíny o rozum.

Kdyby nebylo prince Lysaera, ani sám velitel Diegan by se nedostal na břeh Tal Quorin živ.

Rozběsnění muži vojenské posádky Etany měli naprosto jasno v tom, koho vinit z krveprolití. Prince už zdálky zdravili a jedním dechem proklínali čaroděje stínu, proti kterému jejich tažení nakonec přece jen neuspělo.

Lysaer se nad vzpomínkami otřásl. U nohou mu naříkal voják, protože mu šíp, který ho nezabil, zůstal vězet hluboko v břichu. Vypadalo to, že bude ještě dlouho trpět, a jeho děvče ani nebude moci jeho chladné rty políbit na rozloučenou. Protože bylo vozů málo i pro zraněné, museli mrtví zůstat tam, kde byli, a na místě jejich skonu vyroste jen hromada kamení.

„Já vás pomstím,“ přísahal princ třesoucím se hlasem. Naposledy pohladil muže po rameni a vstal.

Celou noc se táborem rozléhalo v mlze sténání a hluk přicházej ících mužů. Doposud pohromu stále ještě zakrývala noc, takže bylo možné si ji nepřiznat. Teď však, když se začínalo rozjasňovat a mlha se rozptýlila, se začaly najednou všechny ztráty bolestivě vynořovat. V jediné bitvě, plánované kvůli jistému vítězství, byly pobity dvě třetiny desetitisícové armády. Lysaer procházel táborem, ve kterém byly ze všech stran slyšet rozhořčené hlasy mužů. Utahaná skupinka důstojníků se snažila zahnat svůj vztek a zoufalství nějakou činností a další vybízeli muže k tomu, aby si šli k ohňům pro suchary a maso.

Lysaer, který byl vychován k tomu, aby vládl, se snažil pomoci, kde jenom mohl. Promlouval k mužům, povzbuzoval je a jednou uklidnil muže, který rozhořčeně vytáhl dýku a hulákal kolem, že vtrhne do Streiského hvozdu zpátky. S’ilessidský princ přehlížel zbytky etarrské vojenské posádky a soucitně naslouchal mužům, ale přitom si zachovával chladnou hlavu.

Kudy prošel, tam se mužů jeho soucit dotkl tak citelně, až pak marně hledali slova. To, jak vyrovnaným dojmem působil, dokázalo zapudit vzpomínky na sedm tisíc padlých. Mohlo ho mrzet, že se Arithon snížil k tomu, aby v boji využil malé děti, necítil však žádné výčitky nad tím, že bylo k zachování bezpečí města zapotřebí vyhladit barbarské ženy a mládež. Z takové porážky by se město jen těžko vzpamatovalo, kdyby si nemohli být lidé jistí, že se něco takového už nemůže opakovat.

„Jedl jste něco, Vaše Veličenstvo?“ zatahal ho za rameno tlustý, bázlivě vypadající kuchař, který se mu evidentně chtěl nějak zavděčit.

Lysaer zdvořile naklonil hlavu mírně na stranu. „Skoro jsem si ani nevšiml, že mám hlad.“ Nechal se odvést k ohni a ochutnal polévku, kterou tam dostal.

Pak mu pohled upoutal plamen ohně a on si náhle vybavil chvíli, kdy téměř sáhl k sebezničení, jen aby Vládce Stínu zabil.

Přestože by žádná cena za život s’ffalennského parchanta nebyla dost vysoká, teď, když se ohlédl, vypadalo sebeobětování jako unáhlený nesmysl. Lysaer se otřásl a postavil misku s polévkou na desku, na kterou si kuchař odkládal své nádobí. Nic přece nezaručovalo, že by Arithon měl při tomto útoku přijít o život. Byl dost chytrý na to, aby unikl. Rauvenská výuka ho lecčemu naučila.

Zůstala jen nejistota, že nápad riskovat kvůli tomu vlastní život nepocházel z Lysaerovy vlastní hlavy.

Jednou v podpalubí Briane a pak podruhé v Rudé poušti použil Arithon magii, aby si myšlenky nevlastního bratra podvolil. Lysaer s plnou hlavou pochybností přemýšlel. Měl ten parchant to stejné na svědomí i ve Streiském hvozdě? Pokud by se totiž spojil výsměch a čáry proti jedinému člověku, který vládl nad světlem, vedlo to k přímo děsivému závěru.

A jak by si Arithon lépe dokázal pohrávat s tímto světem, než že by dohnal svého soka k tomu, aby se sám zabil? Lysaer sám sebe v nitru těžce obviňoval. Kdyby těsně před útokem neomdlel ze ztráty krve, mohly Atheru stihnout mnohem horší věci než sedm tisíc mrtvých etarrských vojáků.

„Vaše Veličenstvo?“ přerušil jeho myšlenky posel.

Lysaer vzhlédl a poznal livrej s černobílým vzorem spolku lovců lidí. Okamžitě se vzpamatoval, protože chlapec čekal už několik minut, a zeptal se: „Posílá vás Pesquil?“

„Vozy jsou připraveny vyrazit, Vaše Veličenstvo.“ Hocha přivedl Lysaerův upřený pohled do rozpaků, a proto si začal prohlížet trávu, podupanou a zablácenou od toho, jak sem přicházeli muži a hledali zde útěchu. „Můj pán Pesquil vzkazuje, že je velitel Diegan vzhůru a že se ptá po vás.“

Lysaer na tváři vyloudil úsměv. „Zavedeš mě k němu?“

Chlapec se rozjasnil: „Samozřejmě, Vaše Veličenstvo.“

Prošli spolu táborem. Mlha kvapem řídla. Některé strážní ohně už byly uhašené a hlídky se připravovaly vyrazit. Nejbližší cesty budou hlídat pěší, protože koní schopných jízdy bylo pomalu.

Lysaer na všechno dohlížel okem vladaře a všude, kde něco podotkl, se setkal pouze s úctou a s respektem. Dával si dobrý pozor, aby na každý pozdrav odpověděl kývnutím, úsměvem nebo jménem, pokud dotyčného znal. Na Pesquilova posla to udělalo mimořádný dojem.

Ve skupinkách dál pokračovala diskuse, jak si válečníci spravovali výstroj. Pár jich probíralo ztráty. Ostatní většinou spali jen na mokré zemi, protože se z dek vyrobila nosítka a hrubé obvazy. Za oddílem se zásobami, které byly nakvap vyloženy z vozů, už pomalu zmatek noci utichal. Za slunečního světla neměli mladí rekruti, kteří viděli své spolubojovníky umírat nebo se topit, takové nutkání hledat úlevu v hádkách. Ze stanů se nesl pláč těch, kterým se podařilo uprchnout ze západního údolí a jejichž mysl ještě stále tížily přízraky temnoty.

Podle Lysaerova rychlého odhadu jádro armády přežilo. Pod schopným velením bude možné z těchto mužů znovu postavit silné vojsko. Jemu samotnému už chyběla pouze záminka, pod kterou by tu mohl zůstat. Jeho autoritu už nikdo nezpochybňoval.

Vozy do Etany už byly vypraveny a jejich doprovod čítající padesát kopiníků si ještě na poslední chvíli upravoval výstroj. V čele kolony pleskala ve větru jedna z posledních korouhví, kterou neodnesla řeka. Zuřivě gestikulující Pesquil udílel rozkazy poslovi, který měl podávat hlášení Morfettovi. Jedna zapražená mula, která se natahovala po trávě, na sobě měla objemný balík v městských barvách. Byly v něm ostatky kapitána Gnudsoga, které měly být uloženy v mauzoleu, kde měli vyhrazená místa nejvýznamnější představitelé města.

Zbytek vozů vezl zraněné, mezi nimiž byli jako první urození. Ta trocha místa, která zbyla, patřila některým nepostradatelným mužům a pak doprovodu a zásobám na pomalou cestu domů.

Poznat vůz velitele vojsk, vyzdobený čabrakou jeho koně, byla hračka. Lysaer propustil svého mladého průvodce s pochvalou, po které se mladík jen začervenal. Pak přešel přes volné prostranství kolem divokých rozhovorů a dal pohov Dieganovu sluhovi.

Lord Diegan ležel pod přikrývkami a černé rozcuchané vlasy zvýrazňovaly jeho ztrhanou tvář a oči, v nichž se zračily uspávači prostředky, jejichž účinek ještě zcela nevymizel. Když na něj dopadl Lysaerův stín, cosi tázavě zamumlal, a pak se uklidnil, když spatřil zlatovlasou hlavu.

Princ tiše řekl: „Tak jsem tady.“

„Vaše Veličenstvo?“ vysoukal ze sebe Diegan s chatrným úsměvem, který se vzápětí rozplynul v bolestivé grimase. Napínal všechny síly, aby se dokázal soustředit.

„Nenamáhejte se,“ řekl Lysaer. „Budu mluvit za nás za oba.“

„Ztratili jsme Gnudsoga,“ zaťal velitel vojsk prsty do přikrývky. „Věděl jste to?“

Lysaer sevřel neklidné prsty jemným, konejšivým stiskem. Pak pevným hlasem řekl: „Vojsko má na starosti Pesquil. Tomu zbylo dvacet schopných mužů, kteří nám řeknou všechno o taktikách barbarů. Zůstalo dost mužů na to, abychom náš původní záměr dokončili. Pokud si stále ještě přejete vyhladit Deshany, otrávíme potoky a tak pojde zvěř. Až nebudou mít co lovit, vyžene je z lesa hlad. A na severu bude pokoj. Taková pohroma, jaká se stala u Tal Quorin, už se v těchto končinách nebude opakovat.“

Dieganovi vzplály tváře rudě. „Říká se, že prý zůstanete s vojskem.“

Lysaer pohladil velitele vojsk po ruce a pak ji pustil. „Musím. I když neudržím zbraň, budu nás s pomocí mého daru světla chránit proti magii.“

Diegan chabým hlasem zaklel. „Takže to přežil.“

Nevyslovené jméno Vládce Stínu viselo v tichu a Lysaer se souhlasně zachmuřil. „Ale neprohráli jsme. S deshirskými klany je konec, žádná další generace už nebude. A vaše město teď ví, jak velká armáda proti němu stojí.“

Lord Diegan zavřel oči. Obočí se mu stáhlo v podmračeném výrazu a ve vpadlých tvářích se objevily stíny napětí a únavy. „Ten pirátskej parchant. Víte, že sami ho dostat nemůžeme. Bez vašeho světla by každou armádu, kterou bychom proti němu poslali, očaroval a povraždil.“

Lysaer chvíli přemýšlel, zda by měl tato fakta rozebírat se zdrceným mužem, který byl navíc pod vlivem léků. Byl mezi nimi cítit jeden nevyřčený fakt. Že Lysaer poslal Diegana do bezpečí na břeh Tal Quorin a sám se vystavil nebezpečí, napospas řece, která se je chystala všechny zahubit. Lysaer si všiml, že se lord Diegan pořád ještě snaží udržet při vědomí a že ho sleduje, a proto se usmál. „Celou noc jsem měl na to, abych se vyrovnal s výčitkami svědomí. Tady je moje slovo. Už se nebudu vystavovat nebezpečí v prvních řadách. Další výprava, kterou vyšlete, všechno provede tak, aby využila všech možných výhod. Budou zapotřebí celé roky příprav. Já osobně bych navrhoval, aby se o výcvik postarali lovci lidí, a sami vojáci by se potom zdokonalovali při jednotlivých nájezdech, které by barbary pomalu likvidovaly. A až bude celá armáda připravená a dokonale vycvičená, pošleme pro spojence. Etarra toto břemeno neponese sama.“

Diegan se nervózně převalil. „O vás nepadlo ani slovo.“

„Já jsem královského rodu,“ řekl Lysaer s přímým pohledem jasně modrých očí. „Kdysi jste to považovali za závazek k jistým povinnostem.“

Velitel vojsk lord Diegan hlasitě zaklel a pak se převalil na bok v křeči, kterými mu stáhla svaly bolest. „A když se mi podaří přimět Morfetta, aby vám dal pozvání oficiálně zaštítěné městem, zůstanete?“

Lysaer se usmál. „Udělejte to a já vám pomůžu mobilizovat všechna města po celém Rathainu. Potom se vydáme na Arithona s’Ffalenna v takovém počtu, že mu ani všechna ta jeho magie nebude nic platná.“

Diegan se pod přikrývkami uvolnil a v očích se mu objevil zasněný výraz. „Váš plán se mi líbí. Pesquil s ním souhlasí?“

Lysaer se zasmál. „Pesquil už odrovnal všechny vaše písaře tím, jak sepisoval dopisy spolkům lovců lidí po celém kontinentu, ještě než jsme spočítali padlé.“ Pesquila pořád tížil fakt, že přišel téměř o všechny muže, ovšem i ten čas od času ustoupil nadšení, že po tolika letech a po tak chabých investicích ze strany městské rady byla vláda hraběte Steivena nad Streiským hvozdem konečně vážně ohrožena.

„Budu si muset pořídit nějaké spisy o strategii,“ řekl Diegan roztrpčeně. „Asi to bude rozvláčné a nudné čtení. Zřejmě nic pro večírky.“ Ale podzimní sezóna nebude stejně stát za nic, když bude tolik dam truchlit. Diegan chvíli balancoval na pokraji spánku a princ, který toho věděl o armádě a o velení víc než on, ho zatím se zdvořilou úctou sledoval. Konečně lord Diegan s očima zavřenýma zašeptal: „Přijeďte k nám na podzim. Má sestra Talith vás bude čekat.“

„Řekněte jí…“ nadechl se potěšeně Lysaer, jenže v tom okamžiku vpředu kapitán vykřikl rozkazy, reptající vozkové práskli bičem a kola se pomalu začala valit kupředu. Lysaerovi, který kráčel vedle Dieganova vozu, se vlasy zaleskly v záři slunce jako hedvábná příze a on s vášní z hloubi srdce řekl: „…že se vrátím, abych se jí mohl dvořit. Nedovolím, aby se mezi nás dva postavil Vládce Stínu se svými kouzly.“

Poslední rozhodnutí

Z nastražených jam, ze kterých už zmizely zašpičatělé kůly, se staly hromadné hroby pro padlé. Deshirské klany pochovaly své milované na tělech mrtvých koní a nepřátel stále ještě oblečených v helmách a drátěných košilích. Nikdo si nedovoloval truchlit nad ztrátami. Na bitevním poli posetém tisíci mrtvých leželo opuštěných zbraní víc než mužů, kteří zůstali naživu, aby je mohli sesbírat. A podle zvyku si nedopřály deshirské klany víc času na své padlé, než bylo pro živé bezpečné.

Z klanu obývajícího Streiský hvozd, který čítal devět set šedesát mužů, zůstalo naživu zhruba dvě stě válečníků, a to z nich byla nejméně polovina zraněná. Z Jieretovy generace přežilo tažení Etarry proti Arithonovi jen čtrnáct hochů. Prastarý les byl na mnoha místech vypálený, stoupal z něj kouř a mezi ním se převalovaly špinavé a páchnoucí vody Tal Quorin.

Pokud lovci nevyrazili až do dalekých spletitých roklí, bylo zvěře poskrovnu.

Arithon s’Ffalenn, stejně hladový jako muži, kteří při obraně svého území přišli o své rodiny, zvedl mechem obrostlý kámen a položil ho na vrchol kamenné mohyly značící místo, kde byl pochovaný Steiven, hrabě severu, caithdein a strážce Ithamonu. Po boku mu ležela jeho milovaná Dania, jejíž pronikavý úsudek a intuice už neměly dohánět k šílenství žádného muže. Vládce Stínu v zajetí vzpomínek otřel hlínu z prstů o kožené šaty, za které vděčil právě její laskavosti. Pak objal kolem ramen chlapce, který stál bez hnutí vedle něj.

„Tvoji rodiče byli skvělí lidé, Jierete. Jsem hrdý na to, že jsem je poznal. Odpusť mi, pokud se jim nedokážu ve tvých vzpomínkách vyrovnat.“ Chlapec se mu pod rukama zimomřivě zachvěl.

Arithon taktně ruce zase stáhl.

Jieret si vyhrnul rukávy a vytáhl nůž, kterým svým sestrám vyřezával hračky. Několikrát ho v ruce převrátil jako talisman a princ Rathainu zatím, dávaje si pozor, aby nezahlédl chlapcovy slzy, poklekl na zem stále ještě rozrytou od kopyt těžkých koní. „Ukaž,“ řekl a jemně vzal dýku chlapci z ruky. Pečlivě, jako by se na nic jiného nesoustředil, začal vyškrabávat runy a znaky ochranných kouzel do břidlicové desky, která celou hromadu kamení završovala.

V tazích magického nápisu byla jakási zvláštní krása. Každá čára v sobě nesla čarovnou, dokonalou jednoduchost. Zatímco Arithon vyškrabával složité křivky, mluvil. „Království a jeho princ jsou jen tak silné, jak silný je jejich strážce. Caithdein, až jednou dospěješ, bude mi ctí přísahat na tvůj meč. Dokonce už i teď mohu říci, že jsi princi této země pomohl. Nebýt tvé odvahy, tak rathainský královský rod zanikl a práce tvého otce přišla všechna vniveč.“

Jieret si umazal jednu tvář špinavým zápěstím. Obvazem vyrobeným z hedvábné košile, kterou ušil Sethvir na oslavu Arithonovy korunovace, se prodíraly rusé vlasy, nepoddajné jako drát. Pohotovost, kterou podědil po matce, mu zůstala i mezi náhrobními kameny. Pronesl totiž slova, která snad ani nepatřila do dětských úst: „Vaše Veličenstvo, život mého otce ve vašich službách vniveč nepřišel. To mi vysvětlil, když mi říkal, že ví, že ho čeká smrt. Jednoho dne, možná ještě dřív, než dospěju, mě budete zase potřebovat.“

Arithon, kterého chlapec přivedl do rozpaků, chvíli mlčel. „No. Tak v tom se, doufám, pleteš.“ Nápis pod jeho rukama byl hotov. Princ odtáhl dýku od kamene a zahleděl se na čáry, které se naučil hned, jakmile byl dost velký na to, aby udržel křídu. Na rozdíl od svých dětských neumělých pokusů však teď cítil pulsující energii. To, zda jeho nápis bude mít ve Streiském hvozdu skutečně takovou moc, aby hrob ochránila, nebo zda to byly jen čáry, které zpaměti opsal, nebylo v jeho silách poznat. Zvláštní záblesky magického vidění, které ho předtím sužovaly, už ustupovaly stále více, až nakonec vůbec žádné vize spatřit nedokázal.

Sebeovládání, kterému se naučil na Rauvenu, mu zůstalo. Schopnosti, kterým se naučil, však už jeho smyslům zůstávaly cizí. Arithon kolem sebe pátral, ale viděl kolem sebe jen to, co viděli ostatní.

Zůstal v něm smutek tak hluboký, že se o něj nemohl s nikým podělit. Nebylo to od okamžiku jeho rozhodnutí převzít tradici rodu s’Ffalennů poprvé, kdy se mu zastesklo po radě jeho dědy z rodu s’Ahelasů, který možná ještě stále žil někde ve věži Rauvenu. Kolem ní se rozprostírala navěky ztracena Dascen Elur se všemi svými nedozírnými oceány. Tam byl svět, kde se na obloze, v horách a v řekách ukrývala tajemství zatím jen nepatrně prozkoumaná. Arithon si najednou připadal, jako by ho někdo připravil o ruku nebo o nohu. Nebo jako umělec, kterého uprostřed jeho mistrovského díla postihla barvoslepost.

Na druhé straně údolí se mezi lišejníkem zarostlými kmeny stromů rozlehl lesem akord, jímž kdosi zkoušel lyrantu. Hallironovy oblíbené ladicí akordy, stejně charakteristické jako vlastnoruční podpis, se rozezněly jako hrst sypajících se mincí. Arithonovi se do mysli zaryla každá nota zvlášť jako vystřelená šipka. Smysly, otupělé vůči všemu ostatnímu, tyto tóny vnímaly mimořádně intenzivně. Zpěv ptáků mu ještě nikdy dosud nezněl tak lahodně a zvonění krumpáčů, když se zasypávaly hroby, mu ještě nikdy svou disonancí tak netrhalo uši.

Arithon, stále ještě na kolenou, zarazil dýku do hlíny. Pak sklonil hlavu. Stejně jako činil předchozí noci s vychladlými těly, přitiskl i dnes dlaně k prastarému kameni a uklidnil své rozjitřené nitro. Podařil se mu předtím rituál, při kterém duše svých padlých přátel osvobodil. Proto by teď měl z kostí, které už objímala studená země, vyzařovat klid a mír.

Nic. Necítil vůbec nic.

Arithon si povzdechl. Pouze podle strnulého držení těla se dalo usoudit, jak ho to vyvedlo z míry. Dokonce i náhrobky byly němé. Tam, kde mělo i to nejmenší zrnko písku pulsovat energiemi formujícími veškeré bytí, cítil jen to, jak se mu hrubý povrch kamene zarývá do rány, která se od Etany stačila stěží zacelit. Arithon, jemuž tak zbyly jen vzpomínky, neucítil ani náznak reality, kterou viděli všichni mágové, ale musel se spokojit jen s viditelným spektrem světla. Tajemná rezonance, která na tomto světě zůstala ještě po Paravianech a kterou mu Asandir ukázal v kopcích Caith-al-Caen, ho teď už netěšila ani netrýznila. Kdyby chtěl, mohl by se procházet mezi troskami Ithamonu a nic by ho už nepronásledovalo.

Moc nad stíny mu zůstala. To, zda mu jeho ostatní schopnosti vrátí čas, však netušil.

„Už to začíná,“ zatahal Jieret prince za zápěstí, aby ho vytrhl ze zadumání. Stíny se pohnuly. Uběhla chvíle, jejíž délku Arithon nedokázal odhadnout. Během ní ti, kteří z deshanských klanů zbyli, odložili náčiní a shlukli se v kruhu, aby vzdali hold svým mrtvým.

Arithon vytáhl Jieretův nůž ze země a narovnal se. „Já budu poslouchat odsud.“ Natáhl ruku, že podá dýku chlapci, ale pak se náhle uprostřed pohybu zarazil. „Mohl bych si ho nechat?“ zeptal se hocha. „Vzhledem k tomu, že to je nůž, kterým jsme uzavřeli naše pokrevní přátelství, chtěl bych si ho nechat. Abych ho měl u sebe. Abys věděl, že na tebe často myslím.“

„Takže od nás odcházíte.“ Oznamovací věta. Jieret nezněl nijak překvapeně. Ještě to nebyl muž, jenomže ani už to nebyl chlapec. Zato v sobě měl tolik cti, že se neptal na důvod. Způsobem, který v Arithonovi vyvolal bolestivé vzpomínky na Steivena, řekl: „Asi jste zapomněl, že jsem vám tenhle nůž už jednou nabízel.“

Arithon si nožem pohodil, díval se, jak se perleťová střenka při otáčení blyští a potom s plesknutím dopadá do dlaně. „Tehdy, když jsem skončil s tím nahlížením po tienelle. Já si to pamatuju.“

„Ten nůž se hodí tak na vyřezávání píšťalek z vrbového proutí,“ řekl Jieret. „Už ho nebudu potřebovat.“ A ukázal na svou novou, štíhlou zbraň, kterou měl připjatou k opasku. „Ať vás Ath provází, můj princi.“

Arithon zastrčil dýku za koženou košili. Pak k sobě Jiereta pevně přitáhl, oba se k sobě silně přitiskli, a pak od sebe hocha odstrčil k jeho lidem.

V záři slunce, která se prodírala hustou spletí listí, se všichni bojovníci Deshiru v kožených šatech ušpiněných z boje chytili za ruce. Ještě mezi sebe pustili Jiereta a potom se jejich kruh rozestoupil ještě jednou, když se objevila podsaditá postava v kůžích pobitých cvoky. Podle rázného kroku poznal Arithon Caollea. Kapitán sice měl jakýsi smysl pro šarm, ale když zde chyběla Daniina sestersky míněná ironie, všechna jeho elegance byla ta tam.

Uprostřed kruhu stál Halliron, opět ve svých zlatočerných šatech, a v rukou držel naladěnou lyrantu. Cosi zavolal.

Teď, když však byl Steiven po smrti a Caolleovi připadlo vedení klanu, nepodléhal nikomu. Dusal po zemi, konce vysokých bot mu plácaly o nohavice, ramena měl nahrbená a zarostlou bradu měl nevrle vystrčenou dopředu.

Pak za jeho zády kdosi něco řekl a mezera mezi muži se zase tiše zavřela.

Caolle, nevyspalý, poškrábaný od trní a s červenými skvrnami od toho, jak ho pokousali komáři, vypadal, jako by se chystal někoho zabít. „Vy nás opouštíte,“ oslovil Arithona.

Arithon, který taktak že sebou netrhl, když se Caolleův nesmiřitelný tón otřel o jeho rozbolavělé smysly, necítil žádný vztek. „Musím.“ Potom se zahleděl přímo do kapitánova výhružného pohledu. Potom se okolním houštím rozlehly tiché, truchlivé tóny Hallironovy lyranty. Byla to předehra k rituálu, který měl deshirské padlé vepsat do paměti. Tohle byl první projev soucitu, který příslušníci klanu projevili, a bezpochyby bude i poslední.

Ústup do bezpečí ve Fallowmere nastane ihned po skončení tohoto obřadu.

Caolle netrpělivě čekal. Pak, když naléhavost Hallironovy melodie pronikla dokonce i jeho mizernou náladou, zahákl mohutné palce za pás. „Tak to nám můžete říct proč.“

Arithon ho sledoval bez mrknutí oka. „Myslím, že víte. Kam půjdu já, tam půjde i Lysaerova armáda.“ Nadechl se.

Jako by ho Arithon nějak urazil nebo se vyhýbal odpovědi, Caolle rázně zastrčil ruce do podpaždí. Měl rád oblečení volné a utažené páskem. Zbraně, které by na něm byly vidět, by na sebe příliš rychle upoutaly pozornost. Zato těch, které vidět nebyly, si nikdo nevšiml. Sledoval svého mlčícího prince očima černýma jako hřeby na válečném štítu.

Princ Rathainu nepovolil. Tajemný tón vystřídala srdečnost a on řekl: „Nemohu vám nijak nahradit ztráty, které jste utrpěli. Ani bych vás nechtěl urážet tím, že bych vám nalhával, že nemám sílu zůstat s vámi. Vy jste mi darovali život a nabídli království. Váš vůdce mi nabídl přátelství, které je pro mne ještě vzácnější. Na oplátku dávám já své slovo Teir’s’Ffalenna, že tyto dary nepřijdou vniveč.“

Za jeho tichým hlasem se ukrývalo maximální odhodlání, které musel respektovat i Caolle. Zmocnila se ho netypická trpělivost a on si vzpomněl na baladu o Falmuir a zvláštní scénu v horní části rokliny. Byl tak shovívavý, že přešel i fakt, že se princ dokonce i po bitvě s etarrskou armádou zdráhal dát klanům celou svou důvěru.

Na mýtině pozvedl uprostřed kruhu Halliron hlas plný čistého zármutku. Arithon, kterého hudba zcela odzbrojila, se přestal ovládat. Stáhlo se mu hrdlo a on se napůl odvrátil, protože se styděl za slzy, které už v sobě nedokázal udržet. Hudba nad jeho vůlí a pocity zvítězila právě díky těmto lidem, kteří se odmítali před kýmkoliv sklonit. Cítil, jak se mu na rameni sevřela Caolleova ruka, stejně jako tolikrát, když konejšila Jiereta.

„Mohl bych zůstat s vámi,“ připustil Arithon. „Kdyby ale nebylo Lysaera. Každý, kdo mě bude chránit, se stane terčem jeho vojsk. Nechci se dočkat toho, že budou vaše klany vyhlazeny kvůli mně. A proto vás žádám, abych mohl odjet, bez doprovodu, a zůstat v ústraní až do okamžiku, kdy se budu moci vrátit a znovu v míru postavit na troskách Ithamonu nové město.“

„Zmýlil jsem se ve vás.“ Caolle ruku stáhl a několik dlouhých minut se mýtinou rozléhal jenom překrásný Hallironův hlas. Oba muži naslouchali a každého z nich pronásledovaly jiné výčitky svědomí. Pak si Caolle prohrábl ucourané šedé vlasy. „To už se nestane. Za to však žádám o svolení požádat o pomoc klany Fallowmere a potom i klany po celém kontinentu.“

„S tím nesouhlasím,“ obrátil se Arithon. Přestože na Caollea hleděl očima plnýma slz, vyzařovala z něj síla jako z vytaseného meče. „Nepřeji si, aby se mým jménem ještě někdy zabíjelo.“

Caolle ztuhl, takže by se krátké ticho dalo krájet.

Arithon udělal velice pohnuté gesto. „Má manželka a děti nepadly za oběť lovcům lidí.“ S jemností, kterou by Caolle ještě nedávno neváhal zesměšňovat, přejel princ Rathainu po nápise na náhrobku náčelníka klanu prsty, které snad byly na meč příliš jemné, ale které dokázaly v bitvě rozsévat smrt, a také tak už učinily. „To, co jsem ztratil já, se s vašimi ztrátami nedá vůbec srovnat. Podle mě by znovu postavit armádu znamenalo zopakovat tragédii, která se právě odehrála. Ale tak chladnokrevný zase nejsem. Nebo možná nejsem skutečný král. Nemám v sobě tolik krutosti, abych vás odmítl. Máte mé požehnání, když už nemáte můj souhlas. Jděte v pokoji, kapitáne. A dobře se starejte o Jiereta, kterého miluji jako svého bratra.“

Caolle k němu na znamení přátelství napřáhl dlaně a oběma rukama si s princem potřásl. Mezitímco se lesem nesla truchlivá píseň, vrhl přes jejich pevně sevřené ruce na prince dychtivý vděčný pohled. Drobná, jemná postava a zelené, hluboké oči – to vše přece jen ukrývalo mimořádnou moc. Až téměř když bylo pozdě, prohlédl Caolle muže, který neznal kompromis. Nikdy předtím by nepřipustil, že by tento nástupce na trůn Rathainu byl tak vyvolen pro osud, který pro něj znamenal vzdát se všech svých nadání. „Jednoho dne nám budete za naši podporu děkovat, Vaše Veličenstvo. Poskytujeme vám své služby rádi. Člověk by řekl, že se pro Maenalle s’Gannley v Tysanu nehodí, aby přísahala věrnost s’Ilessidovi bez jakéhokoliv varování.“ Pustil Arithonovi ruce a ustoupil dozadu. „Ať vás Ath chrání před vším zlým.“

„A vás také.“ Arithonovi se slabě pozvedly koutky úst. „Byli jsme sokové. Mně to líto není. Kdyby bylo po mém, tak by váš meč zahálkou zrezivěl. Můžete mě za to nenávidět, jak chcete.“

Caolle v sobě s ohledem na smuteční píseň, která ještě neskončila, udusil smích. „Můj meč,“ řekl rozhodně, „zreziví, až budu po smrti. Ať mě Dharkaron prokleje, tupce jednoho, jak jsem mohl přísahat věrnost tak zaslepenému snílkovi?“

„Nechal jste se napálit,“ usmál se Arithon. „Lord Steiven to provedl nám oběma.“ Otočil se a bez dlouhých ceremonií odcházel podél toku řeky pryč.

Caolle se za nim díval s hrdlem staženým, jako kdyby ho někdo škrtil. Když Halliron prohrábl struny, aby zahrál závěrečnou sloku, zašeptal kapitán deshirských klanů: „Jděte v pokoji, můj princi.“

Píseň pomalu končila, až posléze dospěla přes závěrečné takty k poslednímu tónu, který chvíli zněl a pak utichl v šustění plamenem sžíraného listí. Tou dobou už Teir’s’Ffalenn ve své potrhané černé tunice zmizel z dohledu. Zda ho skryly stromy nebo nějaký jeho trik se stínem, Caolle nevěděl.

* * *

Na Streiský hvozd padl soumrak. V jasném bílém světle, pod stromy rýsujícími se proti kobaltové obloze odpočíval Arithon na padlém bukovém kmeni. Kolena měl přitažená k hrudi a rukama je pevně objímal. Manžety rukávů mu volně splývaly k zemi a on naslouchal, jak se rozeznívá sbor žab v mokřinách. Užíval si ticha ve chvíli, kdy den pomalu usínal a pozvolna ho střídal večer. Mezi borovicemi se zatřpytila první hvězda. Zahleděl se na její krásu bez magického vnímání, které by mu pomohlo odhalit její tajemství.

Měl pořád ještě spoustu času, aby se rozhodl, kam jít. Protože se mu líbilo, že se chvíli může zabývat jen klesavými trylky drozda, zavřel oči a oddal se šepotu borových haluzí, se kterými si pohrával vítr.

Nikde kolem nebyl nikdo, komu by se musel z něčeho zodpovídat. Netížilo ho vůbec nic, snad jenom kromě svědomí a meče, který by nejraději vyměnil za lyrantu, již nechal v Etaře.

Arithon klidně seděl, dokud mu za zády hlasitě nepraskla větvička. Pak vyskočil na nohy, otočil se a stanul tváří v tvář postavě ověšené blýskajícími se zlatými řetězy a drahokamy.

Mistr pěvec Halliron před ním stál v celé své diamantové parádě, což bylo jasným znamením toho, že jeho pobyt u klanů skončil. Přepychové knoflíky, kterými měl zapnutý plášť a jež mu táhly k zemi i překrásně střižené rukávy, se kývaly a blýskaly dokonce i v tak chatrném osvětlení.

S rukama sepjatýma na popruhu, na kterém se houpala jeho lyranta, Mistr pěvec řekl: „Teď není příliš vhodná chvíle být sám, Vaše Veličenstvo.“

Arithon se dopáleně ohradil: „Ještě horší je být se skoro osmi tisíci životy, které přišly vniveč.“ Protože se však bard mohl předem dovtípit, jakou bude mít princ asi náladu, chtěl Arithon tento dojem raději ještě posílit, aby se ho zbavil. „Neprosil jsem se o soucit. Myslel jsem, že jsem Caolleovi svá přání vysvětlil dost jasně.“

Halliron lehce mlaskl jazykem o rozestoupené přední zuby. „Nemusíte se hned rozčilovat.“ Protože se zřejmě nechtěl nechat tak lehce odbýt, posadil se na kládu, ze které Arithon před okamžikem vstal. Na tmavém kabátci mu světlé vlasy zářily jako hedvábí. „Jenom mě napadlo, jestli by vás neubylo, kdybychom vyrazili spolu. Mně osobně se do Fallowmere nijak zvlášť nechce. Už jsem na severu pobyl dost.“

Arithon, teď už dopálený, se vzepřel. „Tak to ne.“ Znělo to, jako kdyby ho někdo udeřil nebo jako by v sobě potlačoval nějaký skrytý strach. „Po tomhle už chci být jenom sám. Vy byste to měl chápat ze všech nejlépe.“

„Nejste první princ, který přísahá v tak těžké době,“ pokrčil bard rameny a zlaté řetězy se mu rozhoupaly. „A Daelion ví, že nebudete ani poslední. A ani se vám nepodaří, i když se tedy hodně snažíte, odradit mě takovou estrádou sebelítosti.“

Arithon ztuhl. „Myslím, že jste toho už řekl dost.“ Bylo to varování, které Halliron přešel bez povšimnutí a z klády se ani nezvedl. Kdesi v lese drozd umlkl. Mezi větvemi zářilo ještě více hvězd než předtím a žáby vrzaly vesele dál. Soumrak už se do lesa vkradl, aniž by si ho někdo všiml, a teď už šero pohltilo i blýskající se topasy.

Chatrný dojem klidu byl najednou v nenávratnu. Do ticha, které se rozhostilo, se ozval Arithon: „Ath se smiluj nade mnou, vždyť já jsem přece zůstat musel. Copak si myslíte, že bez mé magie a bez mých stínů by někdo vůbec přežil, aby si poslechl váš žalozpěv za deshirské padlé?“

„No, tak to už máte za sebou,“ řekl Halliron nevzrušeným hlasem. „Pocit viny ještě nikomu v ničem nepomohl. Jediná věc, která člověku může být z minulosti něco platná, je schopnost postarat se o svou budoucnost. Můžete se snažit, aby už takové okolnosti nikdy nenastaly.“

„A já myslel, že přesně to dělám.“ Arithonovo rozhořčení právě dosáhlo bodu, ve kterém k sobě pouštěl jen bolest. Neustále ho pronásledovala myšlenka, že Lysaerova smrt a konec prokletí Desh-thiere byla vyvážená na druhé straně Jieretovým životem. Vládce Stínu dodal trpce: „Šel byste už pryč? Myslím, že to přežiju i bez těch vašich rad.“

„No, možná. I když jsem to spíš já, kdo za vámi přišel s prosíkem.“ Mistr pěvec se založenýma rukama upřel pohled na půdu mezi špičkami bot. „Kdybyste mě poslouchal a jen na chvilku zkrotil ty svoje s’ffalennské výčitky svědomí, viděl byste, že jsem starý muž. Hodil by se mi mladý pomocník, až mi tady v těch močálech někde zapadne drožka, a někdo by mohl sedět vedle mě, až mi déšť zase uhasí oheň.“ S uličnickým úsměvem v koutku úst vzhlédl vzhůru. „Nevadí přece, že se ještě máte čemu učit. Pokud ty vaše prsty budou co k čemu, jak vypadají, nabízím vám pokorně místo minstrelského učedníka, Vaše královské Veličenstvo. Přijímáte?“

Arithon na něho hleděl se zamítavým výrazem na tváři. Ztěžka dosedl na kládu, až si narazil loket o větev a zapletl se lýtkem do pochvy u pasu, na niž dočista zapomněl. Polohlasně zaklel.

Napjatý, leč mírně pobavený Halliron se pousmál. „To je to tak těžké rozhodnutí? Nemůžete přece dělat, jak vás to strašně překvapilo.“

„Ne,“ zasípal Arithonovi dech v hrdle. „Umí minstrel Felirin věštit?“

„Cože?“ vyděsil se Mistr pěvec. V očích se mu objevila hrůza a klouby mu zbělely, jak zaťal ruce v pěst.

Arithon se na něj podíval a usmál se. „No, to máte tak. Felirin mě jednou přinutil něco slíbit, kdybyste ke mně někdy přišel a nabídl mi místo učedníka.“

„A?“ Halliron zněl napůl udušeně. Obě ruce měl zvednuté k hrdlu, jako by potřeboval pomáhat s dýcháním. „A?“

„Tak to budu muset přijmout,“ odpověděl Arithon. „Poslední dobou dělám všechno, jen neruším daná slova. Už tak jsem si to s Pánem Osudu rozházel dost.“

„Ty ďáble!“ vyskočil Halliron na nohy tak rychle, že se lyranta rozezněla na protest.

„No, však vy jste si zase usmyslel, že mě budete poučovat,“ smál se Arithon s radostí, která pohltila poslední zbytky zášti. „Ať mě šlak trefí, měl jsem sto chutí vás za to zabít.“

„Tak to už jsi trochu propásl. Nosíš u pasu nejmocnější meč na celé Atheře a ani jednou tě nenapadne ho použít.“ Halliron rozvážně vykročil. „Mám poníka a bryčku schovanou někde nahoře u Tal Quorin. Až je najdeme, udělám pořádný čaj.“

Pak se zarazil tak rychle, že se mu Arithon stačil jen taktak vyhnout. „Ne,“ pravil Halliron a zvučný hlas mu zjihl. „Ne. Čaj nepotřebuju. Vlastně ho ani vůbec nechci.“ Pak si ve tmě sundal lyrantu a rozvázal naolejované přezky. „Zahraj mi tu melodii, jak jsem tě o ni jednou prosil.“ Ani nečekal na odpověď a strčil svůj překrásný nástroj svému učedníkovi do náruče.

Arithon přejel prsty po zdobené ozvučné desce a nadechl se vůně vosku, pryskyřice a vzácného dřeva. Nemohl ze sebe dostat jediné slovo. Bál se pohnout, aby své křehké štěstí nějak nezničil. Halliron přece mu položil do rukou lyrantu a učinil tak něco, po čem z celého srdce toužil.

V letním soumraku zazpíval drozd poslední trylek. Vrzání cvrčků nikde nerušily žádné kroky. Po chvilce váhání odložil Arithon i poslední obavy. Konečně seznal, že se z lesa nikdo nevyřítí a nezačne v něm probouzet výčitky svědomí, které by neunesl.

Tuto noc i všechny následující totiž bude volný. Může sedět, přiložit ruce ke stříbrným strunám a konečně vtělit svůj zármutek do hudby.

Úvahy

V močálu Mirthlvain pomáhají Asandir a Dakar Verrainovi na jeho obhlídce černých jezírek, aby se podívali po meth-hadech, než se začnou množit. Traithe a Kharadmon jsou v Shandu. A zatímco Bratrstvo vkládá všechny naděje jižní části kontinentu do prince vychovávaného doposud v ústraní, sleduje strážce Althain dva prokleté královské nástupce, kteří přežili, a čeká na jakýkoliv náznak toho, že by mělo Proroctví Černé růže stále ještě nějakou šanci na naplnění…

* * *

V Koriasu hodinu po východu slunce podává první čarodějka Lirenda své nadřízené, Morriel Nejvyšší, hlášení. Ta nešťastně poslouchá, že sestry, které měly sledovat Vládce Stínu s pomocí vibrací páté dráhy, jeho stopu ztratily…

* * *

V temné kobce Citadely spočívá za trojitým kruhem kouzel Věčná mlha, která kdysi halila Atheru před slunečními paprsky, a pokud snad tuší, že její prokletí, které má dva nevlastní bratry zničit, bylo téměř zlomeno, dál nehybně čeká, plná nenávisti…

Slovníček

ADON – socha krále z rodu kentaurů, jednoho z dvojčat, která založila královský rod paravianské rasy Ilitharis během Prvního věku. Socha tvoří jednu stranu oblouku Stojící brány na cestě vedoucí soutěskou Orlan v Camris, království Tysan.

výslovnost: ej-don

základ slova: daon – zlato

ALATHWYR – jedna z pěti věží, postavených Paraviany v polovině Prvního věku v Ithamonu, knížectví Daon Ramon v Rathainu. Tato stavba z bílého alabastru je podporována Moudrostí. Ze čtyř věží, které přežily Třetí věk, stojí na severní straně. Lidé tyto věže často nazývali Kompas nebo Sluneční věže.

výslovnost: a-lat-wyr, důraz na prostřední slabiku

základ slova: moudrost: alath – vědět; wyr – všechno, celek

ALITHIEL – jeden z dvanácti mečů z Isaeru, ukutých kentaurem Fferetonem s’Darianem v Prvním věku z kovu získaného z meteoritu. Předávali si ho Paraviané, získal další jméno Dael Farenn neboli Stvořitel králů, poněvadž jeho nositelé často nastupovali po královských rodech na trůn. Nakonec byl na počátku Druhého věku za odměnu darován Kamridianu s’Ffalennovi za jeho srdnatost při obraně princezny Taliennse.

výslovnost: a-lith-í-el

základ slova: alith – hvězda; iel – světlo, paprsek

ALTHAIN – věž, postavená počátkem Druhého věku na okraji pouště Utrpení, aby se v ní uchovaly záznamy dějin Paravianů. Ve Třetím věku se v ní začaly shromažďovat záznamy všech pěti královských dynastií lidí po povstání, pod dohledem Sethvira, strážce Althain a čaroděje Bratrstva.

výslovnost: ól-tein

základ slova: alt – poslední; thein – věž, svatyně

AMROTH – království ve světě za západní Bránou, v Dascen Elur, v němž vládnou potomci prince, vyhnaného Bránou mezi světy za dob povstání, v Třetím věku těsně po nástupu Věčné mlhy.

výslovnost: am-rot

základ slova: am – stav; roth – bratr

ANGLEFEN – bažina v Deshiru, království Rathain. Stejnojmenné město s přístavem u ústí řeky do Zálivu bouří. Jeden z šesti přístavů, které spojují námořní cesty s Etarrou.

výslovnost: angl-fen

základ slova nepochází z paravianštiny

ARAETHURA – travnatá rovina v jihozápadním Rathainu. Stejnojmenné knížectví na stejném místě. V průběhu Druhého věku hojně osídlené Riathany. Ve Třetím věku tato oblast využívána jako pastviny kočovnými pastýři.

výslovnost: ár-áj-tú-ra

základ slova: araeth – tráva; era – místo, země

ARAITHE – rovina na severu od Etarry, knížectví Fallowmere, království Rathain. Během Prvního věku byla využívána Paraviany ke vzkříšení mystérií a prochází tudy pátá energetická dráha. Kamenné portály vedou do Ithamonu a na ostrov Meth.

výslovnost: arejt

základ slova: araithe – rozptýlit, poslat; vychází z využívání páté dráhy

ARITHON – syn Avarův, princ Rathainu, 1504. Teir’s’Ffalenn po zakladateli rodu Torbrandovi – Třetí věk, rok 1. Znám i jako Vládce Stínu a Zkáza Desh-thiere.

výslovnost: ar-i-ton

základ slova: arithon – kovář osudu; člověk s jasnovideckými schopnostmi

ASANDIR – čaroděj Bratrstva. Další jméno – Stvořitel králů, poněvadž korunoval všechny nejvyšší krále z řad lidí, kteří vládli ve Věku lidí (Třetí věk). Po nástupu Věčné mlhy vykonával pro Bratrstvo úkoly po celém kontinentu. Nazýván rovněž Krotitel démonů díky zručnosti s ovládáním iyatů, Tišitel bouří a Nositel změn na památku svých činů koncem Druhého věku, kdy na Atheru dorazili první lidé.

výslovnost: A-san-dýr

základ slova: asan – srdce; dir – kámen

ATAINIE – severovýchodní knížectví Tysanu.

výslovnost: a-taj-ni-e

základ slova: ithain – třetí; ia – přípona značící „třetí země“, paravianský původ

ATH STVOŘITEL – prvotní vibrace, síla prostupující veškerý život.

výslovnost: ath jako v anglickém výraze „math“

základ slova: ath – prvotní, první

ATHERA – jméno kontinentu, na kterém se nachází pět nejvyšších království. Jeden ze dvou hlavních světadílů na planetě.

výslovnost: a-te-ra

základ slova: ath – prvotní síla, era – místo; „Athův svět“

ATHLIEN – rasa Paravianů – děti slunce. Drobná rasa připomínající skřítky, jejichž znalosti mystérií však sahaly nesmírně hluboko.

výslovnost: at-lí-jen

základ slova: ath – prvotní síla; lien – milovat; Athem milovaní

ATHLIERIE – obdoba nebe, místo po konci fyzického života, na které se odebírá duše.

výslovnost: at-lí-é-rie

základ slova: ath – prvotní síla; /;“ era – vysoce postavené místo nebo země plná harmonie

AVAR s’FFALENN – král pirátů z Karthanu, ostrova na světě Dascen Elur, ležícím za západní Bránou. Otec Arithona, také Teir’s’Ffalenn, 1503. potomek Torbranda, který založil královský rod s’Ffalennů ve Třetím věku v roce 1.

výslovnost: a-var

základ slova: avar – vzpomínka

BRATRSTVO SEDMI – čarodějové, kteří odpřisáhli udržovat zákony základní rovnováhy a naděje na Atheře.

BRIANE – jméno válečné lodi, jež byla poškozena v bitvě s brigou pod vedením Avara Karthanského. Později zajala Arithona s’Ffalenna a převezla jej na Jižní ostrov a poté do Přístavu Králů v Dascen Elur.

výslovnost: bra-ien

základ slova: brianne – racek

CAILCALLOW – bylina rostoucí na blatech, která se využívá ke zmírnění horečky.

výslovnost: kejl-kolou

základ slova: cail – list; calliew – mast

CAITH-AL-CAEN – údolí, kde Paraviané rasy Riathan (jednorožci) při slavnostech rovnodennosti a slunovratu obnovovali athael neboli osud světa. Zde také Paraviané rasy Ilitharis přidělili první jména zimním hvězdám a včlenili je tak do svého jazyka. Koncem Třetího věku zkomoleno na Kastelán.

výslovnost: keist-al-kein, rytmicky, důraz na první a poslední slabiku, na první slabice melodie stoupá, na poslední klesá

základ slova: caith – stín; al – nad, caen – údolí; „údolí Stínů“

CAITHDEIN – paravianský výraz pro nejvyššího královského rádce. Také osoba vykonávající za nepřítomnosti panovníka funkci regenta neboli správce.

výslovnost: keist-dei-in

základ slova: caith – stín; ďein – za křeslem; „Stín trůnu“

CAITHLES – les v Taerlinu, jihovýchodním knížectví Tysanu.

výslovnost: kejt-les

základ slova: caith – stín; les stínů

CAL – jméno Sethvira mezi smrtelníky předtím, než přísahal Bratrstvu sedmi.

výslovnost: kal

základ slova nepochází z paravianštiny (z angličtiny – Calum)

CAMRIS – severní knížectví Tysanu. Původní mocenské sídlo bylo v Erdane.

výslovnost: kam-ris

základ slova: caim – kříž; ris – cesty; „křižovatka“

CAOLLE – válečný kapitán klanů Deshiru, království Rathain. Nejprve vychovával lorda Steivena, hraběte severu a caithdein Rathainu, a pak působil v jeho službách.

výslovnost: kej-ol

základ slova: caille – tvrdohlavý

CIANOR, PÁN SLUNCE – narozen v Caith-al-Caen v Prvním věku r. 615. Přežil leornský masakr (vyvolaný methuri neboli duchy nenávisti z Mirthlvainského močálu) v roce 815 a vedl odvetnou bitvu na Bordirionské pláni (která byla počátkem Druhého věku pohlcena bažinami). Roku 826 byly jeho jednotky poraženy Khadrimy u Erdane. Těžce zraněný Cianor unikl do Araethury. Zmrzačený dočkal příchodu Bratrstva sedmi, když bylo vytvořeno Kráterové jezero v Prvním věku r. 827. Vyléčen čaroději Bratrstva. Roku 902 jmenován správcem záznamů, roku 1542 Druhého věku po zavraždění krále Marin Eliathe království opět sjednotil. Korunován nejvyšším králem Athery v Druhém věku 2545, kterým byl až do své smrti, když ho povolalo do války v Druhém věku 3651 povstání Khadrimů.

výslovnost: kí-a-nor

základ slova: cianor – zářit

CIERL-ANKESHED – jed některých mutací meth-hadů, který způsobuje rozpad nervové tkáně. Téměř okamžitě následuje paralýza a o několik dní později smrt. Jed, proti kterému není známá protilátka, je žíravý a může proniknout do těla kontaktem s kůží.

výslovnost: kí-erl-an-keš-id

základ slova: cierl – nerv; ankeshed – bolest, agónie

CILADIS ZTRACENÝ – čaroděj Bratrstva, který opustil kontinent ve Třetím věku roku 3462, aby pátral po paravianských rasách poté, co zmizely po povstání.

výslovnost: kil-a-dis

základ slova: cael – list; adeis – šeptat; cael’adeis – hovorový výraz značící „nekonečná laskavost“

CILDORN – město v Deshiru v království Rathain, vyhlášené koberci a tkaninami. Stojí na uzlu třetí dráhy a původně Paravianům sloužilo jako základna.

výslovnost: kil-dorn

základ slova: cieal – nit; dorn – síť; „tapiserie“

CORITH – ostrov na západ od pobřeží Havishe v Západním moři. Jako první sem dopadly sluneční paprsky po porážce Desh-thiere.

výslovnost: kor-it

základ slova: cori – lodě, plavidla; itha – pět podle pěti přístavů pod městem

CITADELA – hluboká kobka ve stejnojmenné hoře, ve které se po celé tři věky uchovávaly nebezpečné bytosti. Nachází se v knížectví Západní Hally, království Melhalla. Právě na tomto místě byla uvězněná Desh-thiere.

výslovnost: citadela

základ slova nepochází z paravianštiny

DAELION, PÁN OSUDU – „entita“ vybudovaná vírou smrtelníků, která rozhodovala o osudu ducha po smrti. Je-li Ath primární vibrace nebo životní síla, Daelion ovládá projevy svobodné vůle.

výslovnost: dei-el-í-on

základ slova: dael – král nebo vládce; (‘on – osudu

DAEL FARENN – Stvořitel králů, jméno meče Alithiel a také jedno z mnoha paravianských jmen čaroděje Bratrstva – Asandira.

výslovnost: dei-el-far-en

základ slova: dael – král; feron – stvořitel

DAELTHAIN – pátá věž Kompasu neboli Slunečních věží vybudovaná Paraviany v pevnosti v Ithamonu. Byla to Královská věž a strážila ctnost Spravedlnost. Její klenba se propadla po vraždě Marin Aliathe a v průběhu povstání se zhroutila. V době boje s Věčnou mlhou z ní zůstaly pouze základy.

výslovnost: dei-el-tei-in

základ slova: dael – král nebo vládce; thein – věž, svatyně

DAELTIRI – meč, který si předávali s’ilessidští králové. Vykován ve Druhém věku 1240 paravianskými řemeslníky na památku okamžiku, kdy Jaest s’Ilessid přijal v Avenoru korunu.

výslovnost: dei-el-tý-rí

základ slova: dael - král, vládce; tieri – ocel

DAENFAL – město na břehu jezera na hranici pustin Daon Ramon v Rathainu.

výslovnost: daj-en-fol

základ slova: daen – jíl; fal – červený

DAKAR, ŠÍLENY VĚŠTEC – ve Třetím věku po nástupu Věčné mlhy učedník čaroděje Bratrstva – Asandira. Podle nepodložených pramenů to byl právě Dakar, kdo předpověděl pád králů Havishe, a Bratrstvo tak mohlo zachránit dědice trůnu. Vyslovil Proroctví západní Brány, které předpovídá zkázu Věčné mlhy, a také Proroctví Černé růže, které se zmiňuje o znovusjednocení Bratrstva.

výslovnost: da-kar

základ slova: dakiar – nemotorný

DANIA – manželka správce Rathainu, Steivena s’Valerienta.

výslovnost: da-ní-a

základ slova: deinia – vrabec

DAON RAMON, PUSTINY – ústřední knížectví Rathainu. Riathané (jednorožci) zde rodili a vychovávali potomky. Pustiny se staly součástí názvu až od nástupu Věčné mlhy, kdy byla řeka Severnir rozhodnutím radních Etany odkloněna od pramene.

výslovnost: dei-on rá-mon

základ slova: daon – zlato; ramon – kopce, návrší

DARI S’AHELAS – princezna Shandu, která při vpádu Věčné mlhy uprchlá západní Bránou, aby unikla povstání vyprovokovanému Davienem. V základních znalostech síly ji cvičil Sethvir, aby tak zvýšil její šance na přežití. Její potomci vládli v Rauvenu na Dascen Elur.

výslovnost: da-ri

základ slova: daer – řezat

DAVIEN ZRÁDCE – čaroděj Bratrstva, který měl na svědomí velké povstání, při němž byli po vpádu Desh-thiere svrženi nejvyšší králové. Ve Druhém věku roku 5129 byl rozhodnutím Bratrstva odsouzen k působení pouze v nehmotné podobě. Mezi Davienovy práce patří Fontána Pěti století poblíž Mearth na světě Rudé pouště za západní Bránou, kobka v Citadele a také chodba Kewar v pohoří Mathorn.

výslovnost: da-ví-en

základ slova: dahvi – blázen

DASCEN ELUR – svět za západní Bránou, tvořen zejména souostrovími. Jsou tady království Rauven, Amroth a Karthan. Sem se po povstání uchýlili tři vyhnaní nástupci králů.

výslovnost: das-en-el-ur

základ slova: dascen – oceán; e‘Her – malá země

DESH-THIERE – Věčná mlha, která vpadla na Atheru z okolních světů jižní Bránou v roce 4993 Třetího věku. Její další vpád byl odříznut čarodějem Bratrstva – Traithem. V západním Shandu byla přemožena a pětadvacet let potlačována, dokud povstání nepřerušilo mír a nejvyšší králové nebyli přinuceni vrátit se do svých rozvrácených království.

výslovnost: deš-tý-ér-e

základ slova: desh – mlha; thiere – duch

DESHANÉ – barbarské klany obývající Streiský hvozd v knížectví Deshir, království Rathain.

výslovnost: dešané

základ slova: deshir – mlhavý

DESHIR – severozápadní knížectví Rathainu.

výslovnost: de-šir

základ slova: deshir – mlhavý

DHARKARON MSTITEL – v legendách nazývaný Athův anděl msty. Jezdí v kočáře taženém pěti koňmi a dopravuje špatné lidi Sithaerovi. Podle vyznavačů Atha je Dharkaron černá nit, kterou smrtelníci tvoří s pomocí Atha prvotní vibrace a vytvářejí tak potrestání sebe sama a pocity viny.

výslovnost: dark-ér-on

základ slova: dhar – zlý; khiaron – soudce

DIEGAN – velitel vojenské posádky v Etaře. Velel výpravě proti Deshanům, která měla porazit Vládce Stínu.

výslovnost: dý-gen

základ slova: diegan – švihácká ozdoba

DURMAENIR – kentaur, syn zbrojíře, jenž ukul dvanáct isaerských mečů. Pro Durmaenira, který zahynul v bitvě s Khadrimy v Prvním věku, byl vyroben meč Alithiel.

výslovnost: dur-mei-e-nýr

základ slova: dir – kámen; maenien – padlý

EDAL – druhá nejmladší dcera Danie a Steivena s’Valerienta.

výslovnost: í-dol

základ slova: e – předpona značící malý; dal – světlovlasý

ELAIRA – čarodějka Koriathain. Původně dítě ulice, koupená pro výcvik Koriani v Morvain.

výslovnost: í-lei-ra

základ slova: e’ předpona značící malý; laere – půvab

ELDIR s’LORNMEIN – princ Havishe a poslední žijící potomek královského rodu s’Lornmeinů. Vyrůstal jako barvič vlny, dokud ho nezačali vychovávat čarodějové Bratrstva pro vládu po porážce Věčné mlhy.

výslovnost: el-dyr

základ slova: eldir – zvážit, rozmyslet si

ELSHIAN – bard a výrobce nástrojů z rasy Paravianů Athlien. Vyrobil lyrantu, která byla svěřena mistrovskému bardovi Athery.

výslovnost: el-ší-an

základ slova: e‘ashian – malý zázrak, div

ENITHEN TUER – věštkyně, působící ve městě Erdane. Asandir u ní přebýval, když projížděl přes Camris Tysanem.

výslovnost: en-it-en tu-er

základ slova: en‘wethen – jasnozřivá; tuer – stařena

ERDANE – staré paravianské město, později ovládnuté lidmi. Sídlo hrabat Camris až do nástupu Desh-thiere a do povstání.

výslovnost: er-dei-na

základ slova: er-deinia – dlouhé zdi

ETARRA – trhové město postavené u průsmyku Mathorn měšťany po povstání, které smetlo Ithamon a nejvyšší krále Rathainu. Hnízdo korupce a intrik, ovládá sever země.

výslovnost: í-tar-a

základ slova: e‘předpona značící malý; taria – uzly

FALLOWMERE – severozápadní knížectví Rathainu.

výslovnost: fel-ou-mýr

základ slova: fal-ei-miere – doslova „obraz stromu“ – hovorový výraz pro místo s dokonalými stromy

FALMUIR – město, kdysi království Melhally, zničené během války o trůn. Nikdy nebylo znovu vybudováno.

výslovnost: fal-mu-ir

základ slova: ffael – temný; muir – důvod

FELIRIN – zpěvák, který se přidal k Asandirově družině cestou do Erdane.

výslovnost: fel-ír-in

základ slova: /ě/ – rudý; lyron – zpěvák

FFERETON s’DARIEN – kentaur – zbrojiř, který vykoval dvanáct isaerských mečů a mezi nimi i Alithiel.

výslovnost: fér-et-on

základ slova: ffereton – řemeslník/mistr

GHENT – hornaté knížectví v království Havish, kde se ukrýval princ Eldir.

výslovnost: gent

základ slova: ghent – hrubý

GNUDSOG – etarrský polní kapitán pod vedením lorda Diegana, první důstojník v bitvě o Streiský hvozd.

výslovnost: gnud-sog

základ slova: gianud – tuhý; sog – ošklivý

GRITHEN – poslední zástupce hrabat z Erdane. Vedl přepad Asandirovy družiny v soutěsce Orlan.

výslovnost: gri-ten

základ slova: kierth – chyba

HADIG – velitel lukostřelců etarrské vojenské posádky.

výslovnost: hej-dig

základ slova nepochází z paravianštiny

HALLIRON – atherský Mistr pěvec ve Třetím věku. Svůj titul získal po svém učiteli jménem Murchiel v roce 5597.

výslovnost: hal-ír-on

základ slova: hal – bílý; lyron – zpěvák

HAVISH – jedno z pěti království na Atheře, jak je definovalo Bratrstvo sedmi. Vládne zde královský rod s’Lornmeinů. Znak – zlatý sokol na červeném poli.

výslovnost: hav-iš

základ slova: havieshe – sokol

HRADNÍ MYS – přístavní město na západním cípu Západní cesty v knížectví Atainia v Tysanu.

ILITHARIS – Paraviané – kentauři, jedna ze tří téměř nesmrtelných starých ras. Zmizeli za časů vpádu Věčné mlhy.

výslovnost: i-li-ta-ris

základ slova: i’lith’earis – strážce/ochránce tajemství

ISAER – ohnisko síly postavené v průběhu Prvního věku v Atainii v království Tysan jako zdroj síly pro paravianskou pevnost stejného jména.

výslovnost: i-sei-er

základ slova: (‘saer – kruh

ITHAMON – město postavené na páté dráze v pustinách Daon Ramon v království Rathain. Původně paravianská pevnost. Zde se nachází Kompas neboli Sluneční věže. Během Třetího věku se stal Ithamon sídlem nejvyšších králů Rathainu a v roce 5638 odsud princové Lysaer s’Ilessid a Arithon s’Ffalenn bojovali proti Věčné mlze.

výslovnost: it-a-mon

základ slova: tíha – pět; mon – jehla, věž

IYAT – atherský duch na bázi energie, okem neviditelný. Působí jako poltergeist tak, že se náhle zmocňuje různých předmětů. Získává sílu z přírodní energie – z ohně, z vln, z blesků.

výslovnost: í-at

základ slova: iyat – zlomit

JIERET s’VALERIENT – syn a nástupce lorda Steivena, náčelníka klanu Deshiru, hraběte severu a caithdein Rathainu. Před bitvou o Streiský hvozd uzavřel s Arithonem Teir’s’Ffalennem pokrevní přísahu.

výslovnost: džír

základ slova: jieret – trn

KARMAK – rovina v severní části knížectví Camris v Tysanu. V Prvním věku se zde odehrálo nespočetně bitev, ve kterých se paravianské jednotky postavily hejnům Khadrimů, pocházejících ze sopečných pohoří v severní části Tornirského pohoří.

výslovnost: kar-mek

základ slova: karmak – vlk

KARTHAN – království ve světě Dascen Elur za západní Bránou, ve kterém vládli králové pirátů, s’ffalennští dědicové prince vyslaného do vyhnanství během vpádu Věčné mlhy.

výslovnost: kart-an

základ slova: kar‘eth‘an – pirát/ten, kdo loupí

KARTHSKÝ – z Karthanu, výraz vyjadřující národnost.

výslovnost: kart-ský

základ slova: kar‘eth‘an – pirát

KASTELÁN – zkomolené jméno Caith-al-Caen, údolí Stínů, viz výše.

výslovnost: kastelán

KHADRIMOVÉ – létající plazi schopní plivat oheň, kteří sužovali Druhý věk. Ve Třetím věku byli vytlačeni a zajištěni v sopečných pohořích na severu Tysanu.

výslovnost: ká-drim

základ slova: khadrim – drak

KHARADMON – čaroděj Bratrstva sedmi, nehmotný od té doby, co Khadrimové spolu se Seardluiny srovnali se zemí paravianské město Ithamon v Prvním věku 3651. Díky Kharadmonově zásahu byli ti, kteří útok přežili, přepraveni do bezpečí s pomocí ohniska síly na páté dráze.

výslovnost: ka-rad-mun

základ slova: kar‘riad en mon – dá se přeložit jako zamotaná nit na jehle

KIELING – jedna ze čtyř věží Kompasu nebo Slunečních věží v Ithamonu v pustinách Daon Ramon v království Rathain. Její kameny k sobě poutá Slitování.

výslovnost: kí-íl-ing

základ slova: kiel‘ien – základ je lítost, s příponou se překládá jako slitování

KORIANI – přivlastňovací způsob slova Koriathain, viz o něco níže.

výslovnost: kor-í-ah-ní

KORIAS – jihozápadní knížectví Tysanu.

výslovnost: kor-í-as

základ slova: cor – loď, plavidlo; ťesh – hnízdo, útočiště

KORIATHAIN – řád čarodějek řízený osmi představenými, které vede nejvyšší čarodějka. Nové členy vychovávají z osiřelých dětí nebo z dcer věnovaných do jejich služeb rodiči. Obřad zasvěcení s sebou nese přísahu poslušnosti, jež ducha dětí naladí k ovládání Nejvyšší.

výslovnost: kor-í-ah-tein

základ slova: koriath – řád; ain – patřící

LANSHIRE – severozápadní knížectví Havishe. Jméno podle pouští ve Scarpdale, kde se v Prvním věku bojovalo se Seardluiny, kteří zdejší půdu roztavili.

výslovnost: lán-šír

základ slova: lan‘hansh‘era – místo horkých písků

LIRENDA – vrchní představená čarodějka řádu Koriani. Hodlá jednou nastoupit na místo Morriel.

výslovnost: lír-end-ah

základ slova: lyron – zpěvák; di-ia – disonance (pomlčka značí fonetický ráz)

LUHAINE – čaroděj Bratrstva sedmi – nehmotný od pádu Telmandiru. Luhaineova těla se zmocnil dav, když v transu zajišťoval únik královského nástupce do Havishe.

výslovnost: lu-hei-ne

základ slova: luirhainon – ochránce

LYRANTA – nástroj, na který na Atheře hrají bardi. Má čtrnáct strun a je laděna do sedmi tónů. Dva páry strun jsou struny basové, laděné v oktávách, a zbylých pět páruje melodických – spodní tři jsou laděné v oktávách a horní dva unisono.

výslovnost: lir-ant-a

základ slova: lyr – píseň; anthe – skříňka

LYSAER s’ILESSID – princ Tysanu, 1497. nástupce Halduina, jenž založil rod ve Třetím věku v roce 1. Při narození obdařen mocí nad Světlem a Zkázou Desh-thiere.

výslovnost: ly-sej-er

základ slova: Ha – světlý, žlutý nebo světlo; saer – kruh

MADREIGH – zvěd z deshirského klanu. Jeden z jedenácti mužů, kteří zcela neohroženě stanuli po boku’Jiereta v bitvě o Streiský hvozd.

výslovnost: má-dri

základ slova: madrien – věrný

MAENALLE s’GANNLEY – správkyně a caithdein Tysanu.

výslovnost: mej-nal-e

základ slova: maeni – spadnout, přetrhnout; alli – ochránit, zachránit, také spojit

MAIEN – přezdívka Maenallina vnuka – Maenolla.

výslovnost: maj-en

základ slova: maien – myš

MAENOL – nástupce Maenalle s’Gannley, správkyně a caithdein Tysanu.

výslovnost: mei-nol

základ slova: maeni‘alli – spojovat

MAINMERE – město u pramene řeky Valenford v království Tysan. Postavili ho měšťané na místě, které bylo původně udržované volné, protože tudy procházela druhá dráha.

výslovnost: mejn-mír

základ slova: maeni – padnout, přerušit; miere – vzpomínky; volný překlad – přerušený tok

MARIN ELIATHE – paravianský král, jenž byl zavražděný ve vlastních komnatách úkladným vrahem v Druhém věku roku 1542.

výslovnost: már-in-el-í-jat

základ slova: marin – událost; e‘ti – v souladu s něčím; ath – prvotní síla

MARL – hrabě Fallowmere a náčelník klanu v době bitvy o Streiský hvozd.

výslovnost: marl

základ slova: marle – křemen

MATHORN – pohoří táhnoucí se královstvím Rathain od východu na západ.

výslovnost: math-orn

základ slova: mathien – obrovský

MATHORNSKÁ CESTA – cesta, která vede k jižní části pohoří Mathorn a vstupuje ze západu do Etarry.

výslovnost: math-orn

základ slova: mathien – obrovský

MEARA – dcera Steivena, hraběte severu, a Danie. Jieretova starší sestra.

výslovnost: mé-ra

základ slova: meara – vrba

MEARTH – město za západní Bránou v Rudé poušti. Všichni jeho obyvatelé podlehli stínům Mearth, které byly stvořeny čarodějem Bratrstva Davienem, aby ochraňovaly Fontánu Pěti století. Stíny jsou kouzla – živená světlem – která připoutávají mysl oběti na nejbolestnější vzpomínky.

výslovnost: me-art

základ slova: mearth – prázdný

MELOR – řeka v knížectví Korias, v království Tysanu. V jejím ústí leží přístavy Západní Lhoty.

výslovnost: mel-or

základ slova: maeliur – ryba

METHLAS – rozsáhlé jezero v knížectví Radmoor v Melhalle.

výslovnost: met-las

základ slova: meth‘ilass‘an – utopené, potopené věci

METH-HADI – geneticky zmutovaní kříženci, zbylí po stvoření z Prvního věku, jež se nazývalo methuri (duch nenávisti). Tato stvoření, příbuzná iyatům, napadala živé hostitele, které nutila vytvářet různé mutace vedoucí k oslabeným druhům a ty tak rozšířily jejich výběr potenciálních hostitelů.

výslovnost: meth jako anglický výraz „death“

základ slova: meth – nenávist

METHURI – parazit příbuzný iyatům, napadající živá zvířata. Ve Třetím věku už byli vyhynuli, ale jejich zmutovaní hostitelé se dále množí v Mirthlvainském močálu.

výslovnost: meth-iur-í

základ slova: meth – nenávist; thiere – duch

MIN PIERENS – souostroví na západě království Západního Shandu v Západním moři.

výslovnost: min-pier-ins

základ slova: min – fialové; pierens – pobřeží

MIRTHLVAINSKÝ MOČÁL – bažiny plné nebezpečných zmutovaných druhů, na západ od Tiriackých hor v knížectví Midhalla v Melhalle. Nikdy nezůstal bez dozoru. Od nástupu Věčné mlhy byl za strážce určen Verrain.

výslovnost: mir-tl-vein

základ slova: myrth – zhoubný; vain – bláto

MORFETT – svrchovaný starosta Etarry v době, kdy se Bratrstvo po zajetí Věčné mlhy snažilo znovu nastolit monarchii.

výslovnost: mór-fet

základ slova nepochází z paravianštiny

MORRIEL – nejvyšší čarodějka Koriathain od Třetího věku 4212.

výslovnost: mor-riíl

základ slova: moar – chamtivost; riel – stříbro

MORVAIN – město v knížectví Araethura v království Rathain na pobřeží Instrellské zátoky. Rodiště Elairy.

výslovnost: mor-vein

základ slova: morvain – trh podvodníků

NARMS – město na pobřeží Instrellské zátoky, postavené počátkem Třetího věku lidmi jako řemeslné centrum. Známé díky svým barvírnám.

výslovnost: narms

základ slova: narms – barva

ORLAN – soutěska v Thaldeinských horách a sídlo západní základny klanů z Camris, království Tysan. Asandirova družina tu byla přepadena Grithenem cestou do věže Althain.

výslovnost: or-lan

základ slova: irlan – římsa

ORVANDIR – knížectví v severovýchodním Shandu.

výslovnost: or-van-dýr

základ slova: orvein – pomačkaný; dir – kámen

PARAVIANÉ – jméno tří starých ras, jež sídlily na Atheře před lidmi. Jsou to kentauři, děti slunce a jednorožci. Tyto rasy přirozenou cestou neumírají. Zosobňují energii světa a jsou přímým spojením s Athem stvořitelem.

výslovnost: par-ai-ví-ané

základ slova: para – velký; i‘on – osud nebo „velká záhada“

PESQUIL – vůdce severního spolku lovců lidí v době bitvy o Streiský hvozd. Díky jeho strategiím utrpěly deshirské klany tak citelné ztráty.

výslovnost: pes-kil

základ slova nepochází z paravianštiny

QUEN – pomatenec, který slouží nejvyšší čarodějce Koriathain Morriel.

výslovnost: kjú-en

základ slova: quenient – choromyslný

RATHAIN – království Athery pod vládou potomků Torbranda s’Ffalenna od roku 1 Třetího věku. Znak – černostříbrný leopard v zeleném poli.

výslovnost: rathain

základ slova: roth – bratr; thein – věž, svatyně

RAUVEN – věž, domov s’ahelaských mágů, kteří vychovali Arithona s’Ffalenna a vycvičili ho v ovládání síly. Nachází se na vnějším světě Dascen Elur za západní Bránou.

výslovnost: ró-ven

základ slova: ramen – zaříkávání

RENWORTA – rostlina vyskytující se na Atheře. Z bobulí je možné připravit jedovatou směs.

výslovnost: ren-wor-ta

základ slova: renwarin – jed

RIATHANÉ – rasa Paravianů – jednorožci, nejčistší a nejpřímější spojeni s Athem stvořitelem. Primární vibrace je přímo přenášena rohem.

výslovnost: rí-a-than

základ slova: ria – dotýkat se; ath – základní životní síla; riathon – ten, kdo se dotýká božstva

SAERIAT – jméno brigy pod velením Avara Karthanského, poražené a zapálené v bitvě se sedmnácti loděmi Amrothu.

výslovnost: sej-rí-et

základ slova: saer – voda; iyat – zlomit

s’AHELAS – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Shand. Vrozené vlohy – jasnovidectví.

výslovnost: s’ah-hel-as

základ slova: ahelas – nadaný pro magii

s’FALENN – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Rathain. Vrozené vlohy – slitování a soucit.

výslovnost: fal-en

základ slova: ffael – temný

s’GANNLEY – jméno hraběcího rodu ze západu, jenž zastával funkci caithdein a správce za krále Tysanu.

výslovnost: gan-lí

základ slova: gaen – vést; li – vznešený nebo souznějící

s’ILESSID – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Tysan. Vrozené vlohy – spravedlnost.

výslovnost: s-il-es-id

základ slova: liessiad – rovnováha

s’LORNMEIN – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Havish. Vrozené vlohy – sebeovládání.

s’TERHEDRAL – rod dětí slunce, jenž nastoupil na atherský trůn po Enastirovi, jenž zemřel bez potomků.

výslovnost: per-híd-ral

základ slova: para – velký; hedreal – dub

s’VALERIENT – jméno hraběcího rodu severu, správců a caithdein nejvyšších králů Rathainu.

výslovnost: val-er-i-ent

základ slova: val – síla; erient – oštěp

SEARDLUINI – velice nebezpečné kočkovité šelmy, které žijí ve smečkách, jejichž hierarchie je přizpůsobená dokonalému žabíjení všeho živého. Tyto šelmy byly vyhubeny v polovině Druhého věku.

výslovnost: sírd-luin

základ slova: seard – vousatý; luin – kočkovitá šelma

SETHVIR – čaroděj Bratrstva sedmi, od zmizení Paravianů po vpádu Věčné mlhy ve Třetím věku sloužil jako strážce Althain.

výslovnost: set-vyr

základ slova: seth – fakta; vaer – udržovat

SEVERNIR – řeka, jež kdysi protékala středem pustin Daon Ramon v Rathainu. Po vpádu Věčné mlhy odvrácená do zátoky Eltair.

výslovnost: se-ver-nyr

základ slova: sevaer – cestovat; nir – jih

SHAND – jedno z pěti atherských království, rozdělené Jižním průlivem, část na západním břehu se nazývá Západní Shand.

výslovnost: šand

základ slova: shand – dva

SHANDSKÝ – označení národnosti, příslušnosti ke království Shand.

výslovnost: šand-ský

základ slova: shand – dva

SITHAER – mytologická obdoba pekla, síně soudu Dharkarona Mstitele. Podle vyznavačů Atha je to stav, kdy nelze vnímat prvotní vibraci.

výslovnost: sit-aer

základ slova: sid – ztracený; thiere – duch

SKYRON – koncentrační kámen, akvamarín, používaný po ztrátě Kamene cest při povstání Kruhem představených k náročným magickým úkonům.

výslovnost: skaj-ran

základ slova: skyron – výraz pro okovy; s‘kyr’i’on – doslova „truchlivý osud“

SKYSHIEL – pohoří, které se táhne ze severu na jih podél východního pobřeží Rathainu.

výslovnost: skáj-ší-il

základ slova: skyshia – proniknout; iel – světlo, paprsek

STEIVEN – hrabě severu, caithdein a správce království Rathainu v době návratu Arithona Teir’s’Ffalenna. Náčelník Deshanů v bitvě o Streiský hvozd.

výslovnost: stej-vin

základ slova: steiven – jelen

STREISKÝ HVOZD – les v knížectví Deshiru, království Rathain. Místo bitvy o Streiský hvozd.

výslovnost: strejský

základ slova: streik – zasadit

TAERLIN – jihozápadní knížectví království Tysanu.

výslovnost: tej-er-lin

základ slova: taer – klid; lien – milovat

TAL QUORIN – řeka v jižní části Streiského hvozdu v knížectví Deshiru, království Rathain, kde byly nastraženy pasti na etarrskou armádu při bitvě o Streiský hvozd.

výslovnost: Talith quar-in

základ slova: tal – větev; quorin – kaňony

TALERA s’AHELAS – princezna provdaná za krále Amrothu na vnějším světě Dascen Elur. Svému muži porodila Lysaera s’Ilessida a z nemanželského poměru s pirátským králem Karthanu – Avarem s’Ffalennem – matka Arithona.

výslovnost: tal-er-a

základ slova: talera – ratolest nebo rozcestí

TASHAN – starší rady Maenallina klanu v době Grithenova přepadení v soutěsce Orlan na západní základně.

výslovnost: taš-an

základ slova: tash – svižný, rychlý

TALIENNSE – paravianská princezna zachráněná před útokem khadrimů, za což byl s’Ffalennskému královskému rodu věnován meč Alithiel.

výslovnost: tal-i-en-se

základ slova: talien – vzácné; esia – peříčko

TANE – otec Grithena, nástupce hraběcího rodu Erdane.

výslovnost: tejn

základ slova: tane – otec

TANLIE – matka mrtvého dítěte, které Arithon přinesl z koňských jatek v Etaře.

výslovnost: tan-lí

základ slova: tun – hnědá; lie – nota zahraná v harmonii s ostatními

TASHKA – dcera Danie a Steivena s’Valerienta, hraběte severu a caithdein Rathainu.

výslovnost: taš-ka

základ slova: tash – rychlé; ka – děvče

TEIR – titul značící dědictví.

výslovnost: teir

základ slova: teir‘s „nástupce vlády“

TELIR – sladké ovoce na způsob třešní, ze kterého Paraviané vyráběli brandy. Po vpádu Věčné mlhy telirové stromy nerodily kvůli nedostatku slunečního záření žádné ovoce.

výslovnost: tel-ír

základ slova: telir – sladký

TELMANDIR – trosky města, které kdysi bylo sídlem králů Havishe. Leží v knížectví Lithmere, království Havish.

výslovnost: tel-man-dýr

základ slova: telman‘en – opírající se; dir – kámen

TENNIA – děvče z Rauvenu na Dascen Elur, vnějším světě za západní Bránou. Arithon ji velice přitahoval, avšak ve vážnějším vztahují zabránil strach z jeho moci nad Stínem.

výslovnost: ten-í-a

základ slova: itenia – nejistá

TIENELLE – vysokohorská bylina vyhledávaná mágy pro své účinky rozvíjející mysl. Vysoce toxická. Žádná protilátka. Největší účinek má inhalace kouře z usušených listů. Čarodějky Koriani její účinky zmírňují tak, že listy vyvářejí a odvarem napouštějí tabákové listy.

výslovnost: tý-en-el-e

základ slova: tien – sen; iel – světlo, paprsek

TISHEALDI – jméno, jež dostala Arithonova klisna kvůli nepravidelné bílé skvrně na krku.

výslovnost: tiš-í-el-dý

základ slova: tishealdi – kaňka

TORBRAND s’FFALENN – zakladatel rodu s’Ffalennů, jmenovaný Bratrstvem sedmi, aby vládl království Rathainu ve Třetím věku v roce 1.

výslovnost: tor-brand

základ slova: tor – ostrý, nadšený; brand – nálada

TORNIR – pohoří na západní hranici knížectví Camris v Tysanu. Na severu se nachází aktivní sopečná oblast a pod dohledem zde přežívají poslední hejna Khadrimů.

výslovnost: tor-nýr

základ slova: tor – ostrý, nadšený; nier – zub

TRAITHE – čaroděj Bratrstva sedmi. Bez cizí pomoci zavřel jižní Bránu proti dalšímu pronikání Věčné mlhy. Přitom přišel o většinu svých schopností a od té doby kulhá. Protože není jisté, zda by se v tomto stavu dokázal od svého těla odpoutat, zachoval si své fyzické tělo.

výslovnost: trej-the

základ slova: traithe – jemnost

TYSAN – jedno z pěti atherských království podle Bratrstva sedmi. Pod vládou královského rodu s’Ilessidů. Znak – zlatá hvězda na modrém poli.

výslovnost: tý-san

základ slova: tiasen – bohatý

ÚDOLÍ CITADELY – údolí pod Citadelou v knížectví Západní Hally, království Melhalla.

výslovnost: údolí citadely

základ slova nepochází z paravianštiny

VALENDALE – řeka pramenící v soutěsce Orlan v Thaldeinských horách v knížectví Ataina v Tysanu.

výslovnost: val-en-dejl

základ slova: valen – propletená; dále – pěna

VASTMARK – knížectví v jihozápadním Shandu. Značně hornatá oblast, jíž se vyhýbají obchodní cesty. Velmi často se stává, že na jejím pobřeží ztroskotá loď. Obydlená kočovnými pastýři a dráčky – menšími příbuznými Khadrimů, neschopnými plivat oheň.

výslovnost: vast-mark

základ slova: vhast – holé; mheark – údolí

VERRAIN – učedník vycvičený Luhainem. Začal zastávat funkci strážce Mirthlvain, když začalo mít Bratrstvo po vpádu Věčné mlhy nedostatek sil.

výslovnost: ver-rein

základ slova: ver – udržovat; Ha – dotek; původní paravianský výraz – verria‘an

Války Světla a Stínu

Kniha první

svazek 2

Janny Wurts

Kletba Věčné mlhy II

– Bitva –

Z anglického originálu

THE CURSE OF THE MISTWRAITH – volume 2

vydaného firmou HarperCollins Publishers

77-85 Fulham Palace Road,

Hammershmith, London W6 8JB, UK v roce 1993

přeložil Tomáš Richtr

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 829. publikaci v roce 2004

První vydání

Z dodané sazby vytiskly

Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 239 Kč

ISBN 80-7174-575-8