Valky Svetla a Stinu (1) - Kletba Vecne mlhy-Bratri

Wurts Janny

První kniha trilogie Války Světla a Stínu.

Dva bratři nesmírně vzdálení a s osudy prostoupenými nenávistí díky kletbě Věčné mlhy… Svět jménem Athera je neustále zahalen hustým mlžným příkrovem a nebe nad ním poutá nenávistný přízrak – Věčná mlha. Její tíživé sevření mohou prolomit pouze společné síly dvou nevlastních bratrů: Arithona – Vládce Stínu a Lysaera – Pána Světla. Arithon a Lysaer zjistí, že byli vtaženi do spádu událostí, který určuje jejich nejniternější vědomí a z něhož není úniku. Jde však o mnohem víc než jen o boj s Věčnou mlhou – což čarodějové Bratrstva sedmi dobře vědí. Nevlastní bratři totiž mají v rukou rovnováhu a budoucnost celého světa.

První kniha ze dvou.

VÁLKY SVĚTLA A STÍNU

Kniha první

Kletba

Věčné mlhy

část první

– Bratři –

Janny Wurts

NÁVRAT®

THE CURSE

OF THE MISTWRAITH

volume 1

© Copyright by Janny Wurts – 1993

© Cover art by Janny Wurts – 1993

© Translation by Tomáš Richtr – 2001

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2002

ISBN 80-7174-492-1

PODĚKOVÁNÍ

Kletba Věčné mlhy stojí na počátku rozsáhlého díla, jehož vznik usnadnily četné rady, odborné znalosti a spousta času. Moje díky zasluhují tito přátelé, jejichž práce, záliby a poznámky dodaly kouzlům nádech skutečnosti:

Jane Johnsonová – vynikající editorka, David E. Bell, Mike Floerkey, Mickey Zucker Reichert, Suzanne Parnellová, Raymond E. Feist, Rosemary Princeová, a samozřejmě Don Maitz, můj manžel, bez něhož bych nesmírnou tíhu tohoto rozsáhlého díla pravděpodobně neunesla.

[pic]

[pic]

Vysvětlivky k mapě

Athera – kontinent Paravia Věk Věčné mlhy; Althain Tower – věž Althain; Bay of Eltair – zátoka Eltair; Bittern Desert – poušť Utrpení; Castle Point – Hradní mys; Cildein Ocean – Cildeinský oceán; Crescent Isle – ostrov Půlměsíce; East Gate – východní Brána; East Halla – Východní Halla; Great West Road – Velká západní cesta; Gulf of Stormwell – záliv Bouří; Halwythwood – Halwythský les; Lost Isles of Min Perens – Ztracené ostrovy Min Perens; Mainmere Bay – zátoka Mainmere; Minderl Bay – zátoka Minderl; Minderl Strait – průliv Minderl; North Cape – Severní mys; Northstrait – Severní průliv; Old Way – Stará cesta; Pass of Orlan – soutěska Orlan; Plain of Karmak – pláň Karmak; Rockhay Harbor – Skalnatý záliv; Ruin of Telmandir – trosky Telmandiru; Severnir River – řeka Severnir; Skyshiel Mountains – pohoří Skyshiel; South Gate – jižní Brána; South Sea – Jižní moře; South Strait – Jižní průliv; Storlain Mountains – pohoří Storlain; Tornir Peaks – pohoří Tornir; Trow Islands – Trowské ostrovy; Vaststrait – průliv Vast; West End – Západní Lhota; West Gate – západní Brána; West Halla – Západní Halla; West Shand – Západní Shand; Westland sea – Západní moře; Westwood – Západní les

Gladdenu Schrockovi,

majáku snů a albatrosů uvězněných ve skříni – tohle je

jeden z těch, kteří uletěli.

Předmluva

Války Světla a Stínu vypukly během třetího věku Athery, nejtěžšího období plného svárů, které dějiny vůbec pamatují. V té době bojoval Arithon, zvaný Vládce Stínu, proti Pánu Světla po pět krvavých století. Pokud se dá spolehnout na náboženství vzniklé v těchto dobách, byl Pán Světla vtělený bůh a Vládce Stínu služebník zla, který spřádal temné síly. Chrámové archivy nabubřele žádný jiný výklad událostí nepřipouštějí.

Přesto však protichůdná tvrzení rozvíjejí teorii, že Vládce Stínu byl za slouhu zla označen neoprávněně. Dochovaly se části rukopisu, který zpochybnil celé náboženství Světla a Arithonovi přiřkl svaté a mystické vlastnosti.

Vzhledem k tomu, že skutečnost je už beznadějně ztracena mezi legendami a teologií, pustili se mudrci sedmého věku nad dávnou minulostí do meditací a ze svých vizí zrekonstruovali skutečný běh tehdejších událostí. A navzdory veškerému očekávání nezačal konflikt v prostorách rady ve městě Etarra a dokonce ani na půdě Athery. Vize začaly na hladině nedozírného oceánu naprosto jiné planety – Dascen Elur.

Zde je zachyceno, co mudrci odhalili. Nechť si každý rozliší dobro od zla sám.

Pro neplodnou půdu Karthanu v dál

se Leopardovy lodě plavily

s‘Ffalenna pak proklel s‘llessid král

oloupen o zlato i obili

sloka balady z Dascen Elur

I. ZAJATEC

Člun brázdil vodu krvavě rudě zbarvenou západem slunce, daleko z dohledu jakékoliv pevniny. Na míle daleko od mateřské lodi, na samé hranici prostoru, jejž měl pročesávat, nadzvedla člun na svém vrcholu mohutná vlna. Velící loďmistr zahulákal ze zádi ochraptělým hlasem: „Zabrat!“

Posádka zabrala, zmožena vysílením ještě doznívajícím z bitvy. Čtyři páry vesel se pozvedly a do vody plné oleje a doutnajících kusů dřeva ze spálených lodí z nich skanuly těžké kapky.

„Trosečníci na pravoboku.“ Loďmistr ukázal na dvě postavy, které se držely plovoucí hromady prken. „Rychle! Zaměřte azimut!“

Jeden z posádky vtáhl vesla do lodi, aby si mohl vzít kompas. Jak se člun propadl za vlnu, ostatní se předklonili, aby mohli znovu zabrat vesly. Ta se neuspořádaně zakousla do moře a příď se posunula proti silnému větru o kus dál.

Loďmistr se nadechl, aby jim vynadal za špatnou souhru, ale potom si to raději rozmyslel. Muži byli unaveni, stejně jako on. I když dávno přivykl válce, zuřící díky smrtelně nenávistným a hluboce zakořeněným sporům mezi Amrothem a karthanskými piráty, tohle nebyla žádná běžná šarvátka. Sedm plně vystrojených válečných lodí se potopilo dříve než jedna jediná škunerová briga pod vlajkou s nenáviděným leopardem. Loďmistr zaklel. Potlačil morbidní touhu probírat se ztrátami. Naštěstí se vítězství nakonec přiklonilo na jejich stranu. Kapitán oné jediné brigy nebyl nikdo jiný než Arithon s‘Ffalenn, čaroděj a Vládce Stínu.

Pod kýlem se převalila další mohutná vlna. Špičatá příď člunu balancujícího na jejím vrcholu na chvíli trosečníky bojující s mořem zakryla. Ve strachu, že je ztratí z dohledu, poslal loďmistr muže s kompasem na příď, aby trosečníky sledoval. Potom své muže pobízel, když si razili spletitou cestu mezi roztroušenými kusy dřeva a lanoví, které se pohupovaly na hladině a byly stejně zrádné jako mořské útesy. Posádka veslovala v absolutním, smrtelném tichu. Jejich rytmus nenarušil ani táhlý náraz mrtvého těla do kýlu člunu. Ten, kdo přežil smršť ohně, magie a temných čar, již Arithon těsně před koncem bitvy rozpoutal, byl ochromen hrůzou ještě teď.

Člun dorazil k trosečníkům. Loďmistr, jehož zahalil kouř nesený větrem, si namáhal pálící oči. Při vědomí se zdál být pouze jeden trosečník. Držel se bližšího konce prkna prsty, které mu již zbělely, a na druhém konci ležel další námořník, přivázaný, aby ho silné vlny nestáhly dolů. Uzly u pasu měl napůl rozvázané, jako by se ho jeho společník snažil bez úspěchu odvázat, když viděl přicházet pomoc.

„Vtáhnout vesla!“ Loďmistr se ochraptělým hlasem obrátil na námořníka ve vodě: „Je ten tvůj přítel zraněn?“

Trosečník pozvedl apatický, skelný zrak, neřekl však ani jediné slovo. Zřejmě měl smysly otupené ledovou vodou. Loďmistr netrpělivě vyštěkl, unaven předchozím zběsilým ničením a záchranou vysílených mužů: „Vytáhněte ho na palubu. Toho druhýho taky, jestli ještě dejchá.“

Jeden z mužů zapřel veslo o trosky, aby udržel člun v rovnováze. Ostatní se naklonili přes okraj, aby napůl utopeného trosečníka vytáhli na palubu.

Ten až překvapivě rychle zareagoval a cákl po svých zachráncích proud vody.

Bližší námořník, solí téměř oslepený, jen zlostně zařval a natáhl se po něm. V ruce sevřel trosečníkovu promočenou kštici. Neznámý se otočil čelem k němu. Odrazil se od trosek, potopil se, znovu se vynořil a v ruce se mu zaleskla čepel. Námořník ho pustil s bolestivým, překvapeným výkřikem, zápěstí rozříznuté až na kost.

„U Atha! To je Karthanec!“ vykřikl někdo.

Mezi posádkou člunu vypukl poprask. Ti na pravé straně, kteří byli na dosah, pozvedli vesla na odplatu jako kyje. Na hlavu nepřítele dopadla rána a okamžitě za ní další. Z nosu a z úst mu vytryskla krev.

Mocný úder do ramene jej srazil pod hladinu. Povolil stisk a dýka se zatřpytila na cestě do hlubin. Karthanský námořník zmizel bez jediné kletby pod vodou, chvíli se zmítal a poté před nenávistnými, vražednými pohledy nepřátel znehybněl.

„K veslům!“ Loďmistrovo zahulákání vrátilo na kymácející se člun pořádek. Reptající muži dosedli zpátky na lavice a z konců vesel na pravé straně zatím smývala mořská voda rudé cákance. Velitel, vyčerpaný tak, že už ani nenadával, hodil zraněnému námořníkovi šátek. Pak ukázal na bezvládného trosečníka, který stále plul v moři, připoután k troskám. Teď už se kouř rozptýlil natolik, že bylo vidět, že ten karthanský pes ještě dýchá. „Vytáhněte toho druhýho na palubu. Král ho bude chtít vyslechnout, tak opatrně s ním.“

Námořníci, kteří přísahali věrnost králi pirátů, se nechali zajmout jen málokdy. Vzhledem k tomu, že si jedna oběť na zádi právě obvazovala zápěstí, se do tohoto úkolu nikdo nehrnul. Amrothští muži vytáhli posledního člena posádky karthanské brigy s největší opatrností z moře a hodili ho tváří dolů na dno člunu. Loďmistr si znechuceně prohlížel svou kořist.

Bosý, nepříliš urostlý muž, oděný do záplatované námořní haleny, se nezdál být ničím zajímavý. Pozornost přitahoval jen stříbrný prsten na jeho levé ruce. Po tolika hodinách nikým neoceněné práce měli námořníci nárok na odměnu za své snažení.

„Bude na pivo,“ prohlásil loďmistr. Sehnul se, uchopil zajatcovo zápěstí a zabral, aby mu stáhl prsten z prstu, stále ještě napuchlého z mořské vody.

„Tak mu ho uřízněte,“ navrhl námořník, ošetřující si pořezané zápěstí.

Na nějaké ohledy vedle hluboce zakořeněné nenávisti nezbývalo místo. Loďmistr vytáhl dlouhý nůž na lanoví. Opřel si ruku zajatce o lavici na zádi a zvedl nůž, aby začal řezat. V tom okamžiku se člun zakymácel. Dopadly do něj skomírající paprsky slunce a zatřpytily se na drahokamu, jenž byl v prstenu zasazen.

Loďmistr ucukl rukou s nožem zpátky, jako by se spálil. Prsten, kterého se chtěl zmocnit, totiž nebyl ze stříbra, ale z bílého zlata. Do kamene byl vyryt známý nenáviděný znak leoparda.

„Rány osudu! To je s‘Ffalenn!“ Plný překvapení a nedůvěry si stoupl. Sám se předtím díval, jak nepřátelská briga hoří a její kapitán leží mrtev na horní palubě. To všechno teď vyvracel pohled na černé vlasy, skrápějící vodou dno člunu. Ruka s prstenem mu vyklouzla z dlaně, neboť se jeden veslař naklonil a obrátil zajatce na záda.

V pohasínající záři slunce byly s‘Ffalennovy ostře řezané rysy a špičaté obočí naprosto zřetelné. Nemohlo být sebemenších pochyb. Bojovníci Amrothu zajali samotného Vládce Stínu.

Námořníci se strachy odtáhli. Někteří udělali ochranná znamení proti zlu a kdosi na přídi vytáhl dýku.

„Hned toho nechte!“ Loďmistr začal uvažovat, aby uklidnil i svoje rozjitřené nervy. „Teď nám čaroděj nic udělat nemůže, jinak už by bylo po nás. Nezapomínejte, že nám živý vyslouží odměnu.“

Muži ale neodpovídali. Nervózně sebou vrtěli. Jeden muž rychle procedil mezi zuby zaříkadlo proti démonům a o pochvu zaškrábala další vytahovaná dýka.

Loďmistr chytil veslo a udeřil jím do lavice mezi námořníky a zajatcem. „Tupci jedni! To chcete zahodit takovou příležitost? Zabte ho, a velitel nám nedá ani pěťák.“

To je přesvědčilo. Arithon s‘Ffalenn byl nemanželský syn královny Amrothu, která před lety pošpinila královskou čest cizoložstvím s největším nepřítelem svého muže. Na hlavu tohoto syna krále pirátů byla vypsána odměna v podobě hraběcího titulu, a na toho, kdo by ho dopravil do Přístavu králů v řetězech, čekalo vévodství. Námořníci, přemoženi chamtivostí, zastrčili nože zase zpátky.

Loďmistr o krok Ucouvl, vyštěkl rozkazy a jeho muži se vrhli do jejich vykonávání. Než přišel s’ffalennský levoboček k sobě, svázali mu věznitelé nohy i zápěstí rozřezaným lodním lanem. Pak Arithona, Vládce Stínu a karthanského korunního prince, odvezli na válečnou loď Briane. Rozrušení námořníci ho vytáhli na palubu a jako promáčenou hromadu hadrů ho hodili na podlahu horní paluby k nohám velícího důstojníka.

Velící důstojník, mladík ledva odrostlý, získal svou hodnost spíše díky svému bohatství a známostem než díky zásluhám či zkušenostem. Avšak vzhledem k tomu, že kapitán byl poté, co ho zasáhl šíp, v bezvědomí a vojenští velitelé byli mrtví, nezůstal nad ním v hierarchii velení už nikdo. Velící důstojník se s touto situací vyrovnal, i když nesl břímě odpovědnosti za tři sta čtyřicet dva přeživší muže a za válečnou loď poškozenou tak, že nemohla ani vztyčit plachtu. Chvíli trvalo, než se loďmistrova rozrušená slova prodrala závojem jeho znavených a pochmurných myšlenek.

Jméno zajatce konečně vyburcovalo jeho pozornost. „Arithon s’Ffalenn!“ Vyděšeně zíral na bezvládné tělo na palubě své lodi. Tento muž byl malý, ošlehaný mořem a opálený. Nic neukazovalo na to, že by šlo o levobočka královského rodu Amrothu. Klenuté čelo zakrývala změť slepených vlasů. Vyzáblé, drobné paže byly zahaleny v hrubé, mnohokrát spravované haleně, přepásané obyčejným provazem. Jeho vizáž námořníka však byla klamná. Do drahokamu v pečetním prstenu byl vyryt leopard s’Ffalennů, nevyvratitelný důkaz královské příslušnosti.

„Říkám vám, že to je on,“ řekl loďmistr rozrušeně.

Posádka člunu i všichni ostatní na palubě přistoupili blíž. Když do velícího důstojníka začali strkat zvědaví a senzacechtiví muži, uvědomil si své postavení. „Zpět na svá místa,“ zvolal. „A ten člun vytáhnout na palubu. A rychle!“

„Ano, pane.“ Loďmistr zklamaně odešel. Námořníci se už rozcházeli pomaleji a neustále se ohlíželi zpátky.

Velící důstojník osaměl, aby rozhodl o osudu největšího nepřítele Amrothu, a nervózně se zhoupl na špičkách. Jak by měl naložit s mužem, který dokázal ovládat iluze stínu silou myšlenky a jehož dopadení je stálo sedm lodí? V Amrothu by král dozajista uvěznil Arithona i za cenu takových ztrát. Avšak na Briane, jejíž paluba byla stále pokryta mrtvými a zkázou, chtěli námořníci zabité členy posádky pomstít. Ti nezapomenou nikdy. Arithon byl čaroděj, takže by byl nejbezpečnější mrtvý.

Nabízelo se řešení rázné jako máchnutí mečem, ale velící důstojník se rozhodl jinak. Potlačil silnou chuť zajatce zabít a namísto toho ho šťouchl do ramene botou. Černé vlasy se odhrnuly z obličeje s rysy ostrými jako břitva. Z rány pod vlasy se muži řinula krev po spánku a po tváři a hrdlo a bradu měl samou modřinu. I přes to, že byl čarodějem, byl Arithon zároveň i člověkem natolik, že potřeboval lékaře. Velící důstojník proklel osud, že tenhle parchant není rovněž smrtelný natolik, aby zemřel.

Co se týkalo zrady své ženy, nebral král Amrothu ohled vůbec na nic. I když se mohlo námořníkům na dlouhé cestě domů něco stát nebo mohli dokonce přijít o život, musela Briane Vládce Stínu doručit živého, jinak by její posádce hrozil vojenský soud.

„Co s ním, pane?“ Námořník, povýšený na místo zabitého důstojníka, se zastavil vedle svého nadřízeného. Jeho uniforma nebyla pod špínou a skvrnami z bitvy téměř poznat.

Velící důstojník polkl, hrdlo vysušené nervozitou. „Zamkněte ho do navigační místnosti.“

Podřízený přimhouřil bledé oči a vychrlil: „To je pěkně blbý místo pro tak nebezpečnýho vězně! To chcete, aby nás tady všechny povraždil? Je přece dost chytrej na to, aby se dostal ven.“

„Ticho!“ Velící důstojník zaťal zuby, vědom si pohledů ze všech koutů lodi. Námořníkova poznámka byla namístě. Ovšem žádný důstojník, který by ustoupil před zraky celé posádky, by si velení dlouho neudržel. Rozkaz bude muset být proveden.

„Ten vězeň potřebuje lékaře,“ ospravedlňoval důstojník sebejistě své rozhodnutí. „Přemístím ho a dám ho svázat, jak jen to bude možné.“

Námořník zavrčel, sehnul se a bez námahy zvedl Vládce Stínu z podlahy. „Na tu svou zabijáckou pověst je to docela prcek,“ prohlásil. Poté odkráčel po palubě, se zajatcem přehozeným přes rameno jako pytel, přehnaně sebejistě, aby skryl svůj strach.

Když s ním mizel v podpalubí, Arithonovy ruce bezvládně poskakovaly po vysokých stupních schodiště dolů. Důstojník zavřel oči. Do Přístavu králů to bylo bezmála dvacet dní cesty za dobrého větru a počasí. Námořníci na Briane budou do posledního muže neskutečně bohatí, pokud se jim ovšem podaří tu cestu přežít. Velící důstojník, netrpělivý, nezkušený a vážně znepokojený, křikl na tesaře, aby si s prací na hlavním stěžni pospíšil.

Než byla Briane opravená do té míry, aby mohla vztyčit plachtu, snesla se tmavá noc. Když zavelel důstojník k vyplutí, byly hvězdy zataženy mračny. Vzhledem k tomu, že už byl důstojník tak ochraptělý, že ani nepřekřičel rány kladiv na přídi, předal jeho rozkazy dál loďmistr. K smrti zmožená posádka začala pomalu šplhat po lanoví vzhůru. Z ráhen se zhoupla plachta. Dole na palubě vyrazili námořníci na svá místa u zvratiček.

Plachta se s mohutným plesknutím napjala a příď rozrazila vlny směrem na východ. S klidem sochy ošlehané větrem, nastavil kormidelník kurs Briane na Amroth. Pokud jim vydrží vítr, dorazí loď domů jen o něco málo později než zbytek flotily.

Důstojník si oddechl, že loď pluje znovu pod plachtou, a všem dal volno, až na šest námořníků, kteří měli spolu s loďmistrem sledovat moře. Potom přikázal zapálit lampy. Plavčík obešel loď s křesadlem. Činnost na lodi potom pokračovala v zaběhlých kolejích tak dlouho, až z ničeho nic plamen v lampě na zádi zhasl, bezhlesně, jako by jej sfoukl dech Dharkarona. Během okamžiku se celá loď ocitla ve stejné absolutní tmě, jaká vládla v nicotě před stvořením. Rány kladiv vyšly z rytmu, posléze utichly docela a vystřídaly je výkřiky.

Velící důstojník se rozběhl ke schodišti do podpalubí. Nohama se téměř ani nedotýkal schodů. Když sklouzl dolů, zaslechl pronikavé řinčení skla – to jak se vysypaly tabulky v okně na zádi. Hned jak se dotkl nohama podlahy, rozrazil ramenem dveře do navigační místnosti. Desky z týkového dřeva se rozletěly na kusy. Velící důstojník se hnal dál tmou černou jako kaligrafův inkoust. Od rozbitého okna se ozývaly zvuky zuřivého zápasu.

„Zastavte ho!“ Důstojníkův výkřik přešel v neartikulované zachroptění, neboť narazil žebry na okraj stolu na mapy. Tápal dál. Kdosi do něj vrazil. Zapotácel se a bolestivě narazil na něčí loket a vzápětí byl vržen do zmítající se spleti těl. Šumění brázdy za zádí lodě se zdálo tak blízko, jako by se jí dalo dotknout. Na důstojníka dopadla sprška jemných kapek a on si uvědomil, že Arithon už může být napůl venku z okna. Jakmile se jednou dostane přes palubu, vyvolá čaroděj stínové iluze a zmizí ve vlnách. Pak už ho nenajde nikdo.

Velící důstojník se vložil do zápasu, vrhl se do klubka mužů a byl odhozen stranou. Kdosi zaklel. Průvanem z okna prošel jakýsi neviditelný pohyb. Velícího důstojníka zasáhlo do hrudi něčí tělo, ten poslepu zatápal ve tmě a oběma rukama nahmatal látku ještě mokrou z moře. Uvědomil si, koho to drží, napjal svaly a odhodlaně svou oběť sevřel. Ta se snažila vykroutit, takže se důstojníkovi napjaly všechny šlachy v zápěstí až k prasknutí. Bokem vrazil do lodního pažení a zalapal po dechu. Připadal si, jako by držel rozzuřený, zmítající se maelström. Protivníkovo stehno mu přirazilo zápěstí na stěnu a vyklouzlo mu ze sevření. Potom mu dopadl kdosi silou poraženého dubu na hruď. Jeho protivník se mu vytrhl a důstojníka zalehlo něčí zpocené tělo.

Nad hlavou mu zuřila bitva provázená v úplné tmě namáhavými nádechy a praštěním kloubů, loktů a kolen narážejících do cizích těl. Vedle něj zvracel námořník nakopnutý do břicha. Každá rána byla ve vyčarované tmě vedena rukou štěstěny. Pokud byl Arithon stále ještě svázaný, síla a množství námořníků musely nakonec zvítězit, až ho jeho věznitelé dokáží sevřít tak, že se nebude moci bránit.

„Ty hajzle!“ řekl kdosi. Boty dusaly po podlaze a zaťaté pěsti zasahovaly svůj cíl. Arithonův odpor pomalu slábl. Velící důstojník se zrovna zvedl na nohy, když potyčku rozčísl hluboký, jasný hlas.

„Pusťte mě. Nebo vám shoří prsty až na kost.“

„Neposlouchejte ho!“ vyrazil kupředu důstojník. „Vyhrožuje vám iluzí.“

Čísi nepříčetný výkřik podtrhl zvuk roztříštěného dřeva. Velící důstojník zasadil ránu do tmy směrem po hlase. Jeho tvrdé klouby narazily na kost. Čarodějův závoj temnoty zeslábl a nadzvedl se, jako kdyby ho narušila právě tato rána.

Rozbitým okénkem se sem rozlilo světlo z lampy hořící na zádi a na spoušť střepů a rozbitého nábytku dopadly zářivé paprsky. Arithon visel v sevření tří námořníků. V obličeji byli bledí a hruď se jim zdvíhala jako běžcům, kteří právě doběhli maratón. Další muž sténal u skříně na mapy a rukama svíral krvácející holeň, zatímco druhý stál rudý v tváři u pažení zadní stěny s bušícím srdcem a s košilí u krku rozervanou. Velící důstojník se pohledem vyhnul jisté výčitce v očích staršího námořníka. I když bylo s podivem, že by byl vězeň s tak čerstvým zraněním a ještě k tomu v bezvědomí schopen takového odporu, takovou skutečnost zdůrazňovat by znamenalo vážné problémy.

Aby začal jednat, než posádka popadne dech k protestům, otočil se důstojník na naříkajícího námořníka. „Přines světlo.“

Muž ztichl, postavil se na obě nohy a chvatně se odbelhal najít lampu. Do místnosti se zdecimovanou posádkou se tak opět vrátil zvuk pohybu a velící důstojník ukázal na volné prostranství mezi lesknoucími se střepy. „Toho s’Ffalenna dejte sem. A ty mu sežeň pouta na nohy.“

Námořníci vyskočili, aby vykonali rozkazy. Zatímco pokládali Arithona na zem, vrátil se námořník s lucernou. Odlesky světla, odrážené od měděného zrcadla lampy, mu poskakovaly po krvi na tváři a na rameni. Do roztrhané haleny se vpily tmavé skvrny.

„Já jsem vás varoval, pane. Ta navigační místnost není bezpečná,“ trval na svém námořník hlubokým hlasem. „Dejte ho na nějaký bezpečnější místo.“

Velící důstojník vybuchl: „Až od tebe budu chtít radu, tak ti řeknu. Teď tady budeš hlídat, dokud nepřijde lékař. To už by nemělo moc dlouho trvat.“

Avšak lodní lékař měl stále ještě plné ruce práce s nepřátelským šípem, který vytahoval z břicha kapitánovi. Protože mu to mělo zřejmě ještě chvíli trvat, zaťal námořník zuby a neupozornil na jednu zcela evidentní věc, a to že Arithonova přítomnost znamená pro loď nebezpečí hned v několika směrech.

Strach z jeho magické moci by totiž mohl dohnat i ty nejvěrnější členy posádky ke vzpouře.

V tom okamžiku jeden z mužů vykřikl a zapotácel se. Důstojník se otočil právě včas, aby zahlédl, že je zajatec při vědomí a že se hýbe. Ten vzápětí otevřel oči barvy čerstvé jarní trávy a přejel pohledem všechny v navigační místnosti. Z ostrých s’ffalennských rysů nevyzařoval vůbec žádný výraz, i když mu určitě v dalším útoku stínem bránila pouze bolest. První důstojník na Briane hledal ve tváři svého zajatce alespoň náznak nějakých lidských emocí, ale nenašel po nich ani stopy.

„To byla hloupost, tohle zkoušet,“ řekl, neboť ho nenapadlo nic lepšího. Fakt, že tuto stvůru a milovaného prince Amrothu porodila jedna a ta stejná matka, postrádal jakékoliv racionální vysvětlení.

V situaci, ve které by se Jeho Milost princ Lysaer pokusil získat sympatie svých věznitelů vrozenou výmluvností, Arithon z Karthanu zarytě mlčel. Jeho pohled nezakolísal, takže muž působil stále strnule jako socha. Nepříjemné ticho vyplňovalo povrzávání dřeva a lanoví. Posádka nervózně postávala, dokud sem zvenčí nedolehlo zacinkání železa, oznamující příchod námořníka vyslaného pro okovy.

„Spoutejte ho.“ Velící důstojník se nyní otočil ke dveřím. „A u hněvu Dharkarona, hlídejte ho. Král ho chce živýho.“ Pak odešel a cestou ještě křikl na tesaře, aby sem poslal někoho spravit okno na zádi. Lodníci si stačili sotva posbírat nástroje, když Briane zahalila hluboká, nepřirozená tma podruhé. Mohutná rána, která se ozvala na zádi, znovu přiměla důstojníka k úprku do navigační místnosti.

Tentokrát se temnota rozestoupila jako jiskrami zažehlý samet, ještě než narazil do stolu na mapy. Doběhl do kajuty a našel Arithona na zemi, zavaleného hromadou udýchaných námořníků. Jeden po druhém se začali zvedat, vrhajíce kolem sebe zuřivé pohledy. Přestože byl v místnosti nadřízený, neprojevovali patřičnou úctu. Značná část si jich pro sebe něco nesrozumitelně brblala.

„Ticho!“ Velící důstojník podrážděně naklonil hlavu na znamení, že chce slyšet hlášení.

„Sklo,“ vysvětloval podřízený důstojník. „Zkusil si podřezat žíly, parchant, ať ho Dharkaron usmaží.“

Podlaha pod Vládcem Stínu byla od krve. Štíhlé prsty se mu červeně leskly a pohled zblízka prozradil, že provaz, kterým měl svázané ruce, je téměř přeřezaný.

„No tak mu ty ruce svažte drátem.“ Velící důstojník, rozlícený daleko za hranice soucitu, ukázal jednomu z námořníků, aby podal z držáku stočený drát.

Krátce nato se Arithon probral. Ve vzpřímené poloze, ve které ho námořníci drželi, mu trvalo o nějakou chvilku déle, než se zorientoval. Když mu všechno došlo a on pozvedl zelené oči, pocítil velící důstojník silné nutkání ustoupit alespoň o krok. Takový pohled viděl na něčí tváři jenom jednou v životě, a to když věšeli jednoho lotra za znásilnění své dcery.

„Měl jsi zemřít v boji,“ řekl tiše.

Arithon neodpověděl. Světlo lampy se lesklo na jeho sveřepých rysech, tvrdošíjně uzavřených před zdravým rozumem, a z rukou mu kapala na podlahu krev. Nervózní velící důstojník odvrátil zrak. Se zajatci měl malé zkušenosti a o magii nevěděl zhola nic. Vládce Stínu mu neskýtal svým odměřeným chováním, neproniknutelným jako mořské hlubiny, už vůbec žádnou inspiraci.

„Ukažte mu královskou spravedlnost,“ rozkázal důstojník s nadějí, že trocha násilí uvolní napětí mezi posádkou.

Jeho muži Arithona zvedli a přivázali ke stolu na mapy. Jejich ruce s jeho tělem nakládaly bez problémů. A přece se Vládce Stínu bránil. Námořníci mu plni vzteku a strachu vraceli rány, které předtím utrpěli na vlastní kůži. Sundali zajatci ze zápěstí provaz a stejně tak i veškerý oděv, který mohl skrývat skleněné střepy. Až na občasné vzteklé zavrčení snášel Arithon toto ponížení mlčky.

Velící důstojník skrýval své rozladění. Zajatcovo mlčení nebylo k ničemu dobré, jen popouzelo muže k surovějšímu zacházení. Kdyby ten parchant alespoň jednou vykřikl, kdyby alespoň jednou zareagoval na bolest jako normální smrtelník, byli by námořníci spokojeni. Takhle však boj pokračoval, dokud nebyla oběť připravena o své šaty, a námořníci mohli konečně přestat, aby si prohlédli výsledek své práce. Arithonova hruď se zvedala krátkými, přerývanými nádechy. Pod kůží zalitou potem se chvěly břišní svaly prozrazující, že alespoň jeho tělo není odolné proti bezohlednému zacházení.

„Čaroděj, a takovej zakrslík.“ Nejsmělejší z trýznitelů pozvedl pěst nad Arithonova vyklenutá žebra. „Třeba ho uklidní rána do žeber.“

„To by stačilo!“ vykřikl silným hlasem velící důstojník. Jist si tím, že ho námořník neposlechne, vykročil vpřed, aby zasáhl. Ale vzápětí byl odstrčen nově příchozím v zašpiněném bílém plášti, který za jeho zády vstoupil do místnosti.

Palubní lékař, jenž právě opustil lože zraněného kapitána, se natlačil mezi námořníka a připoutaného vězně. „Koukej ho nechat, chlapče! Dneska jsem už pospravoval dost kostí a vidina dalších by mě přivedla k láhvi ještě před rozbřeskem.“

Útočník se s brbláním stáhl. Když se dal lékař se svými mastmi a s obvazy do práce, s’ffalennský čaroděj se nadechl a konečně promluvil.

„Proklínám tvé ruce. Ať se další rány, jež budeš léčit, naplní červy. Každé dítě, které přivedeš na svět, onemocní a zemře ti v rukou a jeho matka bude krvácet tak, že jí nebude pomoci. Ještě chvíli na mě sahej a ukážu ti strašné věci.“ Lékař udělal znamení proti zlu. Slyšel už sice raněné blouznit, ale takhle ještě ne. Roztřeseně pokračoval v práci a pacientovy svaly se mu pod rukama křečovitě zaťaly na protest.

„Poznal jsi už zoufalství?“ optal se Arithon. „Já ti ho ukážu. Tvému prvorozenému synovi vyhnijí oči a v jejich důlcích se budou krmit mouchy.“

Vyděšení námořníci s nadávkami utáhli pouta.

„Nemel se!“ odsekl lékař. Dál s pevně sevřenými rty obvazoval odhodlaně Arithonovy rány. Takové výhrůžky by mu snad mohly nahnat strach, ale on měl jenom dcery. Jinak by zřejmě porušil přísahu a způsobil zraněnému zbytečnou bolest.

„S vaším dovolením,“ řekl velícímu důstojníkovi, když skončil, „udělal jsem, co bylo v mých silách.“

Když byl lékař propuštěn, odešel a námořníci se pak pustili do práce s drátem. Když se Arithonovi do kůže zařízla první smyčka, obrátil své výhrůžky proti velícímu důstojníkovi. Stejně jako prve lékař, ani mladík se neodvážil bránit. Vydržel stát s rukama sevřenýma za zády, zatímco byla jedna po druhé slovně zneuctěna jeho matka, potom jeho žena a nakonec jeho milenka. Poté se urážky obrátily proti jeho osobě. To už důstojník vztek, který v něm díky tomuto hanění vzkypěl, neovládl.

„Snažíš se zcela zbytečně!“ Po ledovém klidu ve slovech Vládce Stínu zaskřípalo rozhořčení v jeho hlase jako ženská hysterie. Potlačoval vztek. „To, že tady proklínáš mne a mé příbuzné, tvůj osud stejně nijak nezmění. Proč si to ještě zhoršuješ? S takovou se k tobě slušně chovat prostě nemůžeme.“

„Jdi radši povalit svou sestřičku,“ odvětil Arithon.

Velící důstojník zrudl. Nedůvěřoval si natolik, aby odpověděl, a proto rozdal rozkazy posádce. „Vražte tomu parchantovi do huby hadr. A až ho pořádně svážete, tak ho zamkněte do podpalubí a hlídejte ho.“

Jeho muži provedli rozkaz s bezohledností, pramenící z jejich zoufalství. Při pohledu na ně se důstojník zachmuřil. Byl to pouhý znavený muž s vystrašenou posádkou, který balancoval na ostří svého rozhodování. Sebemenší záminka by jeho podřízené dohnala i ke vzpouře, a čaroděj schopný vlády nad stínem znamenal nebezpečí rovnající se zkáze. Žádné opatření by nebylo příliš drastické. Velící důstojník si promnul červené, pálící oči. Právě se probral svými možnostmi a zjistil, že z této situace není východisko, ledaže by svalil starost o Arithona s‘Ffalenna a na lodního lékaře.

Velící důstojník vtrhl do ordinační kajuty, aniž by se obtěžoval klepáním. „Dokážete namíchat něco, co by člověka zbavilo smyslů?“

Lékař, vyrušený od zákroku na další ráně, odpověděl nevrle: „Mám akorát tu rostlinu, co používám na zmírnění bolesti. Silná dávka sice otupí smysly, jenže bezpečný to není. Má to vedlejší účinky.“

Velící důstojník nezaváhal ani na okamžik. „Tak ji dejte tomu vězňovi, a rychle.“

Lékař se narovnal a na jeho ztrhané tváři se roztančily stíny ze zavěšené lampy.

Důstojník nepřipustil sebemenší odpor. „Se svou přísahou si nelamte hlavu. Hoďte to na mne, když budete muset, ale já si tady kvůli žádnýmu s‘Ffalennovi nenechám vypuknout vzpouru. Dostaňte Arithona živého do královy šatlavy a nikdo pak nemůže tvrdit, že jsme nesplnili svůj úkol.“

Lékař, znepokojen strachem v důstojníkově obličeji, zavolal svého pomocníka, aby dokončil pacientův obvaz. Pak se začal rozvážně, beze spěchu přehrabovat mezi svými léky. „A kdo ponese odpovědnost, když se přitom tomu mladíkovi poškodí mozek?“

Velící důstojník se roztřeseně nadechl. „U Dharkarona, anděla pomsty! Všichni budeme popraveni, do posledního plavčíka, pokud se naši neudrží a toho bastarda podříznou. Je dost šílenej na to, aby je k tomu dohnal. Jak ale můžu, ve jménu krále, být pořád u něj, abych tomu zabránil?“

Pod rukou starého lékaře cinkaly sklenice. Uchopil jednu z nich, posunul si na nose brýle, aby přečetl nápis, a potom řekl: „Jsme asi dvacet dní cesty od Přístavu králů, když nám bude přát štěstí a počasí. Tak dlouho nemůže být udržován v komatu nikdo bez vážného nebezpečí trvalého poškození mozku. Četl jsem, že mágové jsou speciálně vycvičeni některé jedy odbourávat. Na uklidnění Vládce Stínu by byla potřeba pořádná dávka.“

„No tak přistaneme v přístavu na Jižním ostrově.“ Velící důstojník, spasen náhlou inspirací, si osušil zpocené obočí. „Korunní princ se tam přes léto dvoří dceři hraběte. Je to odsud jen pět dní cesty, a to ještě za mírného větru. Držte ho pod vlivem jen do té doby a my pak necháme Jeho Veličenstvo, ať si levobočka vlastní matky králi předvede samo.“

Lékař si povzdechl a sáhl do brašny, přinucen přistoupit na toto řešení. Za pět dní silná dávka způsobí jisté potíže, ale nenapáchá trvalé škody. A dostat se do rukou prince Lysaera byla asi pro pirátského nástupce karthanského trůnu ta nejpřijatelnější alternativa. Dar vlády nad světlem, který byl Jeho Veličenstvu vrozen, byl magii a stínům rovnocenným soupeřem a jeho úsudek byl, dokonce i v rámci krevní msty, neochvějně spravedlivý.

Korunní princ

Ze sluncem zalitého cvičiště, patřícího hraběti, se ozývaly zvonivé údery mečů. Posel, vyslaný z přístavu, je zaslechl a zpomalil, až jeho chvat přešel v obyčejnou chůzi. Lysaer, korunní princ Amrothu, byl hostem na Jižním ostrově tak často, že si služebnictvo zapamatovalo jedno – Jeho Veličenstvo se nevyrušovalo při tréninku, jestliže se bojovalo mečem. Proto se posel zastavil ve stínu vchodu do sloupořadí. Čekal, i když zpráva, kterou přinášel, byla natolik naléhavá, že by mu mohlo zdržení vysloužit princův hněv.

Princ si jeho příchodu všiml okamžitě. Kryl se mečem, pohodil světlými vlasy a dal mu najevo přátelským mrknutím, že o něm ví. Zdálo se, že ho to nijak nevyvedlo ze soustředění. Přesto však provedl jeho protivník při svém dalším výpadu velice průhlednou fintu, kterou se mu nějak podařilo prince odzbrojit. Královský meč opsal ve slunečních paprscích blyštivý oblouk a dopadl na zem, přičemž rozhodil písek na všechny strany.

Princ tak pohledný, že přiváděl panny k pláči, rozhodil v dobré náladě se smíchem ruce. Otočil dýku, kterou ještě stále držel en gauche, a hodil ji špičkou napřed do písku vedle meče. „Takže jste vybojoval pro svou dámu stříbro, můj pane, Ath nechť žehná potomkovi, kterého nosí.“

Tmavovlasý šlechtic, jemuž se dostalo tak překvapivého vítězství, se zarazil. „Jasnosti, ani sám Vládce Osudu o mně neví tolik co vy. Kdo vám o tom řekl?“

Princ se zasmál znovu. „O čem, o té sázce, nebo o dítěti?“ Zvedl ruce, aby si upravil tkanice u haleny, a poté vykročil k poslovi ve sloupořadí.

Šlechtic vrhl na meč a třpytící se dýku podezíravý pohled. „Vy jste mě nechal vyhrát schválně. Ať jsem proklet, jestli tomu tak nebylo.“

Lysaer, první syn krále Amrothu, se zarazil. Překvapeně vytřeštil modré oči. „Vážně? Tak v tom případě té vaší dámě koupím perlu a nazítří se utkáme o to, kdo ji na svoji útratu nechá zasadit do šperku.“ Pak oslovil princ posla, stále ještě s úsměvem na tváři. „Přinášíš zprávy?“

Běžec v livreji se uklonil a významně pohlédl na sluhu, který se k princi zpovzdáli blížil. „Pouze pro vaše uši, Veličenstvo.“

Princ poslal sluhu pro ležící zbraně a sám vstoupil do stínu klenby. V tu ránu jeho chování pozbylo jakékoliv srdečnosti. „Žalostná troska mé tety náhodou nespadla z postele a neumřela, že?“

Taková cynická poznámka by jen stěží někoho pobavila, ale princ ji podal tak, že jako vtip skutečně vyzněla. Poslu se znatelně ulehčilo. „Paní je v pořádku, Vaše Veličenstvo. Velící důstojník královské válečné lodi Briane posílá pozdravy. Bylo mi uloženo vám oznámit, že má v rukou toho levobočka krále pirátů – Arithona s’Ffalenna.“

Lysaer stanul jako zasažen bleskem. Z tváří se mu vytratil ruměnec, vyvolaný nedávným výkonem, a princ zaťal ruce v pěst, až mu zbělely klouby. „Živého,“ řekl tiše.

Celých sedm generací krveprolití mezi Amrothem a karthanskými piráty ještě nezažilo moment, který by se vyrovnal tomuto. Lysaer potlačil okamžitý pocit vítězství. Krevní msta poznamenala sváry a zármutkem i jeho nejranější vzpomínky. O konfliktu ještě před princovým narozením, kdy zahynula králova první žena a její dcera, se před králem neodvážil zmínit nikdo ani jen slovem. Po celý Lysaerův život se třásl celý dvůr před královými výbuchy vzteku, a pokaždé byl příčinou rod s‘Ffalennů. Přesto ale princ potlačil podvědomou nenávist, kterou v něm tohle jméno vyvolávalo. Vězeň na Briane byl jeho nevlastní bratr. I když to byl zároveň i zločinec, zasluhující si utrpení a smrt v rámci královy posedlosti po pomstě, žádný čestný muž by si tento fakt netroufl přehlížet.

Posel, uvězněný v nepříjemném tichu, zatajil dech – a jakoby v odpověď princ zaplašil černé myšlenky. Položil mu ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Nemáš se čeho bát. Osud levobočka mé matky je příliš ošemetná záležitost pro jakýkoliv jiný soud než pro soud krále. Velitel Briane se rozhodl naprosto správně, když svěřil zajatce mně.“

Posel se s viditelnou úlevou uklonil.

„V kuchyni se můžeš občerstvit,“ pravil princ. „Ať utíká nějaké moje páže na Briane a vyřídí, že chci toho vězně vidět.“ Posel, propuštěn srdečněji, než by mohl nositel špatných zpráv očekávat, se opět uklonil a odběhl. Princ v podloubí ještě chvíli setrval. Když po jeho boku zvědavě stanul jeho předchozí protivník, stále se mu ještě v modrých očích zračilo hluboké zamyšlení.

„Vaše Veličenstvo? Co se stalo?“

Korunní princ Amrothu sebou trhl, jako by byl vyrušen z transu. „Problémy,“ pravil stroze. Jeho zachmuřený výraz přešel v mrzutý, když si uvědomil, že má na sobě stále ještě zaprášené, propocené šaty. Ve snaze potěšit ho luskl šlechtic na sluhu, který čekal u zbraní. „Pošli pro princova komorníka.“

„A pro kapitána stráže,“ dodal rychle Lysaer. „Přijmu ho ve svých komnatách. Když se mu nebude líbit, že je to tak strašně narychlo, tak mu řekni, že má u mne k dobru další pivo.“

Klíč se ztěžka otočil v zámku. Velící důstojník, přivítán zevnitř kletbami, otevřel dřevěné dveře. Pověsil lucernu na hák na trámu a pak pokynul princi, ať jde první.

V podpalubí Briane bylo v poledním žáru hrozné dusno. Vzduch čpěl vlhkostí a plísní. Přestože loď kotvila, byl průlez nad jejich hlavami zatlučen, jako by se blížila bouře. Lucerna vrhala dlouhé, roztřesené stíny, kymácející se v rytmu vln.

Velící důstojník, nervozitou celý bez sebe, ukázal do nejtmavšího rohu místnosti. „Támhle, Vaše Veličenstvo. Buďte však opatrný, probudili jsme ho z omámení, je nebezpečný.“

Lysaer vykročil vpřed ve zlatem pošitém sametu a brokátu, na němž se třpytily safíry, značící královskou hodnost. „Nechte nás o samotě,“ promluvil polohlasem k důstojníkovi. Když mu za zády vrzly dveře, potlačil bouřlivou změť pocitů a čekal, až si jeho oči přivyknou na příšeří.

Ve slabém světle seděl nehnutě Arithon s‘Ffalenn, opřený o vysokou hromadu rezervní plachtoviny. Suchary a voda ležely nedotčené vedle něj. Zsinalá, oteklá čelist spíše podtrhovala než zastírala aroganci jeho rysů, tak neotřesitelně připomínajících jeho otce. Oči měl otevřené a v jeho jasném pohledu se zračila nenávist.

Při pohledu na něj Lysaera zamrazilo. Znervózněn šerem sundal z háku lucernu. Světlo se přemístilo a nemilosrdně odhalilo detaily, které zůstávaly až doposud skryté. Překvapený princ spatřil, že levoboček je drobné postavy. Jeho tělo však bylo svalnaté jako tělo kočky a vyzařovala z něj i odpovídající vitalita. Kůži na kotnících a na zápěstích měl rozedranou od okovů, které na ní zanechaly podlitiny a strupy. Ruce měl zajatec svázané drátem a celé od krve. Princ ucítil náznak lítosti. Slyšel hlášení velícího důstojníka. Strach námořníků byl pochopitelný, ale nyní, když už byly vězni nasazeny okovy a řetězy, se drát zdál být zbytečný.

Lysaer rozpačitě pověsil lucernu zpět na hák. Nadechl se, aby zavolal loďmistra či nějakého důstojníka, který by přinesl kleště a vězňovo utrpení zmírnil.

Arithon ho však předešel. „Jaké šťastné setkání, bratře.“

Princ si jeho sarkasmu nevšímal. Krevní msta mohla trvat jen po dobu, po kterou si obě strany přísahaly vzájemnou nenávist. „Příbuzenské vztahy nemohou tvá obvinění smazat, pokud je pravda, že jsi s pomocí stínu a magie oslepil, napadl a povraždil posádky sedmi lodí. Smrt těch nešťastníků nedokáže omluvit žádný rozumný důvod.“

„A že se náhodou zrovna plavili na královských válečných lodích.“ Arithon se zachřestěním řetězů narovnal záda. Jeho jasný, velice výrazný hlas se vznesl nad skřípotem lodi: „Ukaž mi neškodného muže a já ti hned ukážu, že je mrtvý.“

Lysaer ucouvl a opřel se zády o zavřené dveře, aby zakryl náhlý pocit děsu. Velící důstojník tedy nepřeháněl, když vysvětloval krutost svých opatření. V naprostém tichu princ pozoroval tvář, jejíž lidskost byla pohřbena hluboko pod maskou neovladatelného zla.

„Zabij mne a pak teprv budu bezmocen.“ Arithon svůj citát korunoval posměšnou grimasou. „Nebo na to nemáš žaludek?“

Korunní princ zaťal zuby, vyveden z míry silou zášti, kterou v něm tato obyčejná slova dokázala vyvolat.

Arithon však drásal dokonalou dvorní mluvou jeho citlivé místo dál: „Při zpráchnivělých kostech naší matky, to je ale záplava drahokamů a krajek. Velmi působivé, zajisté. A ten meč – to je také pouhý znak marnivosti?“

„Tím, že mě budeš provokovat, nedocílíš ničeho.“ Lysaer se ovládl, poněvadž chtěl zjistit, co vězně k těmto ponižujícím poznámkám vede. „Leda tak bídné smrti, kdybych teď s hanbou zabil prašivého psa.“

„Však mi taky nabízíte psí život,“ pravil Arithon. Rychle se otočil a spoutanýma rukama udeřil do misky s vodou. Hliněná nádoba se s lomozem rozběhla po podlaze a louže vody, které za sebou nechávala, se začaly s pohyby lodi pomalu zvětšovat. „Odmítl jsem chlemtat vodu z misky jako zvíře. A provokovat tě? O to jsem se ani nepokusil, to mi věř.“

Arithonovy oči se zúžily. Do princovy mysli pronikl náhlý záblesk magie. Pokusil se o odpor, jenomže příliš pozdě. V jediném nestřeženém momentě pronikl Vládce Stínu jeho obranou. Jeho sonda se jako rozpálený drát prodírala princovou myslí a vybírala, shromažďovala a vmžiku ničila veškeré poctivé záměry v zájmu spravedlnosti a soucitu. S’ffalennský levoboček ctí opovrhoval. Pročesával minulost svého bratra ve snaze najít něco, čeho by se jeho nezměrná nenávist mohla zachytit, a při tom mu padl do spárů jako zbraň útržek vzpomínky z dětství, která měla být raději dávno zapomenuta.

* * *

Mladý princ byl tak rozdováděný, že nemohl spát. Přecpaný různými sladkostmi a rozrušený oslavou svých narozenin utíkal na krátkých nožkách po koberci, zakopl a se smíchem se na něj svalil. „Já chci k mamince!“ zakřičel na komorníka, který s postupem času vypadal stále unavenější a utrápenější. Den, strávený opatrováním rozjíveného tříletého chlapce, odebral z jeho důstojnosti značně vysokou daň.

Královská opatrovatelka zvedla dítě ze země. Ačkoliv to s malými dětmi uměla, přece se jí chlapec dokázal v náruči otočit a zamotat si tak noční košilku kolem krku. „Ale no tak,“ okřikla ho, „chceš se uškrtit?“

Rozdurděně mu košilku spravila. „Když řeknu, že ano, a ty dáš mamince jenom pusu a hned půjdeš, zavřeš pak oči a budeš v klidu ležet, dokud neusneš?“

Hošíkova ústa se roztáhla v úsměvu, který dokázal obměkčit každé srdce. „Slibuju.“

„Tak, a princ svoje slovo nesmí nikdy porušit,“ varovala ho opatrovatelka.

Malý Lysaer mlčky přikývl.

„Tak uvidíme, jestli ho dodržíš, mladíku.“ Opatrovatelka mu lehce pocuchala zlaté vlásky a pak jej vrátila do náruče ztrápeného komorníka. „Vemte ho dolů, pane. Obvykle je hodný, a když má narozeniny, tak to královně nebude vadit.“

Cestou dolů chlapec štěbetal celá tři poschodí. Komorník měl i přes svůj pokročilý věk vynikající sluch. Když došli ke královským komnatám, už ho brněly uši, a jak se mu chlapec mlel v náruči, přehlédl varovné gesto stráže.

Za vyšívanými závěsy našel předpokoj komnaty paní Talery nezvykle prázdný. Diamanty na goblénech se tu spolu s truhlami leskly ve světle svíček, které bylo na tuto hodinu podivně slabé. Komorník na chvíli zaváhal. Znepokojen tím, že zde něco není v pořádku, postavil prince na zem. Princ, příliš mladý, než aby si něčeho všiml, se mu však vysmekl a rozběhl se kupředu.

Jakmile Lysaer překročil práh matčina pokoje, vycítil, že se něco děje. S královnou seděl jeho otec a oba byli velice rozčileni.

„Moje dítě nebudeš používat jako zbraň ve svém sváru se s‘Ffalenny,“ řekla Lysaerova matka tónem, který chlapec nikdy předtím neslyšel.

Nejistě se ukryl do stínu, aniž by přitom jeho bosé nohy vydaly sebemenší zvuk. Komorník, zcela bezmocně uvězněný v předsíni jako v pasti, se neodvážil riskovat králův hněv. Vjel si prsty do bílých vlasů, potom zaťal ruce v pěst a modlil se, aby měl princ dostatek rozumu a nepozorovaně se vrátil.

Jenže Lysaer byl vystrašený a ještě moc malý na to, aby pochopil, co je to hádka. Zůstal potichu ukrytý jako králík v rohu a královna zatím promluvila znovu. Nádech rauvenského dialektu propůjčil jejím slovům syrový důraz. „Dar, který má náš syn, není žádná zbraň. A ty by ses opovážil jej zneužít? U Atha, přísahám, že pokud se o to pokusíš, další dítě už ode mne nedostaneš.“

Lysaer se zamračil, jak se snažil odhalit význam slov dospělých. Věděl pouze to, že je řeč o něm a o zářivém světle, které dokázal ve vzduchu vyvolat, kdykoliv si přál či kdykoliv se mu zdálo o slunci.

Vtom vstal král z křesla. Sklonil se, chytil královnu za zápěstí a světlem svíček se mihl jeho stín. „Ženská, ještě chvíli mě provokuj a já tě plozením dětí prokleju. A vinit můžeš jenom svého otce. Měl zařídit, aby byl ten tvůj dar přístupnější. Magie a děcka dohromady dost dobře nejdou.“

Zacinkaly náramky a královna se mu vykroutila. Vrazila přitom loktem do stolku, takže se z něj skutálela křišťálová miska a po koberci se rozlétly střepy a sladké ořechy. Lysaer ve skrytu dveří zafňukal. Chtěl utéct pryč, ale komorník nebyl nikde v dohledu.

Král strhl královnu na zem. „Už se vymlouváš dost dlouho, že nemůžeš, ty jedna královská čarodějnice. Vyspím se s tebou teď, a pak i každou další noc, dokud mi nedáš mého slíbeného Vládce Stínu.“

Na králových rukávech se zaleskly drahokamy, jak sevřel kolem své choti ruce. Pokoušela se bránit. Surověji k sobě přitlačil. Hedvábí zasténalo mezi jeho prsty jako drobné zvířátko a odhalilo ve světle ohně královniny útlé boky.

Král se rozesmál. „S‘Ffalennové budou tvé překrásné zázračné děti z hloubi duše proklínat.“

Královna se urputně bránila. Její světlé vlasy vyklouzly zpod diamantových sponek a uvízly mezi hrubými prsty jejího muže. Ode dveří zahlédl Lysaer v očích své matky slzy, avšak její hlas zůstal klidný. „Znásilni mě, a přísahám ti při rozvalinách rauvenské věže, že síly na obou stranách vyrovnám. Předám to, co dostali do vínku s’Ilessidové, s’ffalennským pirátům a vzejde z toho jen hoře a žal.“

„Tak ty mě proklínáš? Dharkaron je mi svědkem, že toho budeš litovat.“ Udeřil ji. Královna ztratila rovnováhu a spadla dozadu na stolek. Tkanina pod její tíhou zapraskala a vzápětí se převrhla karafa, z níž se po látce rozlilo víno barvy krve.

Lysaer, násilím k smrti zděšený, konečně vykřikl. „Otče! Nebij ji!“

Král se zarazil, otočil se a spatřil ve dveřích svého syna. Jeho obličej se zkřivil v neznámé grimase. „Vypadni!“

„Ne!“ Královna se posadila a natáhla roztřesenou ruku. „Lysaere?“

Vyděšené, hysterické děcko se okamžitě rozběhlo ke své matce a zabořilo obličej do tepla jejího těla. Když je objala, ucítilo, jak se celá třese. Přes látku jejích šatů princ slyšel, jak král něco říká. Pak hlučně práskly dveře. Královna Lysaera zvedla a pohladila po vlasech stejně zářivých, jako byly její.

Políbila ho na tvář. „Už je dobře, broučku.“

Ale Lysaer věděl, že lže. Ještě tu noc z Amrothu odešla a už se nikdy nevrátila.

* * *

S ránou ostrou jako prasklina v křišťálu se mu do vědomí opět vrátilo podpalubí. Lysaer se zachvěl, otřesen náhlou změnou. Tvář mu máčely slzy. Vybičován k hysterii naprosto zapomněl na dvě desetiletí, během nichž dospěl. Tu dobu, celou tu dlouho zapomenutou smršť utrpení zahalil Arithon s’Ffalenn stínem.

Na podlaze před princem se zjevil obraz. Podlaha posypaná pískem se proměnila v změť hedvábných přikrývek, na nichž se proplétaly dvě postavy – nahé. Lysaer cítil, jak ho v krku pálí vlastní dech. Tmavovlasý, od mečů zjizvený muž byl bez sebemenších pochybností Avar s’Ffalenn a pod ním ležela v záplavě zlatých vlasů Talera – královna Amrothu. Tvář jí zářila radostí.

Arithon se najednou stáhl z princovy mysli. S úsměškem, pohlédl na dvojici na podlaze. „Mám ti ukázat zbytek sbírky?“

Lysaer pevně sevřel ruku na svém meči. Jeho matka a její zapovězený milenec zmizeli, jako když někdo sfoukne svíčku, a stejně jako odraz ohně pod víčky zůstal jen bezostyšný, výsměšný škleb jeho nevlastního bratra. Lysaer, v nitru sžírán vztekem, neviděl v synovi pirátského krále nic jiného než smilné rysy jeho otce. Vytasil meč a zasadil vězni naplocho ránu do spánku, přičemž se zakymácela lucerna a její pohyb roztančil po okolí stíny.

Náraz Arithona odhodil dozadu. Když se kácel na podlahu, drát, utažený kolem jeho zápěstí, zaškrábal o plachtovími. S‘Ffalenn zůstal bezvládně ležet na boku jako loutka bez vodicích provázků a po čelisti mu stékaly pramínky krve.

„Znamenitý pokus, na to, že to bylo naplocho,“ vysoukal ze sebe mezi sípavými nádechy. „Proč nezkusit ostří?“ Nyní však už jeho hlas postrádal svůj obvyklý ironický nádech.

Lysaer, přiveden zpět k příčetnosti a pošpiněn nesmytou hanbou, se snažil ovládnout. Nikdy v životě ještě neudeřil bezbranného člověka. Doposud nepoznaný zážitek v něm zanechal bolest.

Těžce oddechuje a se špičkou meče namířenou na svého nepřítele promluvil: „Ty chceš, abych tě zabil!“ Znechucen zjištěním, že se mu třese ruka, odmrštil zbraň stranou. „U Atha, tak tuhle radost ti nedopřeju! Touha tvého otce po násilí padne na jinou hlavu než na mou!“

Meč se celou svou délkou odrazil ode dveří. Mezitímco ozvěna jeho nárazu doznívala, Arithon se zachvěl a zavřel oči. Celý se roztřásl. Všechno jeho sebeovládání v tom okamžiku povolilo a odhalilo hluboký zármutek a překvapující zoufalství. Potom, už opět s maskou ledového klidu, řekl: „Já jsem se na Saeriatu plavil jako první důstojník. A můj otec té brize velel.“

Korunní princ se zhluboka nadechl, otřesen strašlivým poznáním. Původní zápis v lodním deníku Briane byl tedy naprosto správný: kapitán Saeriatu na své lodi skutečně uhořel. Král karthanských pirátů byl mrtvý. A tu žadonil v poutech o smrt jeho jediný nástupce, poslední žijící s‘Ffalenn.

Arithonovi změna v chování nevlastního bratra neunikla. S hlavou zvrácenou dozadu se nadzvedl na lokti. „Podej mi nůž. Slibuji ti jako princ princi, že tady svár mezi s‘Ffalenny a s’Ilessidy skončí a nebude už důvod ke krveprolití.“

„Nemohu.“ Lysaer shlédl dolů na zajatcův zbitý obličej a prohlásil s lítostí: „Díky příkazům mého otce by tvá smrt zahubila všechny na této lodi.“

Arithon sarkasticky odpověděl: „Jak ušlechtilé. Nemluvě o zlatě, které bude za tuto oddanost odměnou.“ Zvedl zelené oči a zahleděl se do světla lucerny. „Necháváš mě napospas králi Amrothu. V jeho rukách se stanu loutkou, kterou bude moci mučit, terčem jeho nenávisti, již vyvolala moje matka, můj otec a sedm generací pirátských kapitánů přede mnou.“ Arithon sklopil zrak. „Prosím tě o to, abych nebyl uveden do této role. Nech mě vzít si život. Ušetři tak mně i své vlastní rodině další hanbu.“

Přímočarost jeho prosby prince ochromila. Nedostávalo se mu dechu na odpověď, a proto se jí vyhnul tím, že se sehnul pro meč. Zarazil ho do pochvy se zuřivostí, pramenící z jeho rozčilení. Původní cíl jeho návštěvy se nyní zdál být zcela malicherný, jako nesmyslná, domýšlivá šaráda, ve které byl odhalen pokrytecký hráč. Poněvadž se nedokázal spolehnout na svoje reakce, vycouval ze společnosti svého nevlastního bratra pryč a zasunul závoru na dveřích. Několik krátkých minut šílenství ho téměř dohnalo k vraždě a k tomu, že by obětoval životy oddaných námořníků, aby ukončil utrpení jednoho zločince. Korunní princ, stále ještě roztřesený, se zachytil zábradlí. „Ať se děje podle Pána Osudu. Zasloužíš si, co tě čeká,“ procedil mezi zuby k zavřeným dveřím za sebou.

„Vaše Veličenstvo? Jste v pořádku?“ Velící důstojník hlídal v chodbě, jelikož však jeho lucerna zůstala v podpalubí, skryla jeho přítomnost tma.

Lysaer se vylekal. Myslel si, že je sám, a náhlé zjištění, že tomu tak není, ho přivedlo do rozpaků. „Jsem v pořádku,“ odvětil rychle.

Velící důstojník byl natolik ohleduplný, že se zdržel jakýchkoliv poznámek. Namísto toho se vrátil do podpalubí pro světlo a pak až s přílišnou důkladností zasunul závoru a zamkl zámek.

Princ se odstrčil od lodního pažení a uvědomil si, jak má propocené šaty. V mysli jako by ho stále ještě tlačila s’Ffalennova duševní sonda. Jeho zásady cti podryla nejistota. A co bylo ještě horší, stále cítil stud. Arithonův osud bude v rukou krále neradostný a velice dlouhý. Poprvé v životě Lysaer zcela pochopil otcovu obrovskou nenávist k s’Ffalennům. Až do posledního žijícího syna to bylo hadí plémě.

Princ, vědom si velícího důstojníka, mlčky očekávajícího rozkazy, si prohrábl rukou vlasy. „Jsem v pořádku,“ zopakoval. Alespoň že se mu už neťřásl hlas. „Pošlete tam lékaře, a to okamžitě. Chci, aby byl ten vězeň hned uveden do bezvědomí, a tahle loď ať vyrazí k Přístavu králů, než se obrátí příliv.“

Velící důstojník zvedl k princi vyděšené oči. „To však není moudré, Vaše Veličenstvo. Další dávky toho léku už určitě způsobí šílenství.“

Lysaer zvedl pohled, který byl náhle tvrdý jako safíry na jeho náhrdelníku. „U Atha, člověče, to já vím taky! Ale šílenství je určitě milost vedle rozsudku a trestu, jehož se tomu vězni jako s‘Ffalennovi dostane od našeho krále. Tak mu ten jeho osud usnadníme, když je vlastně ve skutečnosti poslední svého rodu.“

Velící důstojník překvapeně vzhlédl. „Takže král pirátů zahynul také?“

Lysaer přikývl. „To by mého otce mělo potěšit dost. Jestli se bude lékař bát krále, řekni mu, a taky celé posádce na Briane, že popluji s nimi, abych mohl zakročit.“

Pátrání

Pod klenbu rauvenské věže se potichu vkradl rozbřesk a jeho světlo vykreslilo na ustaranou tvář nejstaršího čaroděje stříbrošedou mozaiku stínů. Přestal nervózně přecházet sem a tam. Unavenýma očima si prohlédl jasnovidce, který mu seděl u nohou, ale muž byl stále v transu a nezdálo se, že by se mu vědomí vracelo zpět. Na jeho tváři stále sídlil nepřítomný výraz. Křehké ruce měl bezvládně složené v klíně lemované sutany tak, jak je tam složil při předchozím západu slunce.

Čaroděj v sobě přemáhal ukrutnou netrpělivost. Zatím ani netušil, zda jsou výjevy získané díky jasnovidcovu jedinečnému talentu neblahé nebo naopak příznivé.

„Co se stalo s mým vnukem?“ Slova unikla čarodějovým ústům dříve, než si uvědomil, že mluví nahlas. Mezi jeho starostmi však nezůstalo místo na to, aby toho litoval. Vyzáblý stařec zadržel dech a tiše čekal.

Jasnovidec otevřel oči zahleděné do dálek. Z náhlé změny výrazu obličeje svého představeného měl – jako jeden z mála – možnost poznat, jak moc nejstarší čaroděj s’ffalennského levobočka své dcery miluje. Formuloval svou odpověď mimořádně ohleduplně.

„Vidím neustále se pohybující místo beze světla. Je tam cítit plátno, vlhkost a plíseň.“ Ani slovem se však jasnovidec nezmínil o bolesti, hladu a žízni, kterou na onom místě cítil také. Proč rmoutit srdce osamělého muže, když se Arithonův stav nezměnil už po dlouhé hodiny, vyjma krátké návštěvy prince ve zlatomodrých barvách Amrothu?

Jasnovidec zavřel oči znovu. Jakými slovy by se dalo starci říci, že se jeho milovaný vnuk snažil vyprovokovat svou smrt? Existují snad fráze, které by dokázaly zmírnit zoufalství, skrývající se za takovým činem? Zmírnit skutečnost, že králova zaslepená nenávist, vyvolaná prohřeškem jeho ženy, může dopadnout na hlavu jejího nebohého syna?

Jasnovidec zavrhl možnost, že by podal zprávy bez jakéhokoliv náznaku naděje. Vklouzl zpátky do transu, odhodlán přetrpět Arithonovy útrapy, dokud nenarazí na cokoliv, co by starcovy obavy zmírnilo. Z veliké dálky se do skřípění lodi a přívalů mořské vody znovu rozlehly čarodějovy kroky.

* * *

Svítání vrhlo do oken věže modročervené světlo. Vyzáblý nejstarší mág, připomínající ve své černé sutaně vránu, se zastavil a srdce mu sevřela neblahá předtucha.

Jasnovidec ztuhl. V jeho tváři, bílé jako papír, se doširoka otevřely hnědé oči. „Pro slitování Dharkaronovo.“

„Špatná zpráva,“ řekl čaroděj. „Mluv, rychle.“ Jasnovidec se roztřeseně nadechl a vzhlédl. „Arithon je v zajetí na palubě válečné lodi Amrothu. Pokusil se vyhnout královu zajetí všemi možnými způsoby. Jeho úsilí nepřineslo úspěch. Jeho věznitelé ho předávkováli nějakým lékem do bezvědomí. Hodlají ho v tomto stavu udržet, dokud ho loď nedoveze až do Přístavu králů.“

Čarodějovy rysy ztvrdly jako rysy sochy, ošlehané větrem. Za jasnýma očima se jeho vzpomínky zastavily u černovlasého chlapce v okamžiku, kdy se mu povedlo první iluzionistické kouzlo. „Ale vždyť to funguje jako hudba!“ Vnukova radost, plná překvapení a nadšení, zahnala v okamžiku všechen zármutek z dceřiny náhlé smrti.

Stařec sevřel prsty na hrubém kameni římsy. „Arithon je ten nejnadanější žák, kterého jsem kdy učil.“ Jasnovidcova ruka spočinula na jeho rameni, aby ho ukonejšila. Mág ji ale okamžitě zuřivě setřásl. „Víš vůbec, čeho se musel ten chlapec vzdát, když se rozhodl přijmout dědictví svého otce?“

Čaroděj svá slova vykřikl z okna, jako by ho mohl zaslechnout příboj narážející pod ním na útesy a nějak na jeho bolest zareagovat. Zastřeným hlasem pokračoval: „Jestli se Arithonovi něco stane, král Amrothu si bude přát, aby se Kolo osudu otočilo zpátky a jeho činy šly zrušit. Každou ránu oplatím stejnou mincí na těle i na duši jeho prvorozeného.“

„Který je však taky vaším vnukem!“ vykřikl jasnovidec v zoufalé snaze zmírnit vztek v čarodějově výhrůžce. Jeho naléhavý výkřik však kolem uší, teď už naslouchajících pouze skučení větru nad mořem, proletěl nepovšimnut.

Střípky

Vrchní admirál Amrothu, pověřený pozorováním moře, počítá plachty lodí své válečné flotily, které se objevily na obzoru u Přístavu králů. Poté, co se jejich počet zastavil na devíti, proklíná s’Ffalenny kvůli dalším osmi zdrženým, zničeným nebo zajatým…

* * *

Na palubě válečné lodi Briane tiskne lékař lačně ústa k láhvi rumu v zoufalém pokusu potlačit ve svém vědomí strašlivé výkřiky, které v podpalubí vyráží muž, sužovaný přízračnými představami vyvolanými lektvarem…

* * *

Někde jinde, pod mlhavou oblohou, čeká svět na vyplnění pět set let starého proroctví a ani jeho nejmoudřejší mudrci ještě zatím netuší, že veškerou naději na jejich záchranu mají v rukou jeden princ a jeden vězeň…

II. ROZSUDEK

Po dvaceti dnech plavby od Jižního ostrova se na obzoru Přístavu králů vynořila poslední nezvěstná loď – Briane. Stáhla plachtu a zakotvila v přístavu hlavního města Amrothu. Zpráva o s’ffalennském zajatci vyvolala u jinak uhlazeného králova dvora bouři neobvyklého nadšení. Šlechta, zasedající právě v radní síni, se jala s divokými výkřiky oslavovat. Velící důstojník se z audience vrátil jako vévoda, řád krále kolem krku a na všech prstech, včetně palců, prsteny od štědrých královských rádců. Když se zvěst dostala do ulic, začali se shromaždovat rozběsnění lidé, protože jméno s’Ffalennů bylo prokleto v celém Amrothu. Stráže ve slavnostních barvách začaly okamžitě sklízet stánky v Přístavní ulici a královská čestná stráž pod vedením korunního prince odpochodovala, aby přemístila Vládce Stínu z podpalubí Briane do bezpečí v podzemí jižní věže.

„Teď už toho čarodějskýho parchanta zlomím,“ řekl král.

Tato poznámka vyvolala na tváři starostlivého nejvyššího zemského kancléře chmury. Posedlost jeho lenního pána po pomstě způsobila, že události dostaly až nepříjemně rychlý spád. Údaje o stavu vězně byly sice uvedeny ve zprávě korunního prince, avšak tento dokument nyní ležel roztrhán na cucky na koberci pod nohama gratulujícího zástupu. Princ sám pak byl okamžitě vyslán velet strážím, a to, že se ostatní zasvěcení neodváží ani špitnout, se dalo předpokládat. Díky s‘Ffalennům doplatili na královský hněv nevinní lidé už nespočetněkrát.

Shon v celém Přístavu králů jako by se netýkal jen jediné osoby. Arithon s’Ffalenn neměl o strážích, vedoucích ho ulicemi obleženými lidmi do jižní věže, ani tušení. V bezvědomí neslyšel urážky rozběsněného davu, jenž zaplavoval ulice pod hradní zdí. Ti vytrvalejší skandovali ještě ve chvílích, kdy mu kovář vyměňoval drát na rukou za okovy a ocelový řetěz bez zámků, které by se daly s pomocí magie otevřít. Také tehdy, když jej gardista bezohledně táhl od výhně pryč, procházely hněvivé výkřiky davu kolem uší zajatce nepovšimnuty. Kobka, do níž byl Vládce Stínu nakonec zavřen, byla vyhloubena hluboko v mysu, oddělujícím Přístav králů od moře. Jediným zvukem, který se zde ozýval, bylo škrábání krys. Poslední s’Ffalenn ležel ve tmě za mřížemi na kamenech, které jako námraza pokrývala vrstva soli, pozůstatek po mnohých záplavách. Hodiny ubíhaly – účinky léku, kterým byl Arithon čtyři týdny omámen, postupně odeznívaly a jemu se začínaly vracet první záblesky vědomí.

Svírala ho bolest. V ústech jej pálila žízeň a víčka měl jako zalitá olovem. Když si konečně uvědomil mráz, který se mu zabodával do těla, pokusil se převalit. Pohyb mu v hlavě vyvolal výbuch bolesti. Zalapal po dechu. Začala se mu nekontrolovatelně točit hlava a on se ponořil do své mysli, aby své roztříštěné sebeovládání nabyl zpět.

Jeho vědomí před ním však prchalo jako utíkající klubko. Přes všechen výcvik, kterého se mu dostalo od rauvenských čarodějů, bloudily jeho myšlenky zmateně dál.

Něco tu nebylo v pořádku.

Arithon se snažil uklidnit. Ještě jednou se pokusil uvést do duševního klidu, tak nezbytného k základním kouzelným úkonům. I ty nejjednodušší iluzionistické triky vyžadovaly dokonalou souhru těla a mysli. V daném okamžiku však čaroděj dokázal ovládat jen nejnižší formy vědomí.

Jeho schopnosti reagovaly na jeho snahy nesmírně slabě. Znepokojený Arithon se snažil ze všech sil potlačit bolest, která mu pulsovala v hlavě. Že by nesprávně odhadl vyvážení sil? Mág, který by se pokoušel ovládat vyšší sílu, musel počítat s drtivými následky. Arithona slabě zamrazilo. Takový omyl by nebyl jen pouhou chybou z nedbalosti, ale hraničil by rovnou se sebevraždou. Proč? Zajíkavě se nadechl.

V zatuchlém vzduchu byla kysele cítit vlhkost jako na mělčině při odlivu. Před očima měl jenom černočernou tmu. Arithon, neschopný si tyto skutečnosti odůvodnit, vyprázdnil mysl a rozhodl se nejprve uklidnit své rozbouřené nitro. Jako úplný začátečník potlačil krok po kroku všechny fyzické vjemy. Jakékoliv pocity nepohodlí soustředění ztěžovaly. Po chvíli se mu své vědomí podařilo uklidnit. Přestože ho tento výkon stál zarážející množství sil, vrátily se mu schopnosti natolik, že mohl začít zjišťovat svůj stav.

Arithon začal důkladně zkoumat své tělo a porovnávat svůj obvyklý stav se všemi nyní zjištěnými detaily. Zápěstí i kotníky mu svíralo cosi studeného. Struktura materiálu ukazovala na kov. Ocel. Nepoutala ho tedy magie. Někdo ho nechal dát do želez. Arithon se přinutil možné následky tohoto zjištění přejít bez povšimnutí. Ponořil se hlouběji, pod povrchní vjemy chladu, bolesti a křečovitě ztuhlých svalů. Spoušť, již ve svém nitru nalezl, jím naprosto otřásla. Jeho sebeovládání strhl příval hrůzy a v hlavě mu opět vyvstala vzpomínka na zoufalství, které ho od okamžiku zajetí celou dobu prostupovalo. Toužil po ráně mečem, protože nechtěl doplout do Amrothu živý. Ale teď, ach teď, ten s‘Ilessid, který ho sem dopravil, k tomu neměl právo!

Arithon sípavě vydechl, podrážděn návalem nevolnosti, který mu sevřel vnitřnosti. Místo toho, aby ho jeho přemožitelé zabili, ho otrávili, předávkovali ho výtažkem z rostliny, která mu zle poničila tělo i mysl, jen proto, aby ukojili královu touhu po odplatě.

Potlačil hněv, přičemž překvapeně zjistil, že ho tak jednoduchý úkon stál veškerou vůli, kterou měl. Jeho nepřátelé ho přinutili přežít. Svou mysl před předávkováním dokázal uchránit. Jeho odpovědnost, kterou nesl coby mág a mistr, byla jasně daná – v žádném případě nesmí dojít k tomu, že by mohla být jeho síla využita k ničení. V Rauvenu se naučil, co má dělat, i pro případ, že by se jeho sebeovládání opět začínalo neúprosně hroutit. Dost chladný vzduch, který cítil na kůži, ho doháněl k šílenství. Žaludek mu svírala nevolnost a na rtech ho pálil slaný pot. Smysly měl zatížené na nejvyšší míru. I přes své dosavadní zkušenosti s látkami rozvíjejícími jasnovidecké vlohy neměl čas se na tento prudký nápor připravit.

Arithon se pomalu a opatrně převalil na záda. Jakmile se pohnul, okamžitě se mu zvedl žaludek. Po spáncích se mu rozběhly dolů slzy a jeho dech přešel v jednotlivé trhané výdechy a nádechy. Nával pozvolna odezněl, avšak hlava se mu roztočila jako kompas, kolem něhož někdo krouží magnetem. Klid, pomyslel si a potom začal sám sebe přesvědčovat. Pokud své vědomí nedokáže udržet mimo dosah tělesných účinků látky, nedokáže jed ani najít, ani jeho působení ovlivnit. Jakmile ve svém sebeovládání povolí, utone v nepříčetných zvířecích mukách, z nichž by se už nemusel vzpamatovat.

Zavřel oči. Ze všech sil se snažil odpoutat své vědomí od chaosu, který mu drásal tělo. Soustředění mu zhoršovala neustále se točící hlava. Napjal svaly, až hlasitě zalapal po dechu. Pokusil se vůlí překonat vířící mdloby a vzápětí ztratil vědomí.

Probudil se do agónie bolesti. Zkroutil se v křečích, neovladatelně se roztřásl a zatápal v troskách svého vědomí po hroutícím se sebeovládání. Nesetkal se s úspěchem, nýbrž otevřel hráz přívalu zoufalství.

„Ne!“ Arithonovo zašeptání se slabě rozeznělo ozvěnou a utichlo. Myšlenky se mu rozplynuly v deliriu a potom je zaplavila minulost, v živých barvách a nesmírně konkrétní, která se k němu prodírala ostrými hranami všech jeho nedosněných snů.

Pět let se rozplynulo jako mlha. Znovu se vrátil do okamžiku, kdy se musel rozhodnout a kdy tak učinil bez jediné myšlenky na nepříjemné následky – byl předvolán uprostřed koulovačky s ostatními rauvenskými učedníky a nyní seděl na vyšívané sedačce v pracovně svého dědečka. Na botách mu tál zmrzlý sníh a stékal na kamennou podlahu před krbem. Vůně inkoustu, křídy a zašlých pergamenů se kolem něj mísily v nezvyklém tichu, které si tenkrát příliš neuvědomoval.

„Ozval se tvůj otec,“ promluvil nejvyšší mág.

Arithon vzhlédl. Nedokázal však potlačit rozrušení. Avar, král Karthanu, se tedy konečně rozhodl přihlásit se ke svému synovi, vychovávanému čaroději na Rauvenu. Arithon mlčel. Neodvážil se chovat neomaleně před čarodějem.

Mág chlapce u svých nohou sledoval černýma, klidnýma očima. „Tvůj otec nemá žádného následníka. Žádá mne o souhlas, aby mohl svým nástupcem jmenovat tebe.“ Mág pozvedl ruku, aby zadržel Arithonovu odpověď. „Už jsem mu odpověděl. Budeš mít dva roky na to, aby ses rozhodl sám.“

Arithon rázem na slušné vychování zapomněl. „Ale já to vím už teď!“ Často sníval o tom, jak zdědí otcovu korunu. „Půjdu do Karthanu a s pomocí magie vysvobodím vodu zpod písku a pomůžu zemi, aby se zase zazelenala. A až poroste na polích obilí, už nebude důvod pro pirátství a násilí. Pak budou moct s‘Ffalennové konečně přestat válčit s s‘Ilessidy.“

„To je úctyhodný cíl, chlapče.“ Hlas nejvyššího mága zůstal klidný. „Ovšem nesmíš nic uspěchat. Máš nadání pro hudbu a pro magii. S tím toho můžeš hodně dokázat. Na takové věci král nemá čas. Rozhoduje o osudech jiných lidí, a proto jeho život patří beze zbytku jeho poddaným.“

Čarodějovo varování se Arithonovou blouznící myslí rozburácelo jako bouře. Hlupáku! obořil se na svou mladší podobu, ženeš se jen do záhuby! Halucinace se ale rozplynula jako rozmetána vichřicí a jeho protest skončil nevyslyšen. Chlapec byl v čase přenesen do téže místnosti, ale v jiném časovém okamžiku. Jeho čas na rozmyšlenou uplynul a on poklekl před nejvyšším mágem, aby se vzdal domova, který znal a miloval po dvacet let.

„Jak bych mohl zůstat?“ zeptal se Arithon, který už byl nyní moudřejší o to všechno, co se naučil. „Jak bych mohl zůstat v Rauvenu, když lidé mého otce, a stejně tak moji lidé, musí posílat své muže a syny, aby kvůli obživě zabíjeli? Jak bych mohl něco takového přehlížet? Vždyť můžu Karthanu přinést naději na věčný mír.“

Arithon vzhlédl k obličeji nejvyššího mága a spatřil v něm strašlivé pochopení. Řiď se svým srdcem, naléhalo na něj jeho současné, drogou sužované vědomí. Zapomeň na korunu. Vzdej se otcova dědictví. Karthan může být úrodný od břehu ke břehu, ale z Amrothu nebude nenávist vymýcena nikdy. Chceš poznat hněv s‘Ilessidů kvůli porušenému manželskému slibu své matky?

Jenže čas rozvlnil obraz znovu. Arithon se uslyšel, jak odříkává přísahu a na hlavě mu spočívají silné, mozolnaté dlaně jeho otce. Povstal, celý rozpálený pýchou a odhodláním, a před zrakem větrem ošlehaných karthanských kapitánů přijal Avarův meč jako symbol svého dědictví.

Byla to zbraň překrásná jako málokterá jiná. Arithona při pouhé vzpomínce na černou kalenou čepel zasvědily dlaně a nad stříbrným vytepaným nápisem, který se táhl po celé její délce, se mu zatajil dech. Podle staré legendy vyrobily meč jeho otce ruce ještě mnohem zručnější než ruce lidské. V tomto okamžiku tomu Arithon naprosto věřil. Uskutečnit to, k čemu se předtím odhodlal, bylo najednou ještě mnohem těžší.

Poklekl před otcem. Když mu pokládal meč k nohám, smaragd, zasazený v jílci, se zeleně zableskl. „Ať tento meč zůstane v Rauvenu na důkaz mého slibu. Odcházím, abych vrátil do Karthanu mír.“

Arithon se strnule postavil, plný strachu pohlédnout otci do tváře. Bál se rozhořčení, které by v jeho tváři mohl najít.

Ale karthanští kapitáni se bouřlivě rozchechtali a Avar se na něho usmál. V jeho výrazu bylo mnohem více než porozumění. Arithon kdysi téměř nevnímal slova, jimiž se s ním loučil čaroděj, jenž ho vychoval. Nyní je slyšel jasně jako troubení Dharkaronova rohu, slyšel, jak mluví o jeho zklamaných nadějích a jeho současné situaci.

„Vnuku můj, dal jsi přednost zodpovědnosti před svým nadáním. Nová cesta pro tebe bude hodně těžká. Ať uspěješ či nikoliv, dáváš své služby k dispozici ostatním. Bardi nebo kouzelníci mohou lidi inspirovat, jenže nemohou je vést. Schopnosti, které jsi získal v Rauvenu, nesmějí být nikdy využity pro politické účely, ať by to bylo pokušení sebevětší. Musíš své království vést ke stejné harmonii, jakou bys využíval v nadáních, kterých se nyní vzdáváš. Ať jsou od této chvíle tvé písně a kouzla součástí země a srdcí Karthanců. Ath nechť ti pomáhá při tvém snažení.“

Arithon, vytržený ze vzpomínky na poslední otcovo objetí, se snažil zadržet uhánějící čas. Delirium mu však opět vytrhlo otěže osudu z rukou. Znovu vyplul na moře a znovu okusil proklínanou karthanskou chudobu. S obrovským zármutkem prožíval tiché zoufalství vdov po přečtení seznamů obětí a na tvářích, ve své hrdostí neskrývajících svůj žal, se mu zaleskly slzy.

Potom vykřikl, neboť ho vyděsil obraz flotily pod s’ffalennskou vlajkou s leopardem. „Zastavte je! Zastavte je někdo!“ Zoufalý, iracionální vztek mu propůjčil obří rozměry. Natáhl ruce velké jako hory a snažil se zahradit brigám cestu z přístavu. Na jejich palubách byli synové, otcové a bratři, kteří se neměli už nikdy vrátit. Cihlově rudé plachty ale napjal vítr a lodě mu proklouzly mezi bezmocnými prsty na moře.

Zúrodnění karthanských zdevastovaných polí pokračovala tak pomalu, že už déšť nemohl přijít včas. Na Rauven byla podniknuta poslední výprava pro dalšího čaroděje, který měl přijít na pomoc. Arithon cítil kromě výčitek svědomí na svém těle pach krve a zabíjení. V sevření stěn cely zoufale vykřikl, když v jeho představách jako požár vypukla bitva, která si vyžádala život jeho otce a jeho vlastní svobodu.

Vtažen do víru násilí, poznamenán k šílenství dohánějící vinou, vykřikl znovu. „Použil jsem magii, Ath je mi svědkem. Ale nikdy přímo k zabíjení. Ani abych ušetřil svého pána.“

Jeho křik přivolal stráže. Dveře od cely se rozlétly a rozezněly temnotu ozvěnou. Kapitán královských halapartníků shlédl na vězňovo zkroucené, třesoucí se tělo. „U Dharkarona, pořád blouzní.“

Arithon náhle otevřel oči, ve světle lampy neproniknutelně černé. Muž se nad ním sklonil. Brnění vyvolalo nad Arithonovou hlavou záplavu odlesků. Všude viděl zbraně, ukuté k zabíjení. Připevněné k rameni, k zápěstí i k pasu, plály jasným světlem jako brány prokletých. Natáhly se po něm ruce v plátových rukavicích a dotkly se jeho zpocené kůže.

Arithon ucukl. Zakryl si tvář rukou a po kameni zachřestil řetěz.

„Má horečku,“ řekl kdosi.

Arithon věděl, že to není pravda. Byla mu zima. Z okovů, ledově mu obepínajících zápěstí, kterým si chránil tvář, šel mráz. Připadalo mu, že mu chlad v žilách pomalu zastavuje krev a ta že zvolna zamrzá.

„Dojděte pro královského lékaře.“ Někdo naléhavě zvýšil hlas. „Rychle!“

Prsty v rukavici uchopily Arithona za rameno. Démon v jeho hlavě, vyvolaný předávkováním, vřískl na odpor. Nikdo na světě ho nebude držet jako povyražení pro amrothské pochlebovače. Arithon se vzepjal a jeho síla, uvolněná vztekem, zaskočila stráže nepřipravené. Napůl vyvlečen z okovů máchl po nejbližších nohách. Řetěz zasvištěl vzduchem a se zařinčením bolestivě zasáhl cíl.

„Do Sithaer s tebou!“ napřáhl na oplátku zraněný strážce nohu. Bota dopadla Arithonovi na hlavu a potom strop smetl louče, muže i hlasy do tmy.

* * *

Oslava u příležitosti konce posledního s‘Ffalenna byla naprosto mimořádná, ačkoliv přípravy proběhly ve velice krátké době. Hostině předsedal král. Zrzavé vlasy měl jen slabě prokvetlé šedinami a všem srdečně kynul – majestátně oděn v brokátu barvy indiga – a vybízel je, aby se radovali s ním. Před stupínkem, na kterém seděl, byly naskládány na trojnožkách lahve archivního vína, jedna za každého s’Ilessida, který zahynul rukama s’Ffalennů. Vzhledem k tomu, že se počítaly i děti králových bratranců a sestřenic, a stejně tak i význační obyvatelé, nabíral počet obětí za sedm generací úctyhodných rozměrů. Kurýrní lodi rychle přivezly víno ze sousedního vévodství, poněvadž se zásoba v králových sklepech ukázala jako nedostatečná. Dvořané Amrothu, vyšňoření do svých nejsvátečnějších šatů, byli všichni v hlavním sále, aby zde hodovali a pili až do poslední kapky vína. Nálada byla neobyčejně povznesená. Po moučníku už pod stolem chrápal nejeden lord a zábrany opustily v bujaré náladě oslav i ty nejzdrženlivější. O půlnoci se objevila postava královského lékaře, zahalená v pracovním plášti. Lékař, bezvýrazný jako stín za soumraku, si prorazil cestu mezi stoly a lavicemi a potom se s úklonou zastavil u nohou svého panovníka.

„Vaše Veličenstvo, žádám vás, abych s vámi mohl promluvit o zdravotním stavu vašeho zajatce.“ Lékař nervózně stál, vědom si toho, jak kolem něj dvořané najednou utichli. Mrzelo ho, že ruší průběh oslav takovou zprávou, ale ošklivá, vyčerpávající hodina, kterou právě strávil v jižní věži, ho připravila o poslední zbytky trpělivosti. „S‘Ffalenn trpí příznaky silné závislosti, získané během cesty na palubě Briane“

Král gestem utišil hudebníky. V honosném světle svící a lesku zlatých příborů se zvuky tance, smíchu a konverzace nejprve ztišily a poté celá místnost upadla do znepokojivého ticha.

„Jak moc špatně na tom je?“ otázal se král. Jeho hlas zněl příliš nezúčastněně.

Lékař vycítil nebezpečí, takže zvažoval každé své slovo. Aby mohl dokončit prohlídku, muselo Arithona držet šest vojáků. Teď, v rozzářeném, teplém sále, mu tyto zážitky připadaly jako noční můra. Lékař se zachvěl a rozhodl se mluvit na rovinu. „Ten výtažek z rostliny, který ho držel v bezvědomí, je silně návykový a předávkování, jež nastalo v jeho případě, se obvykle považuje za nenapravitelné. Přerušení dávek může přivodit šílenství, od kterého mu už nebude pomoci.“

Král zaťal pěst, svírající nůž na chléb, a čepel nože odrazila světlo jasné jako blesk mezi bouřkovými mračny. „Arithon s’Ffalenn je vězněm Amrothu. Chci hlavu toho, kdo se opovážil zahrávat si s jeho osudem.“

V hodovní síni se rozhostilo nesnesitelné ticho. Hudebníci se nervózně vrtěli nad svými ztichlými nástroji a poradci, kteří byli nejblíže královu nízkému pódiu, ani nedýchali. Do absolutního ticha se ozval princův hlas.

„Lékař na Briane jednal proti své vůli, můj pane. Myslel jsem, že to bylo z mé zprávy zcela jasné.“ Oči se otočily na uhlazenou postavu Lysaera, který sestoupil z parketu. Odmlčel se jen, aby doprovodil svou půvabnou partnerku k židli. Až na plavé vlasy vypadal přesně jako jeho otec. Vykročil přímo k němu. „Pod vlivem léku držely s’Ffalenna pouze mé rozkazy.“

„Tvé rozkazy!“ Král Amrothu na svého syna pohlédl očima zúženýma vzteky. „Ty domýšlivý klacku! Jak se opovažuješ ochraňovat nepřítele, jehož narození je urážkou královské cti?“

V hale nikdo ani nedýchal a Lysaer zbledl jako stěna. Už svého otce viděl takto rozkaceného, ale ještě nikdy se král nezmínil na veřejnosti o prohřešku své ženy. Korunní princ se v nezvyklé situaci uctivě uklonil. „Vaše Veličenstvo, jednal jsem jen tak, abych zajistil bezpečnost vězně. Díky své magii a výcviku rauvenských čarodějů je značně nebezpečný. Na oceánu není lodi, která by takového muže bezpečně zadržela. Ten přípravek byl pouze nouzové řešení.“

Sálem se ozval tlumený souhlas a nejeden králův poradce pohlédl na prince s obdivem.

Vládce Amrothu však odložil nůž, jako kdyby zde princ vůbec nebyl. Odvrátil od něj oči šedé jako led a zabodl je do bezvýrazné lékařovy tváře. „Co je potřeba udělat, aby byl ten s’ffalennský bastard zachráněn?“

Lékař unaveně potřásl hlavou. „Vyhlídky nejsou nejlepší, Vaše Veličenstvo. Když tu látku bude dostávat dál, zemře vyčerpáním. Když ne, šok vyvolá agónii, kterou v tomto stadiu už nemusí jeho mozek unést.“

Královi oblíbenci na pódiu mlčky napjatě čekali, ale král si pouze prohrábl rukou s prsteny plnovous. „Bude Arithon vnímat bolest?“

Zachmuřený lékař pochopil cenu své upřímnosti. „Zcela určitě, můj pane.“

„Výborně.“ Král pokynul pážeti, jež se okamžitě rozběhlo pro písaře. Když shrbený stařec se svými inkousty a pergameny dorazil, chmury už byly z královy tváře ty tam. Jestliže byl však úsměv, který je nahradil, pro dvořany dobrým znamením, pro vězně naopak věštil špatné zprávy.

Síň znovu utichla. S nohama na stole vynesl král rozsudek nad lékařem. „Arithon předstoupí před soud za čtrnáct dní, vyléčen z účinků léku. A tobě přikazuji využít veškeré své schopnosti, abys zachoval jeho mysl nedotčenou. Uspěješ-li, dostaneš sto zlatých.“ Král vzal z mísy vedle ruky hrozen a efektně ho rozdrtil mezi zuby. „Ovšem jestli Arithon zemře nebo zešílí, přijdeš ty i lékař z Briane o život.“

Zděšený lékař se uklonil, ale nebyl tak hloupý, aby něco namítal. Zasáhnout se odvážil pouze Lysaer. Potlačil svou hrdost a oběma rukama udeřil do stolu.

Poprvé v životě král svého prvorozeného syna usadil. „Ať to poslouží jako lekce princi, jenž překročil svou pravomoc.“

Písař rozevřel na klíně podložku. Bázlivě škrábal brkem po pergamenu, aniž by projevil sebemenší emoce, a přepisoval oficiální verzi podmínek Arithonova přežití, nyní svázaných ještě s životem dvou lékařů. Horký vosk ztuhl pod tmou královského pečetidla a proměnil listinu v zákon.

Král uchopil pohár a pozvedl ho. „Tak na pád s’Ffalennů!“

Z řad dvořanů se ozval divoký jásot. Jenom princ, ztuhlý vzteky před královým křeslem, nepřipíjel.

* * *

Královský lékař, který se musel večeře vzdát kvůli jižní věži a Vládci Stínu, obrnil své srdce proti lítosti. O králových rozkazech nebylo možno diskutovat. Arithon s‘Ffalenn musí být za každou cenu odstaven od léku. Lékař, sužovaný artritidou, poklekl na studený kámen a zaklel. I úplný laik by poznal, že by byl zázrak něco takového dokázat. Postupem času tělo vyžadovalo stále větší dávky, které přesáhly bezpečný limit už na palubě Briane. Jejich přerušení by způsobilo nepředstavitelný šok. I kdyby to vězeň vydržel psychicky, nemuselo by se s tím vyrovnat jeho tělo.

Lékař pozvedl ruku, kterou měl položenou na napjatém, třesoucím se svalu, a pokynul strážím: „Pusťte ho.“

Stráže povolily sevření. Nepříčetný Arithon přitiskl kolena k hrudi a zasténal v hlubokém deliriu.

S tak silnými abstinenčními příznaky se toho dalo dělat jen velmi málo. Lékař poručil přinést slamník a deky a studené tělo vězně zakryl. Přikázal svým pomocníkům, aby si omotali boty látkou a ztlumili tak hluk na minimum. Když sebou pacient házel, svázali ho. Při největších záchvatech zuřivosti mu namíchali přesně odměřenou dávku výtažku. Arithon tak dostal přesně tolik, aby se uklidnil, ale nikdy ne tolik, kolik si žádal jeho návyk. Když ho tělo zradilo, vyměnili mu pokálené přikrývky.

Do rána došlo k malému zlepšení. Lékař poslal pro pytle s pískem, aby mu znehybnili hlavu, když ho nutili polknout bylinkový čaj. V poledne se dostavilo Jeho Veličenstvo král Amrothu.

Přišel bez doprovodu. Byl honosně oděn v sametovém kabátci lemovaném hedvábím a nebyla na něm vidět ani stopa po nezřízené noční oslavě. Když kráčel celou, strážci i lékařovi pomocníci mu ustupovali z cesty. Jeho kroky se rozléhaly kamennými stěnami. Lékař se uklonil.

Král, aniž by čekal na dovolení, došel až k lůžku a lačně se kochal pohledem. Levoboček nesplňoval jeho očekávání. Na muže zrozeného pro vládu mečem byly jeho ruce, ležící bezvládně na přikrývce, příliš štíhlé a jemné.

„Vaše Veličenstvo?“ Lékař se nervózně pohnul, prsty zaťaté do pláště. „Vaše přítomnost zde nedělá dobrotu.“

Král zvedl oči, zlobně zúžené. „Myslíš?“ Uchopil rukou, pokrytou prsteny, pokrývku a strhl ji, aby svého nepřítele odhalil. „Myslíš, že ten bastard tvou péči oceňuje? Je tady přece řeč o zločinci.“

Když lékař neodpovídal, podíval se král dolů a usmál se, když pohlédl do otevřených zelených očí.

Arithon se opatrně nadechl. Pak se rovněž usmál a řekl: „Slyšel jsem, že parohy, které vám nasadila matka, už jsou dost olámané. Přišel jste mě sem s nimi nabrat, nebo se budete jen pást?“

Král ho uhodil. Zvuk kloubů dopadajících na zajatcovo tělo vylekal dokonce i stráže v chodbě.

Lékař zděšením zapomněl na bázeň a uchopil krále za rukáv. „Vaše Veličenstvo, vězeň je nemocný, neovládá se. Mějte přece slitování.“

Král jeho ruku setřásl. „Je to s‘Ffalenn. A ty jsi poněkud drzý.“ Dál však panovník Amrothu vězně netýral. Jako by Arithon vyplýtval všechnu svou sílu na své úvodní větě, zlomil jeho odpor brzy lék. Král se díval, jak sebou zmítá, a na vězňově bílé, bezkrevné kůži rudě plál otisk jeho sevřené pěsti.

Vládci Stínu vystouply na zápěstí šlachy. Štíhlé prsty, jež s tak osudnou zručností zacházely se stínem, se nyní zaťaly v pěst. Pohled zelených očí se ztratil v dálce a ztvrdl bolestí.

Král sledoval začínající třas s dychtivostí žárlivého milence. Počkal, až se Arithon sípavě nadechl a vykřikl v hluboké agónii. Jeho slova však byla ve staré řeči, už dávno zapomenuté všude kromě Rauvenu. Král, okraden o své zadostiučinění, pustil přikrývku. Látka se snesla dolů a nepříčetné zoufalství jeho nepřítele zahalila.

„Nemusíš se bát,“ řekl král, když se lékař natáhl, aby přikrývku urovnal. „Arithon nebude odsouzen, dokud si nebude uvědomovat, kdo je.“

Okamžitě po jeho odchodu nařídil lékař pomocníkovi, aby namíchal nový lektvar. Bylo na něj ještě příliš brzy, ale vězňův stav mu nedával na vybranou.

„Myslím, že to zvládnu i bez něj.“ Slova sice zněla z Arithonových úst přerývaně, ale jeho oči byly najednou zcela jasné.

Lékař sebou trhl leknutím. „To jste jen hrál?“

Než se Arithonova zhmožděná víčka zavřela, prolétl mu přes tvář náznak úšklebku. „Posloužil jsem Jeho Veličenstvu replikou z jedné velice špatné hry,“ zněla slabá, ale cynická odpověď. Za chvíli již Arithon ležel, jako by klidně spal.

Královský lékař však nebyl dnešní. Nechal si přinést židli a připravil se na probdělou noc. Léčil vojáky v agónii závislosti po bolestivých zraněních, která vyžadovala zvýšenou dávku tohoto léku. Ti byli přivyklí strádání, v dobré kondici, samostatní a odolní. Stejně jako Arithon začali i oni svůj duševní boj absolutním klidem. Schopnost čarodějova těla vyrovnat se s jedy mohla sice rozklad látky zpomalit, ale jakmile by halucinace jeho vůli jednou zlomily, muselo by nakonec i to nejsilnější sebeovládání podlehnout. Arithon začal dýchat rychleji. Nejprve sebou zacukal jeden sval, pak další a brzy se v křeči škubalo celé tělo. Ruce se sevřely a strnule se propletly a hlava se mu zmítala ze strany na stranu. Pak, když už bolest uvolnila jeho vědomí z pout sebeovládání úplně a jeho mysl zaplavily halucinace, ozvala se jeho agónie konečně nahlas.

Lékař byl připraven, a když Arithon povolil zaťaté zuby a vtáhl do plic vzduch, ztlumil jeho zoufalé, hlasité výkřiky zmuchlanou přikrývkou tak jemně, jako by šlo o jeho vlastního syna. Pomocník se rozběhl pro lektvar. Ještě než ztratil vězeň vědomí, objevila se mu v očích hluboká, upřímná vděčnost.

Lékař uhladil mokré, zmačkané přikrývky a poté masíroval pacientovy křečí zkroucené svaly, dokud se jejich třas neuklidnil. Pak se, na smrt unaven, celý ztuhlý zvedl. Když mu pomocník oznámil, že slunce už dávno zapadlo, jen hlasitě zabědoval: „U všemocného Atha! Ten člověk má vůli jako z oceli.“

* * *

Ráno už nebylo léku zapotřebí. Během posledních hodin odeznívání jeho účinků byl Arithon naprosto při smyslech. A přestože si svou nesmírnou odvahou získal lékařův obdiv, nemohla ani sebevětší síla ducha zmírnit následky na jeho zdraví. Arithon, zbavený posledních zbytků sil a ve stavu, kdy jako by jeho svaly, kosti a žíly pod jeho mrtvolně bledou kůži ani nepatřily, vypadal spíš napůl mrtvý než živý.

Když se probudil z posilujícího přirozeného spánku, lékař jej pečlivě prohlédl. „Král by se o tom, že už je vám líp, měl dozvědět, až to bude nezbytně nutné. Vy potřebujete na zotavení tolik času, kolik jenom bude možné.“

Vězeň zareagoval neočekávaně. Na tváři muže, jenž byl už tak vyčerpán, že už ani nepotlačoval emoce, se objevil unavený výraz nesouhlasu. „To je příliš riskantní. Král by vás za váš soucit popravil. A já budu trpět jen po tu dobu, pokud bude tělo a mé vědomí vnímat.“ Arithon otočil hlavu ke zdi se strachem, že ho žal a zoufalství uvnitř nahlodalo. Že by mohlo jeho křehké sebeovládání pod dalšími provokacemi povolit a svést ho k zákeřnému útoku s pomocí magie.

„Jestli mám být dán napospas amrothskému soudu, nedopusťte, abych vydržel při vědomí ani jedinou hodinu. Pokud mě zbavíte účinků léku, myslím, že bych to dokázal.“ Dokončil větu palčivým, ironickým tónem. „Chcete-li mi prokázat službu, řekněte to králi hned.“

Lékař se rychle zvedl. Neschopen slov položil Arithonovi soucitně ruku na rameno. Pak odešel požádat o audienci u krále. Celou dobu věděl, že z léčení Vládce Stínu poplynou jen samé problémy, ale až do konce ho nenapadlo, že by ho mohl zlomit soucit.

* * *

V den, kdy měl Arithon s’Ffalenn stanout před soudem krále Amrothu, zaplavili celou radní síň obloženou mramorem státní úředníci a dvořané zahalení v hedvábí, překrásných kůžích a špercích. Byl tu korunní princ, i přes onu nepříjemnost při oslavě, kdy na něj otec zanevřel. Přestože ho polévala hanba při pohledu na jeho prázdné křeslo představující místo pro královského nástupce, přemohl ho hluboko vkořeněný smysl pro povinnost. Seděl v galerii jinak určené pro královské hosty, a když se otevřely zdobené dveře, napjatě se v křesle naklonil dopředu. Vstoupili halapartníci v královské livreji. Mezi nimi kráčel vězeň, sevřený lesknoucími se zbraněmi. Sálem se rozlehl šum, jak se k němu stočily všechny urozené pohledy.

Lysaer sledoval Vládce Stínu se smíšenými dojmy a se zaujetím. Po působení léku Arithona neustále halil klamný závoj zranitelnosti. Z kostnatých ramenou mu visela tunika služebnictva, která nahradila jeho rozervané šaty. V Arithonově vyzáblé tváři se zračil zahloubaný výraz, jako by ho řetězy, které za sebou vlekl a které měl na zápěstích a kotnících, ani v nejmenším netížily. Z jeho belhavých kroků však bylo zřejmé, že tomu tak není. Urážky, které na něj syčely z galerií, nevyvolaly sebemenší reakci. Když vězeň s eskortou stanul před králem, uvědomil si Lysaer zásadní rozpor. Po tom všem, co s’ffalennský čaroděj podnikl, aby se tomuto okamžiku vyhnul, nedával nyní ani náznakem najevo, že by si uvědomoval, že prohrál.

Arithon, oslněný po dlouhých týdnech vězení řadami svíček, stál hrdě vzpřímen před vyšňořeným soudem a mrkal. Když se po chvíli jeho chladný pohled uklidnil, přejel po vlajkách a po pestrobarevných gobelínech, sklouzl po hodnostářích kolem trůnu a konečně se zastavil na králi; přecpané galerie ztichly.

„Poklekni,“ přikázal svrchovaný pán Amrothu. Po tomto okamžiku prahl třicet let.

Arithon zůstal stát uprostřed mramorové podlahy bez hnutí. V očích měl nepřítomný, téměř zasněný pohled, jako kdyby byl mimo dosah jakýchkoliv slov. Namačkanými zástupy dvořanů proběhla nervozita. Jen Lysaer se zamračil, protože opět pocítil, že něco není v pořádku. Chladnokrevná manipulace, které unikl v podpalubí Briane, nebyla žádná náhoda. Když se někdo tak chytrý a s takovým sebeovládáním rozhodne hrát si zcela nevysvětlitelně na hrdinu, musí k tomu mít závažný důvod. Králův pokyn halapartníkům však jeho myšlenky zadržel.

Vyzdobená síň skýtala spoustu místa k volnému pohybu. Třímetrová buková násada se ve strážcových rukou zvedla a přetočila a vlajková výzdoba a ozdobná stafáž kolem se zachvěla. Ocel se zaleskla, mihla se směrem dolů a okovaný konec zbraně zamířil přímo na s‘Ffalennova záda. Ten však přesně v rozhodující moment s překvapivou grácií poklekl. Rána, která mu měla dopadnout mezi lopatky, mu prosvištěla neškodně nad hlavou.

Halapartník ztratil rovnováhu. Krok, který udělal, aby ji znovu nabyl, skončil na řetězu a sklouzl po něm. Za rachotu brnění se složil před zraky všech přítomných na zem. Kdosi se zasmál. Strážce se otočil s tváří zrůzněnou vztekem, ale jeho mstivý výpad zadržela Arithonova slova.

„Nejmoudřejší z mudrců kdysi řekli, že se každý uchyluje k násilí pouze ze strachu.“ Slova Vládce Stínu byla důrazná, ale chladná, a byla určena králi. „To nemáte v těle ani tolik cti, že se se mnou neodvažujete setkat bez řetězů?“

Urážka pobouřila všechny přítomné. Král odpověděl beze zlosti, s mírným úsměvem na rtech. Dvořané ztichli, aby jim jeho slova neušla. „Vojáku, byl jsi osobně ponížen, uděluje se ti svolení k pomstě.“

Halapartník se postavil a sebral zbraň s rychlostí rozlíceného medvěda. Rána, jíž chtěl smýt urážku, Arithona srazila dopředu obličejem na zem. Protože ho poutaly okovy, nemohl se chránit rukama. Dopadl tváří na mramorový schod a po jeho bledé kůži se rozlila krev. Amrothští urození spatřili s dechem zadrženým v hrdle královo gesto, jímž vojáka zadržel. Halapartník ustoupil, oči pořád upřené na svou oběť.

Lysaer si prohlédl ostré s’Ffalennovy rysy, ale nenarazil na sebemenší změnu výrazu. Arithon se na zemi pohnul. Povstal, sledován nesčetnými nepřátelskými pohledy, a jeho pohyby podkreslovalo nepříjemné chřestění řetězů.

Králova ruka poklesla k žezlu, které mu spočívalo v klíně. Prsty se sevřely na jeho držadle a po drahokamech a po zlatě přeběhlo světlo svící. „Jsi naživu jenom proto, že chci, abys trpěl.“

Arithonova odpověď přišla okamžitě jako prásknutí bičem. „To je lež! Jsem naživu proto, že vaše žena odmítla nechat vás využít vládu nad stínem proti s’Ffalennům.“

„Její obavy jsi tedy vyplnil sám, když jsi odešel z Rauvenu,“ předklonil se král. „Zaprodal jsi své schopnosti při masakru s’ilessidských námořníků. Tvůj důvod nás tady zajímá všechny, neboť Lysaer se s válečnou flotilou neplavil. On svůj dar světla proti Karthanu nepoužil nikdy.“

Lysaer sevřel ruce na balustrádě, neboť ho tato poznámka podráždila. Na břehu ho nedržely žádné královy morální zábrany, ale to, že Rauven neoblomně odmítl poskytnout jakýkoliv výcvik, kterým by mohl Lysaer svůj vrozený talent rozvinout.

Jestliže to Arithon věděl, pomlčel o tom. Po tváři mu stékala krev a kapala mu u nohou na podlahu. Byl klidný, sebejistý a vyrovnaný, ze své beznadějné situace si nedělal nic a ani se nechoval jako někdo, koho by taková bezvýchodnost vůbec znepokojovala.

Lysaer, jehož odměřené chování vězně i lačná nedočkavost dvořanů znepokojovala, se v sobě snažil potlačit obavy. Kdyby seděl po boku svého otce, mohl by ho alespoň nabádat k opatrnosti.

„Takže?“ Král pozvedl žezlo a drahokamy se zablýskly. „Nemáš, co bys řekl?“

Ticho – síň se ztišila jako déšť, dopadající do sněhové závěje. Lysaer polkl a zjistil, že má hrdlo stažené nervozitou. Arithon mohl použít magii anebo stín. Neudělal ani jedno, což nedávalo žádný smysl, a ničím nerušený klid, vyzařující z jeho postoje, nijak nezapadal do toho, co o něm Lysaer doposud zjistil. Protože ho tyto rozpory znepokojovaly, snažil se odhalit jejich důvod s úporností fretky slídící za krysou.

Král netrpělivě poposedl. „Chceš něco říci na svou obhajobu?“

Arithon, nemilosrdně osvětlený mezi strážci obrovským bronzovým lustrem, setrval v mlčení. Ani nemrkl, když král sepjal ruce a stiskl je tak, že mu pomalu zbělaly klouby.

„Tak mu trochu osvěžte paměť,“ poručil král. Nechal poklesnout žezlo a safíry ve světle svící modře zajiskřily.

Tentokrát zajatec neprovedl na poslední chvíli žádnou fintu. Halapartníci ho srazili na bok. Arithon se několikrát převalil po podlaze a podařilo se mu vyhnout se schodu. Pak už ale na svou obranu nepodnikl nic, jako když je bezmocné štěně trháno psy. Strážci před královským trůnem zasypávali jeho bezvládné tělo za rámusu řetězů jednou ranou za druhou. Král, který ještě nechtěl, aby jeho nepřítele připravilo o život nějaké náhodné zranění, jejich počínání zarazil.

Arithon ležel na zádech vedle vyvýšeného pódia potaženého kobercem, které vedlo davem ven do předpokoje. Jeho bílá tunika skryla jakékoliv známky následků zacházení halapartníků. Stráže si dávaly pozor, aby mu nezpůsobily nějaké vážné zranění. Což byla možná chyba, pomyslel si Lysaer. Levobočkův nezúčastněný výraz zůstal beze změny.

Aniž by se pohnul, vyjma toho, že pohlédl na krále, Arithon promluvil: „Ti stejní mudrcové také tvrdili, že je násilí nástrojem slabochů, nemohoucích a tupců.“ Jeho poslední slovo zůstalo téměř nedopovězeno, poněvadž ho jeden ze strážců nakopl do žeber.

Král se zasmál. „Tak proč jsi tedy odcházel z Rauvenu, bastarde? Aby ses stal nemohoucím, slabochem a tupcem? Nebo jsi oslepil a upálil sedm lodí i s posádkou jen pro zábavu?“

Ani nyní Arithon neodpověděl. Lysaer potlačil chuť zaklít. Cosi v jeho vzdoru vězně usvědčovalo z přetvářky, jako by se z nějakého nevysvětlitelného důvodu pouze snažil krále rozlítit.

„Mluv!“ Králova tvář pod plnovousem výhružně zrudla. „Mám snad zavolat doktora? Možná by ti manýry spravila další dávka léku.“

Arithon rozmáchl ruce v gestu, které mohlo znamenat povolené nervy. Jenomže Lysaerova naděje, že by se vězňovo sebeovládání konečně vymklo kontrole, zcela pohasla, když se Arithon s námahou postavil. Se zakrváceným obličejem obráceným ke králi prohodil: „Mohl bych mluvit, až by se hory zelenaly, Vaše Veličenstvo. A neslyšel byste nic než ozvěnu vaší vlastní zloby.“ Aby svůj proslov dokončil, musel pozvednout hlas nad pobouření, ozývající se z galerií. „A i tak byste zůstal nemohoucím, slabochem a tupcem i nadále.“

Král už svůj hněv neovládl. Vykřikl na stráže a okované rukavice srazily Arithona k zemi. Na dlaždice znovu skanula krev a urozené panstvo Amrothu dalo bouřlivým jásotem najevo svůj souhlas.

Lysaer seděl uprostřed pozdvižení jako přikovaný. Vývoj událostí ho znepokojoval a v hlavě mu vířily myšlenky jako voda v mlýnském náhonu. Vzduchem prolétla halapartna. Náraz odhodil Arithonovu hlavu dozadu. Na špičku strážcovy boty dopadly černé vlasy. Ten se zasmál a přišlápl je. Další rána dopadla na zajatcův nechráněný obličej a diváci souhlasně zařvali.

Lysaer, znechucený násilím, ztuhl při pohledu na vězňovu ruku. Její štíhlé prsty byly uvolněné, klidné. V princově mysli vyvstala vzpomínka na stejnou ruku, křečovitě zaťatou v agónii. Potom pochopil. Onen podivný klid, který Lysaera znervózňoval, nebyl nic jiného než lhostejná pasivita. Rauvenský výcvik evidentně umožnil Arithonovi, aby své vědomí naprosto odpoutal od těla. V tuto chvíli s naprostou jistotou necítil sebemenší bolest.

Z toho vyplývalo, že ho mohou halapartníci docela klidně zabít. Jestliže právě to byl Arithonův záměr, nemohl by tentokrát být na vině nikdo jiný než král. Svár by ukončilo bezectné, brutální násilí. Korunní princ Amrothu se cítil zahanben, že je jediný, komu je to líto, a zvedl se k odchodu. Než se však stačil protáhnout postranními dveřmi ven, ozvala se nad stupínky k trůnu ohlušující exploze magie.

V prázdném vzduchu se objevil docela malý stín. Neforemná šmouha potemněla a potom se ustálila v obrazu ženy, zahalené v purpurově šedém plášti, který nosili čarodějové na Rauvenu. Šokovaný Lysaer rozeznal pod kápí půvabné rysy své matky. Jestli se Arithon rozhodl zopakovat svůj výstup z podpalubí před zraky celé veřejnosti, neznala jeho zášť mezí. Korunní princ se obrátil v obavách o krále a tentokrát i při smyslech natolik, aby si uvědomil, že jeho dar světla dokáže takovéto stíny rozehnat, a snažil se prodrat mezi mačkajícími se dvořany. K trůnu však nebylo možné se dostat.

Kolem něj se radní vzpamatovávali z překvapení. Z galerií se ozval řev. Král vyskočil z trůnu. Mrštil po zjevení žezlem, které postavě proletělo hrudí a zazvonilo o dlaždice. Halapartníci si přestali všímat Arithona a s pozvednutými zbraněmi se rozběhli a obestoupili přízrak královny.

„To je jen poselství!“ pozvedl svůj hlas nad okolní vřavu na zemi ležící Arithon. „Tohle zjevení nemůže nikomu ublížit. A nemůžete ho zničit hrubou silou.“

Lysaerovi zastoupil cestu strážce a panika se pozvolna uklidnila. Síň zahalilo ticho. Levoboček se na zemi převalil a pozvedl, zatímco král civěl s výrazem zlověstného vzteku na obraz své ženy.

Arithon si stoupl. Žádný ze strážců ho nezastavil, když za sebou táhl řetězy k vyvýšenému trůnu. Před královniným zjevením se zastavil a pronesl větu v pradávném jazyce, na Rauvenu však doposud užívaném. Když žena neodpověděla, zkusil to Arithon znovu, tentokrát důrazněji.

Obraz se ani nepohnul. Lysaer s napětím sledoval, jak se Arithon obrací ke králi. Vládce Stínu unaveně prohlásil: „To kouzlo se spouští nějak jinak. Nedokážu tu zprávu vyvolat.“

Král se vztekle posadil. Popuzeně poslal páže pro žezlo a jeho hlas náhle zjevení oživil.

Královna shodila šedě lemovanou kápi a promluvila hlasem, který se nesl i do těch nejvzdálenějších koutů galerií. „Přináším Jeho Veličenstvu vládci Amrothu zprávu z Rauvenu. Maso, kost, krev a duše, varuji tě – jednej s mými dvěma syny jako s jedním.“

Král zadržel dech. Jeho obličej proti zlatému okolí zbledl a prsty, pokryté prsteny, se zaťaly v pěst. Žezla, jež mu podávalo páže, si vůbec nevšímal, jako by pro něj všichni v síni přestali existovat. Po chvíli se jeho hruď zvedla a on se zeptal: „A čím hrozí Rauven, když neuposlechnu?“

Královna se na něj usmála tichým, tajemným úsměvem, který jejího manžela strašil ve snech ještě teď. „Měl by ses naučit pokoře, můj pane. Zabij Arithona, a připravíš o život i Lysaera. Znetvoř ho, a znetvoříš i svého nástupce.“

V neblahé předtuše se korunní princ protáhl kolem strážce. Vyskočil na vyvýšené prostranství a poklekl vedle svého otce. „Třeba to vůbec není vzkaz z Rauvenu, ale jenom lest toho bastarda.“

Jeho slova utichla bez povšimnutí. Král si ho vůbec nevšímal, ale navázal na poslední slova své ženy dotazem překypujícím nenávistí. „A když se toho tvého prokletého levobočka nikdo ani nedotkne?“

„Potom se povede dobře i korunnímu princi Amrothu.“ Královnin obraz zmizel jako stín, zaplašený jasným slunečním světlem.

Král svraštil obočí. Zlostně vytrhl pážeti žezlo, zatímco se z davu dvořanů začaly ozývat tlumené zlověstné protesty. Lysaer ochromeně stál v sílící vřavě, uchvácený pohledem na Arithona s’Ffalenna, při němž ho přešlo jakékoliv podezření. Na vězňově potlučené tváři se mísilo překvapení s výrazem citu, který nedokázal Lysaer nikam zařadit. Pak uchopil Vládce Stínu za pohmožděné rameno halapartník. Arithon sebou trhl, jak si náhle uvědomil, kde vlastně je.

„Otoč se a vyslechni svůj rozsudek, bastarde,“ řekl mu nenávistným hlasem strážce.

Lysaer, teď už napětím téměř bez sebe, neměl jinou možnost než sestoupit z nízkého pódia dolů. Žádného z poradců nezajímalo, zda ten vzkaz byl vychytralý tah od Vládce Stínu nebo skutečné ultimátum z Rauvenu. Na tvářích většiny z nich bylo vidět hluboké rozmrzení, že by mohla být krevní msta, která zuřila po celých sedm generací, ukončena během několika okamžiků.

Král se naklonil dopředu a promluvil. „Arithone s’Ffalenne, za zločin pirátství, za zničení sedmi lodí a za smrt mužů, kteří se na nich plavili, jsi odsouzen do vyhnanství Bránou mezi světy.“ Král tleskl, rty pevně semknuté vzteky. „Zavřete toho parchanta znovu do vězení, dokud nebude výprava a loď připravena. A ať už mně nikdy nepřijde na oči.“

Halapartníci Arithona obstoupili a jeho černá hlava zmizela z dohledu. S napřaženými zbraněmi ho hnali pryč napjatým, rozmrzelým a ztichlým davem, jehož choutky zůstaly nenasyceny. Lysaer stál a zmítal jím neklid. Udělení jakékoliv milosti se zdálo ještě před okamžikem nemožné. Najednou ho přemohl strach, že se všechno nakonec obrátilo přesně podle plánů Vládce Stínu. Princ se navenek uklidnil a pak se dotkl otcova rukávu.

„Bylo to moudré?“ Jeho modré oči se vpily do otcovy tváře, jak doufal, že ho otec bude považovat za objektivního. Co jednou prošlo zářivým portálem Brány mezi světy, to se ještě nikdy nevrátilo. Tuto záhadu nedokázali rozluštit ani čarodějové – a to byla jejich moc na Rauvenu nesmírná. „Co když bude Arithonovo vyhnanství znamenat vyhnanství také pro mne?“

Král obrátil jízlivý pohled ke svému nejstaršímu, plavovlasému synovi, který mu právě nyní přímo nesnesitelně připomínal svou proradnou matku. „Já myslel, že ten vzkaz byl jenom lest vychytralého s’Ffalenna?“

Princ zděšeně ustoupil. Jeho varování tedy bylo vyslyšeno. Vše už ale byla minulost, rozsudek byl vyřčen. Jestliže Lysaer pouze prohlásil něco, nad čím král už dávno předtím mávl rukou, nebude to k ničemu. Princ se v tichosti uklonil a odešel.

Za ním se ozvala králova nepříliš vlídná slova. „Ničeho se neboj, můj princi. Podmínky Rauvenu budou do písmene dodrženy. Toho s’ffalennskýho bastarda se zbavíme, ale nic se mu nestane.“

Dascen Elur, kolem oceán

Bez dozoru sto let zanechán…

Nechť vzkvétá vládou králů vyvolených

Neznámá moc v rukou nezrozených

Ty Věčnou mlhou se proderou

Osvobodí slunce nad Atherou

Dakarovo proroctví západní Brány

Třetí věk 5061

Úvod

Na vysoko ležící, větrem bičované terase na Rauvenu se zahalený muž probral z transu a pomalu otevřel znepokojené oči.

„Král Amrothu se rozhodl poslat Arithona do vyhnanství Bránou mezi světy,“ oznámil jasnovidec nejvyššímu mágovi. Ani jeden z nich netušil, že jeho slova zaslechl ještě někdo, nepředstavitelně daleko…

* * *

Ve světě pod oblohou spoutanou mlhou se jiný čaroděj zastavil mezi zaprášenými řadami knih. Jeho zamlžený, nepřítomný pohled se rázem zaostřil jako pohled sokola. Sethvir, člen Bratrstva, vedl ve věži Althain záznamy už od té doby, co před pěti sty lety Věčná mlha rozvrátila veškerý řád a zahalila slunce. Jeho samotu míjely události jako sněhové vločky okno. Když se mu zachtělo, zapsal je a zařadil do archivů. I přes to, že jasnovidcova věta byla jen jednou z tisíců, jež se čaroději každou hodinu vtíraly do myšlenek, okamžitě se soustředil, aby vypátral její původ.

Jeho mysli se v odpověď ozvala síla, jež by dokázala rozdrtit hory na prach. S neomylnou jistotou překlenula most mezi světy a přinesla obraz sluncem zalitého výklenku, ve kterém seděl mág, jenž svíral v rukou nadpozemsky krásný meč. Meč měl stříbrně zdobené ostří a v drahokamu zasazeném v jílci se zeleně blýskalo odražené světlo. Mág upíral na meč pohled plný bezbřehého smutku a jasnovidec se ho bezvýsledně snažil utěšit.

Sethvir onen meč poznal. Vzpomínky téměř okamžitě jako střelky kompasu zaměřily dávné události a provázaly je s okolnostmi tak závažnými, že rozvířily i zdejší legendární klid. Sethvir zavýskl jako malý kluk. Stejnou zbraň pronesl západní Bránou mezi světy atherský princ – ještě v časech před kletbou Věčné mlhy. Společně s ním uprchlí před povstáním, které jim hrozilo smrtí, ještě tři další královští potomci. Potom veškeré sluneční světlo spoutala mlha, Brány byly podle předpovědi Šíleného věštce uzavřeny a princové tak byli odsouzeni k tomu, aby ve svém vyhnanství setrvali. Přestože však byli královští nástupci ponecháni svému osudu, nikdy se na ně nezapomnělo. Nyní Sethvir konečně získal první známku toho, že vyhnanství princů nebylo tak zbytečné.

Čaroděj nechal výjev pohasnout. Do modrozelených očí se vrátil zasněný výraz, pod nímž se však skrývalo usilovné přemýšlení. Mág, který meč držel, mu byl také povědomý. Jeho předka cvičil v základech ovládání síly právě Sethvir. Taková shoda okolností mohla mít pouze jedno vysvětlení – čaroděj byl právě svědkem naplnění proroctví západní Brány, předpovídajícího vítězství nad Věčnou mlhou a návrat tak dlouho odpíraného slunečního svitu na Atheru.

Rozrušený Sethvir rychle vyběhl z knihovny. Když rozrazil dveře a rozběhl se po schodišti dolů, rozvířený vzduch zvedl z polic prach, ale jeho myšlenky už letěly daleko před ním, aby novinu předaly dalším z Bratrstva sedmi.

Mezihra

Jinde, na poli zahaleném proplétajícími se chuchvalci mlhy, stékala pomalu voda po kapradí.

„Přináším novinky z Dascen Elur,“ ozval se neodbytný, povědomý hlas.

Dakar, Šílený věštec, sebou trhl, opilý a až na kůži promočený. Z úst, ukrytých za plnovousem, mu unikl vzdech. Osud si s ním zle zahrál, když ho zde zanechal s džbánkem sotva upitým. Obrátil rozmrzelé skořicově hnědé oči k přicházejícímu čaroději. Pokusil se předejít tomu, co muselo přijít. „Ten princ, co se vrací, bude s‘Ilessid, nebo budu pít po dalších pět let jenom vodu,“ prohlásil hlasem plným jistoty.

Čaroděj v šedé tunice a modrém plášti, Asandir z Bratrstva sedmi, se zastavil. Vítr si pohrával s jeho bílými vlasy kolem tváře, na níž se objevil pobavený výraz. „Mluvíš snad o proroctví západní Brány?“ Tón jeho hlasu byl přehnaně uctivý.

Dakar ucítil, jak se mu zvedá žaludek, a tiše zaklel. Buď byl tak střízlivý, že nedokázal zaplašit obavy z výtek, které musely nevyhnutelně přijít, nebo byl natolik opilý, že nedokázal potlačit nutkání zvracet. Asandir byl ke svým učedníkům shovívavý jenom málokdy. I přesto však Dakar dokázal na tváři vykouzlit opilý úsměv. „Dascen Elur, kolem oceán, bez dozoru sto let zanechán…“ přednesl, úslužně cituje sám sebe.

Dalšími verši jej pohotově předešel Asandir. „Ať vzkvétá vládou králů vyvolených neznámá moc v rukou nezrozených.“ Ruce schopné vrátit řád do světa zmítaného po půl tisíciletí barbarským chaosem, úpadkem a skličujícím, sychravým podnebím. „Ovšem ony vyvolené ruce se už zrodily, můj věštče. Čas jejich příchodu brzy nadejde.“

Chvíli trvalo, než Dakar jeho narážku pochopil. Když mu to došlo, krátce hekl a po zádech se skácel do klejichového keře. Kolem se rozlétl mrak semínek. Jejich chomáčky nebyly zdravě bílé, ale šedivé, díky plísni, která ve vlhku za absence slunečních paprsků bujela všude. „Kde?“ otázal se Dakar, a hned poté: „Kdo? S’Ahelas, s’Ellestrion, s‘Ffalenn, nebo, když už je tady ta proklatá sázka, s’Ilessid?“

Jenomže Asandirova chvilková neformálnost už skončila. „Vstávej. Vyrážíme k západní Bráně.“

Dakar vdechl semínka klejichy a kýchl. „Tak kdo? Vždyť mám právo to vědět. Je to přece moje proroctví.“ Na konci věty vyjekl, neboť ho Asandir nohou dloubl do žeber.

„Pojď se mnou a uvidíš, ochlasto jeden jasnozřivá. Teď jsem se to dozvěděl od Sethvira. Brána mezi světy, vedoucí z Dascen Elur, byla dnes ráno otevřena. Jestli je ten tvůj s’Ilessid na cestě, tak teď právě překonává nástrahy Rudé pouště. Pokud budeme předpokládat, že přežije, máme na cestu k západní Bráně pět dní.“

Dakar zaúpěl. „Žádné pití, žádný ženský a příšerná dlouhá jízda s hlavou jako střep.“ Malý, zavalitý muž s hustým zrzavým dlouhým plnovousem, propleteným chomáčky semínek jako drobnými peříčky, se neohrabaně vyškrábal na nohy.

Asandir ho zpražil pohledem, při němž Dakarovi na tvářích a na spáncích vyvstal studený pot. „A když to nebude s’Ilessid, tak sis odpřisáhl abstinenci na pět let.“

„Příště mi připomeň, ať raději s tím pivem spolknu i jazyk,“ zabručel Dakar. V jeho slovech však nebyla ani stopa po zlobě. Skořicové oči mu za těžkými víčky plály vzrušením. Konečně čekání skončí. Západní Bránou přijde nástupce atherských královských rodů a s ním i nezměrné a neznámé schopnosti. „Ty věčnou Mlhou se proderou, osvobodí slunce nad Atherou.“

Hrozny pod jasnou oblohou znovu zesládnou a vinařům se už nebude víno kazit v sudech… Dakar se pro sebe usmál a rozběhl se k prosakujícímu okapu hospodské stáje.

Asandir ho ráznými kroky dohnal. Jeho nenápadný plášť a prošívaná tunika ostře kontrastovaly se zabláceným červeným hávem, který halil Dakarovu zavalitou postavu.

„Jenom opatrně, můj věštče,“ zchladil jeho nadšení čaroděj. „Proroctví se často vyplní za těch nejroztodivnějších okolností.“ Jestli však Asandir věděl, že jsou předpověděné schopnosti rozděleny mezi dva prince, jejichž rody dělila po sedm generací krevní msta, nezmínil se o tom ani slovem.

Tři světy

Na hradě v Amrothu oslavuje král vyhnanství svého nejúhlavnějšho nepřítele, ale až příliš pozdě si všímá, že chybí i jeho potomek…

* * *

V prašné prohlubenině mezi písečnými dunami barvy rzi chrání před šarlatově zbarveným sluncem pokřivené stromy mísu fontány, zarostlou břečťanem…

* * *

Na celý svět daleko od fontány a pouště sleduje čarodějka obraz mága a věštce, kteří se ženou mlhou, a z kapradí, rozráženého pádícími kopyty, odletují kapky na všechny strany…

Kdo se této vody napije

o den nezestárne celých pět set let

však v slzách hořkých bude dlouhým mládím spět

a také v žalu, jenž syn smrti je

nápis, Fontána Pěti století

Davien, Třetí věk 3140

III. VYHNANSTVÍ

Když se korunní princ Amrothu probudil, zmítalo jím vlnobití. Byl zmatený, nevěděl, kde je, a z neznámých důvodů se mu točila hlava. Přitom zjistil, že leží obličejem dolů na palubě nějakého nekrytého člunu. To ho znepokojilo – nevybavoval si, že by nastupoval na nějakou loď. Ani po chvíli usilovného přemýšlení si nevzpomněl na jediný důvod pro jakoukoliv námořní výpravu.

Lysaer si olízl rty a ucítil palčivou chuť soli. Cítil se bídně. Bolavé svaly se mu třásly a paměť měl jako zahalenou v mlze. Voda, která mu čvachtala pod ramenem, páchla rybami. Nad hlavou se mu zběsile kymácely hvězdy, jak člunem zmítaly vlny směrem ke břehu.

Princ zaťal zuby, protože se mu chtělo zvracet. Záhadné okolnosti ho znepokojily, takže se pokusil nadzvednout.

Pohled přes lavice člunu by mu mohl aspoň trochu napovědět, kde se právě nachází. Ukázalo se však, že učinit jakýkoliv pohyb je překvapivě obtížné. Okraje lodi se mu podařilo zachytit až napotřetí. Člun se pod ním divoce kolébal. Čísi svalnatá ruka mu prsty srazila zpátky a on se znovu ponořil do tmy.

* * *

Princ se znovu probudil, jakmile člun přirazil ke břehu. Dno dřelo o kameny a nocí se rozléhalo volání mužů. Člun se zakymácel, jak se ho zmocnil příboj. Lysaer narazil hlavou do žebroví člunu. Burácením vln se prodraly výkřiky. Člunu se chopily něčí mokré ruce a odtáhly jej přes mělčinu a po hrubém písku za čáru přílivu. Hvězdy zakryla vousatá postava rybáře. Pak se k němu nedočkavě napřáhly dvě ruce a zápěstí mu sevřel ocelový stisk. Lysaer, bezmocný jako ryba v síti, cítil, jak ho někdo táhne vzhůru.

„Myslíš si, že se ten rauvenskej mág bude zajímat, jestli jsme mu nechali ty jeho diamanty?“ zeptal se hrubý mužský hlas. Princ se ozval na znamení protestu. Hlava se mu nepříjemně roztočila a žaludek se mu stáhl, takže odpověď neviděného komplice přeslechl. Stisk se přemístil a poté ještě zesílil, takže mu vytlačil z plic všechen vzduch. Když ho jeho únosci vytahovali z člunu, Lysaer omdlel znovu.

* * *

Jako další spatřil odraz útesů, lesknoucí se na hladině moře. Příboj i oblohu barvil zářivými barvami rozbřesk. Lysaer, smýkaný v olejovaném plátně po zádech, zavřel oči. Zoufale se snažil uvažovat. Myšlenky před ním však utíkaly jako rozsypané korálky, takže se nedokázal soustředit vůbec na nic. Přece však narazil na jednu vzpomínku, která jeho současný stav částečně objasnila. Ať už ho jeho věznitelé omámili jakýmkoliv přípravkem, jeho účinky ještě neodezněly. Neutrpěl sice žádné trvalé poškození, ale cítil se bezmocný jako kojenec.

Jeden z jeho únosců uklouzl. Lysaerovi vrazilo do žaludku kostnaté rameno. Vědomí se mu rozkomíhalo jako světlo v hlubinách. Po zarostlém svahu se sypala břidlice, jak se muž snažil nabýt ztracenou rovnováhu. Pak prince uchopil někdo jiný a obloha se s drtivým stiskem převrátila vzhůru nohama. Poté byl Lysaer zvednut do výše jako zavazadlo – a vzápětí ucítil, jak ho balí do jakéhosi zatuchlého pláště z vlny, napuštěné olejem. Přetočil se, takže se mu podařilo uchovat si nezakrytý obličej. Volný výhled mu však nesliboval nic dobrého. Vysoko nad ním se tyčil otlučený oblouk prastarého kamenného portálu. Mezi okraji oblouku se převalovala stříbrná hmota, matná a lesklá jako horký olej rozlitý po skle. Z přítomnosti podivných sil Lysaerovi naskočila husí kůže. Princ, vyděšený k smrti, poznal Bránu mezi světy.

Zuřivě sebou zazmítal. Až příliš pozdě pocítil silné nutkání utéct. Neznámí ho nemilosrdně zvedli a po hlavě ho vhodili do ledově mrazivé, perleťově zbarvené plochy. Lysaer vykřikl. Pak mu náraz síly Brány roztříštil vědomí na kousíčky. Vpadl do naprosté tmy.

* * *

Korunního prince Amrothu probudilo nepředstavitelné vedro. S každým nádechem se mu na sliznici usazoval nepříjemný prach a jeho pokradmu prohledávaly čísi prsty, hbité jako nožičky krys. Lysaer se pohnul. Cizí prsty se na okamžik zastavily a v momentě, kdy princ otevřel oči, se stáhly úplně.

Do zorniček se mu zabodlo světlo. Zamrkal, zaostřil zrak a v blyštivém ostří poznal svou vlastní dýku. Nad ním ho pozorně sledovaly oči Arithona s’Ffalenna.

„Tentokrát jsme se sešli za lepších podmínek, bratře.“ Levobočkův hlas byl hrubý, jako by dlouho nemluvil. Obličej, ruce a ramena měl pod rozervanými šaty pokryté strupy a po celém těle byly stále ještě vidět nafialovělé stopy po předchozím týrání.

Lysaer se rázem probral a ztěžka se postavil. „Na co čekáš? Nebo jsi snad doufal, že mě ještě uvidíš žebrat o život, než mě podřízneš?“

Dýka v Arithonově ruce se ani nepohnula. „Copak ty bys chtěl, abych prolil bratrovu krev? To od tebe není příliš pěkné.“

Jeho slova byla plná výsměchu. Až k pustému obzoru se táhly písečné duny. Hrubý, rudý písek bez jakéhokoliv záchytného bodu či nějakého obydlí se chvěl pod oponou horka. Úpornou záplavu ostrého světla nenarušovalo ani jediné křoví nebo kaktus. Odhalení tajemství legendární Brány je mohlo stát život. Ačkoliv byl roztrpčen skutečností, že otcova posedlost pomstou naprosto zastínila jakoukoli starost o jeho nejstaršího syna, snažil se Lysaer ze všech sil uchovat si svou důstojnost. Amroth, jeho snoubenka, všichni jeho přátelé a veškerá královská čest, která pro něj tolik znamenala, to vše je pro něj možná navěky ztraceno. Ochromen tímto pomyšlením se s ledově klidným sebezapřením nadechl. „Bratra? Já z rodu pirátů nepocházím.“

Ruka s dýkou sebou škubla. Od jejího ostří se odrazil záblesk oslňujícího světla, ale tón Arithonova hlasu se nezměnil ani v nejmenším. „Rodičovské rozdíly s naší současnou situací nic nezmůžou. Ani jeden z nás se na Dascen Elur vrátit nemůže.“

„To je lež!“

Představa, že by jeho vyhnanství mohlo trvat navždy, jeho zadržovaný hněv uvolnila. „Rauvenští mágové by přece nikdy nedopustili, aby jim skonal protekční vnuk v poušti. Otevřou Bránu z druhé strany.“

„Neotevřou. Podívej se pořádně.“ Arithon kývl hlavou ke kovovému portálu, který se tyčil za nimi. Žádná plocha magické síly se v něm nechvěla. Mezi sloupky, rozežranými rzí, byla vidět jen poušť. Lysaer znejistěl. Tato Brána může být skutečně zrušená, uzavřená třeba už po tisíciletí proti nějakému dávno zapomenutému hrozícímu nebezpečí, a tedy mimo dosah magie čarodějů z Rauvenu. Lysaer se snažil potlačit paniku. Jediný člověk, na němž by si tady mohl vylít zlost, byl s’ffalennský parchant, a ten se opatrně krčil za ostřím dýky.

„Mě nepřesvědčíš. Rauven tě zachránil před popravou,“ odmlčel se, poněvadž ho napadla další myšlenka. „Nebo jsi ten vzkaz od královny sehrál stínem sám, aby ses mohl pomstít?“

Arithon, svírající ve špinavých prstech dýku jako střep zrcadla, prohlásil s kamenným výrazem: „Ani to zjevení, ani to, že jsi tady, na svědomí nemám.“ Setřásl ze sebe roztrpčení. „Vzhledem k tomu vašemu léku a těm řetězům už moc místa na vyřizování osobních účtů nezbylo.“

Tato poznámka však byla tak ušlechtilá, že si s‘Ilessidovu důvěru získat nemohla. „Nevěřím ti.“

„Oba jsme se stali obětí krevní msty,“ řekl Arithon. „Minulost už změnit nemůžeme. Když se ale nebudeme jeden nad druhého povyšovat, máme ještě pořád naději se z téhle pouště dostat.“

Jako korunní princ nebyl Lysaer zvyklý na rozkazy nebo na podobnou neomalenost. Od s‘Ffalenna, jehož nešťastný osud mohl být pouhou léčkou, která měla království připravit o právoplatného nástupce trůnu, už další pokusy o manipulaci nesnesl. Existovaly přece způsoby, jak odzbrojit útočníka s dýkou. Princ si připravil pevnou oporu pod nohama, přičemž ucítil, jak ho do podrážek pálí písek. „Jenže já tvou společnost ještě nemusím přijmout.“

„Ale ty ji rád přijmeš,“ pousmál se Arithon. „Dýku mám přece já.“ Lysaer skočil. Arithona útok nijak nevyvedl z míry, takže ho celkem lehce odrazil. Vysmekl se prstům, které se mu snažily zkroutit límec do škrtící smyčky. Lysaer změnil směr pohybu, sevřel černé vlasy pevně v pěsti a zasadil přesně mířený kop. Vládce Stínu se s jeho ránou otočil a přehodil si v ruce dýku. Udeřil prince do zápěstí jílcem posázeným diamanty. Lysaerovi ztuhla paže bolestí až po loket a on povolil sevření. Arithon, mrštný jako kočka, se mu vysmekl.

„Mohl jsem tě klidně zabít,“ pravil s‘Ffalennův nenáviděný hlas za jeho zády. „Propříště si zapamatuj, že jsem to neudělal.“

Lysaer se ohnal, štván zaslepující touhou zabíjet. Arithon se ráně nevzrušeně vyhnul. Princ si připomněl ledový klid, který tak rozbouřil amrothský soud, a konečně svůj vztek ovládl. Přes svou menší postavu byl jeho nepřítel trénovaný a hbitý. Ani jeho protřelost nebude možné zdolat jen tak.

„Lysaere, v téhle poušti je ještě jedna Brána mezi světy,“ pronesl Vládce Stínu naléhavě. „Je o ní zmínka v archivech na Rauvenu. Jenže nepřežijeme to ani jeden, když budeme takhle plýtvat silami a bojovat mezi sebou.“

Prince zaskočila ironie situace a nepokrytě odpověděl: „Vždyť nás dělí sedm generací krvavé nenávisti. Proč bych ti měl věřit?“

Arithon sklopil zrak. „Budeš to muset riskovat. Máš snad nějakou jinou možnost?“

Dlouhou chvíli obezřetného mlčení pražilo nepřátelské slunce na černovlasou i plavou hlavu. Pak jakási neznámá síla hodila zezadu Lysaerovi na nohy písek. Ten se polekaně otočil právě v okamžiku, kdy téměř na dosah od něho dopadl na zem hnědý pytel. Tkanice, kterou byl svázán, byla zapečetěna rudým voskem a do něj byl vyražený znak Rauvenu.

„Nesahej na to,“ řekl rychle Arithon.

Lysaer si ho nevšímal. Jestliže poslali čarodějové Bránou zásoby, chtěl je získat pro sebe. Sehnul se a uchopil tkanici. Jakmile se jí dotkl, ucítil výboj magie. Otřásla jím bolest a on ucouvl.

Uchopily ho ruce jeho nepřítele a pomohly mu najít rovnováhu. „Varoval jsem tě snad, ne?“ pravil Arithon odměřeně. „Ty uzly chrání magie.“

Rozzuřený princ se mu pokusil vymanit ze sevření.

„Nehýbej se!“ Arithonův stisk ještě zesílil. „Pohyb to ještě zhorší.“

Avšak Lysaerovi, otřesenému, poníženému a rozlícenému potupou, která jej bolela mnohem více než rána magií, bylo jakékoliv utěšování proti mysli. Vší silou dupl podpatkem boty Arithonovi na holý nárt. Odměnou mu byla tlumená kletba. Ruce, jejichž sevření ho tak ponižovalo, se stáhly.

Lysaer se schoulil na zem a držel si ruku, zatímco bodavá bolest pomalu odeznívala. Jeho protivník neohroženě rozvazoval uzly a princ mu mohl jenom závidět schopnosti, které mu byly odepřeny. V pytli byly zásoby. Lysaer, sužovaný suchým rozpáleným vzduchem, napočítal pět balíčků jídla a čtyři láhve s vodou. Nakonec vytáhl Arithon překrásně zdobený meč. Na smaragd v jílci meče dopadly sluneční paprsky a zeleně se zableskly na jeho tváři, na okamžik sevřené výrazem nepotlačovaného smutku.

Lysaer ho podrážděně vyrušil. „Tak mě nech vzít si svůj díl zásob. Potom budeme mít oba stejnou šanci.“

Arithonovi ztvrdly rysy, když k němu vzhlédl. „Skutečně?“ Přejel pohledem dvorní oděv svého nevlastního bratra, vyšívaný samet a batistové manžety, nyní špinavé od písku a potu. „Co ty víš o utrpení?“

Princ se rozhořčeně narovnal, aby se hájil. „Jakým právem mě soudíš?“

„Žádným.“ Arithon hodil zásoby zpět do pytle a pozvedl meč. „Jenže já už jsem jednou zažil žízeň a horko, když nám jednou na lodi bouře zničila soudky s vodou. Nijak příjemný zážitek to nebyl.“

„Radši to zkusím zvládnout sám, než abych přežíval díky milosrdenství svého nepřítele,“ odsekl Lysaer, plný opovržení nad odzbrojující upřímností s’Ffalennovy poznámky.

„Nikoliv, bratře.“ Arithon si s rozvážným klidem přehodil pytel přes rameno. Připnul si meč, který kdysi patřil jeho otci. „Budeš mi muset věřit. Tady je důkaz mé dobré vůle.“ Elegantně v ruce obrátil dýku a hodil ji princi k nohám. Dopadla na zem rukojetí, posázenou diamanty, napřed a zasypala zlatem pošité boty sprškou písku.

Lysaer se sehnul. Zvedl svou zbraň. Pobídla ho zášť tak silná, že jí nedokázal odolat, narovnal se a jediným švihem zápěstí přitom mrštil dýku zpátky po svém nepříteli.

Arithon se před blyštivým obloukem, který zbraň opsala, sehnul. Odvalil se po zemi stranou, přitom shodil ze zad pytel a v okamžiku, kdy po něm Lysaer skočil, již stál téměř na nohách. Náraz princovy pěsti odhodil černé vlasy dozadu.

Arithon mu na oplátku zasadil ránu kolenem a zašeptal: „Nech toho. Já to s tebou přece myslím dobře.“

Lysaer zaklel a udeřil znovu. Arithonovi se spustila krev a její kapky skanuly na písek. Když Lysaer svého nepřítele sevřel, ucítil, jak mu do žeber tlačí jílec meče. Ve stísněném prostoru zbraň uchopil, ale nemohl ji vytáhnout z pochvy. Zaťal do protivníkova těla prsty, nenávistí téměř nepříčetný. Brzy už Vládce Stínu nebude ohrožovat nikoho, pomyslel si Lysaer a zesílil svůj stisk, aby svého nepřítele zabil.

Najednou ho prudký pohyb odhodil dozadu. Do čelisti mu narazily klouby a vzápětí následoval úder rukou do slabin. Zlomil se v pase, zalapal po dechu a Arithon se zatím osvobodil. Lysaer se znovu natáhl, aby jej zachytil, jenže narazil na silný odpor a na stisk, z něhož už neměl sílu se vyprostit. Šlachy v zápěstí se až nebezpečně napjaly. Vykopl nohou a cítil, že zasáhl. Stisk Vládce Stínu povolil.

Lysaer skočil po meči. Arithon kopl do písku a prince oslepily drobné kamínky. Oslepený a zaskočený podlým tahem Lysaer ucítil, jak se mu na předloktí sevřely protivníkovy ruce. Pak ho strhlo mocné škubnutí na zem. Než se znovu zvedl, dopadla na něj sprška ran.

Přes závoj bolesti si Lysaer uvědomil, že leží na zádech. Po skráních mu stékal pot. Dlouhou, nepopsatelně nepříjemnou chvíli nemohl dělat nic než jen ležet a lapat po dechu. Když se konečně podíval vzhůru, oslepilo ho sluneční světlo klouzající po ostří meče, který mu mířil na srdce.

Prachem na Arithonově tváři si razily spletitou cestu pramínky krve. Vládce Stínu prince se vzteklým výrazem pobídl: „Vstaň. A zkus ještě něco a podříznu tě jako podsvinče.“

„Tak to udělej hned,“ odsekl jedovatě princ. „Nenávidím i vzduch, co dýcháš.“

Meč se pohnul. Lysaer čekal na smrt. Meč se však pouze zachvěl a znovu ve vzduchu znehybněl. Vteřiny, obtěžkané horkem a hrobovým tichem, ubíhaly jedna za druhou.

„Vstaň,“ zopakoval konečně Vládce Stínu. „Koukej okamžitě vstát, nebo tě, u Atha, zvednu na nohy magií.“ O krok ustoupil. Jak zarazil meč do pochvy, zazvonila ocel jako harfa spadlá na zem. „Chci vidět, že z téhle pouště vyvázneš. Pak už ti nemusím přijít na oči nikdy.“

Modré oči se setkaly se zelenými a problesklo mezi nimi otevřené nepřátelství. Potom se Arithon nesnesitelně bezstarostně zasmál. „Pyšný jako prvotřídní býk. Skutečně jsi synem svého otce, do posledního nesnesitelného detailu.“ Pak jeho uvolněný výraz ztvrdl. Zanedlouho začal okolní písek prince na těle svědit a vzápětí nepříjemně pálit.

Lysaer si uvědomil, že jsou jeho pocity vyvolány magií, a odolal nutkání vstát. Vzduch, který vdechoval, ho v nose pálil, jako by vycházel přímo z výhně, a vlasy a šaty mu na tělo přilepil pot.

Zavřel oči a cítil, jak ho spaluje nesnesitelné horko a zmítají jím záchvěvy bolesti. Arithon odešel, aby zvedl odhozenou dýku. Sebral i rybářský plášť, který chránil Lysaera při průchodu Bránou, a uložil ho k zásobám. Pak se vrátil. Našel prince stále ještě nataženého na písku a poslední zbytky trpělivosti ho opustily.

Lysaer ucítil, jak mu cosi nemilosrdně sevřelo vědomí. Dokonalost a síla stisku ho přemohly, takže neměl ani tu nejmenší šanci odolat. Rána, která přišla potom, zasáhla sice pouze jeho mysl, ale i tak se mu z hrdla vydral srdceryvný výkřik.

„Vstávej!“ Pot se prokousával nánosem prachu na Arithonově tváři. Bez jakéhokoliv zaváhání udeřil znovu. Princem zmítala bolest, potlačující jakékoliv odhodlání. Když mu už nezbylo nic než zvířecí instinkt přežít, vykřikl znovu. Výkřiky zoufalství se nesly jeden za druhým tichem pouště, než muka ustala. Lysaer ležel schoulený v písku, třásl se, lapal po dechu a cítil nesmiřitelný vztek.

„Vstávej.“

Lysaer, ponížený až na nejvyšší možnou míru, poslechl. V srdci mu však jako uzel vězela přísaha, že čaroděje, který tak bezohledně zprznil jeho vůli, zabije.

* * *

Nevlastní bratři z Dascen Elur se vydali na východ. Slunce rudé jako řeřavé uhlíky v kovářově výhni jim plulo nad hlavou a přitom písek rozžhavovalo na teplotu, která kůži přímo spalovala. Arithon si ovázal bosá chodidla pruhy látky, natrhané z haleny, a pak pobídl prince k cestě mezi kopci písku, které se lehce chvěly v nehybném vzduchu. Kolem poledne se duny za tetelícím se vzduchem doslova třásly. Arithon využil svých schopností a vyvolal stín. Lysaer ani náznakem nedal najevo vděčnost. Nedůvěra ho prostoupila tak, že okamžiky mlčení prokládal nadávkami, dokud jej poušť o jeho energii zase nepřipravila.

Arithon kráčel mlčky. Princ živil svou nenávist při každém kroku hned za ním. Předchozí poznámka Vládce Stínu, že je Lysaer po otci, byla pravdivá jen zčásti. Vztek, který prostupoval princovy myšlenky, byl trpělivý a chladný jako vztek jeho matky.

* * *

Horko dne se přehouplo za svůj vrchol a poněkud polevovalo a slunce se sklánělo jako lucerna nějakého démona k pustému obzoru. Lysaer šel, k smrti vysílen, a v ústech cítil prach. Bodavá bolest písku v botách činila z každého jeho kroku utrpení. Arithon však svolil k odpočinku, teprve až když poušť zahalil rudý příkrov soumraku. Princ se konečně posadil na větrem ohlazený kámen a zul si boty. Z paty pokryté puchýři se mu řinula krev, ale Lysaer raději trpěl, než aby se dovolával soucitu u svého protivníka. Kdyby nemohl chodit, určitě by ho Vládce Stínu nějak nesl.

„Dej ruce za záda,“ řekl odměřeně Arithon.

Lysaer vzhlédl. Vládce stál s vytaseným mečem v jedné ruce a s otevřenou lahví v druhé. Pod silným nánosem prachu a zaschlé krve nebylo možné rozpoznat výraz jeho tváře. „Když to budu muset opakovat, nebude se ti to asi moc líbit.“

Princ mu velmi neochotně vyhověl. Meč v Arithonově ruce se s krátkým zábleskem pohnul. Lysaer ucukl.

„Nehýbej se!“ zazněl Vládcův příkaz. „Já tě nechci zabít.“ Lysaer, stále rozzuřený tak, že by uškrtil slova nenáviděnému nepříteli v hrdle, se přinutil nehybně přetrpět tmavé ostří meče, které se zvedlo a spočinulo mu jako tenká ledová čára na krku.

Arithon pozvedl k Lysaerovým ústům láhev. „Jen tři hlty a dost.“

Prince sice napadlo, že by mohl odmítnout, ale vlhko, které ucítil na rtech, vyburcovalo jeho touhu po vodě až k zešílení. Také si uvědomil, že kdyby vodu z hrdosti odmítl, bylo by to s‘Ffalennovi jen ku prospěchu. Lysaer se napil. Teplá tekutina se mu rozlila po jazyku. Díky meči na krku si připadal při každém chamtivém hltu jako zvíře. Arithon si dopřál stejné množství vody, ale princ v tom neviděl povzbuzení ani shovívavost.

Arithon pronesl, pod nátlakem nenávisti v očích sledujících každý jeho pohyb, od rána první větu, k níž nebyl přinucen. „Výsadou s‘Ilessidů byla odnepaměti spravedlnost a loajálnost. Zachovejte si ty dobré stránky povahy svého otce, Vaše Veličenstvo. Nelpěte tak na jeho chybách.“

Vládce Stínu rozťal mečem provaz, kterým byl převázaný balíček jídla. Potom se zbraň pohnula znovu, a předtím, než její mdlý lesk zakryla odřená pochva, rozdělila obsah balíčku na poloviny. Arithonovy oči pohlédly úkosem na prince z tváře osvětlené pohasínající září slunce. „Chovej se rozumně, princi Amrothu. Pak ti zaručuji úctu, jakou si díky svému rodu zasloužíš.“

Lysaer své srdce obrnil před myšlenkami na smír. S’ffalennské uskoky už svedly s’ilessidskou důvěru tolikrát, že si teď nemohl dovolit omyl. Navzdory svému královskému původu musel díky vlastní cti svůj úděl přečkat, aniž by přitom zostudil rodinné jméno. Přijal z Arithonovy ruky mlčky sýr a suchar, myšlenky upřené na pomstu v okamžiku, kdy se jeho nepřítel odebere ke spánku.

Vládce Stínu však odpočívat nehodlal. Jakmile se skrovným jídlem skončili, přikázal princi, aby vstal.

Lysaer se kvůli tomu zbytečně nerozčiloval. Teď, když už potlačil své impulsivní pocity, pochopil, že jeho příležitost přijde dříve, pokud Arithonovu pozornost ukolébá. S předstíranou odevzdaností se proto natáhl po botách, v čemž mu však vzápětí zabránil vytasený meč.

Se zbraní v ruce Arithon promluvil. „Ty boty si neber. Šlo by se ti v nich ještě hůř. Můžeš poděkovat své ješitnosti. Měl jsi něco říct, než se ti udělaly ty puchýře.“

Lysaer spolkl ráznou odpověď a vstal. Arithon vypadal nervózně jako liška zavřená ve vlčím doupěti. Možná že polevovala jeho čarodějská sebekázeň. Hned po krutém vězení pro něj musí úmorné horko a námaha znamenat nesmírnou zátěž. Možná byl Arithon slaboch a scházelo mu sebevědomí, napadlo Lysaera. Tato myšlenka mu v duchu vyvolala úsměv dravce. Role lovce a oběti by se mohly brzy obrátit. Jeho nepřítel je blázen, že ho nechává naživu.

* * *

Se setměním se obloha nad Rudou pouští změnila v lapkou naloupené diamanty, rozhozené po černém sametu. Stejně jako vyčarovaná láska, ani tato nádhera však netrvala příliš dlouho. Lehký vánek soumraku zesílil, až posléze přešel v mohutné poryvy větru, zvedající z vrcholů dun písek. Jak ho hnal vítr kupředu, vytvářel na zemi vzor rybí kosti a neznámá souhvězdí zakryl nažloutlý závoj zvířeného písečného prachu.

Lysaer a Arithon šli v předklonu, obličeje zakryté látkou. Jemný písek jim pronikal rukávy a kolem krku pod šaty a bičoval holou kůži. Lysaer, vnímající jenom nenávist a vysílení, trpěl dál s ústy pevně sevřenými proti nadávkám. Z očí se mu řinuly slzy plné prachu. S každou hodinou jeho utrpení rostlo, až mu připadalo, že je kvílení větru a písku jediný zvuk, který kdy vůbec v životě slyšel. Vzpomínky na život u dvora v Amrothu pomalu bledly, až se nakonec zdály být vzdálené a neskutečné jako přízrak. Půvab dámy, kterou zanechal na Jižním ostrově, mu připadal jako přelud deliria, neboť realita začínala a končila agónií každého dalšího kroku.

Na emoce myšlenky nezbývaly. Nepřítel po jeho boku se zdál být pouhou bezvýznamnou postavou, obrysem ve větrem zmítaných hadrech, napůl zastřený pískem, který hnal vítr. Na tom, zda měl Arithon současnou situaci na svědomí nebo zda bylo v jeho silách ji ukončit, už nyní nezáleželo. V současném utrpení neměl Lysaer na podobné myšlenky místo. Vůle přežít ho nutila klást jednu nohu před druhou, hodinu za hodinou. Konečně, když už se bolest svalů a kostí nedala vydržet, klesl princ na kolena.

Arithon se zastavil. Ani se nepohnul, aby vytáhl meč, jen stál, nahrbený proti větru, a čekal.

U země se hnal písek ještě hustěji. Drobné kamínky, hrubé a ostré jako jehličky, prince bodaly do těla, dokud vybičované nervy bolestivě nezareagovaly. Vyškrábal se znovu na nohy. Kdyby mu při jeho prvních krocích pomáhaly ruce jeho nepřítele, neměl by sílu se bránit.

Rozbřesk hvězdy oblékl do šedi a vítr se utišil. Písek se pozvolna usadil a obzor vykreslil proti oranžovému úsvitu ponurou siluetu. Arithon se konečně zastavil, aby si odpočal. Bez ohledu na hlad a žízeň padl Lysaer tváří do chladivého červeného stínu duny. Usnul téměř okamžitě a pohnul se až notnou dobu po rozednění, kdy už se nad písečným peklem, neporušeným jedinou stopou, tetelil horký vzduch.

V nehybném vzduchu leželo hluboké ticho jako závaží. Lysaer otevřel nateklá víčka a uviděl, že Arithon naskládal pod rybářský plášť kameny a potom stín s pomocí svých schopností rozšířil. To, že takto vyrobený přístřešek chránil i jeho nevlastního bratra, mu však nevysloužilo ani náznak vděčnosti. I když měl Lysaer hroznou žízeň a svaly ho bolely, jako by do nich bušil kovář palicí, vrátily se mu smysly natolik, aby mohl nenávidět.

Objekt jeho nenávisti seděl se zkříženýma nohama a s mečem položeným na kolenou. Jeho vlasy, šaty i kůže měly jednu barvu – barvu písku. Jakmile se Lysaer pohnul, za řasami, slepenými vrstvou zaschlého prachu, se rozsvítily zelené oči. Arithon upřel pohled na svého nevlastního bratra. Na někoho, kdo si v noci ani nelehl, byl podivně bdělý.

„Tys vůbec nespal,“ obvinil ho princ. Posadil se. Za propocený límec se mu sesypal z vlasů suchý písek. „Udržela tě vzhůru magie, nebo jenom ta tvá zpropadená nedůvěra?“

Na Arithonových rtech se objevil slabý úsměv. Uchopil odřenými prsty láhev s vodou, jež ležela vedle něj, a nabídl ji princi, aby se osvěžil. „Tři doušky, Vaše Veličenstvo.“ Jeho hlas však postrádal svůj obvyklý přívětivý tón. „Tahle noc byla první z mnoha, které nás ještě čekají. Smiř se s tím, a já ti odpovím.“

Lysaer ale výzvu nepřijal. Chvíle, kdy tělesná únava otupí i schopnosti nabyté na Rauvenu, přece jednou přijít musí. Aby na ten okamžik nasbíral síly, přijal princ svůj příděl vody. Pak se před ostražitým zrakem svého nepřítele uložil ke spánku a znovu usnul.

* * *

Další tři dny proběhly naprosto stejně. Jediné, podle čeho mohli měřit plynoucí čas, byly jejich neustále se tenčící zásoby. V noci bojovali nevlastní bratři za pochodu s větrem ženoucím písek, který jim nedovoloval odpočinek. Úsvit je vždy zastihl v nepřátelské náladě v dusnu pod rybářským pláštěm. Ve vzduchu byly stále cítit jen rozpálené kameny a krajina nejevila známky změny až do čtvrtého rána, kdy se na východě vztyčila vyhaslá sopka.

Lysaer si jí téměř nevšiml. Útrapy ho naučily šetřit emocemi. Nenávist, kterou cítil k Arithonu s‘Ffalennovi, šla ruku v ruce s klidem stočeného hroznýše. Díky tomu, že stále šel, jedl a spal obrněný bezbřehou trpělivostí, všímal si princ prvních známek toho, že jeho nepřítele přemáhá únava.

Arithon byl vyzáblý už předtím, než je vyhnali. Nyní se už jeho kosti díky žízni a strádání rýsovaly pod puchýři pokrytou kůží naprosto jasně. V žilách na spánku a na krku mu viditelně tepal puls a hbité ruce mu ztěžkly únavou. Kolem zarudlých a vpadlých očí mu nápor slunce a větru vyryl hluboké vrásky. Lysaer, stejně zubožený a vychrtlý jako on, poznal, že čarodějská kázeň, udržující Arithonovu neskutečnou ostražitost, ho zevnitř pomalu stravuje. Věčně přece bdít nemohl. Přesto v princi při neustálém probouzení se do upřeného pohledu očí svého soka sílila posedlost vraždou. Rauvenská a karthanská výchova, která je dělila, vytvořila nelidskou kombinaci magické síly a bezmezného nepřátelství, kterou by mohl rozsoudit snad jedině Pán Osudu.

* * *

Pátého dne se Lysaer probudil do palčivého poledního žáru. Jedna jeho ruka a noha, které měl mimo stín pláště, přímo hořely, ohnivě rudé od slunce. Olízl si slepené rty. To bylo poprvé, co Arithon nerozšířil skrovný stín pláště magií. Princ stáhl spálené končetiny ze slunce a spolu s rozrušeným očekáváním ucítil i nervozitu. Jeho obezřetný pohled padl na levobočkovy ruce bezvládně visící na jílci meče. Arithon tedy přece jen nakonec podlehl nevyhnutelnému vyčerpání.

Lysaer se zvedl s tichostí šelmy, oči pořád na nepříteli. Arithon se ani nepohnul. Princ se vztyčil a vychutnal okamžik triumfální radosti. Nyní už jeho odplatě nic nezabrání. S ledovým klidem, kterému ho naučil sám Vládce Stínu, se Lysaer sehnul a pokradmu položil ruku na meč. Jeho dotek nevyvolal žádnou reakci. Arithon spal a nevnímal naprosto nic. Nevzbudil se, ani když mu Lysaer vytrhl zbraň z klína.

Ticho pouště roztříštil princův suchý smích. „Tak, parchante!“ Pozvedl meč a ocel se zaleskla jasně jako plamen. Arithon neprocitl. Lysaer vykopl nohou. Nenáviděné tělo zasáhla rána. Vládce Stínu se po ráně jen bezvládně skácel na písek. Hlava mu padla dozadu. Krční vazy, vystavené jako u odsouzence, čekaly na rychlou, čistou ránu.

Nezvyklost situace ale zadržela Lysaerovi ruku uprostřed máchnutí mečem. Namísto aby zasadil poslední ránu, vyvolal u něj pohled na naprostou bezmocnost jeho soka nával rozhořčení. Jedním škubnutím rozerval rybářský plášť od límce až dolů. Slunce nemilosrdně vpadlo do odkrytého prostoru a vykreslilo s’Ffalennův profil ostře jako na minci. Princ se usmál a roztřásl ho pocit vítězství. Málem by byl vše skoncoval, aniž by si dopřál tu radost, vidět svého nepřítele před smrtí trpět.

„Tak, parchante, přišla na tebe únava?“ Lysaer převrátil zcela bezvládné tělo na záda. Hrubě nepříteli zatřásl rámenem a ucítil vystouplé šlachy. I po útrapách, kterých se mu dostalo v podzemí Amrothu, byl Arithon v rozdělování zásob přímo úzkostlivě spravedlivý. To teď Lysaera rozběsnilo na nejvyšší míru. Otočil meč naplocho.

Čepel dopadla Arithonovi na hruď. Rozťatou látkou se rozběhla tenká červená čára a Vládce Stínu se pohnul. Jedna jeho ruka se sevřela v písku. Dříve než mohl jeho nepřítel vstát, nakopl ho Lysaer do žeber. Do vzdechu, který Arithonovi unikl z úst, zapraskala kost. Arithon zasténal bolestí. Jen reflexem se převalil do rozpálené sluneční výhně.

Lysaer bleskově vyrazil za ním, plně zaujatý svou obětí. Arithon se probral a otevřel oči. Jeho arogantní ústa se otevřela bolestí a tvář, zbavená hrané úcty, se mu leskla potem.

Princ se pásl na svém krutém, zdrcujícím vítězství. „Chce se ti zase spát, parchante?“ Díval se, jak se Arithon v křečích snaží popadnout dech. „No tak?“ Lysaer přiložil špičku meče nepříteli na třesoucí se hrdlo.

Arithon lapal s pevně zavřenými víčky po dechu jako ryba chycená do sítě. Zatímco sbíral zbytky sil k tomu, aby promluvil, objevila se pod mečem na jeho kůži rudá kapka. „Doufal jsem v lepší konec.“

Lysaer přitlačil na meč a pozoroval, jak se krvavá skvrna na Arithonově límci zvětšuje. „Zemřeš, ale ne jako mučedník, za kterého by ses rád vydával. Skončíš v Sithaer jako čaroděj, co už jednoho dne nedokázal zůstat vzhůru, aby se s mečem v ruce mstil.“

„Měl jsem jiný důvod.“ Arithon zkřivil tvář bolestí a potlačil kašel. „Když už se mi nepodařilo tě přesvědčit, mohl jsem pokračovat v cestě sám. Jenže já jsem nikoho zabíjet nechtěl.“

Roztřásl ho další záchvat kašle. Arithon, hluchý vůči bratrovu smíchu, skryl tvář v dlaních. Ruce měl od krve až po zápěstí, ale přece se ještě nadechl a promluvil. „Uklidni se a poslouchej. Podle knih na Rauvenu přišli předci, kteří založili naše královské rody, na Dascen Elur Bránou mezi světy.“

„Dějepis mě nezajímá.“ Lysaer nalehl na meč. „Usmiř se s Athem, parchante, dokud máš ještě čas se modlit.“ Arithon si oceli na krku nevšímal. „Čtyři další princové do této pouště vstoupili jinou Bránou, která by podle těch knih měla stále ještě fungovat. Hledej na východě trosky města… Mearth. Za nimi leží Brána. Knihy mluví o kletbě… zahubila obyvatele. Třeba tam ještě nějaké zlo zůstalo.“ Arithonova slova zanikla v dávivém kašli. Písek pod jeho tváří zbarvila krev. Přitiskl předloktí k boku a s nadlidským vypětím zašeptal: „Máš v životě šanci. Nezahoď ji.“

Přestože se princ proti jakémukoliv žadonění o milost obrnil, nahlodaly náhle jeho jistotu pochybnosti: Co když se celou dobu mýlil? Co když, po všech s‘Ffalennech před ním, to s ním tenhle parchant myslel dobře? Lysaerova ruka na meči zaváhala, zatímco se jeho myšlenky zmítaly a potápěly v močále nechtěných komplikací. Po odpovědi teď volala jediná otázka. Proč ho Arithon nezabil hned tehdy, když vypadl, omámený a bezmocný, z Brány?

„Použil jsi proti mně magii,“ obořil se na svého nepřítele a sám se polekal zvuku vlastního hlasu. Byl ještě vyvedený z míry po předchozím návalu vzteku a neměl v úmyslu promluvit nahlas.

Rysy Vládce Stínu zkřivil výraz lítosti muže zatlačeného za hranici cti. Lysaer odvrátil tvář. Arithonova odpověď se mu však zaryla bolestně do srdce.

„Copak by dokázalo cokoliv jiného upevnit tvou vůli natolik, abys vydržel onu první noc útrap? Nedal jsi mi k dispozici nic jiného než nenávist.“

V této větě se ukrývala krutá pravda. Lysaer tlak na meč povolil. „Proč jsi tak riskoval, abys mě nechal naživu? Já tě přece nenávidím k smrti.“

Princ čekal na odpověď. Temná ocel se mu chvěla v ruce, pokřivená vlnami horka jako nepotřebný kus oceli v tavičově ruce. Jestli tichem zazní ještě jedna Arithonova poznámka, bude ho stát jeho drzost život. Rozčilený Lysaer se sklonil a zjistil, že je jeho protivník v bezvědomí. Princ se zadíval na meč. Když ho nechá dopadnout, nemusí se levobočkových uskoků už nikdy obávat. Pro samotnou zbraň by však byla prostá poprava potupou. Znamenitě vyvážená, tvrzená čepel jako by se Arithona zastávala.

Zbrojíři z Dascen Elur nikdy nevyrobili meč, který by se rovnal tomuto, i když se jich o to mnoho snažilo. Legenda tvrdila, že meč, který si předávali s’ffalennští dědicové trůnu, pochází z jiného světa. Tváří v tvář dokonalosti a téměř nadlidskému spojení funkčnosti a elegance připustil Lysaer poprvé v životě možnost, že by mohli předkové s’Ffalennů a s‘Ilessidů skutečně odněkud přijít Bránou. Arithon mohl mluvit pravdu.

Stejně tak dobře však mohl i lhát. Lysaer nedokázal zapomenout na chování Vládce Stínu před soudem v Amrothu, kdy nabízel vlastní život výměnou za nějaký neznámý vyšší záměr. Stejnou taktiku mohl používat i teď. Logické úvahy se viklaly, podryty nejistotou. Lysaer, zmítaný mezi nenávistí k s‘Ffalennům a nedůvěrou ke svým úmyslům, pochopil, že pouhými dohady Arithonovu chování na kloub nepřijde. Čest na záhady nezabírala. V náhlém výbuchu vzteku meč odhodil.

Zbraň se v krátkém oblouku zableskla a s tlumeným nárazem se zabodla do pláště. Lysaer pohlédl na bezvládnou postavu nevlastního bratra. „Ať tě soudí poušť,“ řekl skřípavým hlasem. Poté ho zburcovalo slunce, které mu pražilo na hlavu, a on vyrazil posbírat polovinu zásob.

Pod roztrhaným pláštěm na něj čekala poslední výsměšná rána osudu. Meč při dopadu prořízl poslední láhev vody. Její obsah okamžitě pohltil písek. Zůstala už jenom mírně vlhká skvrna. Lysaer udeřil pěstí do země. Žaludek mu sevřela hrůza a s výsměchem mu zazněla znovu v hlavě Arithonova slova: „Co ty víš o utrpení?“ A potom: „Máš v životě šanci. Nezahoď ji…“ Meč ukazoval přímo na něj jako obviňující prst. Lysaer si zakryl oči rukama, ale mysl jej zradila a předložila mu obraz jeho nevlastního bratra ležícího na nemilosrdném slunci se stopami jím napáchaného příkoří na krku.

Ohromný pocit viny zvedl Lysaera na nohy. Když utíkal k pustým kopcům písku, obličej zalitý potem, jeho stín jako opilec kopíroval jeho kroky. Sluneční paprsky mu bičovaly tělo a zrak mu kalil tetelící se vzduch.

„Však ona se ti poušť pomstí, parchante,“ pravil Lysaer, aniž by si uvědomil, že ho horko právě zbavilo vědomí.

* * *

Arithon se probudil do ticha pouště. V ústech se mu hromadila krev a námaha každého nádechu mu vyvolávala v hrudníku bodavou bolest. Nedaleko od něj se pod zbytky pláště ukrývalo provizorní tábořiště, které sdílel se svým nevlastním bratrem. Lysaer byl pryč.

Arithon zavřel oči. Bolestí vyčerpanou mysl mu zastřela úleva. Byl na pokraji sil a věděl, že by už neudělal ani krok.

Čarodějské vědomí mu prozradilo, že má jednu plíci poraněnou a plnou vody. Alespoň už však ke všem svým strastem nenesl břímě odpovědnosti za život svého nevlastního bratra. Lysaer přežije a najde druhou Bránu. To bylo jedno malé vítězství v záplavě všech ostatních neúspěchů.

Vládce Stínu polkl a ucítil nepříjemné škrábání krve sražené v hrdle. Necítil před smrtí žádnou zášť. Jen Ath věděl, co chybělo k tomu, aby se stejná zbraň, která byla symbolem jeho přísahy udržovat mír, stala i zbraní bratrovražednou. Arithon se opatrně převalil na břicho. Pohyb vyvolal bolestivá muka, jak se polámané kosti zaryly do svalů. Jeho dech zvolna klouzal přes zaschlou krev a hrozil, že spustí nové krvácení. Ucítil, jak jeho vědomí zakolísalo a zesláblo. Z hrudi se mu vydral dávivý kašel a bolest ho zcela ochromila.

Pomalu, trpělivě nabyl Arithon znovu nad svým tělem kontrolu. Kolo osudu se už mělo dávno otočit a ukončit všechna utrpení. On však nehodlal dopustit, aby ho osud nějak zaskočil. Smrt po něm nenatáhne spáry bez pocty posledního boje. Podpořil své odhodlání čarodějskou vůlí a začal se plazit po písku k rybářskému plášti.

Když k němu dorazil, řinula se mu z nosu i z úst krev. Natáhl napuchlé prsty, sevřel v nich okraj pláště a přetáhl ho přes popálené končetiny. Jak se látka pohnula, spatřil dlouhý tmavý pruh oceli. Látka mu z roztřesených prstů zase vyklouzla. Arithon spatřil vlastní meč, zabodnutý do kožené polní láhve.

Tekutinou v jeho hradním koši zatřásl vyděšený výkřik. Dokonalý tvar meče se rozplynul v slzách zlosti, když si zděšeně uvědomil, že Lysaer odmítl záchranu. Jenže proč? Tvář Vládce Stínu klesla na písek. Vyvolal to snad pocit viny? To se zřejmě nikdy nedozví.

Tento výsledek obrátil v prach všechno, co dosud vykonal. Arithon se snažil nepřipouštět si definitivnost svého neúspěchu. V mysli jej pálily vzpomínky na lyrantu, kterou nechal na Rauvenu. Před obrazem čtrnácti stříbrem omotaných strun, zašlých a pokrytých pavučinami marnosti, neměl kam utéct. Nyní jeho naděje umlkly stejně jako kdysi jeho hudba. Taková byla cena jeho rozhodnutí, ztracená jen proto, aby našel smrt pod neznámým sluncem.

Arithon zavřel oči, aby unikl před pronikavým světlem pouště. Jeho ovládání se zhroutilo. Myslí se mu hnaly obrazy, jasné, konkrétní a nemilosrdně obviňující. Jako první se objevil nejvyšší mág. Postava patriarchy Rauvenu v plášti s kápí držela v pozvednutých rukou Avarův meč. Z jeho ostří odkapávala krev.

„Ta krev je moje,“ odpověděl Arithon a ozvěna jeho hlasu se rozlehla síní jeho vlastního deliria.

Nejvyšší mág neřekl nic. Pod jeho kápí se objevil smutný, vyčítavý výraz a on pohlédl dolů. U nohou mu leželo mrtvé tělo oděné v modré a ve zlaté – v barvách Amrothu.

Arithon vykřikl v zoufalém protestu: „Já jsem ho přece nezabil!“

„Nedokázal jsi ho zachránit.“ Pochmurná a nesmiřitelně usvědčující tvář se rozvlnila. Obličej nejvyššího mága se pozvolna proměnil v tvář Dharkarona, Athova anděla pomsty, za nímž se rýsovala paluba válečné lodi. Jemu ležela u nohou další mrtvola. Tato patřila Arithonovu otci zasaženému šípem a olizovaly ji plameny sílícího požáru.

Když meč v rukou anděla pomsty potemněl a protáhl se do tvaru Kopí osudu s ebenovou násadou, vykřikl Arithon znovu: „Proč nemá Ath smilování? Jak bych mohl změnit dávné legendy? Copak jsem udělal chybu, když jsem nevyvolal masové vraždění jen kvůli záchraně jednoho jediného života?“ Ruce v těžkých kovových rukavicích namířily kopí Arithonovi na hruď a na hladině oceánu kolem se zaleskla válečná amrothská flotila. Ta zůstala hlavních účinků použité magie ušetřena. Její lodě měly být oslepeny a směr jejich útoku s pomocí vyčarovaného stínu sveden. Zkreslená akustika je měla navést tak, aby se navzájem srážely a zapalovaly tak dlouho, až se sedm z nich potopilo.

Poté Dharkaron pronesl s potlačovaným zármutkem: „Byl jsi shledán vinným.“

„Ne!“ zazmítal sebou Arithon. Jeho ramena však pevně uchopily čísi ruce a zatřásly s ním. V hrudníku mu vybuchla bolest. Z úst mu vyrazil sípavý výkřik, který rychle ztlumila dlaň, celá od písku.

„Do Sithaer s tebou, nemel se pořád!“

Arithon otevřel skelné oči a spatřil tvář svého nevlastního bratra. Krví potřísněná ruka mu sklouzla ze rtů. Vládce Stínu, jemuž se šokem vrátilo plné vědomí, vtáhl dech do poraněných plic a zašeptal. „A jsme tam, kde jsme byli.“ Jeho slova byla svázána bolestí. „Přivedla tě zpátky vlastní vina, nebo Athova laskavost?“

„Ani jedno z toho.“ Lysaer začal nevzrušeně smotávat cáry pláště. „Radši doufej, že tam ta Brána bude.“

Arithon se zahleděl do chladných, modrých očí. „Nech mě být. Neprosil jsem se tě o dobré skutky kvůli tvému špatnému svědomí.“

Lysaer si jeho poznámky nevšímal. „Našel jsem vodu.“ Vytáhl meč ze zbytků láhve a vrátil ho do pochvy u Arithonova pasu. „Tvůj život je tvoje věc, ale za tvou smrt nést zodpovědnost odmítám.“

Arithon slabě zaklel. Princ udělal na koncích pláště uzly, vstal a vyrazil na sever, přičemž vlekl nevlastního bratra po písku za sebou. Vděčný Vládce Stínu ztratil vědomí.

* * *

Studna byla ukryta jako poklad v hájku prastarých stromů, ve stínu jejich pokroucených větví. Lysaer na ni narazil jen náhodou. Protože se teď chtěl vrátit se svým břemenem dříve, než noční vítr zvedne písek a rozmetá jeho stopy, klouzal ve spěchu dolů po kopcích dun a s námahou zase stoupal vzhůru k jejich hřebenům. Vyčerpaně popadal dech. Suchý vzduch ho pálil v krku. Konečně, znavený a bolestí bez sebe, dotáhl Arithona do ticha a blahodárného stínu stromů.

Lysaerovi bylo jasné, že je hájek dílem čaroděje. V pouštním větrem nedotčené trávě, která rostla mezi zprohýbanými kořeny stromů, nebylo jediné suché stéblo a pevné listy se ani nepohnuly. Vládl zde naprostý klid a také zákony, vedle nichž vypadaly písečné duny táhnoucí se až za obzor podivně pomíjivé. Předtím princovu nedůvěru vůči zdejším kouzlům překonala zoufalá potřeba. Ani nyní mu nedovoloval Arithonův stav váhat. Léčebné účinky pramene by ho mohly postavit na nohy.

Jakmile se Lysaer napil, zjistil, že jediný doušek z mramorové fontány okamžitě zahnal všechnu jeho žízeň, únavu a tělesnou bolest vyvolanou pěti dny v poušti. Když polevilo polední horko a ustoupilo i zrcadlení chvějícího se vzduchu, aby na obzoru odhalilo obrys zbořené věže, získal princ důkaz, že Mearth skutečně existuje.

Ačkoliv předtím Lysaer Vládce Stínu nijak chránit nehodlal, s’ilessidský cit pro spravedlnost mu nyní nedovoloval, aby ho nechal zahynout.

Princ poklekl a odhrnul plášť. Lehounký závan vzduchu prozradil, že Arithon ještě dýchá. Kůži měl suchou a chladnou na dotek a tělo znepokojivě nehybné. Když ho Lysaer opřel vyzáblými rameny o břečťanem zarostlou fontánu, začaly mu z úst a z nosu odkapávat kapky husté krve.

V míse fontány byla až po zlatem lemovaný okraj voda, blyštící se a nehybná jako nablýskaný kov. Lysaer složil dlaně k sobě a rozvlnil hladinu. Potom ruce znovu zvedl. Na Arithonovu zaprášenou tvář skanula kapka. Hned nato mezi princovými prsty vytryskla voda přímo mezi pootevřené rty.

Arithon se okamžitě probral. Lysaer ucítil, jak se mu napjaly svaly a Vládce Stínu otevřel oči, temné jako turmalín. Ztěžka se nadechl. Vzápětí mu tělem zacloumal záchvat kašle. Přes princovy protesty se odvrátil a ukryl svou tvář za útlými, hudebnickými prsty.

Lysaer nevlastního bratra uchopil za rameno. „Arithone!“

Ruce, jimiž se Vládce Stínu chránil, klesly dolů. Smrtelně bledý v obličeji se narovnal. Aniž by jediným slovem upokojil bratrovy obavy, převrátil se a zahleděl se na fontánu. Nehybná voda v nádrži nepřirozeně zářila jako zrcadlo lemované břečťanovým rámem.

Arithon se nadechl a zjistil, že má zraněnou plíci zdravou, jako by se mu nikdy nic nestalo. „Je tady magie mnohem silnější než v Bráně.“

Lysaer ucukl rukou, jako by se spálil. „Však tě taky vyléčila, ne?“

Vládce Stínu zvedl podrážděný pohled. „Kdyby to bylo všechno, byl bych skutečně velice rád. Ale stalo se ještě něco. Něco mnohem hlubšího než jen to, že mě to vyléčilo.“

Arithon vstal. Důkladně prozkoumal každý strom a potom přešel k fontáně uprostřed hájku. Princ, znepokojený jeho pečlivostí, ho pozoroval, jak prohrabuje šustící břečťan visící z okrajů nádrže. Jeho hledání ukončila takřka neslyšitelná kletba.

Lysaer přelétl pohledem nápis mezi rozhrnutými letitými úponky, ale ten byl ve starém jazyce, nesrozumitelném pro kohokoliv, kdo nebyl zasvěcený do tajů magie. Ve snaze zachovat si slušné chování potlačil Lysaer rozmrzelost. „Co je tam napsáno?“

Arithon k němu vzhlédl a zasmušile pravil: „Pokud tahle slova nelžou, bude z nás Pána Osudu Daeliona pěkně bolet hlava, než se na nás jeho Kolo zastaví. Vypadá to, že nám nějaký čaroděj jménem Davien právě dal k dobru pět set let života.“ Vládce Stínu se odmlčel, v nepříjemné předtuše zaklel a sklesle se posadil na trávu. „Takže teď nevím, bratře, jestli ti mám poděkovat za svůj život nebo proklít za smrt, která mi byla upřena.“

Lysaer neříkal nic. Těch pět dní v poušti ho naučilo toleranci, takže nyní hleděl na levobočka své matky beze stopy nenávisti a uvědomoval si, že ani on vlastně neměl chuť okusit zázračný dar fontány. Bral-li v úvahu, že přišel o Dascen Elur, o své dědické právo na trůn a o celou svou rodinu v Amrothu, byla vyhlídka na život prodloužený o pět století velice neradostná.

Prohřešek

Lirenda, zástupkyně nejvyšší čarodějky, upírala rozzlobený pohled na mladou členku sesterstva, která seděla na opačné straně stolu, ruce složené mezi svazky bylinek, různými skleničkami a moždířem s paličkou, přichystaným na přípravu léků. V tichu, jež rušily jen vzdálené výkřiky chlapců chytajících kuřata pro řezníka, obličej starší řádové sestry pod černými vlasy zakrytými síťkou pomalu brunátněl. „Takže – jakou nehoráznou hloupost to navrhuješ tentokrát, děvče?“

Elaira se svými zrzavými loknami, které se vytrvale vzpíraly sponkám, zírala úkosem vzpurně ven z okna omývaného deštěm, i když výhled halila mlha už celá staletí před jejím narozením.

Starší, nadřízená sestra pokračovala v proslovu. „Asandir se žene západní cestou. Každý čaroděj z Bratrstva je na nohou a ty mně řekneš, že se ‚druhá dráha hlídat nemusí‘. Každá žába je zodpovědnější než ty.“

Elaira přesunula svůj pohled z okna na Lirendinu tvář, zsinalou zlostí. „Do Sithaer s hlídkou druhé dráhy!“ Nervózně stiskla v rukou nedodělaný amulet pro pastýře, který měl chránit ovce před onemocněním plic, sužujícím čerstvě narozená jehňata. „Teda – tak jsem to nemyslela.“ Nemusela sáhodlouze vysvětlovat, že podle toho, co zjistí Asandir s Dakarem, určitě zjistí, jak dopadlo proroctví západní Brány. Pokud se vrátí sluneční svit, potom nemoci, proti nimž připravovala amulety, zmizí spolu s mlhou, jež je způsobovala. Přesto však neměly čarodějky Koriathain žádnou věštbu, o kterou by se mohly opřít, pouze dohady založené na nejasných vizích.

Elaira vzpurně zformulovala svou myšlenku znovu, tentokrát přímo neomluvitelně přímočaře: „Proč prostě nemůžeme říct Sethvirovi, aby našel ten ztracenej Kámen cest? Až ho budeme zase mít, bude Nejvyšší vědět, co nás čeká, i bez téhleté nesmyslné piplačky.“

Lirenda zalapala po dechu a z její porcelánově hladké tváře vymizela barva. Elaira potlačila silnou chuť se rozesmát. Přestože jí přišlo rozčilení její představené k smíchu jen málokdy, narušila chod řádu už jenom tím, že se dvakrát zmínila o těch nejvíce tabuizovaných věcech, které by si Kruh představených dokázal vymyslet.

Kulovitý krystal, známý jako Kámen cest, který zmizel v chaosu při vpádu Věčné mlhy, dokázal absorbovat a sjednotit moc sto osmdesáti čarodějek Koriathain. Sethvir možná věděl, kde se nyní kámen nachází, avšak všechny sestry pohlížely na Bratrstvo sedmi s pohrdavou záští. Elaira sice proklínala povýšenost své nadřízené, díky níž nepřicházela žádná žádost o pomoc v úvahu, ale ještě nikdy v sobě nenašla dost drzosti na to, aby to řekla nahlas. V tichu, ve kterém se vrchní čarodějka vzpamatovávala, si Elaira přála, aby svá unáhlená slova raději neřekla.

„Musíš se též ještě naučit rozvážnosti,“ naklonila Lirenda mírně hlavu jako kočka pozorující kořist. „Vzhledem k tomu, že při přípravě amuletů myslíš na bůhvíco a kromě toho ještě znevažuješ důležitost svého úkolu shromaždovat informace o tom, co se kde děje, budeš hlídat druhou dráhu osmnáct hodin bez odpočinku. A když uslyším od tvé nadřízené sestry nějaké stížnosti, přednesu to Nejvyšší.“

Lirenda se otočila a odešla z místnosti. Šustění jejích šatů přehlušilo zvuk deště bubnujícího do okna. Elaira zůstala o samotě s bylinami páchnoucími zatuchlinou a zklamaně zaklela. Osmnáct hodin, a venku bude určitě bouřka, pomyslela si zoufale. Škoda že ještě nezvládá všechny čtyři síly přírody, to by se svého úkolu mohla zhostit v suchu a v teple. Voda vadila jejím skrovným schopnostem nejvíce. Rozzlobeně nechala svíčky zažehnuté, neuklidila ani misky na stole a strhla z kolíku plášť, kopnutím rozrazila boční branku a sešla po ošlapaných schodech ven do sychravého odpoledne.

Břidlice starého hraběcího nádvoří se jí pod nohama leskla jako leštěná ocel, avšak tento lesk brázdily spáry zarostlé mechem. Nízké zídky, které kdysi oddělovaly záhony, nyní obrůstal lopuch a neudržované keře planých růží zničil předčasný mrazík. Mlha, nepropouštějící slunce, zkrátila roční období, na což doplatila i pravidelná sklizeň. Na ztvrdlých černých stoncích ve větru tiše chřestily seschlé obilné klasy. Nad podmáčeným břehem rybníka roztáhla černá křídla vrána a rozlétla se směrem k Elaiře. Čarodějka rezignovaně usedla na místo, jež pták právě opustil. Zahleděla se do kalné vody pod sebou.

Uzavřela své vnímání před deštěm, zimou a vlastní zlostí, jak se to učila. Okolí pro ni přestalo existovat a nahradil je klid dokonalé vnitřní rovnováhy. Zanedlouho se jí v mysli rozeznělo slabé, pulsující hučení. Elaira v něm poznala hlas druhé dráhy, jedné z dvanácti magnetických siločar, obtáčejících Atheru. Sladila své vědomí s ním a poté ho rozprostřela po úzkém pásu druhé dráhy od severního pólu až k jižnímu.

Na hlavu jí dopadaly drobné kapky a stékaly jí za límec. Elaira se nepřítomně zachvěla. Bez problémů přenesla signál druhé dráhy ze své mysli do vody. Na hladině rybníka, rozbouřené deštěm, se objevil stín. Chvíli měnil tvar, potom se roztočil a objevil se obraz. Bělovlasý čaroděj a obtloustlý věštec hnali zpěněné koně k lišejníkem zarostlému oblouku Brány. Elaira zodpovědně zaznamenala jejich přítomnost a pokračovala v hlídce…

Mearthské prokletí

Rozvaliny města Mearth, zničeného k nepoznání, trčely z červenohnědých písečných dun jako polámané zuby. Lysaer vkročil mezi stíny, které vrhaly duny v paprscích zapadajícího slunce, a napadlo jej, kdo by si vlastně vůbec stavěl město v poušti. Arithon už poměrně dlouho neřekl nic, kromě poznámky, že pro ně horko není zdaleka tak nebezpečné jako Mearth po setmění. Proto bratři vyrazili z hájku za horkého poledne a celou cestu téměř nepromluvili.

Mlčení prolomil Arithon: „Lysaere, co víš o svých schopnostech?“ Princ se obrátil na nevlastního bratra, očekávaje výsměch. Pohled Vládce Stínu spočíval na díře v hromadě cihel, která kdysi byla západní bránou do Mearthu. „Jak dokážeš světlo ovládat? Ptám se, protože možná budeme potřebovat zbraň.“

Přestože by Lysaer raději na tuhle otázku neodpovídal, vidina nebezpečí před nimi ho přinutila k upřímnosti. „Nedostal jsem výcvik jako ty. S výjimkou léčitelů zakázal král jakékoliv staré učení hned poté, co se mu rozpadlo manželství. Tak jsem to zkoušel sám. Nakonec jsem se naučil vyslat dávku energie, podobnou blesku. Je tak silná, že by určitě někoho zabila.“

Za princovými slovy se skrývaly roky osamoceného cvičení. Ovládnutí jeho vrozeného daru bylo spojeno s dlouhou řadou zklamání a neúspěchů. Arithon tuto informaci přešel beze slova, což prince zamrzelo.

Lysaer se nad mužem, který šel vedle něho, zamyslel. Na jeho ušlechtile tvarovaných rukou byly mozoly zkušeného námořníka. Všude, kde se plavily lodi, by Arithon dokázal získat slušné místo. Díky bystré mysli a čarodějské výchově by se lehce prosadil i kdekoliv jinde. Jestli na ně za Bránou v Rudé poušti čeká nějaký nový svět, Vládce Stínu bez práce nezůstane.

Lysaer zvážil své vlastní předpoklady. Celé jeho dospívání směřovalo ke koruně, kterou teď už nikdy nezdědí.

Jako princ ve vyhnanství by nyní dokázal být vojevůdce, ale neměl komu velet, v čemž by mu nepomohla ani práva vyplývající z jeho urozeného původu. V míru by snad mohl zastávat místo učitele šermu nebo velitele stráží a za války by jeho čest musela ustoupit povolání žoldáka. Vzhledem ke svému smyslu pro čest a k zásadám státníka se otřásl odporem při myšlence, že by z nějakého nízkého důvodu zabíjel. Přepadl ho velice nepříjemný pocit nepotřebnosti, načež se zachmuřil a mlčky se uzavřel do sebe.

Slunce se sklonilo ještě níž a Mearth se přiblížil. Celá staletí ohlodával opevnění vítr, až zůstaly z ochranného valu, z městské zdi i z brány jen trosky, vyhlížející jako obrovské polorozpadlé kostry napůl zaváté pískem. Pevnost sama příliš velká nebyla, ale obrovské rozměry kamenných kvádrů, které zbyly z brány, ukazovaly na mocnější stavitele, než byli lidé.

Arithon zdolal poslední dunu. „Podle záznamů byli obyvatelé Mearthu brusiči drahokamů, jakým se nikdo nevyrovnal. Kletbu, jež zdejší obyvatele zničila, prý měl na svědomí nějaký čaroděj. Žebráci, obchodníci, páni, všichni do jednoho zahynuli. Nic bližšího ale v záznamech na Rauvenu není.“ S obavou v očích krátce pohlédl na Lysaera. „Nevím, co tam najdeme.“

Lysaer se prodíral dolů po svahu duny. „Vypadá to dost prázdně.“

Oba nevlastní bratři došli k napůl zavalenému otvoru, který kdysi byl vstupní branou, a zde je přivítal pouze hlas větru. Za otvorem se před nimi otevřela široká cesta lemovaná řadou sloupů, nad nimiž se klenula prázdná obloha. Nikde se nic ani nepohnulo. Ve vzduchu byly cítit horkem sálající kameny. Když vstoupili do města, jejich stíny se na dlouhých nohou vlnily před nimi a mezi tisíci opuštěnými rozpálenými rozvalinami skučel vítr.

Arithon obešel torzo na zemi ležící sochy. „Prázdně možná,“ řekl poté. „Ale ne opuštěně. Raději bychom si měli pospíšit.“

Lysaer, který neměl čarodějské vnímání, se mohl jen dohadovat, cože to vlastně vzbudilo bratrovo podezření. Kráčel po jeho boku podél rozvalin dvorků a pak kolem zničené sochy a pobořených sloupořadí. Ticho jako by jim zaléhalo uši a měnilo v troskách jejich kroky v pronikavý, cizí zvuk.

Najednou se mu do lokte zaťaly prsty Vládce Stínu. Lysaer polekaně vzhlédl. Do nebe čněly polámané fiály, které zapadající slunce zbarvilo krvavě rudým odstínem. Za nimi byl vidět členitý obrys Brány a uprostřed jejího portálu se převalovalo stříbrné pole síly, rozeznatelné i z dálky.

„U Daeiiona, takže jsi měl pravdu!“ Lysaer se rozjařeně usmál na svého společníka. „Z Rudé pouště vyvázneme, ještě než zajde slunce.“

Arithon neodpověděl.

Lysaer znepokojeně škubl rukou, aby ji uvolnil z jeho sevření. To však varovně ještě zesílilo. Po chvíli Lysaer uviděl to, čeho si Vládce Stínu všiml už dávno před ním.

Po písku klouzala vlnící se černá skvrna, podivně oddělená od přirozeného stínu zříceného trámu. Princ ji sledoval, jak se plazí po obvodu rozpadlého vodojemu. Nikde nebyl vidět žádný předmět, který by stín vrhal.

Arithon se zprudka nadechl. „Mearthská kletba. Měli bychom jít dál.“ Vyrazil rychle kupředu. Stín změnil směr a držel s nimi krok.

Lysaer s obavami poklepal bratrovi na paži. „Nepůsobila by na tu věc ta tvá magie?“

„Ne.“ Arithon z temné skvrny nespustil oči. „Alespoň ne přímo. To, co vidíš, není obyčejný stín, ale pohlcované světlo.“

Lysaer se nepídil po tom, jak jeho bratr poznal původ stínu, který se jim táhl v patách. Jeho nadání mu umožňovalo rozeznat odrážené světlo od přímého zdroje, světlo plamene od slunečního a spoustu dalších rozdílů. Bylo zřejmé, že výcvik na Rauvenu Arithonovy vlohy rozšířil mnohem dál.

Stín z ničeho nic změnil směr. Rozvlnil se po písku jako inkoust, rozlitý po nakloněné ploše, a zamířil lačně přímo k prvním lidem, kteří kráčeli ulicemi Mearthu za posledních pět století.

Arithon se zastavil a pronesl jakési slovo ve staré řeči. Lysaer poznal zaklínadlo. Potom Vládce Stínu zvedl ruku a sevřel štíhlé prsty v pěst. Stín se zůstal převalovat na místě jako vroucí kapalina ve sklenici.

„Zastavil jsem to.“ Arithonův hlas se třásl námahou. Na spáncích mu vystoupil pot. „Zkus to svoje světlo, Lysaere. Rychle a s takovou silou, s jakou jen můžeš.“

Princ pozvedl sepjaté ruce a otevřel své vědomí jinému, vnitřnímu vnímání, které jím prostupovalo už od narození. Cítil, jak se mu do zad opírají rudé paprsky slunečního světla, neúnavné jako síla přílivu a čekající na jiskru, vykřesanou jeho vědomím, jako olejem prosáklé dřevo. Lysaer se však rozhodl, že toto světlo nevyužije. Vytvořil proti mearthskému stínu své vlastní.

Zvedla se v něm síla jako naražený vodní pramen. Moc, které princ ještě příliš nerozuměl, se tlačila ven, provázena slabým hukotem. S nacvičeným soustředěním ji nasměroval a potom sepjaté dlaně rozevřel. Byl si přitom zcela vědom různých nedostatků, jenže nevěděl, co by s nimi měl dělat. Jakmile dlaně rozevřel, následoval slabý náraz. Rozzářilo se pronikavé, až oslepující světlo a dopadlo na písek, provázeno prudkým žárem. Když opět pohaslo, nebylo po stínu ani stopy.

Arithon povolil zadržovaný dech. Ve tváři, kterou obrátil k nevlastnímu bratrovi, se zračil neskrývaný obdiv. „Dobrá práce. V tom stínu bylo manipulační zakletí. Po dotyku by naše vědomí ovládlo to, co svým obětem autor tohoto kouzla přichystal. U Dharkarona, tohle byla až příliš vážná věc. Z Mearthu toho moc nezbylo.“

Lysaer, jehož chvála příjemně zahřála u srdce, vykročil s pozvednutým sebevědomím. „Proč je to kouzlo tak citlivé na světlo?“

Arithon natáhl krok, aby mu stačil. „Protože dojde k přetížení. Kouzlo vypadá jako stín, poněvadž pohlcuje energii, aby mohlo existovat. Ovšem rovnováha jeho energie má taky své hranice. Příliš silná dávka ho dokáže spálit.“

Lysaer se už nestihl zeptat, co by se stalo, kdyby je svým darem ochránit nedokázal. Zpod hromady zhrouceného zdiva se vyplížila tmavá skvrna, naprosto stejná jako ta první. Za několik okamžiků se k ní přidala další.

Arithon proti nim s pomocí svých schopností pozvedl silové pole. Upřeným pohledem zelených očí sledoval, jak se stíny vlní na pokraji bariéry. V okamžiku, kdy svou ochranu ještě zesílil, se vykradly zpoza převrácené paty sloupu další tři.

„U Atha, tady se to jimi jen hemží.“ Lysaer se nervózně rozhlédl kolem a snažil se zachovat klid nezbytný k ovládnutí své síly. Arithon neříkal nic. Přestože byla Brána jen co by kamenem dohodil, připadala jim teď neskutečně daleko. Princ, tlačen časem, uvolnil cestu proudu síly a vypálil.

Světlo vytrysklo kupředu. Arithon vykřikl, oslepen nečekanou září. Písek, silové pole a stíny zavířily ve světelné záplavě. K obloze vyrazil horký vzdušný proud a přes okolní rozvaliny se přehnal silný poryv větru. Lysaer, na okamžik ochromený, poklesl v kolenou.

Mozolnaté ruce ho chytily za rameno. „Pojď dál,“ pobídl ho Arithon.

Lysaer udělal nejistý krok vpřed. Když se jeho smysly z exploze vzpamatovaly, naskytl se jeho očím hrůzostrašný pohled. Nad nimi se jako bublina klenulo Arithonovo silové pole. U jeho paty na ně dorážely stíny, roztřesené nenasytnou touhou proniknout dovnitř. Princ se ohlédl na bratra. Po napjaté, potem zalité tváři mu tančily záblesky světla, jak se stíny míhaly v odlesku záře zapadajícího slunce. Arithon vypadal, že je na pokraji veškerých sil. Lysaer dostal strach, že pokud jeho bratr svou sílu přecení, živí se k Bráně nedostanou. Stínů neustále přibývalo. S každým dalším krokem bylo pro jeho bratra těžší silové pole udržet.

Lysaer sebral síly a udeřil znovu. Vytrysklo pronikavě bílé světlo a smečku stínů sežehlo. Princ klopýtal po zemi jako po rozžhaveném železe. Pak se rozběhl, aby kletbě Mearthu unikl, a vzdálenost mezi ním a portálem Brány se začala zmenšovat. Arithon vedle něj vztyčil nový silový štít. Stíny je totiž stíhat nepřestaly. Cáry temnoty se objevovaly z různých škvír mezi kameny i mezi zdivem, dokonce i ze štěrbin v písku. Bratři museli zpomalit, ale postupovali dál, obklopeni vírem míhajících se černých šmouh.

Lysaerovi v krku zaskřípal hlas. „Myslím, že je přitahuje energie toho světla.“

„Bez něj je po nás.“ Arithon, vyčerpáním přinucený ke strohé odpovědi, klopýtl a téměř upadl. Jako kdyby jeho na okamžik ztracená rovnováha signalizovala přicházející únavu, semkly se stíny ještě pevněji a začaly dorážet na silové pole s novou vervou.

Lysaer chytil bratra pevně za zápěstí. Sebral síly a vypálil. Mearthem otřásl další blesk. Trosky se sesypaly ještě více a na jejich povrchu se objevila roztavená struska. Zoufalství přimělo prince, aby sáhl do svých sil ještě o něco hlouběji. Světlo vybuchlo kupředu. Písek se začal tavit na sklo. Přehnal se přes ně kvílící vítr rozpoutaný výbuchem a odhodil Arithona jako pírko stranou na bratrovo rameno. Navzájem se podepřeli, aby udrželi rovnováhu.

„U Sithaer, copak to nikdy neskončí?“ vydral se Lysaerovi z hrdla výkřik plný umírající naděje. I když je od Brány dělilo pouhých několik kroků, nebylo skrz děsivé stíny vířící kolem nich vidět vůbec nic. Lysaer sáhl se strašným pocitem, že už proti své záhubě ve vyhnanství nemůže udělat vůbec nic, na dno zoufalství a otevřel své síle celou mysl.

Arithon zachytil bratra v okamžiku, kdy vypálil. „Klid, Lysaere.“ Stačil ještě zmírnit drtivou salvu svým stínem, ne však už natolik, aby ztlumil mohutný zpětný náraz.

K nebi vyrazil s mohutným zaburácením pruh světla. Mohutný větrný vír zvedl písek a bičoval jím za skučení rozpoutané energie okolní rozvaliny. Lysaerovi se podlomila kolena. Než upadl na zem, zachytil ho Arithon. Nechal silové pole silovým polem, sevřel nevlastního bratra oběma rukama a vrhl se do jasného světla Brány.

Tma se za nimi zavřela jako opona. Arithon, stále ještě při vědomí, cítil, jak se mu do kůže zabodává mráz. Potom jeho mysl potemněla. Ze rtů mu unikl zoufalý výkřik, který však okamžik nato umlkl, neboť ho průchod Bránou uvrhl do bezvědomí.

Dravci

Muž se prodírá bludištěm bažiny skrytým v mlze, jeho kroky čeří hladinu močálu a pod nohama mu čvachtá bahno; on však ničeho nedbá a dál při každém kroku šátrá šedou holí z jasanového dřeva v ostrůvcích trávy…

* * *

Skupina ozbrojených mužů oděných v kůži a v kožešinách číhá spolu s vousatým velitelem v úkrytu a z mlhou zahaleného údolí zatím vyjíždí karavana naložená hedvábím a drahokamy…

* * *

Černá okřídlená nestvůra mhouří rudé oči, vrhá se ze skalní římsy do mračen a táhlým, naříkavým křikem svolává ostatní, aby se semkly do formace za jejím šupinatým ocasem…

IV. ZKÁZA VĚČNÉ MLHY

Stříbrný povrch západní Brány se rozvlnil a hned vzápětí vyvrhl do mlhou sužované atherské divočiny dvě těla. Mezi vějířovitými listy kapradí zaplály jako zašlé zlato světlé vlasy.

„S’Ilessid!“ Dakar ve svém rozjaření setřásl z větví borovice nad sebou dešťové kapky, jak se vrhl jako neohrabaný hnědý sup dolů na svou kořist.

Čaroděj Asandir věštce následoval o něco zdrženlivěji, ovšem se stejným nadšením. „Opatrně. Mohou být zraněni.“ Zastavil se vedle Dakara a spočinul zkoumavým pohledem na příchozích z Dascen Elur.

Na zemi leželi v bezvědomí dva mladíci, špinaví, vyhublí a nesoucí stopy prožitého utrpení. Jedna tvář, ta světlejší, odhalovala původ rodu s’Ilessidů. A přestože se druhá tvář ještě ztrácela pod rozcuchanými vlasy a strništěm černých vousů, viděl Asandir dost na to, aby se dovtípil, že až se v ní otevřou oči, budou zelené.

Když stále ještě ani jeden z poutníků nejevil známky života, Asandir se znepokojeně zamračil. Sklonil se a přiložil spojené dlaně s dlouhými, obratnými prsty nad bližší opálené čelo. Pronikl svým vnímáním do mysli muže pod svýma rukama a zamlžený les se spolu s Dakarovým brebentěním vytratil. Asandir okamžitě odhalil hrozící nebezpečí.

Narovnal se. Pod jeho pohledem, mrazivým jako ocel, odumřely Dakarovi na rtech jakékoli dotazy. „Dostaly se k nim stíny z Mearthu. Musíme je okamžitě převézt někam do bezpečí.“

Dakar zaváhal, zaskočen záplavou nepříjemných důsledků, které se mu draly na jazyk. Stíny pustoší napadenou mysl šílenstvím. Naděje na navrácení slunce nad Atheru může být už teď ztracena. Z šoku ho vytrhla strohá slova.

„Postarej se o prince, nebo máš po té své vyhrané sázce.“ Asandir rychle rozepnul plášť a zabalil do jeho černě a stříbra tmavovlasého mladíka.

Bledý, nezvykle střízlivý Dakar naložil stejně se s’Ilessidem. Potom přinutil své tlusté tělo k běhu a utíkal odvázat koně.

* * *

Asandir požádal dřevorubce o to, zda může využít jeho srubu, už den předtím. Od časů kletby Věčné mlhy se lidé starým magickým místům vyhýbali. Výjimkou nebyla ani západní Brána. Dřevorubcovo obydlí od ní leželo asi dvacet mil, na koních s dvojnásobným nákladem téměř sedm hodin jízdy. Na les, utápějící se v mlze, se brzy snesla noc.

Dakar proklínal tmu. Jeho kůň se prodíral neprůchodným lesem a věštce šlehaly větve po celém těle. Za krk mu stékaly kapky deště. I když mu však mráz pronikal až do morku kostí a jeho plášť měl na sobě někdo jiný, nestěžoval si nahlas. V náruči mu spočívala jediná naděje celé Athery za pět set let. S’ilessidský princ, jehož vezl, byl sice dědicem trůnu Tysanu, jenže při příchodu do království, kterému by měl vládnout, ho nemělo čekat ani teplo krbu. Dřevorubec byl v Západní Lhotě na podzimním trhu a v jeho stavení bylo prázdno a tma.

Noc ustoupila úsvitu, proti kterému se rýsovala mlhou zahalená hradba borovic. Čaroděj a věštec konečně provedli koně pod lomeným štítem brány do zahrady. Srub byl uvnitř suchý a zařízený. Pod trámy vysoké střechy se tísnily dva pokoje. Asandir položil uprchlíky z Rudé pouště před krb na přikrývky. Poté co rozdělal oheň a dal na něj do konvice vařit vodu, poklekl a začal z nejbližšího těla sundávat promočené šaty.

Rozlétly se dveře. Vstoupil Dakar, který mezitím ustájil koně, a v náruči táhl promáčenou výstroj. „Proč jsi nezačal s princem Tysanu?“

Asandir ani nevzhlédl. „Začal jsem tak, jak bylo potřeba.“ Poničená látka mu pod rukama povolila a odhalila hrudník, přes který se táhla ošklivá rána. Další, o něco starší rány se leskly ve světle ohně a pohmožděná zápěstí vypovídala o nedávném krutém zajetí.

„U milosrdného Athal“ Dakar hodil své břímě na dřevěnou lavici, až třmeny a uzdy zarachotily. „Proč? Copak to je nějakej psanec nebo kriminálník, že se s ním takhle zachází?“

„Nic takového.“ Čarodějův tvrdý tón další dotazy zarazil. Dakar se starostlivě sklonil nad s’Ilessidem. Ke své okamžité úlevě zjistil, že princ nezakusil nic horšího než běžné útrapy pouště. S důkladností, pro něj zcela nezvyklou, prince omyl a odnesl na kavalec ve vedlejším pokoji. Když se vrátil ke krbu, našel Asandira stále ještě plně zaměstnaného.

Dakar nechal své objemné tělo žuchnout na nejbližší židli a bolestivě se zašklebil, když se přitom ozvaly jeho ztuhlé svaly. Byl zmrzlý, promočený a utahaný a už vůbec nedokázal pochopit, proč Asandir ztrácí tolik času se sluhou, když proroctví západní Brány celé spočívá se s’Ilessidem ve vedlejším pokoji.

Po krátkém přemáhání zvítězila netrpělivost nad zdrženlivostí a Dakar se ozval: „A určitě si to zaslouží?“

Čaroděj na něj vrhl pohled, v němž se zračilo mrazivé varování. Protože rád uváděl ostatní v zoufalství obšírným vyjadřováním, zeptal se: „Všiml sis, co má za meč?“

Dakar natáhl nohu a rozhrábl hromadu odloženého šatstva, která ležela vedle Asandira. Rozedrané šaty se sesuly na zem a odhalily lesk jílce meče. Nad elegantní křivkou chrániče se leskl smaragd v tak precizním osazení, že nebylo možné splést si ho s lidským výtvorem. Proč by však měl sluha meč tepaný rukama Paravianů?

„Vskutku – proč, můj věštče?“ zeptal se Asandir nahlas.

Dakar zaklel. Nedokázal se ani plně soustředit, poněvadž poslední dobou skoro nespal. Všechny tři paravianské rasy – jednorožci, kentauři a děti slunce – zmizely s nástupem Věčné mlhy. Existence tohoto meče se nedala nikterak vysvětlit. Vzhledem k tomu, že měl Dakar za sebou velice závažnou sázku a k tomu stále ještě neznal výsledek své věštby, všude tolik očekávané, podlehl zlosti. „Aby tě Dharkaron, už mám dost toho, jak si ze mě utahuješ. To mi to nemůžeš alespoň jednou říct normálně?“

Jeho výbuch se kupodivu setkal jenom s mlčením. Dakar zvedl opatrně hlavu a uviděl, že se jeho učitel ještě stále sklání nad vyvrhelem z Dascen Elur. Světlo ohně obě postavy barvilo do bronzova jako sousoší. Protože vše napovídalo tomu, že čekání bude dlouhé, opřel se Dakar s povzdechem do křesla a natáhl si bolavé nohy ke krbu. Čarodějovy schopnosti zde byly k většímu užitku než věštění a čekání, a protože si Asandir protentokrát vybral poměrně pohodlné prostředí, rozhodl se Dakar, že nebude ztrácet čas protestováním. Jednoduše sklonil hlavu dopředu a usnul.

* * *

Když Šílenému věštci uklouzlo ze rtů první slabé zachrápání, Asandirovy nepřístupné rysy změkly. Jeho prsty jemně odhrnuly z až příliš povědomé tváře černé vlasy a jeho ústa se pobaveně roztáhla v úsměvu. „Takže náš věštec tě má za sluhu?“

I přes čarodějovo pobavení tížil jeho větu smutek. Jak se jenom mohlo dostat královskému synovi s‘Ffalennů zacházení, které na jeho mladém těle zanechalo tak hrozivé stopy? Byl to strašný pohled. Dascen Elur se musel od doby, co Bratrstvo nechalo zavřít Brány kvůli atherskému ztracenému slunci, nesmírně změnit.

Asandir si prohlížel spálenou, loupající se tvář a prosil za odpuštění všeho, co se stalo. Poté zavřel oči a zaměřil se na mysl mladíka před sebou. Jeho obratná a hbitá mentální sonda měla proniknout do vrchních vrstev paměti, aniž by si to zkoumaný pacient nějak uvědomil. Navzdory jeho očekávání však s‘Ffalenn vykřikl. Jeho tělo se v čarodějově sevření vzepřelo a zraněný otevřel nevidoucí oči.

Asandir se polekaně stáhl. „Klid,“ řekl ve staré řeči. Slovo se sevřelo jako drátěná smyčka a odřízlo od probuzeného vědomí všechny vjemy. Pak čaroděj s ostražitostí sokola čekal, dokud se pacientův pohled opět nerozostřil, a oči, zelené stejně jako blýskající se smaragd v jílci meče, se zase nezavřely.

Asandir v duchu přemítal. Tomuto princi se někde dostalo výcviku v ovládání moci. Jeho mysl byla chráněná a jeho síla zřejmě nebyla malá, když se jeho obranné vnímání neomezovalo pouze na stav bdělosti. Čaroděj mladíkovi opatrně narovnal zjizvené končetiny. Neměl jinou možnost než do jeho mysli proniknout, a to nejenom proto, aby napravil škody napáchané mearthským prokletím. Jejich naděje se skrývala v tomto muži stejně jako ve s’Ilessidovi.

Asandir se soustředil a začal znovu. Snažil se docela pomalu splývat s myslí pod jeho rukama, jako když do suché plsti vsakuje voda. S’Ffalenn si toho však i přes jeho obezřetnost všiml. Spojením se začalo přenášet napětí a čaroděj ucítil, jak mladíkovi naskočila na těle husí kůže.

„Klid.“ Asandir opatrně postupoval dál a ucouvl pokaždé, kdy se zkoumaná mysl snažila jeho sondu sevřít. On se o nic takového nesnažil, jen čekal, trpělivý jako skála. Nakonec mladík vzepřel proti neznámému vetřelci svou totožnost. Arithon. To slovo Asandira okamžitě zaujalo. Ten, kdo dal princi tohle jméno, věděl, o čem mluví, neboť paravianský základ slova byl „kovář“, nikoliv však kovů, nýbrž osudu.

Čarodějovo překvapení vyburcovalo odpor. Asandir se rozhodl neudeřit silou, ale namísto toho vytvořil ze své mysli zrcadlo a odrazil Arithonovu obranu zpátky. Vládce Stínu mu ji vrátil. Než se však čaroděj ztratil v nekonečném bludišti odrazů, přešel do zdánlivé pasivity.

Napříč jeho ostražitou myslí se ale táhl pás, ostrý jako břitva. Asandir k němu vyslal slovo plné soucitu. „Arithone.“

Nic se však nestalo. Asandir se překvapeně odmlčel. Tento princ přece nemohl být nic jiného než smrtelník. Jeho původní domněnky teď podpořila i logika.

Utrpení mohlo lidskou mysl jistým způsobem ovlivnit, to věděl i samotný Ath, a Arithon to poznal více než kterýkoliv člověk. Z náhlého popudu to čaroděj zkusil znovu s téměř stejnou silou.

Odpor tentokrát povolil, ovšem jinak, než Asandir čekal. Vládce Stínu vystoupil zpoza své bariéry, jako by se na základě zjištění síly svého protivníka snažil zoufale žádat o pomoc. Škvírou v jeho obraně se prodraly ven výjevy, které byly zostřené rozvinutým s’Ffalennovým vědomím a které navíc, což bylo dost zvláštní – při jasnozřivosti s’Ahelasů, spojující příčiny s důsledkem – zatím téměř nechápaly obrovský význam svého odhalení.

Čaroděj, plný lítosti nad Arithonovou myslí, spatřil palubu posetou mrtvými těly. I skrz příval slz viděl, jak otcovy zakrvácené prsty zápasí s šípem, který mu trčí z hrudi. Přerývaná slova umírajícího téměř zanikla ve vřavě bitvy. „Musíš tu brigantinu zapálit, synu. Ať si mě vezme Dharkaron. Nikdy jsem po tobě neměl chtít, abys odešel z Rauvenu.“

S praskáním se rozhořel oheň, ale jeho plamen téměř mrazil ve srovnání s nevolí planoucí v mysli toho, kdo držel pochodeň. „Osud je mi svědkem, otče, že jsi učinil správně!“ Avšak v Arithonově výkřiku byly přece jen slyšet pochybnosti. Kdyby odolal lákadlu s’ffalennského dědictví, nikdy by nestanul před tímto obtížným rozhodnutím, zda se nemá zneužití své magie vyhnout a potom už jenom počítat, kolik životů mohla jeho moc ušetřit. Na zakrvácené tělo jeho otce dopadaly hořící kapky smůly a dokonávaly stejně jako povraždění karthanští námořníci.

„Zapal ji, chlapče. Dřív než bude pozdě… nenech mě zemřít v zajetí…“

„Ne!“ Arithonův protest se rozlehl bezhvězdnou, nepřirozenou tmou. „U milosrdného Atha, o tvůj osud už jsem se přece postaral.“ Zezadu ho však chytily hrubé námořnické ruce a lehce mu vypáčily pochodeň z ruky. Po vratiplachtě a košovce se rozběhly žluté plameny. Obě plachty rázem zachvátil živelní požár a vzápětí je rozerval náhlý poryv větru.

Dolů se vzápětí zřítily zbytky koše a se zasyčením dohasly na mokré palubě, ale vratiplachta hořela dál a z planoucího dřevěného kříže z ráhen se valil dusivý kouř.

„Tak běž, mladej,“ řekl námořník. „Ta vratiplachta už téměř přehořela. Tady to na tebe spadne.“

Namísto toho Arithon klesl na kolena vedle svého otce. Zoufale a marně se snažil zastavit krvácení po náhodném zásahu šípem. Stejné ruce, jež mu předtím vytrhly pochodeň, ho však nyní odtáhly pryč.

„Tvůj otec už je ztracenej, kluku. Ještě ty, a Karthan by byl bez krále.“ Už se ani nesnažil zadržovat pláč, když jím poddůstojník mrštil přes pažení do moře.

Bez sebemenší pauzy se začala scéna, hnána jakousi nemilosrdnou silou, odvíjet znovu. Tentokrát se už ale Asandir zorientoval natolik, aby poznal mearthské prokletí. Davienova kletba, původně určená vetřelcům u Fontány Pěti století, obtočila oběti vědomí v nekonečných smyčkách kolem těch nejbolestivějších zážitků. Potom následovalo šílenství, nebo – šlo-li o mimořádně silného jedince – amnézie, neboť jedinou možnou ochranou bylo zříci se všech dosavadních významných vzpomínek.

Asandir smyčku přerušil s jemností, získanou dokonalým tréninkem. Odkryté vědomí Arithona s‘Ffalenna se rozprostřelo před ním.

Čaroděj, plný soucitu, se opatrně probíral jeho vzpomínkami. Začal u nejranějšího dětství a systematicky postupoval do současnosti. Nad výsledkem jeho pátrání se mu sevřelo srdce.

Arithon byl mimořádně nadaný a měl v magii trénovanou mysl, z níž zármutek vymýtil veškerou touhu po moci. Kromě toho jej notně poznamenalo kruté s’ffalennské svědomí a s’ahelaské jasnozřivé vize, zděděné po matce. Proto by už nikdy nepodstoupil nebezpečí, že by si musel vybrat mezi neradostným pronikáním do tajemných sil a zodpovědností opravdové vlády. Asandir s nelíčeným soucitem zatajil dech. Role krále bylo právě to, čeho nemohla Athera tohoto prince ušetřit.

Arithon, dědic královských rodů starších než záznamy na Dascen Elur, byl posledním dědicem rathainského království. Rathain byla země zmítaná sváry od doby, kdy oblohu zahalila Věčná mlha. Přestože Arithonův osud vzbuzoval lítost, věděl Asandir stejně tak i o zármutku všech pokolení, která čekala na den, kdy jejich vládce vystoupí ze západní Brány. To, že by mohl s’ffalennský princ svou korunu odmítnout, se jevilo jako zklamání, s nímž by se tito lidé nemuseli dokázat vyrovnat.

Asandir přerušil duševní spojení a unaveně se posadil. Zahleděl se na černovlasou hlavu, rýsující se ve světle ohně, a na srdce mu ztěžka dolehla léta a všechno jeho vědění. Nezbývalo než Arithonovu volnost v zájmu úspěšného chodu dějin obětovat. Na základě mladíkových dosavadních zkušeností si čaroděj dokázal představit vlnu odporu, kterou by tato druhá koruna vyvolala. Zároveň dobře chápal i to, jak by Arithonovi dobře posloužila jeho schopnost vlády nad stíny spolu s čarodějskou výchovou, pokud by měl nevýhody svého dědického práva nějak obejít. Jestliže měla Věčná mlha někdy postoupit své místo slunci, nemusely být následky jenom příznivé.

Asandir potlačil lítost, již v něm vzbuzovaly štíhlé, hudebnické prsty, jež přímo volaly po strunách, i když se teď ani nepohnuly. Stopy po okovech už ho tolik nepopouzely, teď, když byl plný zármutku kvůli Arithonově duši, tak neradostně poznamenané Karthanem. Povzdechl si. Pokud nebude v jeho silách uchránit tohoto prince před královskými povinnostmi, může mu alespoň zaručit zdravou mysl a to, že jej lidé přijmou s radostí.

„Ať tě provází Athovo milosrdenství, princi,“ zamumlal, a s váháním člověka, který má udělit ránu z milosti, spojení s Arithonovou myslí zase obnovil. Hladce našel vzpomínky, díky nimž byla královská funkce neslučitelná s magií, a odřízl je blokem. Blok to byl důkladný, ale pouze dočasný. Zákon základní Rovnováhy, z něhož jeho síla vycházela, měl vysokou cenu, a tou byl přímý vliv na lidské životy. Asandir pouze zajistil to, že si Arithon nebude plně uvědomovat nepřípustnost svého osudu, dokud mu nebude možné nabídnout, že nad jeho zcela mimořádnými schopnostmi převezme ochranu Bratrstvo sedmi.

Když čaroděj skončil, dralo se okenicemi dovnitř slabé odpolední světlo. Na uhlících dohasínajícího ohně se objevily šediny z popela a Dakar se mezitím ze židle přesunul na deku, roztaženou na zemi. Jeho chrápání se mísilo se zvuky kapek, padajících z převislé střechy.

Asandir poměrně zčerstva vstal. Zvedl Arithona a odnesl ho do vedlejšího pokoje, kde na něj čekalo prázdné lůžko. Únavu po střetu s mearthskou kletbou by už měl doléčit spánek. Asandir však ještě odpočívat nemohl. Veden v šeru jasným leskem zlata poklekl u s’ilessidského prince, jehož čekal stejný osud.

* * *

Dakar se probudil, obklopen tmou. Měl hlad a třásl se zimou, načež si všiml, že Asandir nechal vyhasnout oheň. „Tihleti čarodějové,“ zabručel Šílený věštec a přidal ještě nelichotivý přívlastek. Potom vstal a několikrát se bolestivě nakopl o nábytek, ukrytý ve tmě, než našel křesadlo a něco na podpal.

Klekl si na deku přemáhaje zlost a dal se do práce. Pod rukama mu vyskočily drobné plamínky a po dřevě se rozběhla slabá oranžová záře.

Sílený věštec nemotorně vyrazil do dřevorubcova sklepa. Znovu se objevil, naložený zásobami jako farmářka, ovšem pískání mu na rtech umlklo ještě předtím, než vůbec stačil spustit nějakou kloudnou melodii. Ve světle ohně, který se zatím rozhořel, se leskla vážná tvář a záhyby prošívaného pláště. O římsu nad krbem se opíral Asandir, impozantní jako žulová socha.

„Takže?“ Dakar hodil sýr, uzeninu a hromádku seschlé zeleniny na stolek a pak sebou trhl, neboť si vzpomněl na slova, která v rozčilení procedil před pár okamžiky. „Jak dlouho tady čekáš?“

„Moc dlouho ne.“ Z čarodějova hlasu nebylo možné cokoliv vyčíst.

Dakar se začal s lomozem přehrabovat v kuchyňském náčiní, aby skryl svou nervozitu. Jenom stěží by mohl čekat, že by mu u Asandira prošlo to, co mu před chvílí uklouzlo. S přehnaným soustředěním si Šílený věštec vybral nůž a začal krájet zeleninu. Ale za okamžik vyjekl a strčil si do pusy prst, do kterého se řízl.

Zdálo se, že si toho Asandir snad ani nevšiml. „U Daelionova Kola, pěkně se ti to proroctví zašmodrchává!“

Zmatený Dakar nechal ruku zase klesnout. Neviděl v tom žádný skrytý význam, který by ho káral za jeho předchozí prostořekost. Nevyzpytatelný a nepředstavitelně mocný čaroděj, kterým Asandir bezesporu byl, vypadal velmi unaveně. Dakar, líný tak, že se nad tím ani nepozastavil, se na něj okamžitě obořil. „Takže nyní už mi vysvětlíš, proč má ten sluha s sebou paravianskej meč?“

Asandirovo obočí udiveně poskočilo. „A jinak už jsi neviděl nic? To by ses radši měl podívat znovu.“

Dakar zapomněl na hlad a nechal zeleninu zeleninou. Meč pořád ještě ležel na podlaze vedle krbu a drahokam se na rohožích blyštěl jako kus ledu. Runy, která do něj byla vyrytá, si Šílený věštec prve nevšiml. Teď se mu při pohledu na ni objevil na tlustém obličeji podmračený výraz. Na zraněný prst zapomněl a přistoupil blíž. Krev mu zatím kapala na plášť. Ne, pomyslel si, to není možné. Aby svou domněnku potvrdil, sevřel zpocené ruce na jílci a zatáhl.

Zbraň vyklouzla z pochvy se slabým zazvoněním, vypovídajícím o dokonalé kvalitě oceli. Na stříbrném vykládání, které se táhlo po čepeli, se zaleskl odraz ohně. Čepel samotná zůstala i nadále černá jako očazené sklo.

Dakarovi zbělely tváře. „Ne!“ Jeho zděšení a nedůvěra opadly, jakmile si přečetl nápis na záštitě. Po tomto nevyvratitelném důkazu se otočil k Asandirovi. „U Atha! Vždyť je to Alithiel, jeden z těch dvanácti mečů, co vykovali v Isaeru ze zbytků té spadlé hvězdy.“

Asandir ho ještě popíchl: „To tě přece zase tolik překvapovat nemusí. Arithon je totiž Teir‘s‘Ffalenn.“

Dakar si výraz, který znamenal následník a dědic, přeložil a zděšeně zvolal: „Cože?“ S výčitkou v očích hleděl na čaroděje, kterak odsunuje propletené uzdy stranou a usedá na lavici.

„Mohl jsi mi aspoň něco říct. Přece mám právo vědět, že se to moje proroctví nevyplnilo.“

„Proroctví západní Brány se vyplnilo.“ Asandir zdlouha vydechl. „A jak se vyplnilo, u milosrdného Atha.“ Tentokrát se dokázal Dakar ovládnout natolik, že zůstal mlčet.

„Ovšem, ty jsi předpověděl zrušení kletby Věčné mlhy, jenomže za přestoupení všech zákonů vycházejících ze základní rovnováhy.“ Asandir zvedl pohled, ponurý jako jarní mrazík. „Naši princové jsou nevlastní bratři přes rod s’Ahelasů po přeslici. Sklony k ovládání síly, které této linii kdysi vštípil Sethvir, se na Dascen Elur rozvinuly do té míry, že už dar ovládat elementární síly dostávají děti ještě před narozením.“

Dakar polkl, přičemž zjistil, že mu vyschlo v krku.

Poté co se zavázal, že bude dělat společníka Asandirovi, mu trvalo půl století, než se naučil ty nejjednodušší iluze. Základy magie ležely stále ještě před ním, neboť tam už hranice schopností závisely jenom a pouze na učňově fantazii. „A co je to za elementární síly?“

„Světlo,“ pravil Asandir, „a stín, obojí v čisté formě. Na zničení Věčné mlhy to stačí, ale jen pokud spolu budou oba bratři spolupracovat. Měl bych ještě dodat, že naše prince dělí krevní msta.“

Dakar, jenž si znovu připomněl chladné, nehybné břemeno, které mu leželo na klíně, se zachvěl. „A umí princové ty schopnosti ovládat?“

„Jeden ano.“ V krbu podkleslo poleno. Do mrazivé odmlky vyletěl vzhůru roj jisker. Poté se Asandir natáhl a palcem vyzkoušel ostří meče. „Slunce se může nad Atheru vrátit za nebezpečně vysokou cenu.“

Dakar se postavil, prostoupen nepříjemným, prázdným pocitem, který často předcházel jeho proroctvím. Ocel se zablýskla, spadla, narazila na podlahu a vzduch prořízlo zvučné zazvonění. Dakar otočil vytřeštěné oči k čaroději, aby se ujistil. „Máme nějakou jinou možnost?“

„Ne.“ Asandir zvedl meč ze země. Vrátil ho do pochvy a po kloubech mu přitom přeběhla záře drahokamu. „Kletbu Věčné mlhy přece způsobili lidé. A má-li tomu být podle Rovnováhy, musí se smrtelníci vlastnoručně zasloužit i o její porážku.“ Čaroděj odložil Alithiel stranou a jeho napětí najednou polevilo. „Ovšem ani to riziko nebude zbytečné. Královské rody si zachovaly své původní ušlechtilé vlohy, i přes pět set let vyhnanství na Dascen Elur.“

Dakar se ušklíbl. „Teir‘s‘Ffalenn! Musel jsem být úplně slepej.“

„Zbrklý,“ opravil ho Asandir. „Někdy mám strach, že by tě ani sám Dharkaron nepřiměl k tomu, aby sis všiml, co máš vlastně před sebou.“

* * *

Arithon se probral k vědomí v jakémsi neznámém pokoji. Světlo dohořívající lojové svíčky dopadalo na polici plnou vyřezávaných zvířat. Jeho odlesky, odrážející se jezevci od čumáku, rozjívené tancovaly po stěnách z hrubě opracovaného dřeva. Do šindelové střechy bubnoval déšť a ve vzduchu byl cítit zápach plísně, linoucí se z udusané hliněné podlahy.

Vládce Stínu se převalil. Vlněná deka ho nepříjemně kousala po nahém, částečně zahojeném těle. Na vedlejším lůžku ležel Lysaer. Jeho světlé vlasy, očištěné od písku a prachu, mu ležely na opálené lícní kosti jako smotek lnu. Arithon se otřásl, ovšem nikoli zimou. Shodil ze sebe pokrývku a vstal.

Na truhlu v rohu kdosi položil šaty. Arithon přejel prstem po lněném prádle a zamračil se. Takový projev štědrosti nešel příliš dohromady s chudobou, čišící z vybavení pokoje. Vzhledem k tomu, že byl psanec a neměl žádné peníze, představil si Arithon, kolik by po něm za ty šaty mohl někdo chtít. Tato myšlenka vyvolala vzpomínku na Mearth a na prožité utrpení. A také na děsivou zručnost rukou, které mu napravily postiženou mysl. Když si uvědomil, že šlo o moc větší, než jakou kdy poznal on sám, zježily se mu na šíji vlasy hrůzou. Rychle se oblékl do kalhot a do košile, na jeho sporou postavu příliš velké.

Když si utahoval tkanice u krku, zavrtěl sebou i Lysaer. Poté otevřel modré oči, zajíkl se leknutím a otočil se. Rychle se nadechl, vyděšený svým okolím.

Arithon pustil napůl zavázané tkanice a zarazil princův výkřik dlaní. „Mluv tiše,“ varoval ho šeptem.

Lysaer, jehož prvotní šok už odezněl, se vymanil z bratrova sevření. „Proč?“

„Ten, kdo nás dopravil sem, to neudělal jen kvůli tomu, že by mu nás bylo líto.“ Arithon hodil bratrovi na hruď druhou hromádku oblečení.

Lysaer se prudce posadil. Oběma rukama zachytil pečlivě poskládané oblečení, které z něj spadlo. „Jak to můžeš vědět?“

Arithon pohodil hlavou. Upřel nepřítomný pohled do slabého světla svíčky. „Náš dobrodinec je mnohem mocnější čaroděj než kdokoliv na Dascen Elur.“ Dost silný na to, aby postavil Bránu mezi světy nebo přidal do vody pět set let života. Nahlas se však Arithon tuto myšlenku vyslovit neodvážil.

Už tak dost vylekaný Lysaer se začal hrabat z lůžka, takže se oblečení sesypalo na zem. Arithon jistýma rukama bratrův spěch zastavil. „Uklidni se! Někdo tak mocný nikdy nejedná bez dobrého důvodu. Máme jen jedinou možnost, a to postupovat opatrně.“

Lysaer tak stanul zcela nahý před možností přijmout šaty u svých nohou a přemáhal svou hrdost. Čarodějům nedůvěřoval a nedávno přišel o království a o svá dědičná práva, takže se mu ani zdaleka nelíbilo, že by měl být odkázán na něčí dobročinnost a na úsudek někoho, kdo byl ještě nedávno jeho nepřítel. „Takže co navrhuješ?“

Arithon pozoroval nerozhodnost svého bratra a snažil se i navzdory vlastní nejistotě napravit škody, jež svými ukvapenými slovy způsobil. „Bez patřičných vědomostí se síla nakonec sama zničí. Stáří toho čaroděje se dá jen těžko odhadnout. Myslím si, že mu za současného stavu věcí můžeme věřit.“

Lysaer zvedl spadlou košili. Mlčky vtěsnal ruce do rukávů méně honosných, než na jaké byl zvyklý jako princ. Arithon ho mírně popuzeně pozoroval. „Vzhledem k tomu, že se ani jednomu z nás nic nestalo, doporučoval bych slušnost. Takže se drž zpátky, alespoň dokud ten náš hostitel neprozradí, o co mu jde.“

Lysaer, napůl oblečený, se zarazil. „Já tě slyším.“ Pohled, který ke svému bratrovi otočil, ho sice neroztřásl strachy, ale vyvolal v něm nepříjemnou vzpomínku na soudní síň v Amrothu. Uplynula chvíle napjatého ticha. Pak princ polohlasem zaklel a jeho vztek se zmírnil. „U Kola osudu, už mě nebaví pořád sebou jen nechávat smýkat sem a tam!“

„Tvá poznámka je zcela na místě.“ Arithon však odvrátil pohled, aby jeho výraz neprozradil pravdu. Na tom, že Lysaer nic netušil, vůbec nezáleželo, a před tím, kdo vstoupil do jeho mysli, ztrácely svůj význam i znalosti nabyté na Rauvenu. Arithon, celý nedočkavý, přešel ke dveřím.

Mezi jen ledabyle stlučenými prkny prosvítalo oranžové světlo. Vládce Stínu k jedné škvíře přitiskl oko a nahlédl do vedlejší místnosti. Naskládaná polena v krbu vrhala tančící stíny na hlínou vymazané stěny. Ze stropních trámů visely sušící se bylinky a jejich vůně se mísila s kouřem z ohně. Před krbem seděl na stoličce z otesaného jedlového špalku jakýsi pomenší muž a něco míchal v kotlíku. Podkasanou tuniku mu napínalo vyvalené břicho a na hlavě měl změť slepených pramenů vlasů.

Arithon napjatě přešlápl a ruce mu značnou nervozitou zvlhly. Druhý muž seděl na dřevěné lavici, takže si ho předtím téměř nevšiml. Jeho vlasy se stříbrně leskly proti okraji brusného kamene. V ohni se propadlo poleno, zaplálo světlo a dopadlo muži na tvář. Arithon na okamžik zahlédl černé, husté obočí a výraz nezměrné trpělivosti. Přestože byl muž trochu shrbený a byly na něm vidět stopy stáří, stále svému věku statečně odolával. Šířil kolem sebe takový dojem síly, až Arithon zatajil dech.

„Co tam vidíš?“ Lysaer se mu naklonil přes rameno. Arithon, který stále ještě nechtěl svoje domněnky prozrazovat, ode dveří ustoupil. Nebylo by k ničemu, kdyby nechal své schopnosti spoutat bázlivou úctou. Otřásl se, aby se zbavil nepříjemného pocitu. „Mluvit bude asi ten tlustší. Ale dávej pozor i na toho druhého.“

Přestože Vládce Stínu zvedl závoru na dveřích velice tiše, vousatý muž si toho všiml. Ohlédl se ostražitě jako liška a ruka se lžící se mu zastavila. „Asandire?“

Starší muž zvedl hlavu. K dvěma mladíkům se otočily oči světlé jako zrcadlo. „Buďte vítáni. Váš příchod je pro Atheru požehnáním.“

Svá slova pronesl v paravianštině, která byla na Dascen Elur známa jako stará řeč. Lysaer se zamračil, poněvadž nerozuměl ani slovu. Arithon se však překvapeně nadechl, jako by ho náhle zamrazilo. Čarodějův zkoumavý pohled ho zaskočil, když svou vůli neměl ani trochu chráněnou, a mohutná síla rozdrtila poslední zbytky jeho sebevědomí. Sebeovládání ho opustilo. Světlo krbu i stěny někam zmizely, neboť se jeho vnímání zhroutilo před oslepující dokonalostí síly jeho protivníka.

Vládce Stínu ze sebe začal s problémy soukat slova. „Pane, děkujeme vám za přístřeší.“

„Mně tenhle srub nepatří,“ ohradil se Asandir, ale když se zvedal z lavice, objevil se mu na tváři pobavený výraz. „Nepatří mi žádná půda ani žádný titul.“

Arithon se s vypětím všech sil zmohl na jedinou odpověď: „Já vím. Prosím za prominutí.“ Rychle poklekl a do náhlého zaraženého ticha zazněla jeho další věta. „Nehodlal jsem se vás dotknout.“

„Arithone!“ Lysaerův výkřik splynul s ránou, se kterou dopadla na okraj krbu dřevěná lžíce. Tlouštík, který už se nedokázal ovládat, završil zmatek ještě zděšeným výkřikem: „U Dharkarona!“ Pak se oběma rukama chytil za ústa a zbělel jako rozkrojená mandle.

Asandir se rozesmál. „Copak jste se všichni zbláznili?“ Rázným krokem došel k Arithonovi a postavil ho na nohy. „Dakara musíte omluvit. Vaším příchodem se vyplnilo jeho nejdůležitější proroctví. Třebaže mu jeho vyplnění vyneslo zlata, že by zchvátil mulu, zakázal jsem mu jakékoliv dotazy, dokud se nebudete moci najíst.“

Čaroděj se na chvíli odmlčel, neboť ho uváděl do rozpaků Lysaerův nechápavý výraz. Bez jakéhokoliv cizího přízvuku přešel do jiného jazyka. „Pojďte dál, posaďte se a buďte vítáni. Na povídání budeme mít dost času později. Doufám, že co naše přivítání postrádá na zdvořilosti, to nahradí naše pohostinnost.“

Lysaera potěšilo, že se může zapojit do konverzace, takže se uvolnil a přijal čarodějovo pozvání. Přitáhl si nejbližší stoličku a posadil se ke stolku. Arithon však vedle něho váhal.

Dakar sundal kotlík z ohně a začal nalévat naběračkou do hliněných misek polévku. Od rozcuchaných vlasů na hlavě až k botám z rozpraskané kůže vypadal spíš jako hostinský někde na vesnici než talentovaný věštec. Přesto ale jeho zvědavost, skrývající se pod zanedbaným zjevem, v Arithonovi vzbuzovala novou ostražitost. S dobře skrývanou obezřetností se tedy posadil vedle nevlastního bratra.

Dakarův zájem vzbuzoval podezření, že tu jde o mnohem víc než jen o jeho vyhrané zlato. Arithon, jehož původní podezření se potvrdilo, se rozhodl jakoukoliv spolupráci odmítnout. Karthan mu udělil krutou lekci. Jeho magie a hudba už nebudou muset ustupovat před povinnostmi. I navzdory tomu, že byly zcela všechny výhody na straně čaroděje a věštce, hodlal Arithon udržet iniciativu na své straně, i kdyby tak měl jenom odvést pozornost od svého záměru. Ještě se tedy ani nedotkl misky s jídlem a už přitáhl čarodějovu pozornost první otázkou, která mu bleskla hlavou. „Kdo je Davien?“

Dakar zalapal po dechu. Ztuhl s naběračkou v půli cesty, takže vývar bez povšimnutí kapal na cihly krbu. Lysaer na něj nejistě pohlédl, neboť kolem Vládce Stínu sílilo napětí jako před bouří.

Asandir nehnul ani brvou. Zato jeho odpověď byla jako rapír. „Proč se ptáš?“

Arithon zaťal zuby. Štěstí se na něj tedy usmálo hned ze začátku. Ani nedoufal, že jeho dotaz vyvolá tak znepokojenou reakci. Přestože prve Lysaera varoval, aby se raději držel zpátky, chopil se teď pevně šance. „Myslím, že už víte, proč se ptám.“

Kotlík zlehka zazvonil o prkna stolu. „U Kola Daelionova!“ Asandir pohledem zpražil Dakarův výbuch a otočil svou tvář s neproniknutelným výrazem k Arithonovi. „Davien byl kdysi čaroděj z Bratrstva sedmi, stejně jako jsem já. Jenže na rozdíl od nás ostatních si myslel, že se dynastie smrtelníků pro vládu nehodí. Před pěti a půl stoletím proto vyprovokoval mezi všemi pěti královstvími válku a v té byl řád králů svržen. Od té doby zde prakticky neexistoval mír. Davien byl na základě svého vlastního rozhodnutí vyhoštěn. Stačí to jako odpověď?“

„Zčásti.“ Arithon se snažil udržet klidný hlas.

Dakar byl napjatý jako kramář mezi zloději, přestože věděl, že zde má hlavní slovo Asandir. Vládce Stínu složil ruce na stůl, aby se mu přestaly třást. Proroctví se málokdy týkala bezvýznamných lidí. Arithon svou obavu vtělil do otázky, aby tak vyvedl čaroděje z klidu. „Takže se čeká, že správný chod země, který ten Davien přerušil, máme znovu nastolit my dva?“

Tentokrát nemohl Dakar překvapením ani hlesnout. Chvíli se kromě sloupu páry, stoupajícího z kotlíku s polévkou, v místnosti nic ani nepohnulo.

Na Asandirovi však ani na okamžik nebyly vidět žádné známky překvapení. Podle toho, jak upjatě se na židli předklonil, se však mohlo zdát, že mu dochází trpělivost. „Krátce po pádu králů zahalila Atheru Věčná mlha. Od té doby její zhoubný vliv sužuje celou zem a po pět set let se neukázal ani kousek modré oblohy.“ Krátkou odmlku vyplnilo praskání ohně. „A tak staré proroctví hovoří o princích z Dascen Elur, kteří přijdou se způsobem, jak vrátit na zemi slunce. Těmito slíbenými princi jsi ty a tvůj nevlastní bratr. Stačí to jako odpověď?“

Arithon zadržel dech. „Ne přímo. Ne.“

Tentokrát kupodivu zase Lysaer udeřil pěstí do stolu tak silně, až polévka vystříkla z misek na stůl. „U Atha, člověče, to ses v Karthanu vůbec nenaučil diplomacii?“

Arithon se otočil k bratrovi. „V Karthanu jsem se naučil to, že –“ Avšak věta zůstala nedokončená.

V mysli Vládce Stínu se otevřela propast, protože ho tam zaskočil Asandirův blok. Vzpomínka na velice těžké karthanské dilema zmizela v zapomnění. Arithon, překvapen svými najednou tak chladnými pocity, se pokusil přijít záhadě na kloub za pomoci veškerých svých čarodějských schopností. Část jeho mysli obestíral závoj zapomnění. Vládce Stínu se ponořil hlouběji, jen aby zjistil, že ho někdo zbavil sebeovládání. A někdo ho zbavil i vzteku, jenž se v něm vzápětí zvedl, tím, že ho v něm zlomil a okamžitě omotal tak, že nemohl uniknout ven. Přesně jako hmyz, do kterého již pavouk vstříkl svůj jed. Arithon udeřil, aby se bránil. Rána vyšla naprázdno. Jeho vědomí ještě krátce zaplálo jako záblesk padajícího meteoritu a pak zmizelo ve tmě.

* * *

Arithon procitl a nevěděl, kde je. Otevřel oči a ucítil, že ho zezadu podpírá Lysaer.

„…nejspíš ještě následky těch kouzel z Mearthu,“ povídal zrovna Dakar. Arithon však na věštcově tváři zahlédl nepříliš přesvědčivý výraz. Za jeho přetvářkou se zřejmě skrývala bohapustá lež.

Lysaer se znepokojeně podíval dolů. „Jsi v pořádku?“ Arithon se s nepřítomným přikývnutím narovnal. V hlavě mu zmateně vířily myšlenky. Na kouzla z Mearthu se pamatoval dobře. Ať se ale snažil sebevíc, nenašel ani stopu po něčem, co by mohlo vyvolat tuto krátkou ztrátu vědomí.

„Měl jsi krátký výpadek paměti,“ pravil tiše Asandir. Arithon sebou trhl a vzhlédl. Čaroděj stál u krbu, obličej skrytý v hlubokém stínu. „Ale trápit se tím nemusíš. To přejde. Slibuji ti vysvětlení, až se Bratrstvo sejde ve věži Althain.“

To aspoň byla pravda. Arithon pohlédl na čaroděje. „Mám nějakou jinou možnost?“

Asandir poposedl, což mohlo být znamením netrpělivosti. „Althain odsud leží dvanáct set mil. Chci po tobě jen to, abys tam se mnou a s Dakarem zajel. Uvidíš škody napácháné Věčnou mlhou. Pak vám možná osud, který doufáme, že vezmete na svá bedra, nebude připadat tak tíživý.“

Arithon spolkl ráznou odpověď. Místnost se mu náhle začala zdát nesnesitelná. Vládce Stínu pohltil strach z čarodějových úmyslů, načež vstal, rozrazil dveře a vyšel ven. Těžké prkenné dveře za ním opět zapadly, ale mezitím stačily ještě dovnitř vpustit vůni vlhké podzimní půdy. Lysaer stál, viditelně na rozpacích.

„Běž za ním, jestli chceš,“ pobídl ho Asandir soucitným hlasem.

Za okamžik stydla na stole i druhá opuštěná miska s polévkou. Když se za nimi chtěl vydat i Šílený věštec, čaroděj ho zarazil. „Jen je nech, ať se dohodnou o samotě.“

Dakar se opřel dozadu a na svůj zákaz ptát se zcela zapomněl. „Tomu s‘Ffalennovi jsi zablokoval paměť, nebo jsem já stará bába,“ obvinil čaroděje ve staré řeči.

Asandirovy oči ztvrdly jako broušené sklo. „Však jsem měl dobrý důvod.“

Jeho pochmurný hlas Šíleného věštce vylekal natolik, že si narazil záda o opěradlo lavice. Nepostřehl v čarodějově hlase úzkost a mylně si jeho tón vyložil tak, že Asandir Arithonovi nedůvěřuje.

Čaroděj ho ještě více zaskočil tím, že dodal: „Moc se mu to nelíbilo, že? Málokdy jsem viděl, aby se někdo bránil bloku v paměti až do bezvědomí.“

Vzhledem k tomu, že se jeho poslední naděje evidentně hroutila díky královské neochotě spolupracovat, byl Dakar tak rozmrzelý, že na to ani nic neřekl. Sundal z háku pohrabáč a nevrle ho zabodl do ohně. „Ti se neshodnou, ať už to jsou nevlastní bratři nebo ne.“

Rej jisker prořízla Asandirova reakce. „Má to snad být proroctví?“

„Možná.“ Dakar odložil pohrabáč, podepřel si hlavu buclatými dlaněmi a povzdechl si: „To já nevím. Předtím, když jsem držel meč, jsem cítil, že na mě něco jde. Ale vidět, jak se pět set let nadějí hroutí zrovna v den, kdy se má vyplnit, to bych asi nesnesl.“

Čarodějův hlas najednou zazněl dopáleně. „Takže tys nechal spadnout Alithiel schválně, aby tě to vyrušilo.“

„Ať mě za to Dharkaron zatratí, nechal!“ Dakar si stoupl a umíněně se ohradil. „Jestli budou proti, tak chci bejt poslední, kdo to zjistí!“

Přehled

Ve skalní průrvě nad horskou soutěskou se Grithen, i po čtrnácti pokoleních stále ještě nástupce již dávno svrženého hraběte, tiskl ke skalní římse. Ukrýval se za ní z dohledu kupecké stezky, která se táhla pod ním.

Ze zasněženého vrcholu hory fičel dolů ostrý vítr a bičoval mu obličej světle hnědými vlasy a on zatím upíral oči na průrvu, kterou měla projít karavana. Přestože ho od mrazu bolelo celé tělo, vydržel bez hnutí stejně jako skála, za níž se ukrýval. Když přišly bouře a hlad, bylo přežití v camriské divočině čím dál tím těžší.

Na rozdíl od starosty, který’ teď na hraběcím sídle v Erdane vládl, však Grithen na svůj původ nezapomněl. Přestože měly jeho kožené kalhoty a kazajka z vlčí kůže k elegantnímu dvornímu oděvu jeho předků hodně daleko, dvorní etiketu dodržoval neustále.

Ze stezky k němu dolehlo slabé cinkání kovu a povrzávání postrojů. Grithenovi zbělely klouby na ruce, která svírala kopí. Řinčení zbraní v něm vyvolávalo vzpomínky, a příjemných z nich bylo jen málo. O povstání, které se přehnalo přes Erdane okamžitě po svržení králů, se Grithen dozvěděl jako chlapec…

Minstrelovi v ruce zarachotila tamburína přesně tak, jak teď řinčela brnění, meče a výstroj. Balada začínala tím, jak byl v posteli zavražděn hrabě. Potom zpěvák za zvuku zvonivých mollových akordů popisoval hradby v rudém světle pochodní, když se rozlícený dav dožadoval hlav rady a služebnictva. A to ještě neměl být konec všem ohavnostem. Pochmurným hlasem zpíval bard dál, o uprchlících, kteří bojovali o život v hlubokých lesích, štvaní sněhovými bouřemi a zvukem rohu lovců lidí.

Když byly Grithenovi tři roky, vehnala mu balada o pádu Erdane slzy do očí. V sedmi letech mu vryla smrt jeho bratrů na kopích starostovy lovecké družiny do srdce nenávist vůči každému, kdo se narodil uvnitř městských hradeb. Zatímco většina ostatních zvědů klanu hlídkovala v horách kvůli podílu z lupu, Grithen to dělal dobrovolně. Ani sebevětší pohodlí v táboře v údolí by ho netěšilo tak jako odplata.

* * *

Předvoj karavany zatočil za výčnělek skály, ukrývající své nehybné rysy v husté mlze jako šachová figura vyřezaná ze slonoviny. Dva strážní šli vedle sebe a s neradostným, ale ostražitým výrazem svírali v rukou zbraně. Před pěti stoletími by tito muži Grithenovi možná sloužili. Teď mu byli vydáni napospas. Vkořeněná nenávist mladého zvěda rozhodla o zkáze této karavany.

Železným pásem pobitá kola zaskřípala na kamenech a vozy zahnuly za zatáčku. Vozka s přímořským přízvukem spílal loudavé mule. Grithen zcela zapomněl na mráz a začal zkoumat zboží pečlivě převázané provazem. Sebemenší detail jeho očím neušel. Jestliže jede karavana z pobřeží, bude zcela jistě v balících, zabalených v olejovaném plátně, kalená ocel. Jeho úvahy potvrdila značka vypálená na jednom ze soudků.

Pod římsou projelo osm vozů.

Grithenovi se objevil na tváři úsměv dravce, ale stále ještě se nehýbal. Na opatrnosti závisel jeho život. Ve městě stále ještě dobře platili, a zvěda, kterého by stráže objevily, by nečekala nijak rychlá smrt.

Když vstal, byla už karavana dávno z doslechu. Vysoukal se ze své rozsedliny a začal se plácat do rukou i do nohou, aby se mu v nich znovu rozproudila krev.

Když se na skále nad ním něco pohnulo, ztuhl zděšením, ale pak příchozího poznal.

Sestupoval k němu stařešina klanu. Vítr mu pohazoval ocasem na čapce z liščí kožešiny a jizva mu stahovala obličej do šilhajícího výrazu.

Grithen uctivě sklonil hlavu. „Lorde Tashane?“

Jeho představený ukázal tiše na stezku, na které teď byla pouze mlha. „Žádné přepadení nebude.“ Potom polohlasem, s úsměvem na rtech vysvětlil: „Jede s nimi bard. Je to přítel klanu a chrání ho naše přísaha.“

Promrzlý, ztuhlý a rozhořčený Grithen se zamračil. „Ale teď přece hraje po městech, a taky jsem viděl, že vezli kalenou ocel.“

Tashan se na něho obořil: „Hrabě Grithene? Mluvíš jako starostův spratek, co nezná zákon ani způsoby. Příště zapomeneš, jak bys měl pozdravit svého pána.“

Tato urážka vyhnala Grithenovi barvu z tváře. Přestože v proroctví o návratu krále s’Ilessida příliš nevěřil, za čest svého klanu by položil život. V tom spočívalo jeho dědictví. „Jak račte, lorde Tashane.“

Jeho představený krátce, spokojeně přikývl. Když však scházeli z římsy, následoval ho Grithen s pevným rozhodnutím. Další výprava z města, která pojede Orlanskou soutěskou, bude nemilosrdně rozprášena a bardi ani nikdo jiný ji už nezachrání.

Předzvěst

S uneseným výrazem seděl Sethvir z Bratrstva sedmi mezi hromadami knih a plnil pergamen úhledným písmem. Náhle se narovnal. Brk mu vyklouzl z ruky a jeho rukáv rozmázl inkoust nedokončené věty.

Posílám zprávy o zkáze Věčné mlhy. Asandirova zpráva právě překonala vzdálenost oddělující Althain a les v Koriasu nedaleko západní Brány.

„Jenom slova?“ usmál se sám pro sebe Sethvir, upravil spojení a vyvolal obraz mýtiny, na které stál Asandir a kolem těla měl plášť pevně obtažený proti dešti. Opodál vyčkával Dakar se dvěma mladíky, bezpochyby královského původu.

Světlovlasý princ pozvedl ruku. Vytrysklo z ní světlo, oslnivé jako blesk. Mlha nad nimi se začala podivně převalovat, načež jeho černovlasý společník pozvedl černý stín jako kosu a máchl jím směrem vzhůru. V mrazivé stopě stínu mlha hned ztuhla. Ve větru se roztančily sněhové vločky.

Věčná mlha povolila. Její husté chuchvalce se rozestoupily a odhalily ranní oblohu, posetou bělavými obláčky. Na vzhůru obrácené obličeje čaroděje, věštce a obou princů dopadly sluneční paprsky a na okamžik se zatřpytilo i zmáčené kapradí, jako by bylo poseto drahokamy.

Poté Věčná mlha průrvu znovu zavalila. Světlo pohaslo, odříznuto jejími nemilosrdnými spáry.

Sethvir nechal obraz rozplynout a nepřítomně se zadíval na kousky peří z brku, které mu zbyly v dlani. „O tom dědictví jsi jim řekl?“

Ne. VAsandirově hlase bylo možné vypozorovat jakousi postranní myšlenku. Dakar měl vidění. Princové předtím prošli svárem, který by mohl zkomplikovat jejich nástup na trůn.

„Tyhle problémy tam teď nevyřešíte.“ Sethvir, jemuž už se v mysli nořily ostatní problémy, které měl tento fakt ještě přinést, zabořil klouby špinavé od inkoustu do vousů. „Takže jedete zpátky do Althain?“

Ano. Asandirova přítomnost zeslábla, jak se chystal komunikaci přerušit. Pojedeme přes Camris po cestě do Erdane. Cestou ti princové alespoň uvidí své budoucí problémy ještě předtím, než jim jasnou mysl a uvažování zastře vidina nabyté moci.

Sethvir spojení znovu posílil. „Takže si myslíš, že jsou té vlády hodni?“

Asandir ho pokáral: To jsou odvážné spekulace, dokonce i na tebe. Potom vážným tónem dodal: Objevily se problémy, které bude zapotřebí nějak obezřetně vyřešit. Ale – ano, pokud se jejich odvěké sváry podaří zlomit, mohli by nenávist mezi měšťany a barbary potlačit.

Sethvir vyslaná fakta vstřebal s obavou, aby dávné spory neohrozily zničení Věčné mlhy. Za tyrkysovou modří jeho nepřítomného pohledu se mu myšlenky rozběhly bludištěm všech možných variant. „Pozor, ať něco neohrozíš.“

Jeho slova se rozplynula v dáli a Asandirovo spojení se vytratilo.

Poslové

Nejvyšší čarodějka řádu Koriathain se shání po někom, koho by mohla vyslat na sever do Erdane, a protože pozdní podzim slibuje nepříjemnou cestu, navrhuje Lirenda Elairu v naději, že z ní tak alespoň trochu vyžene její drzost…

* * *

Havran, vypuštěný z věže Althain, letí na jihovýchod nad vodami zátoky Instrell a magické spojení, které mu ukazuje cestu, s každým mávnutím křídel sílí…

* * *

Za hluboké noci se prožene ledový vítr srubem, v němž sedí Asandir, coby předzvěst nehmotného člena Bratrstva, přinášejícího varování: „Vzhledem k tomu, že se chystáte jít přes Tomir, vězte, že Khadrimové jsou ve vzduchu a že jsou neklidní. To staré kouzlo, co je poutalo, už zesláblo. Jdu ho sice obnovit, ale pár jich už uletělo…“

V. CESTA ZE ZÁPADNÍ LHOTY

Vyhlídková jízda, kterou jim slíbil Asandir, začala hned na druhý den ráno, ovšem ne tak, jak vyhnanci z Dascen Elur čekali. Arithon a Lysaer byli vytaženi z postele ještě před rozbřeskem, dostali každý od Asandira tuniku, kalhoty a boty a měli se rychle obléknout. Šaty jim padly lépe než svršky vypůjčené od dřevorubce. Pláště z podšité vlny se sponami z leštěných mušlí se do chladného a nemilosrdného počasí hodily dokonale. Odkud se však jejich šaty vzaly, to bratrům nikdo nevysvětlil. Zakrátko už se spolu se svými dobrodinci prodírali hustým, mokrým lesem. Když už noc pomalu bledla, zavedl je Asandir do strže na kraji lesa a stroze jim přikázal, ať tam počkají. Nato se Šíleným věštcem nasedl na koně a oba vyrazili do Západní Lhoty, Dakar na trh, aby tam získal další koně, a Asandir za nějakým vlastním cílem.

Po úsvitu přišlo sychravé ráno a oběma mladíkům začala být okamžitě dlouhá chvíle. Arithon si sedl na zem a zády se opřel o pokroucený kmen dubu. Lysaer se ho raději neptal, zda jen spí nebo zda se ponořil do nějaké meditace. Začal se procházet kolem a prohlížet si okolí. Stáří lesa se nedalo ani přibližně odhadnout. Byl tak hustý, že se v něm příliš nedařilo ani podrostu, poněvadž díky nedostatku slunce zakrněl. Po pokroucených, převislých stromech se táhly šedobílé koberce hub. Kořeny se zvedaly z mokrého mechu a klenuly se nad jámami v rozmáčené zemi. Mezi větvemi se míhali neznámí ptáci, jejichž hnědobílé opeření ostře kontrastovalo s jasně rudými chocholkami.

Lysaer, popuzený zápachem plísně a hnijící kůry a kapkami padajícími z nemocných, zažloutlých listů, dopáleně zaplácl dalšího komára, který se mu zakousl do krku. „Co tam, pro smilování Daelionovo, tomu Dakarovi trvá tak dlouho? I když se táhne s tím svým břichem, tak by tady měl už dávno být.“

Arithon vstal a věnoval bratrovi klidný pohled. „Myslím, že na tohle bychom zjistili odpověď na tom podzimním trhu.“

I když břitkost jeho slov ztlumila hustá mlha, Lysaer překvapeně vzhlédl. Asandir jim výslovně přikázal, ať čekají na Dakara. Pak měli jít na sraz u mostu přes řeku Melor, kde se měli setkat, až budou zvony v městě odbíjet poledne.

Arithon znechuceně pokračoval: „Ty tady snad chceš zůstat a krmit dál komáry? Já tedy jdu určitě.“

Teď už nervózní Lysaer zalitoval, že si předtím stěžoval. „Asandir měl určitě důvod k tomu, že nás nechal tady.“ Arithon se ušklíbl tak, až se jeho nevlastní bratr vylekal.

„To já vím.“ Následoval zlověstný úsměv. „A ten důvod chci právě zjistit. To, že se Dakar někde zdržel, nám k tomu dává skvělou příležitost. Jdeš se mnou?“

Lysaer rázem zapomněl na nejistotu a rozesmál se. Bratrovo rošťáctví, ukryté za maskou tajemného výcviku, bylo nakažlivé. „Komáři ať si hladoví. Co řekneš čarodějovi?“

Arithon se zády odstrčil od kmene stromu. „Asandirovi?“ Zahákl palce za pás. „Tomu řeknu pravdu. Já sázím stříbro proti drobkům z chleba, že najdeme našeho věštce ležet namol někde ve stoce.“

„To není sázka, to je přímo dar na chudé.“ Lysaer rozhrnul ramenem houští na kraji lesa a nálada se mu rázem zlepšila natolik, že mu ani nevadila voda, která mu crčela za límec. „Spíš bych se vsadil, jak dlouho Dakarovi trvá, než ta jeho tlustá bečka vystřízliví.“

„Tak to by nám zbyly drobky oběma,“ opáčil sarkasticky Arithon. „Tolik stříbra, abychom se dočkali, nemá ani jeden z nás.“ Se záviděníhodnou hbitostí se sehnul před větví, kterou mu bratr pustil přímo do obličeje, a prodral se na louku.

Nad zemí visela těžká, vlhká mlha, ale po chvíli závan větru odhalil svah, který klesal dolů až ke kamenům a ke světlému písku na pobřeží. Do toho se zakusovala zátoka ohraničená přístavní hrází, porostlou mechem. Z písku vyčnívaly zdi opevnění, podepřené trámy, a připomínaly tak hromádku dřívek, kterou nechalo napospas přílivu nějaké dítě. Bratrům se při pohledu z kopce naskytl výhled na budovy z nevzhledného šedivého kamene, na strakaté sedlové střechy, na věžičky a na vysoké pavlače se zábradlím. Obranné hradby byly staré a rozpadlé až na několik nedávno opravených střílen obrácených na pevninu.

„U Atha,“ zabručel Lysaer. „Taková hromada kamení. Pokud jsou tu lidé tak příjemní jako jejich města, tak se není co divit, že Dakar pije.“

Avšak tam, kde princ viděl pouhou žulu, odhalil Arithonův námořnický zrak zchátralý přístav. Protože se námořní plavbě postavila do cesty Věčná mlha, již zde velké lodi nepřistávaly. V domech obchodníků teď bydleli rybáři a v přístavišti se povalovaly soudky s návnadou a rybářské sítě.

Mlha se znovu snesla níž, až z města zůstal jenom obrys a pak jenom vzpomínka. Lysaer se zachvěl a jeho předchozí dobrá nálada pohasla. „Nezapamatoval sis náhodou, kde byla brána?“

„Na západě. Támhle k ní vedla cesta.“ Arithon zamyšleně vykročil, a jako by to měl připraveno, právě v tom okamžiku se rozezněly ve městě zvony ohlašující poledne. „Takže to náš věštec skutečně nestihne. Jdeš?“

Lysaer jen přikývl, otřel si z podrážek bláto a rychle nevlastního bratra dohnal. „Asandir bude zuřit.“

„To určitě bude.“ Arithon povytáhl obočí ve zdánlivě nevinném výrazu. „Ale pospěš si, nebo si to vůbec neužijeme.“

Stezka pro ovce přivedla bratry přes louky a mezi živými ploty na cestu k bráně. Tam, namísto schůdnější cesty, si Lysaer připomněl svou současnou neradostnou situaci. Byl zvyklý stále jezdit na koni, a proto se nyní vyhýbal bahnu a kalužím, vyjetým projíždějícími vozy, mnohem důkladněji než kdokoliv zvyklý chodit pěšky. Arithon, který na sebe nechtěl nijak upozorňovat, s úlevou zjistil, že je jejich oděv nenápadný. Stráže postávající u lišejníkem zarostlé brány o ně totiž ani pohledem nezavadily.

Ulice byly dlážděné, zanedbané a zdemolované a všude byly páchnoucí louže. Na obou stranách se tísnily domy s tekoucími okapy, s balkony a s římsami, pokrytými cákanci racčího trusu. Na dveřích, ukrytých ve stínu, občas zařinčely zašlé cínové talismany. Když se před nimi cesta roztáhla do větší šířky, Lysaer taktak že uskočil před proudem špinavé vody, již někdo vylil z okna nad ním. „Hrozné místo,“ zavrčel. „Nechceš tady zůstat a kochat se výhledem, že ne?“

Arithon si přestal prohlížet okolí a opáčil: „To znamená, že se v tomhle bludišti budeš ptát na cestu?“

Lysaer si shrnul kapuci dozadu a zaposlouchal se do hovoru dvou kolemjdoucích žen. Mluvily s dost silným přízvukem, některé samohlásky protahovaly a souhlásky jim místy splývaly dohromady. „Nářečí není nic zvláštního. Kdybysme trochu popili, zapadneme bez větších problémů.“

Jedna z žen se otočila, když zaslechla jeho důkladnou výslovnost. Na tváři, napůl ukryté pod šálem, se jí objevil zděšený výraz, s tlumeným výkřikem popadla svou společnici za paži a zmizela s ní v jakémsi dvoře. Když za nimi zapadla závora na vratech, usmál se Arithon princovu zmatenému výrazu. „Zkus nebýt tak nápadný,“ navrhl mu.

Lysaer zavřel ústa a nasadil uražený výraz. Byl spíš zvyklý na dámy, které se mu dvořily. Zamířil ke stánku s párky. Pod přístřeškem ze sešitých kůží stál poměrně buclatý muž s vlasy staženými do ohonu a s překvapivě pohlednou dcerou, ovšem vypadalo to, že jeho sortiment, který se škvařil nad uhlím v omlácené kovové pánvi, musí všechny případné zákazníky svým zápachem odehnat. Když k němu dorazil Lysaer, majitel se rozzářil a začal nesrozumitelně drmolit cosi, z čeho nerozuměli ani slovo.

Když potom začal princi mávat vidličkou s párkem pod nosem, princ v rozpacích odtrhl pohled od dívky a příjemně se usmál. „Hlad nemám, chtěl bych se však zeptat na cestu. Mohl byste mi být nápomocen, či snad tady vaše půvabná dcera?“

Muž praštil pěstí do pultu krámku, až nadskočila dřevěná miska plná jakéhosi vývaru. Horká tekutina vyšplíchla kolem. Vidlička vystřelila kupředu jako útočící had a Lysaer stačil uskočit vyděšeně zpátky pouze díky svým šermířským reflexům.

„U Atha, prošpikuju tě na fleku!“ rozhulákal se párkař. „Ty si trófáš flákat se tady po ulicích, jako by ti patřily, ty slizké ksindle?“

Dívka se natáhla, chytila zhrublýma rukama zmítající se otcovo předloktí, rovněž rudá rozhořčením. „Kókej táhnout zpátky na koňskej trh, ty kočovníku jeden! A rychle, než si tě všimne strážnej!“

Lysaer ztuhl a chystal se k odpovědi, ale Arithon se rychle jako kapsář vmísil mezi ně. Sevřel míhající se vidličku a na dívku vrhl vážný pohled. „Nic ve zlém, avšak bohužel jsme náhodou zabloudili.“

Prodavač silně škubl vidličkou a její rukojeť mu vyklouzla z ruky. Arithon zarazil mastný hrot do pultu stánku, navzdory zvědavým pohledům několika kolemjdoucích založil paže, na zdejší podnebí nepřirozeně opálené, na prsou a čekal.

Dívka povolila první. „Jděte doprava po Tkalcovské ulici a styďte se za to, jak jste prolhaní.“

Lysaer se nadechl, aby odpověděl, ale Arithon ho už strkal pryč udaným směrem. Princ vybuchl, rozpálený vzteky doběla. „Ať se Ath smiluje, kde to jsme, když člověk nemůže ani složit kompliment dívce, aby na něho někdo nevyletěl?“

„Nejspíš to bude tím, jak ses choval,“ odvětil Vládce Stínu. „Jak jsem se choval!“ Lysaer se zarazil na místě a nevěřícně na něj zůstal hledět. „Chceš snad říct, že se chovám jako hulvát?“

„Podle mě ne.“

Arithon šel nevzrušeně dál a Lysaer, jemuž nevzhledné, hrubě otesané vchody domů a zvědavé pohledy cizinců neustále připomínaly, že už není dědicem žádného trůnu, překousl svou hrdost a následoval ho.

„A jak to vlastně mysleli s těmi ‚kočovníky‘?“ zamyslel se Lysaer, jakmile zahnuli kolem páchnoucího dvoukoláku prodavače rybářské návnady na ulici označenou cechovním znakem.

Arithon neodpověděl. Zastavil se, aby šťouchl do čehosi, co vypadalo jako žebrák, hlasitě chrápající v příkopě. Dotyčný se převalil na záda, avšak přes obličej mu stále ještě bezvládně visela ruka. Zbytek těla měl zasypaný odpadky a slupkami z brambor, jako kdyby ho někdo vyhodil z kuchyně spolu se zbytky jídla.

Lysaer, který se zatím uklidnil, se nevěřícně podíval znovu. „Dakar?“

„Nikdo jiný.“ Arithon na něho pohlédl s ďábelským zábleskem v očích. „Usmálo se na nás, na hříšníky, štěstí.“

„To teda nevím proč.“ Lysaer se nervózně naklonil ještě o něco blíže, hlavně proto, aby zakryl to, že se jeho nevlastní bratr mezitím sehnul mezi odpadky a nyní důkladně prohledával Dakarovy pomačkané svršky. „Skončíš v železech jako zloděj.“

Arithon si ho však nevšímal. S lehkomyslností, hraničící až s výsměchem, strčil Dakarovi ruku pod tuniku a tápal po jeho měkkém břiše. Šílený věštec se z deliria neprobral. Za okamžik Vládce Stínu radostně vykřikl a narovnal se s objemným měšcem peněz v ruce.

„Ty piráte jeden zlodějská,“ usmál se Lysaer, teď už souhlasně. „A kam to půjdeme roztočit?“

„Řekl bych, že na koňský trh.“ Arithon mu hodil peníze. „Nebo jsem to před bránou slyšel nadávat na zablácené cesty někoho jiného?“

Lysaer jeho poznámku přešel mlčky. Zadumaně se prohrábl neznámými mincemi a potom promluvil: „To musí být ale dobře hlídané město, nebo plné poctivců, když může člověk ležet zpitý do němoty u cesty a neobere ho žádný zloděj.“

Arithon se vyhnul prošlapanému schůdku přede dveřmi. „Ale náš věštec nenechal bez dozoru nic.“

Lysaer sevřel v hrsti mince, které mu najednou připadly ledově studené. „Kouzla?“

„Jen jedno.“ V hlase Vládce Stínu nebylo ani stopy po samolibosti. „Podle toho, jak ho nastražil ledabyle, tady před ním musí mít lidi docela respekt.“

„Protože je čarodějovým učněm?“ Lysaer si cestou kolem krámu tkalce nacpal váček pod svrchník. K dřevěnému nápisu byly přitlučeny jednotlivé vzorky vlny a látek, ale dveře byly zavřené a po zákaznících nikde ani vidu.

„Spíš proto, že by seškvařil kůži z rukou každému zoufalci, který by ho chtěl okrást.“ Arithon zase ukryl nezraněné prsty pod plášť, jako by o nic nešlo.

Došli na konec ulice a Lysaer přemýšlel, jestli mu někdy přestane tajnůstkářství mágů vadit. Potom jim prozradil jediný pohled do čtvercového prostranství pod nimi, proč jim připadala část města u brány tak opuštěná. Podzimní koňský trh v Západní Lhotě byl něco jako jedna velká slavnost a stánky, ve kterých obvykle prodávali rybáři, byly ověšeny praporci a pentlemi. Mezi nimi se táhly zástupy lidí a všude byli přivázaní koně všech velikostí a vzhledů. Škvírami, pokud někde nějaké zbyly, se proháněly děti v rybářských kytlích. Staré matrony je plísnily a pobízel je zvuk houslí starého, bezzubého šumaře, hrajícího jakýsi místní giga. Arithonův sluch potvrzoval, že by silně potřeboval svůj nástroj naladit.

Bratři, kteří už byli od nedorozumění s prodavačem párků obezřetní, chvíli pozorovali dění kolem sebe. Až na dva trpasličí žongléry, pohazující si za peníze s míčky, vypadali měšťané na běžnou směsici rybářů, řemeslníků a jejich žen, které trůnily na naložených vozech. Smlouvající zákazníci nebyli nikterak honosně oblečeni a většinou byli beze zbraně. Vojáci mimo službu, v lehkém brnění a ověšení bandalíry, vypadali spíše na to, že by s cizincem zašli na skleničku a na kus řeči ke stánku s vínem, než aby ho na místě vyslýchali. Přesto, když se začali prodírat davem kupředu, měl Arithon pod pláštěm ruku stále na jílci meče.

Jakmile vstoupili na trh, oslovilo je dítě cukráře. Přestože bratři nejedli nic už od rána, ani jeden z nich se nechtěl zdržovat s cukrovanými fíky, ani když jim je nabízela usmívající se holčička. Arithon se jí se zavrtěním hlavy vyhnul a Lysaer ho mlčky následoval kolem stánku řezníka a volem taženého vozu, bez ladu a skladu zcela zarovnaného květináči s květinami. Za nimi seděla stařena, obložená bednami se zavařeninou. Ke kozlíku bylo přivázaných několik pěkných koní.

Lysaer a Arithon se zastavili opodál, aby si je prohlédli. Kousek od nich hlasitě smlouval farmář ve vestě z ovčí kůže s chlapíkem v rozedrané lněné košili, v barevné kožené tunice a s orlím nosem. Handlíř stál po kotníky ve slámě, podezřele páchnoucí po slanečcích a obklopené hejnem poletujících racků.

„Semdesát reálů?“ Farmář se poškrábal za uchem, odplivl si a energicky se ohradil: „Za takovó herku? To je teda sakra drahota, ty kočovníku jeden prohnané! Když se to donese starostovi, počíté, že si tady příští rok neškrtneš.“

Babka mezi bednami zavařeniny zvedla obličej, procedila mezi zuby nějakou nadávku a pestrobarevně oděný handlíř přejel hubenýma rukama po hřbetě kaštanové hnedky, o níž byla řeč. „Taková je cena,“ uzavřel spor jasným, rezavým hlasem, jenom nepatrně poznamenaným místním nářečím. „Sedmdesát reálů, nebo tahle kobyla zůstane tady. Možná na ní není nic zvláštního, ale je mladá a pořádně vychovaná.“

„U Atha, ten skoro nemá přízvuk,“ šeptl Lysaer Arithonovi do ucha.

Vládce Stínu slabě přikývl. „Docela to vysvětluje, proč nás tady tak přivítali.“ Po celou dobu zrakem přejížděl nabízená zvířata. Jeho nevlastní bratr pobaveně pozoroval, jak se pohledem zastavil na širokoplecím valachovi s lysinkou, uvázaném trochu stranou od ostatních.

„Ten hnědák se mi líbí taky,“ přiznal Lysaer. „Pěkné nohy a podle stavby těla toho zřejmě taky hodně vydrží.“ Stařena otočila hlavu. Nehnutě jako jestřáb zírala na bratry, zatímco farmář s nadávkami odcházel. Než stačil předstoupit další kupec, vykročil dopředu Arithon a optal se: „Kolik byste si řekl za toho hnědáka?“

Handlíř se pootočil s překvapeným výrazem ve tváři. Přejel pohledem stojící lidi a hned napodruhé se zastavil na Arithonovi s Lysaerem, kteří teď stáli osamoceně, poněvadž od nich mezitím ostatní farmáři odstoupili. „Rány Daelionovy! Z jakého jsi klanu, bratře, a je to snad nějaký žert, že tady dražíš jako měšťák?“

Arithon přešel obě otázky bez povšimnutí a znovu zopakoval svou. „Kolik?“

„Není na prodej,“ odsekl obchodník. „Nevidíš ty střapce na ohlávce, nebo co?“

V tu chvíli začala stařena cosi pronikavě hulákat. Arithona, stejně jako jeho bratra, znepokojil zbytečně arogantní přístup handlíře a chystal se ho zchladit.

Než ale stačil něco říci, předběhl ho čísi klidný hlas. „Znaky toho, komu patří tento kůň, se přehlédnout nedají.“

Když to zaslechli okolostojící měšťané, kvapně si šli každý po svém. Dokonce i babka přestala křičet, když se Asandir dotkl zlehka jejího šálu a vystoupil kupředu. Pak dodal k muži: „Ale všichni lepší koně na trhu už jsou prodáni a mí společníci potřebují spolehlivá zvířata. Zvážil byste nabídku tři sta reálů?“

Kočovník, zaskočen vývojem situace, pozvedl obočí a zatajil dech. Bylo vidět, že na něj ošlehané rysy čaroděje, jeho šedé oči a cílevědomé vystupování silně zapůsobily. „Vám ho prodám, ale ne za tak přehnanou cenu. Dvě stě reálů je tak akorát.“

Asandir teď stočil mrazivý pohled na prince, kteří neuposlechli jeho příkazy. „Jděte,“ prohlásil břitce. „Rychle odvažte toho hnědáka, a je-li vám život milý, mlčte, dokud to tady nevyřídím.“ K handlíři čaroděj dodal: „Ten kůň přece patří vám. Přijměte sto reálů navíc jako náhradu, než vám doroste nějaké další hříbě.“

Kočovník vypadal, že mu to není zrovna dvakrát po chuti, jako by si snad vykládal čarodějovu štědrost jako almužnu. Ovšem babice ho pobídla krátkým trhnutím hlavy a Asandir slíbené peníze rychle vyplatil. Než mohl jejich obchod přilákat zvědavce, odřezal hnědákovi z ohlávky střapce a vedl ho rychle pryč. Lysaera a Arithona táhl bez okolků za sebou.

Vedl je přes náměstí. Rybáři se ohlédli, když se před jejich rychlými kroky s kdákáním rozlétlo hejno kuřat. Minuli řezníka se stánkem obklopeným bučícím dobytkem a podivně ztichlými kupujícími. Hnědák se vzpíral a škubal za uzdu, dokud ho nezklidnilo jediné slovo, sršící magií. Při pomyšlení, že stejný hlas bude plísnit i jeho, držel Lysaer jazyk za zuby.

To Arithon se nijak zpátky nedržel. „Dakara jste našel?“

Čaroděj vrhl přes modrý plášť na rameni nazlobený pohled. „Ano. Ten už dostal co proto.“ Když se cesta rozdělila, zamířil Asandir bez rozmýšlení do tmavší uličky. Do zvonění okovaných kopyt dodal: „Už jste tu vzbudili dojem, že jste kočovníci. Další rozruch v Západní Lhotě už neprovokujte, vyjádřil jsem se dost jasně?“

Z ničeho nic se zastavil a hodil hnědákovu uzdu Lysaerovi. „Zůstaňte tady, s nikým nemluvte a jenom tu na mě čekejte. Vrátím se ještě s jedním koněm a s pořádným sedlem. Kdybyste si chtěli zase někam vyrazit, tak si pamatujte, že tady lidé, kteří chodí po městě s čarodějem, často končí v řetězech na hromadě hořící slámy.“

Asandir se otočil a odešel. Arithon za ním hleděl s rozšířenýma, vyděšenýma očima a pak poznamenal: „To by mě zajímalo, co asi potkalo Dakara?“

Touto otázkou se jeho nevlastní bratr odmítl zabývat. Arithonova odbojnost ho najednou přestala zajímat a on se raději otočil, aby se seznámil s hnědákem.

Asandir se za okamžik vrátil s šedou klisnou se zvláštní bílou skvrnou na krku. Za ní šel jeho černý kůň s jedním skleněným okem, které hledělo člověku až do duše. Přes kohoutek měl přehozené jedno sedlo navíc pro Lysaerova koně.

„Nevzal jste uzdu,“ všiml si princ, když koni nasadil vlněnou deku a podpěnku.

„Pasyvierští kočovníci cvičí koně nejlépe na celé Atheře a na tomhle hřebci jezdil samotný vůdce klanu. Ten nic takového potřebovat nebude. Pokud si nedáš pozor a začneš z něj padat, uhne tak, aby zůstal pod tebou.“ Domluvil a hodil otěže klisny Arithonovi. „Tahle není o nic horší, jen je nezkušená. Nevěř jí zase tolik, že bys na ní usnul.“

Od jakéhosi klučiny u brány převzal poníka, naloženého přikrývkami a balíky zásob zavázanými v kůži. K nákladu byla přivázána provazem i Dakarova klisna. Šílený věštec sám pak byl svázán a přehozen přes sedlo.

Někdo mu na rozcuchanou hlavu vychrstl kbelík vody a ta se mu vpila do šatů, stále ještě slabě páchnoucích po odpadcích. Na jeho chrápání však vliv neměla. Neztenčenou měrou v něm pokračoval, a to i tehdy, když Asandir svůj průvod vyvedl klusem východní bránou z města.

Jakmile za sebou nechali farmy, obklopující město, ukázalo se, že je cesta užívaná jen velice málo. Kdysi byl její povrch vydlážděn břidlicí, takže tehdy močály, které lemovaly pobřeží, protínala suchá a bezpečná silnice. Vozy, projíždějící tudy po staletí, však silný kámen na mnoha místech rozdrtily a v hlíně, zející z prasklin ve vyjetých kolejích, rostly trsy trávy. Na skličující rovinaté krajině ležela mlha, v níž se třpytily zátoky, obrostlé rákosím nezdravého vzhledu. Ve vzduchu visel zápach tlející vegetace. Do cinkání udidel, třmenů a podkov občas zatleskala křídla hejna vyplašeného vodního ptactva.

Lysaer, jen částečně uklidněný tím, že čaroděj ještě nikomu nevynadal za jejich nedovolený výlet na trh, pobídl koně vpřed a odvážil se k otázce: „Kdo jsou ti kočovníci a proč je lidé nemají rádi?“

Asandir významně pohlédl na Arithona, jenž zápolil s jankovitou klisnou. Z města vyrazili okamžitě, jak bratři získali sedla. Asandir šel v čele a nedal na sobě znát, že koně rozdělil přesně tak, jak chtěl. Potřeboval Arithona něčím zaměstnat. „Kočovníci žijí mimo města od povstání, při kterém byli svrženi králové. Na pláních v Pasyvieru chovají koně a většinou si je i nechávají. Lidé z města se jich bojí, protože jejich předkové kdysi v Západní Lhotě vládli.“

Právě přecházeli mechem zarostlý most přes řeku Melor, na kterém se kobyla začala vzpouzet, trhat hlavou a hlasitě frkat. Asandir do jejích protestů dodal: „Z minulosti tu pořád přetrvává silné nepřátelství a předsudky. Váš přízvuk, jak jste si všimli, vás pasoval na neoblíbené kočovníky. Když jsem vám přikázal, abyste počkali v lese, chtěl jsem vás právě takových nebezpečných nedorozumění ušetřit.“

Lysaer se nadechl, aby se ještě na něco zeptal, ale čaroděj ho zarazil. „Teir‘s’Ilesside,“ použil výraz ze staré řeči, který si princ neuměl přeložit. „Na otázky ještě bude vhodnější doba a já ti slibuji, že se ti dostane všech odpovědí, které budeš chtít. Teď právě mám v úmyslu vzdálit se do setmění od města co možná nejdále. Kočovníci nejsou hloupí a ti, kteří vás viděli, si to nenechají pro sebe. A to vyvolá zájem, kterému by bylo určitě lépe se prozatím vyhnout.“

Lysaer přemýšlel nad jeho slovy a přitom si hrál s hebkou hřívou koně. Od té doby, co přišel o trůn, si už sám sebou nebyl tak jistý jako dřív. Nyní se rozhlížel po nepřátelsky vyhlížející krajině a snažil se potlačit úsměv při pohledu na bratra bojujícího s jedním záchvatem jankovité klisny za druhým. Dakarovi se pomalu vracelo vědomí, ale jeho sténání zpočátku přehlušoval klapot kopyt. Brzy však naříkání přešlo do nadávek a do klení, jemuž taktéž nikdo nevěnoval pozornost, až nakonec je přinutil zastavit rozzuřený hrdelní výkřik.

Pohled zpátky ukázal, že Dakarův výkřik nezpůsobila jen kocovina. Dakar, stále ještě přivázaný k sedlu klisny a v obličeji celý rudý, sebou zmítal také proto, že se mu jeho plášť jakýmsi záhadným způsobem utáhl pevně kolem krku, a ještě podivnější bylo, že ho evidentně rdousil.

„Iyati,“ řekl krátce Asandir, avšak koutky mu nadskočily v nepochybném úsměvu. „Jak říkají zdejší lidé duchům.“

Dakar otočil hlavu a s odevzdaností člověka, který zrovna visí nohama vzhůru, zasípal: „Ty jsi s tím počítal.“

Plášť, ovládaný atherskými poltergeisty, se mu kolem krku neúprosně utáhl ještě pevněji. Buclaté tváře Šíleného věštce ztmavly z rudé barvy do temně fialové. „Pro muka Sithaer, to se budeš jen tak dívat, jak se tady udusím?“

Asandir pobídl černého koně vpřed a s nepopsatelným klidem přitáhl uzdu. „Tolikrát jsem tě přece varoval, abys při setkání s iyaty nedával najevo emoce. Strach je jenom vyprovokuje.“

Dakar přes stahující se smyčku látky jenom prskal a lapal po dechu. „To je opravdu rada nad zlato. Po tobě přece nejdou.“

Jako kdyby jeho sarkasmus duchy inspiroval, plášť z ničeho nic povolil. Dakarovo heknutí, s nímž zalapal po dechu, rychle přešlo v hurónský smích, když se kaluž před nimi odloupla ze země a vznesla se vzhůru, nějakou podivnou silou držena ve vzduchu.

Zatímco Lysaer s Arithonem šokované třeštili oči, Asandir klidně sledoval přelévající se špinavou vodu, která užuž hrozila, že se mu vyleje na hlavu. Nehnul brvou a pozvedl ruku, sevřel prsty v pěst a potom ruku stáhl zpátky ke kolenu. Kaluž, jako by tažena nějakou neviditelnou silou, klesala, nesená iyaty, spolu s rukou, až čaroděj prsty rychle rozevřel, voda ztratila tvar a kolem se rozlétly kapky a drobné kamínky.

Dakar, jehož voda pokropila od hlavy k patě, zabrblal nesrozumitelnou nadávku. „To není fér,“ pokračoval rozhořčeně, jelikož jeho nálada pramenila ze skutečnosti, že byl při své tloušťce přehozen přes sedlo a to ho dost dlouho tlačilo do břicha. „O tobě vědí, že to s duchama umíš, tak na tebe nikdy nic pořádně nezkusí.“

„Zato ty jsi pro ně cíl přímo ideální. Nedokážeš se ovládat a oni to vědí.“

Dakar sebou zazmítal, jak se neúspěšně pokusil najít pohodlnější polohu. „Takže už mě odřízneš?“

„Jsi dost střízlivý, aby ses udržel na koni?“ Čaroděj upřel pronikavé šedé oči na svého nezvedeného učedníka a zavrtěl hlavou. „Podle mě by se hodilo, kdybys teď hodinu přemýšlel o následcích svého tak špatně načasovaného flámu. Naše dva hosty jsem našel, jak se procházejí po koňském trhu v Západní Lhotě.“

Dakar se na něj zadíval jako zraněný psík. „Ksakru, ty jsi ale kruťas. Copak můžu za to, že ti dva noví nedokážou poslechnout, když se jim něco jasně řekne?“

Asandir uchopil otěže. Mlčky pleskl klisnu po zadku a ta se dala do klusu, při kterém Dakarova kocovina hrozila, že mu rozrazí lebku. Čaroděj, zcela hluchý k učedníkovu nářku, odpověděl Lysaerovi, že je iyati už znovu obtěžovat nebudou.

„Živí se přírodní energií – ohněm, vodopády, změnami teploty. Ten za námi už je úplně vysílen. Pokud si někde nenajde pořádnou bouřku, dobrých několik týdnů nebude mít sílu někoho obtěžovat.“

Jezdci pak pokračovali vlhkým, šedivým ránem na západ. I když se jednou zastavili, aby se najedli chleba s klobásou ze svých zásob, Dakarovi nebylo popřáno oddechu až do večera, kdy odsedlali koně a rozbalili malé kožené stany, aby rozbili tábor. Teprve poté se Šílený věštec uraženě uložil vedle ohně, vysílen hodinami žadonění a nadávek, a okamžitě usnul. Arithon s Lysaerem, sami unavení a celí rozbolavělí z nezvykle dlouhého pobytu v sedle, se zabalili do přikrývek a poslouchali, jak se nad blaty nese křik nějakého neznámého nočního ptáka.

I navzdory dlouhému a náročnému dni ležel Lysaer ve tmě s očima dokořán.

Nehybnost jeho bratra mu napověděla, že ani on nespí, ale že sedí zády opřený o stanovou tyč, a proto se převalil na břicho. „Myslíš, že má pro nás ten čaroděj ještě něco jiného, když pominu tu záležitost s tou Věčnou mlhou, Desh-thiere?“

Arithon otočil hlavu, ale jeho výraz ve tmě vidět nebyl. „Jsem si tím jistý.“

Lysaer si podložil hlavu rukama. Rozmrzelo ho nezvyklé píchání strniště, rašícího mu na bradě. Rezignovaně zaplašil stesk po svém komorníkovi a zamyslel se nad současnými problémy. „Vypadá to, že si jseš docela jistý, že nás nečeká nijak příjemný osud.“

Ticho. Arithon se lehce pohnul. Možná dokonce pokrčil rameny.

V nejistotě natáhl Lysaer téměř mimoděk ruku dopředu a vyvolal své schopnosti. Na dlani se mu rozzářila jasná záře a osvítila stan.

Arithon, zaskočen s toužebným výrazem na tváři, se od něj odvrátil.

Lysaer se vzpřímil na rukou. „U Atha, na co zas myslíš? Vždyť jsi viděl ty škody, co tady ta Věčná mlha napáchala? Copak by ti svědomí dovolilo odvrátit se od všech těch lidí, co tě potřebují?“

„Ne,“ odpověděl Arithon velice tiše. „A to je přesně to, s čím Asandir počítá.“

Lysaera zarazil zvláštní smutek v Arithonově hlase, takže rázem na svou zlost zapomněl. Jeho nevlastnímu bratrovi se musí stýskat po přátelích nebo snad dokonce po rodině, již zanechal na druhé straně Brány. Proto se ho lítostivě zeptal: „Kdybys mohl jít, kam bys chtěl, být, čím bys chtěl, a dělat, co bys chtěl, co by sis vybral?“

„Nikdy bych se už nevrátil do Karthanu,“ odvětil Arithon tajemně a Lysaer nechal světlo pohasnout, protože se už dál vyzvídat neodvažoval.

„Víš co?“ pravil princ do tmy. „Dakar si myslí, že jsi ve službách nějaké temné magie, která tě zavazuje, abys škodil nevinným lidem.“

Arithon se potmě potichu zasmál. „Možná by se ti vyplatilo, kdybys mu věřil.“

„Proč? To ti jeden soud a obvinění z pirátství nestačilo?“ V tom okamžiku si Lysaer přál, aby jeho slabé světlo ještě svítilo. „Nemáš v plánu se Asandirovi vzepřít, že ne?“

Odpovědí mu bylo ticho. Lysaer zaklel. Byl příliš unavený, než aby pátral po tom, proč má Arithon špatnou náladu, a proto se znovu zachumlal do přikrývek a snažil se nemyslet na domov ani na svou lásku na Jižním ostrově, která si teď musí hledat jiného ctitele. Namísto toho se bývalý princ soustředil na svoje nové poslání v tomto světě a na kletbu Věčné mlhy, kterou mu osud určil porazit. Nakonec usnul.

* * *

Následující dny proběhly podobně, pouze s tou výjimkou, že Dakar jel v sedle, místo aby k němu byl přivázán jako ranec hadrů. Šedivá klisna se s přibývajícími mílemi pomalu zklidnila a třeštila teď už spíše z hravosti než ze strachu. Pokud to však pro Vládce Stínu znamenalo ulehčení, nepolevily jeho chmury, které se ho držely od Západní Lhoty, stále ještě natolik, že by promluvil. Dakara jeho podmračená nedůvěřivost k Arithonovi neopustila – a snad právě proto se stal terčem jeho nekonečných dotazů bývalý korunní princ Amrothu. Lysaer brzy ochraptěl, jednak od smíchu a jednak z toho, jak neustále mluvil, a když občas pohlédl na svého zasmušilého bratra, říkal si v duchu, kdo z nich trpí víc. Jestli Arithon ve své uzavřenosti, nebo on coby předmět Dakarova neutuchajícího zájmu.

Cesta se vinula stále více do vnitrozemí a močály kolem nich vyschly a vystřídaly je louky plné povadlých květin. Vylétali kolem nich černí, bíle kropenatí ptáci a z mlází bylo slyšet tokání tetřevů. Když překonali hluboký brod a minuli odbočku k přístavu jménem Karfael, využil Dakar zastávky na to, aby si naplnili lahve vodou, a začal skuhrat po pivu.

Asandir si osušil mokré ruce a odtušil, že je před nimi kupecká karavana.

„A kterým jede směrem?“ vyskočil Dakar přímo do vody cákající z lahví.

„Ke Camris, jako my,“ odvětil Asandir. „Měli bychom je předjet.“

Šílený věštec samou radostí zapomněl nadávat na promočené šaty. Přestože však potom naléhal celé odpoledne a večer, odmítl mu čaroděj říci víc.

Čtvrtého dne se silnice stočila přímo na východ, do lesů Západního hvozdu. Rostly zde stromy, jež kdysi bývaly přímo královsky majestátní, teď se ale hrbily pod polštáři šedobílého mechu. Jejich koruny obtáčela hustá mlha a po zkroucených kmenech tak silných, že by je ani pět mužů neobjalo, se táhly úponky plazivých rostlin. Denní světlo bylo ztlumeno do ponurého, šerého přítmí, kterým se rozléhala kapající voda. Na všechny zde dolehl pocit zkázy celé země a pochmurná šeď mlhavého počasí, a proto nebylo nikomu nijak zvlášť do řeči. Umlklo dokonce i Dakarovo brebentění.

„Kdysi dávno, když ještě svítilo slunce, býval tenhle les místem plným radosti,“ poznamenal Asandir, jako by něco vybídlo jeho čarodějské vědomí k sentimentálním myšlenkám.

Minuli kameny, do nichž bylo kdysi něco vytesáno, jenže někdejší tvary už nyní byly patrné jenom díky orosenému lišejníku. Asandir si všiml, jak je Arithon podrobně zkoumá, a uvolil se k jejich vysvětlení. „Za dávných dob se o tyto lesy starali jiní tvorové než lidé. Vyznali se v rovnováze, již Ath udržoval mezi ornou půdou a ostatní zemí, a proto tady zanechali kameny, aby vyznačili, kterou půdu si může člověk vzít a kterou má nechat na pokoji, aby byla tato rovnováha zachována. Chránit posvátnou půdu v dávných dobách patřilo k povinnostem králů. Pastviny a pole lidé zřizovali jenom tam, kde je mohla půda úspěšně uživit. Jenže teď je schopnost poznat taková místa spíše vzácností. Jména zdejších strážců znamenala ve starém jazyce ‚obři‘.“ Obrovská, ušlechtilá stvoření, která Asandir popsal, však připomínala spíše kentaury.

Když se Lysaer zeptal, co se s nimi stalo, zavrtěl čaroděj jen smutně hlavou. „Poslední ilithariští Paraviané tuto zem opustili, když pohltila Desh-thiere slunce. Kam odešli, to neví ani Sethvir v Althain. Pro Atheru to byla obrovská ztráta. Poslední naděje na jejich návrat spočívá ve zlomení kletby Věčné mlhy.“

Dakar pohlédl stranou a zachytil koutkem oka Lysaerův pohled. „Však kdo by se taky divil, že tohle místo staré rasy opustily. S hnijícími stromy a bez hospod a bez piva tady musela být pěkná nuda.“

Bývalý princ, jehož už déšť a noci na promáčené zemi u kouřícího ohně dávno omrzely, mu dal téměř za pravdu. Spolu s Dakarem se pak ptal na onu karavanu, o níž se prve zmiňoval Asandir, takže se téměř polekal, když vedle cesty minuli nějakého pocestného.

Muž měl na sobě jasně rudé šaty, takže se mu nepodařilo před přijíždějícími jezdci ukrýt. Švy šatů měl pošité střapci.

Jedním z nich zachytil o keř, čímž okamžitě upoutal Asandirovu pozornost, a ten hned přitáhl otěže a zavolal: „Jsme cestující, žádní bandité. Proč se k nám nepřidáte, když jste sám?“

„V tom případě asi nemám moc na vybranou,“ zněla rezignovaná odpověď.

Mluvil dost rychle místním nářečím, ale jeho řeč neměla tak silný přízvuk jako v Západní Lhotě. Zpoza mechem zarostlého dubu vystoupil štíhlý, vysoký muž, který měl přes rameno vak prapodivných tvarů. „Jeden, co se vydával za poctivýho vůdce karavany, mi už pomohl od koně, takže mě už štěstí stejně dávno opustilo.“ Podle toho, jak se k nim belhal, poznali, že už má nohy od bot samý puchýř, a doběla stisknuté klouby ruky položené na meči ho i přes jeho přívětivé chování usvědčovaly z nedůvěry.

„Můžete dál jít s námi, jestli nám budete stačit,“ vybídl ho Asandir.

Dakar letmo prozkoumal podivný vak, jestli se v něm náhodou neskrývají nějací duchové, a jako první tak odhalil cizincovo řemeslo. „Vždyť vy jste pěvec!“ zvolal překvapeně. „U Kola, člověče, proč tady hladovíte v lese, když můžete zpívat v pohodlí někde v hospodě?“

Muž neodpověděl. Když došel dost blízko, aby rozeznal detaily a tváře, nemohl spustit oči z Asandira. „Já vás přece znám,“ pravil se znatelnou úctou. Shrnul si kápi a na ramena mu dopadly dlouhé vlnité vlasy. Objevila se tvář posetá vráskami od smíchu a strniště rašící bradky. Oči měl hnědé a veselé i přes napuchlou fialovou podlitinu, která se mu táhla z čela až na tvář.

Lesní ticho proťalo jako prásknutí bičem Asandirovo hněvivé zvolání. „U milostivého Atha, to jsme se dočkali časů! Kdo se opovážil vztáhnout ruku na neškodného zpěváka?“

Bard se v rozpacích dotkl rány. „Zpíval jsem špatnou baladu. Měl jsem se poučit už tehdy, když mě jednou na pobřeží vykamenovali z hospody. Příběhy starých království už tam, kde vládnou starostové, uchu nelahodí.“ Povzdechl si, stoicky smířen s osudem. „Ten poslední mě stál dobrého koně a nechal mě tady na cestě.“

Asandir pohlédl na Arithona. Jestli existovaly nějaké argumenty, které by ho měly přesvědčit, aby sem pomohl vrátit sluneční světlo, tady stála oběť příkoří, se kterou musel každý jiný hudebník soucítit. Než k tomu mohl čaroděj něco říci, pozvedl minstrel trénovaný hlas, v němž byl slyšet ostych a překvapení.

„Krotitel démonů, nad něhož není, jenž bouře utiší a všechno změní. Oči jak ocel a vlasy jak sníh, Asandir – stvořitel králů dávných.“

„A vy,“ dodal pěvec a předvedl další teatrální gesto směrem k Dakarovi, „vy musíte být Dakar.“

Asandir vycítil Arithonovo náhlé znepokojení, a proto odpověděl obezřetně. „Nepopírám správnost vašeho postřehu, Šarlatový Felirine. Doporučoval bych však větší opatrnost, než své myšlenky vyslovíte nahlas. V Karfelu byli při minulých žních upáleni nevinní lidé jen za to, že si někdo myslel, že poskytli přístřeší čarodějovi.“

„To jsem slyšel,“ pokrčil bard rameny. „Jenže já jsem se svůj repertoár naučil od barbarů a zůstalo ve mně i něco z jejich divokosti.“ Pozvedl napuchlý obličej, ve kterém se zračil zájem. „Čaroděj z Bratrstva musí mít dobrý důvod k tomu, aby cestoval po silnicích.“ Poté jeho pohled sklouzl na oba nevlastní bratry, kteří jeli s Asandirem.

Dakar otevřel ústa, avšak čaroděj ho rychle umlčel. „Teď zrovna nepotřebujeme rozdmýchávat hospodské povídačky. Měl bych snad znát do Camris nějakou jinou cestu než přes Tornir?“

Felirin skryté varování pochopil. Nadhodil si na rameni ranec a připravil se vyrazit vedle čarodějova černého hřebce, ale Arithon seskočil z klisny a nabídl mu její otěže.

„Vy máte puchýře,“ řekl, „a já zase otlaky ze sedla, kterým pěší chůze jenom prospěje.“

Byla to pouze výmluva. Dakar to věděl. Pohlédl Vládci Stínu do tváře a spatřil tam náznak čehosi, co nedokázal určit. Zelené oči si svá tajemství uchovaly hluboko uvnitř.

Tornirské pohoří

Karavana, která zanechala Felirina opuštěného na cestě, jim unikala i následující dny. Dakar rozptyloval každý večer své deprese tím, že neúnavně žadonil o pijácké písně. Díky tomu se z jejich tábořiště ve východní části Západního hvozdu rozléhaly výrazy jako z přístavní krčmy a kvůli hluku šla spousta nočních dravců spát o hladu. Když už Dakar ochraptěl tak, že nedokázal kloudně požádat o další kus, zabrousil bard do své zásoby prastarých balad o časech před Věčnou mlhou. Po chvíli naléhání přiznal, že na slunce nevěří, jak na něj věřili obyvatelé lesa, ale že mu staré tradice a legendy učarovaly a že staré příběhy sbírá jako něco zvláštního. Nikdo nemohl popřít, že tyto zvláštní prastaré písně měly dokonalou, překrásnou melodii. Byl to tanec po pražcích a strunách, do něhož mohl umělec vložit schopnosti celého svého života.

Když se vrcholky okolních kopců přiostřily a stále sílící vítr všechny popostrčil blíže k ohni, aby jim nebyla zima, přistihl častokrát Felirin Arithona, jak se mu při hraní dívá na ruce. Po několika dnech neúspěšných pokusů o navázání konverzace bylo to, jak Arithona přitahovala jeho lyranta, jediným vstřícným pocitem, s nímž se u něho bard setkal. Když se jednou v ohništi propadlo poleno a plameny vyskočily o něco výš a odhalily přitom, že černovlasý mladík nepatrně pohybuje prsty – jako by hrál – umlčel Felirin struny uprostřed sloky a začal si třít prsty o kazajku. „Zatracený počasí,“ bručel přitom.

Jak se dalo čekat, Dakar začal protestovat. „Přece bys ještě nekončil, Felirine, tak brzo tedy ne. Radši zmrznem při nějakým tom přehmatu, než abysme tady seděli střízliví potichu.“

Bard zakryl zívnutím úsměv. „Tak ať zahraje Arithon,“ navrhl vychytrale. „Proč neřekneš o písničku jemu?“

„Arithon?“ Dakar si opovržlivě odírkl. „A hrát?“ Pokradmu se rozhlédl a vida, že je Asandir pryč, se odvážil spiklenecky zašeptat. „Vsadím své střibrňáky, že to neumí.“ Felirin koutkem oka viděl, jak Arithon ztuhl. Lysaer se hned se zájmem posadil. „A kolik?“ zeptal se minstrel.

Šílený věštec sepjal ruce na panděru. „Tak o deset reálů. A když prohraju, dám dvakrát tolik.“

Felirin se usmál a stále s úsměvem na rtech podal nástroj postavě v kápi po své levici. „Tak nám něco zahraj.“ Arithon se suše zasmál. „Jen dokážu, jak skvěle to umíte vy,“ pohrozil. Ale Felirin mu dal příležitost po tolika dnech provokací Dakara konečně pokořit.

Zvedl lyrantu uctivým pohybem k rameni. Potom postavil rozechvělé prsty na hmatník, zahrál nacvičený akord a našel mírně rozladěnou strunu. Přesně a jistě ji doladil. Když zvedl pohled, oči se mu smály.

Dakar zabrblal něco poměrně nelichotivého o zamlklých banditech, co by připravili kamaráda o poslední stříbrňák. Lysaer se ze zdvořilosti zdržel komentáře a Felirin v duchu pochválil svůj odhad. Pak začal Arithon hrát a všichni rázem zapomněli na okolní svět.

V prvních akordech, které se rozezněly roklinou, ozářenou ohněm, bylo slyšet jeho čisté okouzlení. Arithon nástroj zkoušel a okamžitě odhalil jeho možnosti a krásu. Hned přešel z předehry do bohaté melodie, lehce klouzající po pražcích. Pak už nikdo ani nevzpomněl na to, že takovou krásu vyprovokovala sázka a škodolibost.

Překvapený Felirin, i když se soustředil na jeho hru, si uvědomil, že objevil poklad. Ať už byl Arithon kdokoli, odkudkoli a s čarodějem jel z jakýchkoliv důvodů, měl ke skládání písní vrozený talent.

Jemné nedostatky v prstokladech a polohách by zdokonalila výuka a pod zkušeným dozorem by překonal i docela nepatrnou rytmickou nejistotu. Hlas měl nezkušený a hrubý. Ovšem i přes všechny tyto drobné nedostatky musel jeho schopnosti bard ocenit. Příběh dvou milenců, který se rozzářil ve světle ohně jako diamant, unesl daleko od nepohodlí provizorního tábořiště spolu s Lysaerovým a s Dakarovým srdcem i to jeho.

Arithon ztlumil struny na konci písně a kouzlo se rozplynulo.

„Mladý muži,“ poprosil ho bard, „hraj dál.“

Arithon však zavrtěl hlavou. „Vezměte si od Dakara výhru.“ Položil nástroj majiteli zpátky do klína, a jestli mu toho bylo líto, nedal na sobě nic znát. „Máte skvělou lyrantu. Ta hraje úplně sama.“

„Ale to je přece nesmysl!“ Felirin se po Arithonovi natáhl dychtivěji, než by chtěl, a chytil ho za rukáv. Ruka, již svíral, se třásla. Aby podpořil, co považoval za nedostatek sebevědomí, dodal zpěvák: „Máš tolik talentu, že bych tě mohl učit.“

Arithon zavrtěl hlavou a chtěl se zvednout, ale Felirinův stisk zlostně zesílil. „Jak můžeš mrhat tak vzácným nadáním? Copak nedokážeš poslechnout hlas svého srdce?“

Zelené oči se zableskly a Arithon se nadechl téměř tak, aby – jak mohl poznat pouze Lysaer – odpověděl v podobném stylu jako před soudem v Amrothu. Poté se mu v očích mihl zmatek a Vládce Stínu sklopil zrak poněkud stranou. Jemně se z bardova sevření vymanil. „Kolu osudu vládne Daelion. Člověk se nemůže pokaždé rozhodovat tak, jak by chtěl.“

Vstal a mlčky odcházel, přičemž se vyhnul Asandirovi, který se právě vracel z obhlídky koní.

Bard se na čaroděje zmateně obrátil. „Co tím ten chlapec chtěl říct?“

Asandir se posadil na špalek, jejž před chvílí opustil Arithon, a uhladil si kolem kolen plášť. „Že je to těžká doba pro nás pro všechny, příteli. Arithon má nadání, o tom není pochyb. Ale na prvním místě u něj být hudba nemůže.“

Dakar s nadějí v hlase poznamenal, že alkohol pomáhá i na životní zklamání toho nejtěžšího rázu. Na jeho narážku však nikdo nezareagoval. Nikomu nebylo do smíchu. Felirin se zvedl od ohně, aby si zabalil lyrantu, a schlíplý věštec se zvedl také. Zůstal jenom Lysaer. Nad dohasínajícími uhlíky, žhnoucími ve větru, ho rozechvěla zima a on si uvědomil, jak nesmírně se Asandir pod svým mlčenlivým zevnějškem ovládá. Pak mu v paměti vyvstala bratrova odpověď na jeho bezvýznamný dotaz. „Nikdy bych se už nevrátil do Karthanu,“ odtušil tehdy Arithon nevrle, aby jeho otázku zamluvil. Nové souvislosti teď vrhly Lysaerovi světlo do utrpení, které by nedokázaly vyvážit žádné hrdinské činy. Někteří lidé si moci a slávy užívat nemohli. Boj proti Věčné mlze, který Lysaerovi vrátil chuť do života, se pro Arithona stal velkým utrpením, protože musela ustoupit jeho vrozená láska k hudbě.

* * *

Přišlo ráno. Výprava vstoupila do Tornirského pohoří, zachumlaná před větrem, který kolem nich lomcoval větvemi stromů.

Mohutné stromy Západního hvozdu se díky změnám v půdě ztenčily a cesta se vinula pustými, kamenitými proláklinami mezi špičatými skalami. V noci je překvapila námraza, takže se teď po cestě táhly zamrzlé louže, které byly zrádné i pro pěšího chodce. Arithon vedl šedivou klisnu za ohlávku. Lysaer šel pěšky vedle něho a Felirin se zatím vezl pro změnu na hnědákovi.

Namrzlé a nevlídné okolí všechny skličovalo, avšak na Dakarův neposedný jazyk vliv nemělo. „Jsi normální zloděj, Felirine, beztak jste se na mě domluvili.“

Bard se obrátil dozadu a už potřetí, co nasedl na koně, zkontroloval, jestli je jeho lyranta dobře přivázaná k sedlu. Byl stále ještě zklamaný z Arithonova odmítnutí, a proto byla jeho odpověď strohá. „Tak na tu sázku zapomeň. V Erdane mi koupíš pivo.“

„To je aspoň slovo provinilce,“ zaradoval se Šílený věštec. Pak pobídl klisnu a zastavil se vedle Vládce Stínu. „Že jste si tu výhru chtěli rozdělit?“

Klisna uskočila bokem a Arithon musel udržet rovnováhu, ale hned se zasmál. „A proč? Pokud mě paměť neklame, k tomu, abych tvému opasku pomohl od stříbrňáků, jsem přece žádnou falešnou sázku nepotřeboval.“ Při narážce na onu nešťastnou událost v Západní Lhotě Dakar zrudl. Předklonil se v sedle a zašeptal tak, aby to Felirin neslyšel. „Za to mi zaplatíš.“

„Myslíš?“ Arithon pohladil klisnu po uších, aby ji uklidnil. Když se utišila, dodal cosi o velice odbytých kouzlech.

Dakar uraženě odfrkl.

„Konečnější mu zavřel pusu. Díky Athovi. Už mě brněly uši,“ poznamenal s úsměvem Lysaer.

Jeho přátelská poznámka ale Arithona nerozveselila. Potřeboval si nyní alespoň hodinu všechno v klidu promyslet, takže se k výměně narážek na Dakara, která se rozproudila mezi Lysaerem a Felirinem, nepřidal a dál mlčky kráčel vedle klisny.

Výprava zahnula pod převis a veškerý hovor ihned utichl. Ze srázu před nimi se ozval překotný dusot kopyt. Mlhou se k nim dolů hnal nějaký kůň tryskem, hrozícím každou chvíli ošklivým pádem. Hnědák bez uzdy pohodil hlavou a zaržál.

„Stůjte!“ zavolal Asandir.

Vzápětí se proti nim z mlhy vyřítil šedý hřebec bez jezdce. Hnal se z kopce celý zpěněný hrůzou, oči měl vytřeštěné a otěže za ním vlály, napůl vyrvané z kroužků na uzdě. Černou hřívu měl celou zcuchanou a kapala z ní krev. První něco zvětřila Dakarova klisna. Otočila se a pokusila se utéct. Pak zaklel i Arithon a začal zápolit se svým plašícím se koněm. Lysaer mu rychle přiskočil na pomoc.

Felirin, jedoucí na nervózním, ale poslušném hnědákovi, poznal vojenskou výstroj splašeného zvířete. „Hej, ten kůň patřil hlídce té karavany!“

Panika jako by se netýkala pouze černého koně, na němž seděl Asandir.

Pod čarodějovým vedením vykročil a se značným klidem, jištěným kouzly, zastoupil šedákovi cestu. Kůň bez jezdce na klouzajícím kamení zastavil a zůstal stát se zdviženým ocasem na místě. Ztěžka oddechoval a poulil oči, až se mu bělmo blýskalo. Asandir pomalu slezl z koně. Natáhl ruku, něco řekl, a zdálo se, že se vyděšený kůň pomalu uklidňuje. Potom nechal svého koně stát, přiblížil se k hřebci a chytil ho za otěže.

Dakara přešla prostořekost a Felirin byl upřímně zděšený. Jak se k nim Asandir blížil a vedl za sebou svého koně i šedáka, uviděli všichni nehlubokou, dlouhou ránu, kterou měl kůň na krku. Na sedle byly ještě o něco hlubší stopy po drápech a zbytek potahu byl od krve, která koni nepatřila.

„U Daeliona,“ vydechl zděšeně Lysaer. „Co to udělalo za zvíře?“

„To ani nechtěj slyšet,“ odpověděl Felirin. Pozvedl hlas a zavolal na Asandira: „V průsmyku jsou Khadrimové?“

„Obávám se, že ano.“ Čaroděj zastavil koně. Rychle svému oři odvázal otěže a přivázal jek udidlu chyceného hřebce. Potom odřízl zbytky starých otěží a nabídl koně bardovi. „Chci, abyste jeli všichni na koni.“

To platilo i pro Arithona, který přehodil otěže klisně přes hlavu, načež Felirin seskočil z hnědáka a přesedlal na nového hřebce. Potom se zeptal, zda může nechat lyrantu, kde je, a dostal svolení. Obtěžkávat cizího koně neznámým břemenem by nemělo smysl. „Na tomhle koni jel velitel hlídky,“ řekl zpěvák nešťastně a prodloužil si třmeny. „Bude výborně vycvičenej do války, jenomže má sedlo pro chlapa s pořádným zadkem. A to málo, co nechal z vycpávky Khadrim, stejně odnesl vítr.“

„Hlavně si na ty kovový knoflíky nesedej moc ztěžka, nebo začneš zpívat sopránem,“ přisadil si jízlivě Dakar.

Bard po něm vrhl nepříliš pobavený pohled, a ještě než strčil nohu do třmenu a nasedl, poklepal na stopy zasychající krve. „Až dnes budeme sesedat, budu rád, když budu mít jen modřiny.“ Urovnal si otěže a otočil se na Asandira: „Předpokládám, že jsme blázni, takže to neotočíme, ale pojedeme dál, že?“

Čaroděj přikývl. Na chvilku utkvěl zkoumavým pohledem na bratrech. „Bude to sice nebezpečné, avšak když nikdo neztratí hlavu, tak to zvládneme. Hlavně se držte pohromadě, ať se děje co se děje. Arithone, až ti řeknu, ale teprve až když ti řeknu, vytáhni meč.“

Šílený věštec se plácl do čela. „U Atha!“

Asandir vytřeštil nevěřícně oči. „Dakare, ty hlavo děravá, neříkej mi, že jsi zapomněl meč!“

„Zapomněl.“ Šílený věštec mu věnoval zatvrzelý pohled. „A není se co divit, když se proti mně všichni spolčujete, abych prohrával sázky.“

Čaroděj se jen znechuceně otočil a opět nasedl na svého koně. „Připomeň mně, abych se už na tu tvou paměť nikdy v životě nespoléhal.“ Všiml si Arithonova pohledu a řekl, aniž by k němu otočil hlavu: „Chlapče, tvůj meč byl ukován před deseti a půl tisíci lety, a to přímo pro válku s Khadrimy.“

„Pro válku?“ skočil mu do řeči Lysaer. „Takže to jsou inteligentní bytosti?“

Arithon téměř přeslechl Asandira, jak přisvědčil, a nevnímal ani následující Felirinův dotaz, ani studený jílec meče, který mu mrtvě trčel z pochvy na boku. Jeho zbraň v něm kdysi vzbuzovala silnou zvědavost, ovšem nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by mohla být tak stará. Že šlo o kouzelný meč, to bylo nasnadě, i když na odhalení jeho moci znalosti mágů z Dascen Elur zdaleka nestačily. To, že by mohl být nakonec dalším poutem k onomu osudu, s nímž nechtěl mít nic společného, mu jen zatížilo srdce další chmurou.

Lysaer, když už přišel o své královské dědictví, by takovou zbraň možná uvítal. Arithon skutečně zahlédl v bratrových modrých očích záblesk potlačované závisti. Ovšem než mu mohl Vládce Stínu svou poslední věc, která mu patřila, nabídnout darem, Asandir mu jeho úmysl vyvrátil.

„Toho meče se nemůžeš nikdy vzdát, můžeš ho předat jen svému vlastnímu synovi.“

Arithon ucítil nutkání ohradit se, jakýsi náhlý prchavý dojem, že má pádný důvod čaroděje neposlechnout. Ale stejně jako když na něj prve Felirin naléhal kvůli hudbě, nedokázal své důvody ani teď jasně formulovat. Jak se o to snažil, myšlenky se mu postupně rozbíhaly, a brzy zjistil, že se nedokáže soustředit. Tentokrát však poznal, že, když se tomuto pocitu nebrání příliš usilovně, zmatek v jeho hlavě zase rychle pomine. Jankovitá klisna, na níž jel, jeho pozornost odváděla zaručeně. Přesto se však s každou další takovou situací čím dál tím méně spokojoval s vysvětlením, jehož se mu dostalo v dřevorubcově srubu od Asandira. Výpadky jeho paměti nebyly přirozené. To, jak ho pokaždé Dakar se zaujetím sledoval, v něm celkem po právu vyvolávalo podezření. Arithon se domníval, že ho připravili o něco velice důležitého. Rozhodl se proto zjistit, co to bylo a proč to udělali, dříve než se dostane do situace, ze které už pro něj nebude úniku.

Za vyschlou strouhou, u které chytili splašeného koně, začala cesta příkře stoupat. Skalní útesy kolem nich vytvářely další, ještě ostřejší výběžky a jejich majestátní vrcholky se ztrácely v mlze. Na severních svazích ležely ostrůvky sněhu, rozdělené velkými hromadami suti a kamenitými roklemi, kde o své místo zoufale bojovala vegetace. Břidlicová cesta zde podlehla tuhým zimám a popraskala mrazem. Koně opatrně našlapovali na zrádném povrchu a do vzduchu se vmísil pach kouře. Když zahnuli za ostrou zatáčku, spatřili jeho původ.

Hřebec se vzepjal a začal frkat zděšením. Před nimi leželi mezi dýmajícími troskami čtyřiadvaceti vozů cestující karavany, která vyhostila Felirina. Byli poházeni po cestě jako špinavé hadry. Lidé, koně i tažné muly. Nepřežil nikdo. Cesta byla posetá mrtvolami. Na obnažených kostech visely očouzené cáry šatů a maso obětí bylo potrháno něčím, co nezabíjelo kvůli potravě. Lysaer si přitiskl ruku na ústa při pohledu na ženu s vyvrženými vnitřnostmi a na koně se zadní polovinou těla spálenou na páchnoucí, černý Škvarek. Hlavu zvířeti serval z krku nějaký dravec s obrovskými čelistmi.

Arithon, jemuž vyvolal pohled na tolik zavražděných lidí bolestné vzpomínky na sváry a bitvy, odvrátil zrak do dáli. Při pohledu do očí černého šupinatého tvora, který na něj zíral napůl skrytý v mlze, mu z tváře vyprchala krev. Stvoření pocházející snad přímo z dávných legend mělo stříbřitá, kožnatá křídla s rozpětím přes tři a půl metru na každou stranu od prsní kosti až ke špičce s vytasenými drápy.

„Držte se pohromadě,“ řekl Asandir. Natáhl ruku, uklidnil Felirinova nervózně přešlapujícího šedáka a pak přelétl znepokojeným pohledem oblohu.

„Jejich víc a nejsou daleko,“ poznamenal Dakar nezvykle čile.

V tu chvíli mlhu nad jejich hlavami rozřízl pronikavý křik. Byl to děsivý, mohutný zvuk, jakoby těsně pod hranicí slyšení. Odpověděly mu další hlasy odkudsi z vrcholků skrytých v mlze. Nad cestou se přehnal obrovský černý stín a ve slabém mrazivém větru, který se přitom zvedal, se všichni koně roztřásli strachy.

„Tak, Arithone,“ zašeptal Asandir. „Udělej si místo a vytáhni meč.“

Klisna vyrazila vpřed, jakmile jí jezdec povolil otěže. Arithon se předklonil a snažil se ji zastavit, ale klisna byla tak rozdivočená, že ji nedokázal uklidnit. Uskočila stranou, nervózně se zatočila na místě vedle zbytků převráceného vozu a vzepjala se na zadní. Jedním kopytem zasáhla převrácený vůz a z rozervané plachty vozu se vysypaly role látek. Měly ohořelé okraje a byly na nich skvrny od krve. Klisna ucouvla před náhlým pohybem a pachem smrti a spálených látek.

„Arithone! Meč!“ vykřikl Asandir.

Jeho zvolání přerušil ječivý výkřik z mlhy přímo nad nimi. Rozběsněný řev se rozlehl po okolí, až všem zalehly uši. Klisna se vzepjala ještě výš a zamávala předníma nohama ve vzduchu. Zůstala na místě, uši přitisknuté v čisté hrůze k hlavě a ocas k zadku. Arithon jí nalehl na krk a hladil ji a mluvil na ni, aby ji uklidnil.

V tom okamžiku, zatímco jezdec bojoval s koněm, aby udržel rovnováhu, zaútočil střemhlav Khadrim. Vrhl se dolů s křídly přitaženými k tělu jako černý smrtící blesk, s tesáky a spáry na špičce.

Klesal jako mrštěné kopí s rudýma očima a s rozeklaným ocasem, upjatý na jediný cíl – zabít. Arithon vzhlédl. Přes poletující hřívu klisny spatřil, jak se na něho nestvůra řítí.

„Ten meč!“ křičel Asandir. Poté pozvedl ruce ke kouzlu a zablesklo fialové světlo.

Khadrim to spatřil, rychle roztáhl křídla a změnil dráhu letu. Než ho mohl čaroděj zasáhnout, vyklenul krk do oblouku jako jedovatý had. Na okamžik upřel nemrkající oči na muže s koněm, kteří stáli stranou od ostatních. Pak rozevřel šupinatou tlamu a vychrlil na ně sloup ohně.

Plameny zaburácely jako vichřice a klisnu zcela pohltily. Její jezdec se změnil v neurčitou siluetu a vzápětí ve stín beznadějně ztracený v záplavě ohně.

Khadrim s klapnutím čelisti zase zavřel. Horký vzduch se tetelil kolem mastného černého kouře, který rozehnalo mávání mohutných křídel nestvůry, když se obrátila a začala znovu stoupat vzhůru.

Uprostřed kruhu sazí na cestě seděl na roztřesené klisně, která měla sežehlou hřívu, nedotčený Arithon a zuřivě klel. Felirin šokované vykřikl.

Khadrim se na cestě vzhůru zarazil a rozezleně zařval. Arithon zatím uvolnil zápěstí zamotané do otěží a konečně sáhl po meči.

Černé ostří vyklouzlo s chladným zazvoněním z pochvy. V okamžiku, kdy špička meče opsala kruh, Arithona jako by prostoupila píseň, jako by z něj něco spadlo a vzduch kolem něj rozezněla dokonalá harmonie. V uších mu zazněl tón tak dokonalý, že mu srdce poskočilo a meč mu v rukou ožil. Po stříbrném vykládání čepele přeběhlo oslepující světlo a kov se zatřpytil jako na oslavu stvoření světa.

Khadrim zakřičel bolestí. Byl smýknut stranou jako dětský papírový drak, zmítaný ve spárech vichřice, a za bezmocného plácání křídel narazil do stěny hory. Rozeklaným ocasem bičoval kameny a spustil dolů lavinu sypajícího se kamení a olámaných kousků vegetace. Po chvíli jeho boj ustal a vystřídal ho mrtvolný klid. Černá, šupinatá, ohyzdná nestvůra zůstala ležet v zakrváceném sněhu.

Meč v Arithonově ruce ještě chvíli stříbrně zářil. Pak jeho záře slábla, až pohasla úplně. Vládce Stínu upíral oči na obyčejnou černou ocel, zdobenou stříbrnými liniemi, které najednou nepoznával. V očích mu stály slzy a nekontrolovatelně mu stékaly po tvářích.

O něčem takovém se rauvenské učení vůbec nezmiňovalo. K moci, kterou vládl Asandir, cítil úctu, i k jeho dokonale vycvičeným schopnostem, ale vedle sil ukrytých v dokonalé kalené oceli si Arithon připadal naprosto neohrabaně. V magii se vyznal, ale ještě nikdy se nedotkl meče, díky němuž by si pak připadal bezmocnější, jako by byl náhle svět kolem něj jednotvárnější, pustší a ochuzený o cosi, na co jeho rozum nestačil. Arithon zíral na meč ve svých rukou a cítil se zničeně z důvodu, na který za nic na světě nedokázal přijít.

„Khadrimové už jsou pryč,“ zavolal na něj Asandir a zaplašil tak bolestivé ticho. „Už ten meč můžeš schovat.“

„U Dharkarona, anděla pomsty,“ přeskočil Felirinovi hlas. „Co je to za člověka, že vyjde z plamenů nezraněn, a kdo, u Sithaer, ukoval ten meč?“

Asandir otřesenému minstrelovi věnoval vlídný pohled. „Je to Arithon, Vládce Stínu, a když nám pomůžeš sem těm nešťastníkům z té tvé karavany natahat kamení, řeknu ti něco i o tom meči.“

Dakar, Šílený věštec, zvedl ruku a dotkl se ramene Arithonova skleslého nevlastního bratra. Potom ho spiklenecky povzbudil: „Nemusíš se cítit odstrčený, Lysaere. Tvá chvíle ještě přijde.“

Příběh Alithiel

Na pět jezdců, mířících do Camris, už Khadrimové podruhé nezaútočili, i když v několika úzkých soutěskách přece jen požádal Asandir Arithona, aby jel v zájmu bezpečnosti s vytaseným mečem. Ostří už svou září žádné nebezpečí neohlásilo a najednou byli z pohoří venku. Cesta už nebyla tak kamenitá a ostré skalní hřebeny se zaoblily do kopců. Za soumraku se výprava utábořila v jeskyni na jednom z okrajových návrší Torniru.

Toto přístřeší karavany hojně využívaly zejména v létě a procházející generace poutníků ho s postupem času dokázaly i trochu zabydlet. Kolem ohniště z kamenů stály lavice z otesaných klád a pod skalním převisem byla postavena hrubá zástěna. Mechem porostlé rozvaliny ještě připomínaly, že se zde kdysi dávno dělila o místa se stájemi i hospoda. Když odsedlali koně a Dakar byl vyslán nasbírat nějaké dřevo, přidřepl Asandir s troudem a třískami k ohništi a pustil se do odklízení popela, jejž po sobě zanechali předchozí cestovatelé. Když k němu přiklekl Lysaer, aby mu pomohl, ukázal čaroděj do stmívajícího se kraje. „Kdyby se z údolí zvedla ta mlha, viděl bys odsud, jak podél cesty přes pláň Karmak svítí hospody. Silnice přes severní Korias možná zpustly, ale z Atainie vedou silnice kupců přes Camris. Je tam lepší cesta a na východním pobřeží do přístavů ještě stále vplouvají lodě.“

Lysaer neustále upíral oči do houstnoucí tmy, jenomže jeho oči nenacházely nic než mlhu. Sám vyrostl na ostrově, takže si rozsáhlost kontinentu, který mu čaroděj popisoval, nedokázal ani představit. „Muselo to být hodně těžké, vidět, jak se vaše civilizace hroutí na pouhý stín své předchozí velikosti.“

Asandir chvíli mlčel, ruce složené na kolenou. Pohled upíral kamsi do dálky. „Těžší, než si myslíš, mladý s’Ilesside. Ale jednou na nás slunce zasvítí znovu.“

Přišli Felirin s Arithonem a do těžkého pachu vyschlých uhlíků se vmísila vůně léčivých rostlin a mokrého listí. Rána na šedákově krku už byla vymytá a ošetřená. Bard si nesl stříbrem zdobené sedlo, které mu předtím patřilo a které ten den získal ze svého mrtvého koně zpátky. Asandir si našel nové otěže, ale potom vozy zapálili, aby jejich trosky nepřitahovaly další poutníky a nevybízely Khadrimy k dalším masakrům.

Před jeskyní se zvedl vítr a zaskučel v hájku zakrslých borovic. „Zima začíná brzy,“ prohodil Felirin. „Jako by přicházela s každým rokem o něco dřív.“

Aniž by si uvědomil, že Desh-thiere roční období skutečně posouvá, hodil sedlo na otesanou kládu a po vyčerpávajících hodinách strávených na koni s úlevou vychutnával zasloužený odpočinek.

Když zaplál díky Asandirovu úsilí v jeskyni slabý ohýnek, prohlédl si bard ruce a zaklel. Nehty, které potřeboval ke hraní, měl od tahání kamenů celé olámané. Arithon na tom nebyl o nic lépe, takže Felirin sebral na základě jejich společného trápení odvahu a začal vyzvídat.

„Nevzpomínám si na žádné balady, co by se zmiňovaly o Vládci Stínu.“

Asandir se opřel dozadu a na tváři se mu roztančilo zlaté světlo ohně. „Taková píseň na svého autora teprve čeká.“ A velmi tiše dodal: „Zatím by se o tom ještě nemělo mluvit po hospodách, Felirine. Ale mohl bys ses dočkat pohledu na hvězdy a slunce.“

Bardovi poklesla čelist a přes všechnu svou výmluvnost se teď na odpověď nezmohl. Asandir mu nechal okamžik, aby se s jeho slovy vyrovnal. Pak pokračoval: „Lysaer a Arithon jsou pro nás příslibem zkázy Věčné mlhy, již před pěti sty lety předpověděl Dakar ve svém proroctví západní Brány.“

Naprosto ohromený Felirin se chvíli snažil vzbudit aspoň zdání klidu. Nato chraptivým hlasem zaklel. Poté se zeptal, poněvadž mu zůstala jen jeho důstojnost umělce: „A kolik z těch starých balad nejsou jen mýty, ale opravdové příběhy?“

„Většina.“ Asandir s klidným pohledem v očích chvíli znovu mlčky čekal, než se bard s touto skutečností smíří. „A ty jsi jedním z těch vyvolených, kteří to vědí.“

Právě tuto chvíli si vybral Dakar, aby se vrátil, hekaje pod nákladem vlhkých polen, která vlekl v náručí. Neobtěžoval se z nich osekat suché větve a díky své lenosti si tak potrhal svou lepší košili. Jeho nefalšovaný vztek byl pro Felirina záchranným lanem. S vědomím, že celý svět stojí na pokraji změn a převratu, se roztřeseně nadechl. „Je-li vám život jednoho obyčejného smrtelníka milý, tak se zbytkem radši počkejte, až se navečeříme. Hlady už přímo šilhám a to, co se tady dovídám, mi teda dvakrát nepřidává.“

Později, když už je hřál pórkový vývar a pořádný oheň, pustil se čaroděj do vyprávění příběhu Arithonova meče. Byla to dlouhá historie, která začínala před deseti a půl tisícem let, kdy vykoval v Isaeru paravianský zbrojíř Ffereton s’Darien ze zbytků spadené hvězdy dvanáct mečů.

„Ffereton byl Ilitharis, kentaur,“ začal Asandir. „Isaerské meče byly jeho nejlepší a nejslavnější dílo a vyrobil je pro boj s tisícihlavými hejny Khadrimů, kteří během Druhého věku sužovali zemi. Podle zpráv, které se dochovaly, trvala výroba jednoho meče pět let, a pokud by se počítala i kouzla použitá na jeho broušení, potom dokonce deset let. Když Ffereton skončil, měl meč ostří, které nemohl otupit čas ani bitva.“

Zde se čaroděj odmlčel a vyzval Arithona, aby zbraň vytáhl z pochvy. „Vidíte, že na ní nejsou žádné vruby, žádná poškození, která by na ní zanechala rány. A přesto Alithiel poznala rány celých dvou historických epoch nešvarů.“ Asandir v rukou zbraň obrátil a odraz ohně se zaleskl na stříbrném vykládání čepele.

„Potom byly meče předány dalším dokonalým bytostem – dětem slunce, aby je dokončily. Děti slunce vyrobily jílce mečů a vyryly do ostří vzory pro vykládání, přičemž byl každý vzor jiný. Ovšem největší zázrak je zřejmě kov, z něhož jsou runy vytvořeny.“ Asandir přejel po vykládání prstem, a když se pod jeho dotekem vzor stříbrně rozzářil, hlas mu uctivě ztichl. „Silná obranná kouzla poskytli Riathani, jednorožci. Mistři dávno zapomenutého umění vyplnili jejich rytinu slitinou za harmonie prvotního souzvuku, kterou použil Ath Stvořitel při zažehování prvních hvězd. Podle legendy trvalo jedenadvaceti mistrům deset let, než dokončili jenom samotnou Alithiel.“

Asandir zastrčil meč s jemným hvízdnutím oceli zpět do pochvy. „Kouzlo bylo vytvořeno tak, aby co nejvíce chránilo právoplatného majitele meče tím, že ochromovalo zrak jeho soupeře, ovšem pouze tehdy, bojoval-li za správnou věc. K zabíjení po právu vede člověka jen velmi málo důvodů. Arithonův otec zřejmě původ zbraně, kterou zanechal svému synovi, nikdy nezjistil.“

Arithon kývnutím hlavy přisvědčil, mlčel však dál. Stále byl ještě vyděšen z toho, jak poznal účinky tajemné síly meče, a bál se prozradit hrůzu, kterou ve spojení s takovou legendou cítil. Strach z toho, že na něho čeká nějaký nesmírně těžký úkol, který by byl tak bohaté historie hodný. Vládce Stínu seděl se založenýma rukama, již pevně rozhodnut vzít svůj osud do vlastních rukou, a Asandir zatím hlasem zkušeného vypravěče pokračoval: „Isaerské meče byly vykovány pro ruce šesti nejvyšších ilithariských pánů a šesti vznešených rodů dětí slunce. Alithiel však byla výjimka. Ta byla vyrobena pro Fferetonova syna, Durmaenira – kentaura, který se narodil příliš malý. Meč mu byl ukut přesně na míru, od svých rozměrů až po vyvážení čepele. Ve válkách, které následovaly, bylo zabito mnoho Khadrimů, jejichž poslední vzpomínkou byla záře kouzel isaerských mečů. Naneštěstí byl však mezi padlými i Durmaenir. Jeho truchlící otec předal Alithiel královu nástupci.“

Když tohle Arithon uslyšel, potlačil silné nutkání zacpat si uši a odejít nebo se na celé kolo rozkřičet. Jakkoliv zadržet tu pestrobarevnou, přetěžkou záplavu jmen a žalu, který by měl raději zůstat duchům zapomenutých hrdinů. Přesto si však síly uvězněné v meči vynutily jeho poslušnost. Nedokázal se přimět k tomu, aby vyprávění přerušil.

Pokud si Asandir Arithonovy tísně všiml, nedal na sobě nic znát.

„Princ byl v té době muž z řad dětí slunce a, jak už tomu u nich bývalo, měřil na výšku asi jeden sáh. Meč mu svou délkou dosahoval až téměř k tváři. Pro sváteční příležitosti měl vyrobenou pochvu na rameno, a když nastupoval na místo svého zemřelého předchůdce, převzal tradiční zbraň králů. Alithiel tak přešla na rod Perhedralů. Také oni byli děti slunce a velké meče by pro ně byly příliš těžké. Když zemřel král Enastir bez následovníka, nárokoval si hned trůn Teir‘s’Perhedral. Vzhledem k tomu, že ke koruně patřil jiný meč, zůstala Alithiel v ústraní, dokud mír neohrozilo další povstání Khadrimů. Ve válce, která následovala, ji nosil jeden kentaurský lord, jenže v jeho obrovitých rukou vypadala jako pouhá hračka. Poté změnila Alithiel vlastníka znovu, tentokrát když přešla svatbou do vlastnictví králova bratrance. Jeho dědici si ji pak předávali až k Cianorovi, který si vysloužil přezdívku Pán slunce.“

Felirin po jeho slovech překvapeně zalapal po dechu, neboť znal na počest dlouhé vlády Pána slunce hned několik balad.

Asandir se usmál. „Kéž vzpomínky na tyto dny nikdy nevyblednou. Pán slunce Cianor však meče příliš neužil. V roce 2545 Druhého věku přijal paravianskou korunu a stejně jako jeho předchůdci se také on rozhodl pro královský meč. Tehdy se Alithiel dostalo druhého jména – Dael Farenn, neboli stvořitel králů, protože tři z jejích vlastníků nahradili na trůnu královský rod.

Přestože však meč přinášel svým majitelům královský titul, nikdy po něm nikdo příliš netoužil. Díky jeho rozměrům se s ním velice špatně zacházelo, a i když po isaerském meči, který odolával nástrahám času, toužil každý, na zbrani s takovou pověstí žádnému z paravianských lordů nezáleželo.

Cianor posléze daroval Alithiel muži, který zachránil jeho sestru, princeznu Taliennse. Pomohl Jejímu Veličenstvu, když je napadli Khadrimové právě v roklině, kterou jsme prošli.“ Zde Asandir uctivě kývl na Arithona. „Ten smaragd na tvém meči vybrousily děti slunce svými kouzly. Iniciála ve znaku s leopardem se mění podle toho, komu meč patří, a protože padne lidem do ruky naprosto dokonale, předával si ji ve vaší rodině od té doby jeden nástupce za druhým.“

Asandir rozložil dlouhé ruce. „Tvůj meč, Arithone, opustil ze všech isaerských mečů paravianské vlastnictví jako jediný. Pokud vím, je Alithiel poslední zbraní svého druhu na kontinentu.“

Lysaer smutně pohlédl na blýskající se chránič. „Není divu, že udělala na zbrojíře na Dascen Elur takový dojem. Viděli v ní hrozbu pro svoje řemeslo, poněvadž žádný člověk nemohl ani doufat, že by mohl vykovat něco, co by se jí rovnalo.“

Asandir vstal a protáhl se. „Ani sám kentaur Ffereton by takovou práci už nedokázal odvést podruhé. Pokud, po pravdě řečeno, je stále ještě naživu.“

Felirin nadzvedl překvapeně obočí. „Slyšel jsem dobře? Je snad možné byť i jen předpokládat, že by mohl kentaur přežít deset a půl tisíce let?“

Čaroděj upřel na barda smutný, vznešený pohled. „Staré rasy nebyly smrtelné, tedy z pohledu lidí. Zánik slunce je velice ohrozil, a dokonce ani nikdo z Bratrstva nedokáže říci, zda se mohou někdy vrátit zpět. To, jak obrovská tragédie to je, nedokáže nikdo vyjádřit.“

U ohně se rozhostilo ticho, které prolomil až Asandirův návrh, aby šli všichni spát. Počasí se mělo brzy změnit a on chtěl druhý den vyrazit časně zrána. Sedět zůstal pouze Arithon. Meč, který dostal od svých předků, měl v pochvě položený na kolenou. Plameny skomíraly a postupně pohasínaly, až po sobě konečně zanechaly jen řeřavé uhlíky. O několik hodin později, když už se zdálo, že všichni klidně spí, zbraň odložil a vytratil se pryč.

Pod chvojím se převalovaly husté cáry těžké mlhy a kolem jeskyně vládla naprostá tma. Arithon však byl Vládce Stínu. Noc před ním nemohla mít žádná tajemství. Kráčel po kamenech a kořenech jistě jako kočka, až došel k dřevěným kůlům, za kterými byli zavření koně.

„Tishealdi,“ zavolal ve staré řeči tiše. „Kaňko.“ Pronesl jméno jenom šeptem, ale v odpověď se mu ozval pohyb. Přiblížila se k němu nepravidelná bílá skvrna a k ruce mu přičichly nozdry. Klisna přišla loudit oves. Arithon natáhl ruku a přejel jí po obryse zvláštní bílé skvrny na krku. Její vlhká kůže mu hřála studené ruce a blízkost bezstarostného zvířete mu pomáhala utišit rozbouřenou mysl. „Nemůžeme odjet, ani ty, ani já. Ještě ne. Ale pořád mám pocit, že bychom měli.“

Všiml si totiž při Asandirově vyprávění jedné drobnosti. V přítomnosti barda si dával čaroděj velký pozor, aby nevyslovil jeho či Lysaerovo příjmení.

Klisna pohodila hlavou a Arithona po obličeji pohladila její vlhká hříva. Odstrčil ji s hravým pokáráním, které zarazilo zapraskání větvičky. Otočil se, připraven k odchodu. Pokud za ním šel Dakar nebo čaroděj, nebyl na jejich dotazy zvědavý.

Přízvuk útržků slov, přerývaně spílajících kořenům a tmě, však patřil bardovi.

Náraz a další zlomená větvička učinily vznešenějšímu jazyku přítrž. „U soudu Daelionova, člověče! Ty musíš být ale zatvrzelej, když se za tebou musím takhle táhnout, a to mě ani nenapadlo vzít si pochodeň.“

Arithon, skryt ve tmě, povolil napjaté svaly. „Nevzpomínám si, že bych někoho žádal o doprovod.“

Felirin zakopl a překlopýtal posledních pár metrů stezky, až se zastavil o kůly ohrady se žuchnutím, které otřáslo prkny. Klisna se schovala do hloučku frkajících hřebců a sedák uvázaný stranou za ní zařehtal.

Bard úkosem pohlédl na zarytě mlčící stín – na Arithona. „Jsi tajemnej už skoro jako ten čaroděj.“

K podstatě duše cvičené v síle patřilo, aby zbytečně nepodněcovala okolí. To si ale Arithon nechal pro sebe. „Proč jsi odešel z té jeskyně?“

Felirin se suše zasmál. „Jen se to nesnaž zamluvit. Svoji úzkost za otázkama neschováš.“

Arithon chvíli neříkal nic. Pak po zralé úvaze odpověděl se zřetelným roztrpčením v hlase: „Proč ne? Ty přece znáš všechny balady. Ukaž mi hrdinu a já ti ukážu člověka v okovech jeho vlastní zodpovědnosti.“

Bard se zhluboka nadechl. Přestože nebylo jednoduché ho rozčílit, byl už téměř dohnán k tomu, aby zapomněl, že se za Ariťhonovým temperamentem skrývá zhrzený talent. „Poslouchej mě,“ řekl Felirin rychle. Upřímné zoufalství v jeho naléhavé prosbě Arithona poněkud zarazilo, takže Felirina nechal mluvit dál. „Slib mi kvůli tý mý bláhovosti jednu věc. Na světě je jeden bard, mistr pěvec jménem Halliron. Jestli ho potkáš, tak tě prosím, abys mu zahrál. A když ti nabídne, že tě vezme do učení, slib mi, prosím tě, že to přijmeš.“

Ticho. Zvuky kopyt zvědavých koní blížících se od zadní stěny ohrady. Nato zachrastil větvemi stromů mrazivý poryv větru. Arithon se odstrčil od kůlů ohrady a neznámým jazykem procedil mezi zuby jakousi kletbu. „Jste jako žraloci, každý by ze mě chtěl kousek.“ Hlas se mu třásl, ovšem nikoliv zlostí, nýbrž touhou.

Felirin se usmál. Mísila se v něm úleva spolu s lehce provinilým pocitem vítězství. „Ten slib,“ naléhal dál. „Chci ho od tebe slyšet.“

„Zatraceně,“ řekl Arithon. Rozesmál se, najednou v dobré náladě. „Máš ho mít. Jenomže co je moje slovo proti neotřesitelným proroctvím senilního a opilého věštce?“

„Možná všechno,“ odpověděl Felirin tiše. „Jsi moc mladý, nemůžeš přece žít bez snů.“

„Nevšiml jsem si, že bych bez nich nežil.“ Posílen ironií Arithon dodal: „Teď bych si chtěl jít lehnout.“ Odešel a zanechal barda ve společnosti mučivých myšlenek a hloučku zvědavých koní.

Návraty

Na pahorkatině v Pasyvieru u ohně kočovníků zpovídá rozčileně věštec matronu, která se právě vrátila z podzimního koňského trhu. „Takže jsi viděla čaroděje? A s ním světlovlasého cizince, co mluvil čistou řečí? Říkám ti, jestli je to pravda, tak bude válka…“

* * *

V radní síni v Západní Lhotě sedí v křesle z vyřezávaného dubu, zdobeného karneolem, zpocený starosta města a naslouchá podobnému popisu od místního pomatence, který hrál na náměstí na housle…

* * *

Pod rouškou mlhy svolává v Tornirském pohoří divoký, kvílivý nářek Khadrimy do kouzly chráněného útočiště a hlas se chvěje zvěstí o smrti očarovaným mečem, nevídané po tisíc let…

VI. ERDANE

Hradby Erdane vyrostly na křižovatce cest celé dva věky předtím, než bludiště jeho stísněných uliček zkropilo krví povstání, za kterého byli svrženi nejvyšší králové. Nyní – po pěti stech letech – připomínalo město svým vzhledem vyhastrošenou děvku. Na Západní městské bráně, vytesané rukama Paravianů z jednolitého, červenými žilkami protkaného kusu křemene, vlála starostova zástava a vlajky cechů. Dlažba na ulicích byla rozbitá, poničená zbraněmi z dob nepokojů a sešlapaná nespočetnými generacemi obyvatel. Kdyby byly stráže ostražité tak jako kdysi jejich předchůdci, určitě by ženu, která prošla bránou zahalená v pastevecké pláštěnce, zastavily. Pod sukní, sahající po kotníky, byly vidět boty z tulení usně, jejichž podpatky se však pro delší pochod příliš nehodily. Ruce měla odřené od uzdy a oči znepokojivě šedé.

Kapitán hlídky však téměř ani nezvedl zrak od svých kostek a mladý voják, opírající se o své kopí, měl zase oči jen pro běhnu, která předváděla své nevkusně vyšňořené půvaby obchodníkovi s dobytkem.

Elaira, čarodějka řádu Koriathain a posel od Nejvyšší, se dostala do Erdane nepozorovaně mezi povozem, vezoucím tři svině, a kodrcajícími koly pivovarského vozu. Byla první svého druhu, které se podařilo dostat se za brány města za téměř čtyři sta let, a jediná, která se o to pokusila bez svolení svých nadřízených. Kdyby lidé poznali, co je zač, strhali by z ní šaty a po trapném náznaku jakéhosi soudu by ji veřejně upálili.

Za posledních pět set roků potkal tento osud spoustu žen. Pokud byl starosta Erdane někdy na pochybách, co se takové žaloby týkalo, nikdy mu výčitky svědomí nekazily klidný spánek. Jak jeho, tak i městskou radu však zalévala studeným potem hrůza z toho, že by mohly síly z minulosti povstat z legend a vyžadovat pomstu. Na rozdíl od měšťanů a řemeslníků měl totiž zvolený starosta přístup do archivů, v nichž byla zaznamenána podrobná historie všech možných spiknutí a vražd. Pro něj, pro radu a pro velitele vojenských sil nebylo slunce mýtem, ale předzvěstí čarodějnictví a jisté zkázy.

Elaira si byla nebezpečí vědoma. Zašněrovanou kápi měla stále staženou hluboko do čela a dávala si dobrý pozor, aby neprošla mezi flirtující prostitutkou a mužskými zdroji zájmu, kterého se jí od nich dostávalo. Když pivovarnický vůz znenadání zabrzdil, aby nepřejel děcko, které před něj vběhlo, seběhla čarodějka z hlavní ulice. Spěchala uličkami kolem mramorových průčelí měšťanských domů, propletla se řemeslnickou čtvrtí a nakonec zahnula pod klenutý oblouk, porostlý mechem.

Ulička za ním nebyla o mnoho širší než chodník pro pěší. Odpadní stoka byla plná spadaných tašek a zbytků kostí ohryzaných od krys.

Srážející se vlhkost tiše kapala na mechem potažená prkna prohnilých venkovních schůdků a stékala také z očarovaných cínových pásků, jež měly odpuzovat iyaty. Tyto měly, na rozdíl od mnoha ostatních talismanů, opravdu ochrannou moc. Jak se Elaira kradla uličkou přes páchnoucí louže a kolem zabedněných okenic, cítila jejich slabou rezonanci.

Tato nuzná část města neměla podle městského zákona do současnosti vůbec přetrvat. Nikde se zde neprodávalo víno, ani zde podnikavci nenabízeli korbele. Ve stokách si nehrály špinavé děti, ani tam ožralové nevyspávali kocovinu, děvky zde nehledaly zákazníky a lovci lidí se starými jizvami z válek se zde nepotulovali mezi svými schůzkami, aby se vychloubali svými zabijáckými výkony. Právě na této ulici bydleli lidé, které by starosta Erdane k smrti rád vyhladil, jenže ve spletitém bludišti městských uliček je bylo nesmírně obtížné najít. Pocestní, kteří oblouk hledali, najednou zjistili, že jakýmsi nevysvětlitelným způsobem zabloudili. Snad mrkli a přitom ho přehlédli nebo je možná vyvedl ze soustředění nenadálý zvuk či myšlenka. A než jim došlo, že si něčeho nevšimli, ulička už byla za nimi.

Zastavit se tu znamenalo pro kohokoli necvičeného v magii zabloudit v magické spleti klamů.

Elaira našla schůdky s vyřezanými gryfy na sloupcích. To byl ten dům. Tady. Prodala by snad i svůj krystal, jenom aby ho našla. Koriani čarodějka, které Elaira předala svitky od Nejvyšší, byla totiž tak upovídaná, že roznášela nejrůznější drby. A pokud měla pravdu, starostova nejstrašnější noční můra se už zpolovice vyplnila. V Erdane se prý dočasně ubytoval čaroděj z Bratrstva a dva princové staré krve.

Elaira zdolala znepokojivě rozviklané schodiště a nahoře se zastavila. S pocitem nesmírného napětí zaklepala a zeptala se, zda může vstoupit. „Je to dům Enithen Tuer?“

Tlumený kovový zvuk, pak skřípění tyče odsouvané stranou. Dveře se pootevřely a do škvíry nakouklo bledé oko pod bílými řasami. „U Athova Mstitele, to je čarodějka,“ zaskřípal rezavý, letitý hlas. „Holka, ty jsi tedy buď nesmírně odvážná, nebo nesmírně hloupá.“

Elaira zaťala prsty do lemu pláště. „Nejspíš hloupá.“ Potlačila nervózní smích. „Pustíte mě dovnitř?“

Oko mrklo. „Pustím. Ale možná toho budeš litovat.“

„Litovat toho budu určitě.“ Elaira vrhla přes rameno nervózní pohled. Ulička byla stále prázdná a s padajícím soumrakem se v ní rychle šeřilo. Z řady zabedněných oken nikdo nevyhlížel. I tak si však její tajné návštěvy někdo brzy všimne, pokud bude ve dveřích otálet příliš dlouho. Jakmile se dveře se skřípáním otevřely o něco více, vstoupila Elaira dovnitř tak rychle, že svůj strach prozradila.

Drobná, shrbená stařena jí s obtížemi vycouvala z cesty. „Ták. Přišla jsi sem bez dovolení, co?“

Elaira si shrnula kápi. Místnost neodpovídala zchátralému rázu ulice, ale byla útulná a pohodlně vybavená. Tvář mladé čarodějky zalilo světlo svící, takže se jako kamej rýsovala proti temně fialové barvě druhé kápě, ukryté předtím pod kapucí z hrubé vlny. Pod záhyby látky byly vidět rozcuchané kadeře bronzově zbarvených vlasů. „Třeba chci jenom vyložit osud.“

Stařena zachrčela. „To určitě. A krom toho, na to, aby ses dozvěděla, že tvoje budoucnost právě zamířila do temnoty, jasnovidce stejně nepotřebuješ.“

„Do Sithaer.“ Elaira se rozechvěle nadechla. „Tak brzo?“ Začala si nervózně pohrávat s tkanicemi pláště a najednou jí pohled padl na dva muže, kteří ji se zaujetím pozorovali nad rozehranou partií šachu.

Elaira vytřeštila oči. Jsou tady! Bližší muž povstal, aby se s ní pozdravil, a ona spatřila nezaměnitelné královské rysy, které si předávaly celé generace. Světlo svícnů rámovalo s’Ilessidovy vlasy zlatou září. Jeho elegance nevyzařovala jenom z jeho pohledného obličeje, ale z celého těla. Oči měl blankytně modré.

Z držení jeho urostlého těla sálala jakási ušlechtilá hrdost a důstojnost muže, zvyklého pozorně naslouchat. „Dovolíte, slečno?“ zeptal se s dvorní zdvořilostí. Ruce, opálené paprsky neznámých sluncí, se k ní natáhly a shrnuly jí pasteveckou pláštěnku z ramen.

Elaira, která mužskému zájmu nebyla přivyklá, se začervenala a vyhnula se pohledem jeho úsměvu. Přitom pohlédla na druhého prince, jenž předtím zůstal díky svým černým vlasům skrytý ve stínu.

Tento mladík si ji prohlížel zelenýma očima s’Ffalennů a v jeho pohledu bylo také ještě něco jiného. Tiché, nepatrné překvapení z rozpoznané moci. Elaira potlačila překvapení a s’Ilessid zatím řekl jakousi zdvořilost, která zanikla na pozadí jejího vnímání.

Než se mohla vzpamatovat natolik, aby mohla s pomocí svého výcviku dospět k nějakým závěrům, uchopila ji věštkyně Enithen Tuer za loket. Vrásčité ruce ji otočily ke dveřím, které se otevřely a odhalily čaroděje Bratrstva, s nímž se podle svých příkazů neměla v žádném případě setkat.

Ukázalo se, že je Asandir o něco vyšší, než Elaira čekala na základě výjevů získaných při hlídce. Byl hubený a své prosté šaty nesl s držením těla, které doposud považovala za panovačné. Při osobním setkání tento svůj dojem opravila. Ve skutečnosti z jeho postoje vyzařovala vyrovnanost, která nepřipouštěla žádné zbytečné pohyby. Nehybné byly i jeho ruce. Rovné, štíhlé prsty, bělostné jako leštěná kostěná petlice. Do tváře pod kratšími stříbrnými vlasy vyryly roky a prožitky hustou síť vrásek. Hluboko vsazené oči ji pozorovaly s naprostým klidem, který ji znervózňoval a odhaloval zároveň.

„Copak tě sem přivedlo, Elairo z Koriathain?“ zeptal se Asandir z Bratrstva sedmi.

„Nikdo ji sem neposlal,“ vložila se do dialogu věštkyně. Roztřesený štulec čarodějku poslal k impozantní postavě ve dveřích.

„To vidím.“ Jako by si byl vědom toho, že Elaiře jeho síla nahání strach, uchopil ji Asandir za paži a otočil ji k židli. Jeho dotek byl lehký jako dotek ducha a pominul okamžitě, jakmile ho ucítila, neboť od ní čaroděj ihned odstoupil a zavřel dveře.

Elaira se posadila, protože neměla odvahu udělat cokoliv jiného. Cítila se hloupě, a proto se začala rozhlížet kolem sebe, aby svou nervozitu zakryla. Místnost byla plná polic. Byla to pracovna a voněla bylinami, voskovaným dřevem a dřevem napuštěným olejem. V jednom rohu stál vedle starého kolovrátku košík česané vlny. Tkaný koberec na podlaze časem vybledl na hnědošedou směsici barev a kolem stěn se tyčily do výše bedny s přízí a se starými krámy.

„Co tě sem přivedlo, mladá dámo?“ zeptal se čaroděj znovu. S nevtíravostí komorníka se sklonil a začal se prohrabávat v ohni. Oheň zesílil, březová polena se rozhořela a jeho ostře řezaný profil ozářilo světlo.

Elaira upírala pohled na boty a na zablácený lem sukně, z něhož začínala slabě stoupat pára. Všechny důvody, všechny výmluvy a rozumně znějící slova, která si připravovala celé odpoledne, nyní zaplašilo její o překot tlukoucí srdce. Ztrácela půdu pod nohama. Věděla to. Dříve než mohla něco vymyslet, řekla pravdu. „Byla jsem zvědavá.“

Asandir se narovnal. Vážně, ale vlídně ji přejel pohledem, od zablácené sukně až po její upřímnou tvář. Oči měl pronikavé a zcela jasné. Nesmírná síla, která z něj vyzařovala, hovořila o tom, že dává přednost rozumu před hrubou silou. Natáhl se, přisunul si stoličku a opřel se zády o překlad vedle krbu. Potom složil ruce na kolenou a vyčkával.

Elaiře se rozhořely tváře, jak se jí do nich nahrnula krev. Čaroděj taktně a trpělivě čekal, až se uklidní a začne povídat. Posvátná hrůza z ní překvapivě spadla a ona rozpletla třesoucí se prsty. Přehodila fialový plášť, znak svého řádu, přes opěradlo židle a pokusila se vzít na vědomí fakt, že tento čaroděj, na rozdíl od její řádové nadřízené, ji nehodlá soudit a že její zvědavost nebude potrestána.

Sebrala odvahu a vyhrkla: „Chtěla jsem něco vidět. A vědět. Jestli se proroctví západní Brány vyplnilo a na Atheru přišla konečně Zkáza Desh-thiere.“

Asandir ji bez mrknutí pozoroval. „Sama jsi to přece viděla cestou sem.“

Bez nátlaku jí neodhalí nic. Ostatní čarodějky vždy neochvějně trvaly na tom, že čarodějové Bratrstva nedají nikomu nic zadarmo. Aby se přesvědčila na vlastní kůži, zda je tato donekonečna omílaná fráze pravdivá, odhodlala se Elaira k otázce. „Všimla jsem si, že byl Teir‘s’Ffalenn zasvěcen do umění síly. Díky tomu dokáže zvítězit nad Věčnou mlhou?“

Asandir se najednou napřímil a zpozorněl. „K tomuto bylo zapotřebí jak iniciativy, tak i odvahy, a to jsou vlastnosti, které z pohledu vašeho řádu příliš ceněné nejsou.“ Pobaveně se usmál. „Mám sice v úmyslu ti odpovědět, Elairo, jenže tato informace pro tebe bude znamenat v budoucnu jistou předvídavost, která by tvým nadřízeným mohla být trnem v oku.“

Elaira potlačila překvapení z toho, že by čaroděj Bratrstva mohl sdílet její rozmrzelé pocity nad tím, jak se její společnice přespříliš zabývají přítomností.

Asandir však tok jejích myšlenek vzápětí přerušil, protože začal vyprávět: „V dobách povstání, kdy byli vysláni západní Bránou do bezpečí čtyři nástupci nejvyšších králů, poskytlo Bratrstvo základní výcvik Teir‘s’Ahelas, aby zvýšilo šance na zachování jejího rodu. Její potomci na Dascen Elur v jejích tradicích pokračovali, ale některé věci upadly v zapomnění. Během pěti století izolace však dokázali mágové věci, které v silách Sedmičky nebyly.“

„To je možné?“ vpadla mu do řeči Elaira.

Asandirovo obočí vystouplo vzhůru. „Jenže to, co je možné, se ne vždy shoduje s tím, co je moudré.“

Elaira se okamžitě cítila hloupě.

A opět, aniž by ji Asandir za její ukvapená slova jakkoliv plísnil, rozhodl se jí nadání, které oběma mužům zajišťovalo vrozenou schopnost ovládat základy magie, vysvětlit. „Společně dokáží naši princové nad Desh-thiere zvítězit. Ale měla bys vědět, že každá zvlášť by jejich schopnosti mohly napáchat ještě větší škody než prokletí, které musí zlomit.“

Arogance neomlouvala omyly a zdrženlivost nic neřešila. Kruh představených se ohledně Bratrstva mýlil, jak jenom mohl. Elaira, která právě nabyla dojmu, že s ní mluví někdo jí rovný, seděla tiše a nehnutě.

„Všimla sis u Teir‘s’Ffalenna, že se vyzná ve skrytých uměních,“ pokračoval Asandir s očima sklopenýma ke svým rukám. „Strávil svoje dětství u s’ahelaských mágů a jejich učení nevyšlo nazmar. Můžeme doufat, že mu cit zděděný po předcích udrží oči otevřené před odpovědností. V tom bude mít veškerou podporu, kterou mu Bratrstvo může poskytnout.“

Elaira, zmítající se v přívalu zcela nejasných otázek, řekla: „Takže ještě není jisté, jestli se Dakarova věštba vyplní?“

„Možná. Desh-thiere stvořili lidé. Stejně tak musí jejich rukama zaniknout. Změny síly v takovém měřítku nikdy nepřicházejí bez rizika. Tuto cenu musí Athera unést. A na tvou otázku jsem ti, myslím, právě odpověděl.“

Elaira se zvedla ze židle, vybídnuta jeho definitivním tónem hlasu. Sebrala fialový plášť, svou drzou a vzpurnou povahu ukrytou za podmračeným výrazem.

Jako by Asandir věděl, co si o něm myslí, řekl: „Tvůj řád byl přece zasvěcen nesnášenlivosti už odnepaměti.“

Elaira ztuhla a zahleděla se do oněch pronikavých, klidných očí. „Mé nadřízené svou neschopnost moc nerady přiznávají.“

„Menší moc ještě neznamená menší význam.“ Čaroděj přešel na druhou stranu pokoje.

Čarodějka ho zdráhavě následovala. „S tím by Lirenda, naše zástupkyně Nejvyšší, určitě nesouhlasila.“

Asandir zvedl závoru na dveřích a pohlédl na ni. „Ale ty jsi přece jiná.“

Bylo to varování. Elaira to pochopila, jakmile ji provedl dveřmi stejně lehkým dotekem, jako ji prve vedl dovnitř. Jako by si jeho ruce byly vědomy své schopnosti rozpoutat hotové peklo, a zároveň i opatrného jednání, které si něžné pohlaví zasluhuje. Prospělo by jí, kdyby jednala stejně jako on a svůj neomalený projev trochu mírnila.

„Tvému oku pravda sice neujde,“ řekl jí čaroděj. „Ale nenahrazuj jedna scestná pravidla jinými, stejně úzkoprsými.“

Elaira se zachvěla při myšlence, že jí čaroděj přisoudil příliš vyrovnanou mysl. Ohledně svých představených nijak spravedlivá nebyla. A přitom to vypadalo, že právě toho u ní chce čaroděj docílit. Prošla předsíní, kde už byla šachovnice uklizená a obě židle prázdné. Věštkyně Enithen Tuer seděla ve svém houpacím křesle a zastřenýma očima mrkala skrz kouř páchnoucí dýmky. Jestliže stařena prohlédla spletitou a temnou budoucností až na její konec, neporadila mladé Čarodějce ani slovem, než přes sebe Elaira přehodila pasteveckou pláštěnku a tiše vyklouzla ven.

Venku zatím padla noc, tmavá, poněvadž tu nebyla jediná lampa. Elaira sestupovala pomalu a opatrně po mechem porostlých schůdkách. Dostalo se jí víc, než na co byla připravena.

Když s využitím svých schopností rozhovor dodatečně procházela, uvědomila si, jak lehce Asandir řídil její naděje a konejšil její ostražitost svou lidskou křehkostí a atmosférou starostlivé péče. Teď, když si v chladu ulice uvědomila, jak lehce byla dotlačena k doposud nezvyklým úvahám, roztřásla se. Čaroděj ji nijak nezneužil. Ale mohl to klidně udělat – se zručností hrnčíře hnětoucího na kruhu neforemnou hroudu hlíny.

Zatvrzelé obavy Kruhu představených rozhodně nebyly nepodložené.

Elaira se vzchopila a mechanicky sestoupila ze schodů. Asandir ji varoval před následky. Přes napjaté, rozbouřené nervy si čarodějka, která právě podnikla něco nepředstavitelného, ujasnila důležitá fakta. Čaroděj Bratrstva jí věří. Proč, to jí zůstávalo utajeno, ale kdyby měla prozradit, co zjistila – tedy že zkáza Věčné mlhy spočívá výhradně v rukou dvou mužů předurčených k vládě a že ani samotné Bratrstvo nedokáže přesně odhadnout výsledek – byl by Kruh představených Koriani dohnán k ještě silnější zášti či, ještě hůře – mohl by se pokusit všechno překazit.

Elaira nakopla kus přelomené tašky. Čvachtala v kalužích a vodu v botách téměř nevnímala. Důtka ji nemine. Kdyby pod palbou otázek svých nadřízených prozradila, že jí existenci dvou princů prozradil Asandir, došlo by ještě na něco horšího. Než na její přítomnost narazí čarodějka na hlídce dráhy, musí si vymyslet nějaké jiné okolnosti, jež by do celé situace nějak zapadaly. Jinak by závažné skutečnosti, které právě tak nerozvážně vyzvěděla, nemohly zůstat utajeny.

„Daelione, pane Kola,“ zaklela hrubě do tmy, černé jako inkoust. „Co bych asi tak, u Dharkaronova svědomí, mohla udělat, aby to bylo horší než setkání s čarodějem z Bratrstva?“ Na okamžik se zastavila a její dech se srážel v husté, mlhavé tmě.

Najednou ji něco napadlo a ona se otočila. Vyšla z ulice ven a zeptala se na hospodu U Čtyř havranů. Tam, pokud zkazky nelžou a pokud při ní bude stát štěstí, by měl v medovině utápět své nálady Dakar, Šílený věštec. Říkalo se totiž, že se Asandir hnal pláněmi Karmaku a nestrávil v hospodě ani jedinou noc.

U Čtyř havranů

Poté co se brány Erdane se soumrakem zavřely, byl pro osamělou ženu šenk U Čtyř havranů drsné a naprosto nevhodné místo. Do hospody v nechvalně známé části města se v noci stahovali lovci lidí, drsní dělníci a skupinky cynických, chvástavých žoldáků vojenské posádky. Ve vzduchu byl cítit pot, rozlité pivo a nečištěné nánosy tuku na smažení. Z krbu se valil kouř. Pokoje v horním patře byly, vzhledem k značně vyvinutým obsluhujícím děvčatům a úlisnému vystupování hostinského, určeny patrně k něčemu jinému než k ubytování hostů.

Místní hrubiáni byli obvykle natolik pohrouženi do svých korbelů s lihovinou, že od sebe ani nedokázali rozlišit děvčata, která se zde prodávala, a ostatní, která mohla být platícími hosty.

Elaira, vmáčknutá mezi honáka, páchnoucího jako jeho muly, a jakéhosi vyzáblého ševcovského tovaryše, vyškubla cop z modrých prstů barvíře, který se k ní naklonil přes tři hráče v kostky, zřejmě aby jí něco navrhl. Pohlédla do Dakarových zavlhlých, hnědých očí a řekla: „Prohrál jste. Už zase.“

Rozložila na olepené desky stolu poslední odřené karty, které držela v ruce.

Dakar, vytržený ze své letargie, zamrkal a zabodl pohled do trumfu. „Proklatě.“

Po Elaiřině levici se zvedl rozruch, jak se její modroruký ctitel snažil protlačit davem blíž. Jako kdyby ani neexistoval, naklonila se čarodějka přes stůl k Šílenému věštci. „Teď to, co jste slíbil. Odpovězte mně na otázku. Jméno toho černovlasýho mladíka, co cestuje s vámi a s Asandirem.“

Dakar se opřel. „Jsem opilej,“ odvětil uraženě. „Nemůžu si vzpomenout.“

Elaira odhodlaně čekala. Pro krystal si sáhnout netroufala. S kouzly by to tu nezkoušel ani úplný blázen. Ani kvůli tomu, aby Dakarovi vytříbil zamlženou mysl nebo aby zapudil nežádanou mužskou pozornost.

Obyvatelé Erdane v sobě chovali zášť vedoucí při styku s jakoukoliv formou čarodějnictví až k násilí. A jak už to tak vypadalo, ve výčepu U Čtyř havranů byli štamgasti ti nejlítější z nich. Dakar byl blázen, že sem vůbec chodil. Mohl to omluvit jenom fakt, že jeho žalostný zevnějšek nijak nenasvědčoval tomu, že by byl učedníkem čaroděje Bratrstva.

Bezelstný a neškodný věštec se choulil na své lavici jako beztvará hromada hader, tváře pod očima zmuchlané jako strašidelné půlměsíce. Potom nalehl na pěsti s krátkými, silnými prsty a hryzl si spodní ret, zatímco Elaira zoufale přemáhala touhu s ním zatřást. „Arithon,“ přiznal nevrle.

Elaira v sobě potlačila vítězný pocit. Dokonale načasovaná rána loktem překazila barvířův další milostný výpad. Trefila ho do míst, po jejichž zásahu jen zachroptěl a odcouval pryč, načež byl náhodně spasen lehkou děvou u baru. Spolu si začali razit cestu ke schodům a kolem se rozlehl smích a obscénní poznámky.

Zpocená a unavená Elaira, které se slabě zvedal žaludek z nervozity a z kouře, shrábla karty do hromádky. Veškerou úlevu, kterou by snad mohla cítit, dvakrát přebilo rozmrzení. Mladá čarodějka, jež měla vykonávat hlídku dráhy, byla líná. Měla svou kolegyni na cestě vyhledat už před několika hodinami a zodpovědně to nahlásit své nadřízené. Dokud neposkytne řádné důkazy hazardu, které byly pro její alibi nezbytné, nebude moci Elaira odejít.

Minstrel v rohu dohrál a odložil lyrantu. Z kruhu těch, kdo ho poslouchali, to na ni někdo určitě přijde zkusit a dozajista bude ještě víc opilý a chlípnější než ten předchozí. Elaira v úzkých zamíchala karty se zohýbanými rohy a začala znovu rozdávat.

Než však na stůl dopadla první karta, natáhl Dakar ruku a chňapl pevně čarodějku za rukáv. „Korbele jsou prázdný.“ Elaira se do džbánků podívala a rezignovaně mávla na číšnici.

„Žádný pivo, žádný sázky.“ Dakar se zmohl na blažený úsměv.

Dveře do hospody se otevřely. Vydýchanou místností to zašumělo, jak se každý otočil, aby se podíval na nově příchozího. Šílený věštec, ovanutý průvanem zvenčí, založil ruce na břichu. Chvíli se kolébal, potom škytl a z ničeho nic vyskočil. Bělmo jeho očí zasvítilo při pohledu na něco, co zahlédl Elaiře přes rameno. Vysoukal ze sebe: „A trable dorazily, jako výběrčí daní.“

Pak ho najednou překvapení a alkohol přemohly, takže se svalil dopředu a omdlel.

Elaira jen dopáleně zaklela. Vzhledem k tomu, že přišla o partnera pro hru, kterou narafičila kvůli vysvětlení zpráv od Asandira, hodila karty na stůl a vyskočila ze židle, aby Šíleného věštce vykopala z hlubin bezvědomí.

Cosi v rozruchu za jejími zády ji však zadrželo. Otočila se, natáhla krk nad mačkající se dav mužů a vytřeštila oči jako prve Dakar.

K Havranům se dostavil jen tak, bez doprovodu, Arithon, Teir‘s’Ffalenn a princ Rathainu.

Zastavil se hned tři kroky za dveřmi. Kápi měl napůl staženou z hlavy a obě ruce zaťaté do její látky, jak ztuhl uprostřed pohybu. Elaira sledovala jeho pohled a hned poznala, co ho tak zaujalo. K očazeným trámům nad barem byla přitlučená potrhaná a lety již vybledlá vlajka se zlatou hvězdou v modrém poli, odvěký symbol s’Ilessidů, dynastie vládnoucí v Tysanu. V Erdane používali zástavu od dob povstání primitivní štamgasti jako terč na šipky. Ze středu vlajky trčely dva šípy, několik otlučených šipek a pár zrezivělých vrhacích nožů.

Arithon upíral pohled na znesvěcenou zástavu a obličej se zděšeným výrazem mu zbělel. Došel k baru a jako omámen se o něj ztěžka opřel, přičemž komusi nechtěně vrazil do ruky.

Tím nárazem vyšplíchlo někomu z korbele pivo, načež postižený sprostě zaklel.

Arithon se diplomatickým tónem omluvil a jasný tón jeho přízvuku k němu obrátil každou hlavu v sále. Rozhovory přešly v naprosté ticho. Arithon vyděšeně vzhlédl. Jeho zmatek byl ihned ten tam, když si uvědomil svou chybu a hrozící nebezpečí, obojí však příliš pozdě.

Jeden lovec lidí odkopl židli a zařval: „Ath buď s námi, to je barbar!“

Někdo jiný hodil korbel, ale minul. Děvče za barem se skrčilo do bezpečí. Pak se celá místnost dala do pohybu, neboť všichni ožralové v lokále vyskočili, aby dali vetřelci co proto. Měli za to, že útočí na člena klanu staré krve, který se odvážil do města.

Ještě před chvílí byl možná Arithon duchem nepřítomen, jenže když mu teď hrozilo nebezpečí, byl náhle mrštný jako kočka. První ráně se vyhnul. Když útočník ztratil rovnováhu a upadl na zem před valící se těla, skočil Arithon do zužující se mezery a vrhl se pod nejbližší stůl. Převrátil ho proti útočníkům a kolem se rozlétly talíře, polévka a kuřecí kosti.

Ozvaly se výkřiky a nadávky a přední řady ucouvly. Ti, kteří ještě stále seděli na lavici, se natáhli po lumpovi, který jim překazil večeři.

Arithon však už byl pryč – chytil se trámu pod stropem a vykopl, aby se vyšvihl vzhůru. Odtamtud seskočil na jednoho vojáka, křísl mu čelistí o hrudní plát brnění, a když se jeho oběť složila k zemi, už byl zase pryč.

„Hej!“ ozval se velmi hrubý hlas. „Ty jedna matčina sračko! Chcípneš pěkně tady a ne u nějakýho starostova kata.“

Arithon vyskočil a zachytil se tepaného kovového držáku na pochodně. Po jeho botách se natáhly čísi ruce a on se vyhoupl do bezpečí mezi trámy. S hbitostí námořníka přeběhl po jednom z nich přes celou místnost, přičemž se na něho snesla salva nádobí. Nějak se mu podařilo proti ní nastavit plášť. Chytil do něj talíř a několik příborů a vzápětí nádobí metl po dvou svých pronásledovatelích. Ti se do něj zamotali a za zvuku nožů cinkajících o zem se srazili. Arithon, nyní už pouze v haleně s krátkými rukávy a v tunice, běžel pryč a jeho nepřátelé uviděli, že není ozbrojen.

Elairy se najednou zmocnil strach. Ti zpupní a zabednění měšťané mohou nenahraditelného dědice trůnu stáhnout dolů a utlouct k smrti. Dakar hlasitě chrápal v deliriu a jediným člověkem v hospodě, který měl dostatek cti v těle na to, aby vypadal trochu znepokojeně, byl v šarlatu oděný zpěvák vedle krbu.

Arithon neměl nikoho, koho by si teď přivolal na pomoc. Rozběsněná chátra od Havranů vylezla na stoly a na lavice a ti nejagresivnější se strkali u konců podpůrného trámu. Arithon přeskočil na vedlejší trám. Opřel se v rohu o zeď a začal se davu vysmívat a dráždit ho. Elairu vylekal nápad, že by si mohl pomoci magií nebo stíny. Smysl pro poctivost nebo možná instinkt ho však zadržel. Namísto toho se sklonil a stáhl z kolíku vedle komína hák na vytahování nádobí z ohně. V okamžiku se zase narovnal, přetočil ho v rukou jako hůl a podrazil jím nejbližšímu útočníkovi na trámu nohy. Ten zamával rukama a skácel se dolů, přičemž s sebou strhl zmítající se klubko ostatních.

Arithon hák otočil a bodl. Další žoldák na začátku řady téměř spadl, jak se rychle snažil odpotácet se z dosahu. Arithon vykročil, aby využil těžce vybojovanou výhodu. Pak po něm někdo z davu mrštil dýku.

Arithon zahlédl záblesk ostří a máchl hákem. Dýka zazvonila o kov a odrazila se ostřím vpřed přímo do předloktí jednoho z přihlížejících. Zasažený se při pohledu na vlastní krev ječivě rozvřískal. Nálada davu se rázem změnila z podráždění na vražedný vztek. Lovcům lidí teď už nešlo o odměnu, ale jen o odplatu, a tak gardisté vytáhli meče. Všichni ostatní se náhle začali shánět po zbraních a do jednoho se obrátili na prince, zranitelně vystaveného mezi trámy. Arithon si uvědomil, že se dává svým protivníkům příliš všanc, a seskočil.

Jeho hák zasvištěl vzduchem a vynutil si na podlaze místo. Okamžitě, jak Arithon dopadl, se na něho vrhli dva muži s meči. Nad křikem davu se rozezvonily výpady a kryty. Elaira se dívala, jak princ ukročil stranou a otočil se, aby si stoupl zády ke zdi. Tolik se soustředil na obranu, že si ani nevšiml, že stojí hned za dveřmi.

„U milosrdného Atha,“ vykřikl od krbu minstrel. „Z toho špajzu někdo vyleze a probodne ho!“

Elaira se okamžitě otočila a vyděšeně pohlédla na barda. „Ten vchod vede do kuchyně, tam vzadu?“ Když bard znepokojeně přikývl, udělala znamení proti zklamané důvěře a požádala úplně neznámého člověka o pomoc. „Odveďte ode mě pozornost.“

Minstrel v šarlatových šatech se úkolu zhostil mohutným výkřikem: „Ath buď s námi, za okny jsou barbaři!“

Hrstka útočníků se otočila od Arithona a okamžitě se nahrnula k oknům, aby se postavila novému nebezpečí. A ve chvíli, kdy vřava polevila, se vyděšená čarodějka soustředila na svůj drahokam. Dala dohromady kouzlo neviditelnosti a ztratila se.

Fyzicky Elaira nezmizela, jen kolem sebe vytvořila vrstvu, odrážející okolní borové obložení, potlučené cínové nádobí a popískovanou podlahu. Kdyby se kdokoliv ve vřavě, zuřící u Havranů, zastavil a podíval se jejím směrem, hned by ji odhalil. Právě nyní však byla pozornost všech obrácená všemi směry, jenom ne k ní. Čarodějka rychle proklouzla výčepem a bez povšimnutí se vyhnula převráceným stolům, rozlíceným skupinkám a hospodským děvčatům, která se tu plazila po čtyřech v zoufalé snaze zachránit hliněné nádobí.

Dorazila k bočním dveřím, aniž by ji někdo odhalil. Schovala se tam do stínu, sáhla si do záňadří a vytáhla bílý krystal, který měla na stříbrném řetízku kolem krku. Uchopila ho do dlaně a začala drmolit zaříkávadlo, aby mohla soustředit svou moc. Ruka se jí třásla. Stejně tak i hlas. Potlačila paniku, která se o ni pokoušela, a místo toho se pomodlila, aby si mladší čarodějka, hlídající její dráhu, nevybrala-právě tenhle okamžik k tomu, aby ji vyhledala. Hned vzápětí přidala ještě prosbu, aby neměl nikdo pozornosti nazbyt a všichni se soustředili jen na Arithonův míhající se hák. S nehoráznou lehkomyslností svou soustředěnou energii Elaira vtělila do hrubé runy uzavírání.

Mezi závěsy dveří za Arithonovými zády přeskočily drobné fialové jiskry. Východ byl uzavřen. Vzápětí už se Elaira hnala téměř bez dechu kuchyní. Razila si cestu mezi kuchaři a pomocníky. Uskočila před kýmsi, kdo mával nožem u grilu, vyškubla se dalšímu, potom zakopla o polici se sladkostmi a proklopýtala sprškou padajících zákusků, přičemž vytrhla z mísy opodál váleček na nudle. Než ji mohl kdokoli z personálu kuchyně chytit, vyrazila Elaira do spíže a cestou za sebou trousila mouku. Poprask za ní se neustále stupňoval. Téměř na dosah svého cíle pro sebe zašeptala: „U Atha, zastav! Tam venku se to řeže, copak to neslyšíš?“

Pak loktem odhrnula věnec cibule a stanula před úzkými dveřmi do nálevny. Ozývaly se odtamtud výhružné výkřiky a tlumené rány. Elaira vydechla a uklidnila se. S’falennský princ ještě stále ze všech sil bojoval o život. Dřevo pod jejími dlaněmi se otřásalo řinčením zbraní, pak zaslechla dopadnout na zem čísi tělo a poté se ozvala tlumená nadávka. Nadzdvihla závoru, připravila si ukradený váleček a potom se slabým vystrašeným zakňouráním sejmula z veřejí svoje ochranné kouzlo.

Dveře se s bouchnutím rozletěly a porazily Elairu zpátky do chodby. Arithon je totiž rozrazil ramenem, zatlačen dozadu ránou, kterou odrazil jenom o vlásek. Ostří meče přeťalo provázek a na pět mužů, kteří tlačili prince stále dál a dál, se sesypala cibule. Jejich dychtivost jim tížila zbraně a paradoxně tak Arithonovi pomáhala. Hák na nádobí už ránám dávno podlehl a princ se teď už bránil jen zbytkem držáku. Elaira znovu nabyla rovnováhu a stáhla se do ústraní, neboť se mezitím boj přesunul do špižírny úplně. Bolestivě se odírala o rohy polic a sledovala nepříčetné obličeje, míhající se zbraně a Arithonovu precizní stísněnou obranu. Potom sevřela pevně svůj drahokam, až se jí bolestivě zaryl do dlaně, a udeřila válečkem na nudle korunního prince do černých vlasů.

Ten klesl na kolena se šokovaným výrazem ve vytřeštěných očích. Chvíli se zdálo, že se chce rozesmát, ale vzápětí mu kouzlo, kterým ho Elaira ochromila, zastřelo vědomí. Složil se čarodějce k nohám. Skočila před něj, odhodlaná za každou cenu podstoupit další nebezpečí. Krystal ji pálil v dlani, jak znovu sbírala své síly. Rozvinula svou chvatně vytvořenou síť kouzel a ta se napjala, aby zastavila dav, který se užuž chystal bezvládného nepřítele dorazit.

„Stát!“ zakřičela Elaira jasným hlasem. „Ten patří mně. Já jsem ho dostala.“

Útočníci v první řadě se překvapeně zarazili a všechny rudé, zpocené obličeje plály vztekem. Ostří mečů se leskla pod stále ještě vražedným úhlem. Elaira se před hradbou namířených zbraní roztřásla, ale zastrašit se nedala. Kdyby však dokázal jenom jediný člověk z davu ovládnout svůj vztek a podíval se pořádně, rázem by všichni věděli, že Elaira ve skutečnosti není ona zmalovaná děvka, jejíž vizáž jí propůjčila kouzla.

Vzájemná nenávist však byla v celém Erdane vkořeněná nesmírně hluboko.

Ti nejzuřivější, kteří byli zaskočeni náhlým výstupem ženy a vyburcovaní adrenalinem, se dali ovládnout nejlépe. Elaiřina matoucí síť se stáhla kolem jejich rozhořčení a vytvořila tak prostředí příhodné k proměně. Muži se najednou dívali na prince za jejími koleny jaksi zaskočeně. Už si nevzpomínali na barbarského vetřelce, viděli jen otrapu, který tu někoho urazil.

Odvrátit hrstku těch, kteří utrpěli nějaké zranění, už bylo horší. Někteří z nich se tlačili dopředu a mávali ulomenými nohami od židlí, hodně lidí mělo ještě stále v rukou nože a chlapík, který předtím spadl z trámu, sebevědomě a odhodlaně hulákal. Zpocená Elaira se pokusila svůj vliv ještě zesílit. Jemné předivo její iluze se však jen ztenčilo a napjalo až k prasknutí. Na víc už neměla sílu.

V beznadějné situaci, kdy jí už nemohl pomoci nikdo, se pomalu smiřovala s porážkou. Nenávist, pramenící z minulosti, která Erdane stále ještě zmítala, ukončí její život i život prince, kterého se tak nerozvážně snažila zachránit.

Pak, jako zázrak, nabídl řešení minstrelův hlas. „Tak ho nechte té štětce a hotovo! Sám Dharkaron ví, že by se z něj poblilo i prase. Stejně od něj chytne syfla, aby si ho dobře pamatovala.“

Posměšek vzbudil u několika lidí smích.

„Do Sithaer,“ připojila se Elaira, když našla i navzdory své hrůze a ochabující vládě nad dvěma kouzly dostatečně znechucený tón. „Nebude to moje postel, co mu nabídnu!“

Ošlehaný kapitán, jenž stál vpředu, se hurónsky rozchechtal. „Tak jí ho nechte!“ pravil. „Ta mu beztak dá co proto.“ Promnul si pohmožděné rameno a pak zastrčil meč do pochvy. Vojáci kolem něj se začali se smíchem odvracet. Lovci lidí nerozhodně přešlapovali na místě a Elaira s ulehčením chytila dveře oddělující špižírnu od kuchyně a zabouchla je. Kvůli personálu kuchyně, který na ni civěl z míst, kterými předtím prchala, ještě dloubla svou bezvládnou oběť do žeber a spustila vyčítavou litanii.

„Ať si na tebe Daelion pořádně posvítí za to, co jseš zač! Ty jeden budižkničemu, ještě se jednou opovaž chlastat za mý těžce vydřený prachy!“

V tu chvíli zasáhl kuchař a zatřásl Elaiře ramenem. „Tak hele, jestli si to s ním chceš vyřizovat, tak měj trochu slitování s náma a udělej to někde jinde.“

Čarodějka se na něj vztekle osopila: „A jak asi, když mi tady leží mezi cibulema, úplně našrot?“

Máchla rukou s válečkem, přičemž málem srazila řadu plechovek. Kuchař jí ho vytrhl, otočil svou umaštěnou ofinu k personálu a vyštěkl, aby bezvládného chlapa, na kterého ječí šílená ženská, vzali a vyhodili ven.

Pomocníci se jenom ušklíbli a jali se vykonávat rozkaz. Uchopili Arithona v podpaží, protáhli ho rozsypanou moukou a mastnotou z nádobí a prohodili dveřmi, jež vedly dozadu za krčmu.

Elaira je následovala a přitom hulákala nadávky. Jejich intenzita se ještě zdvojnásobila, když zjistila, že její těžce vybojovanou kořist hodili rovnou do hromady zbytků z kuchyně.

Zaječela na rychle se zavírající dveře: „Ať vás Dharkaron, vy hajzlové, teď mu ještě budu prát ty zasviněný hadry!“ Dveře se s prásknutím zabouchly a hned nato závora zapadla s nevlídným, neoblomným klapnutím na své místo.

Elaira se celá roztřesená sesula na zem.

V uličce za hospodou byla tma a sychravo. Čarodějka, jíž mráz pronikal až na kost, mezi zuby zhluboka vtáhla vzduch a taktak že se nepozvracela, poněvadž nasála odporný puch odpadků. „U pěti koní Dharkarona a do Sithaer,“ zamumlála k tělu ležícímu u jejích nohou. „Co s tebou asi tak teď budu dělat?“

Princ, bezvládně roztažený mezi povadlou mrkví, z bezvědomí zasténal. Potom se z boku ze stínu ozval vyrovnaný hlas: „Kde myslíš, že by byl v bezpečí?“

Elaira se vyděšeně otočila a zajíkla se. Z neznámého se vyklubal zpěvák, opírající se o zeď uličky, s princovým zachráněným pláštěm přehozeným přes ruku. Rychle se pousmál, aby ji uklidnil. „Nejspíš jsi mu tam zachránila život. Radši by ti měl poděkovat za to, jak jsi kvůli němu riskovala. Když to neudělá, tak mu zpřerážej všechny prsty a pak mu řekni, že jsem ti to dovolil.“

Elaiře se roztřásla kolena úlevou, takže se opřela o dveře. „Vy toho muže znáte?“

„Ano. My dva se známe.“ Bard si začal razit cestu kompostem a pak se sehnul, aby ohledal bezvládně ležící tělo. Když nenašel žádné vážnější zranění, spokojeně mlaskl jazykem. „Tak, kam bys ho chtěla schovat? Nebo mu snad věříš natolik, že bys ho nechala, ať se tady sám probudí a třeba se zase do něčeho namočí?“

Elaira se rychle zamyslela. „Tak na seník, prosím vás.“ Vzhledem k tomu, že se brány města vždy při západu slunce zavíraly, dalo se předpokládat, že už do hospody před rozbřeskem nedorazí nikdo na koni ani z ní nebude nikdo odjíždět. Podkoní budou popíjet a ostatní nejspíš spát.

„Dobrá,“ přisvědčil bard. „Tak mi ho pomoz zvednout, než vevnitř nějakýmu buranovi dojde, že jsem se nevytratil jen proto, abych si odskočil.“

* * *

Ve vzduchu na seníku nad dvorem hostince visela těžká vůně sena a bylo zde teplo z kurýrských a povoznických koní dole ve stáji. Elaira, ukrytá v mezeře mezi senem a severní zdí bez oken a s Arithonem roztaženým u nohou, se sehnula ke kbelíku a vyždímala pruh látky, utržený v nouzi z lemu pastýřského pláště. Ve slabém světle svého krystalu lehce stírala z princovy tváře s nezaměnitelnými s’ffalennskými rysy zaschlou špínu a pot. Až po chvíli objevila v jeho vlasech krev. Zela tam rána od válečku na nudle.

Znepokojeně se kousla do rtu. Určitě ho neudeřila tak silně. V bezvědomí byl stále ještě kvůli jejímu ochromovacímu kouzlu, a ne kvůli ráně do hlavy, která měla její lehkovážná kouzla zamaskovat.

Proč se tedy tak zdráhala kouzlo sejmout?

Elaira se zadívala na strnulý obličej, jehož ostře řezané rysy nezměkly ani ve slabé záři krystalu. Cítila pod rukama jeho napjatou sílu, sílu drobného, nepříliš urostlého muže, jehož bylo tak jednoduché podcenit. To, jak zacházel se svými protivníky a s hákem na nádobí, dokázalo, že mu násilí není zdaleka cizí. A čerstvé jizvy kolem zápěstí ji utvrzovaly v dojmu, že měl tento muž se zdejší královskou linií společného jen pramálo. Jeho minulost a osobnost vůbec byla nesmírně odlišná. Dokonce ani nevyrůstal na Atheře.

Podvědomá dedukce, pramenící i z toho, že vyrostla mezi Koriani, ji značně znervózněla. To, že sem prince vzala, a ještě k tomu sama, byla pěkná hloupost. I v bezvědomí budil dojem muže s nevypočitatelným úsudkem a nebezpečně rychlým jednáním. To, co ho při vstupu k Havranům tak vyvedlo z míry, muselo pramenit ještě z něčeho většího než ze znesvěcené královské zástavy. Vůbec nečekal, že by ho někdo napadl. Až se Arithon, nejvyšší princ Rathainu, probudí, bude určitě přímo královsky, nepříčetně zuřit. Elaira mu oprašovala mouku z jakoby zázrakem nezraněných kloubů na ruce. Princovy prsty se zdály příliš ušlechtilé na to, že by se měly ohánět hákem na nádobí. Odhodila hadr bokem, jako by se o něj spálila. Lajdácká čarodějka hlídající dráhu ji ještě stále nevyhledala a, co bylo ještě horší, Elaira neměla ani tušení, co si počne s tímhle mužem, až ho bude muset vzbudit.

Když ona chvíle nejistoty nadešla, Arithon sebou zavrtěl. Než korunní princ nejvyššího královského rodu přišel k sobě a posadil se, stačila Elaira pouze zpanikařit.

Princ okamžitě zkřivil obličej bolestí. Zvedl ruku, sáhl si na nateklou ránu na hlavě a podíval se na Elairu. „Před kterým Kolem jsi mě to zachránila? Pána osudu Daeliona, nebo z Dharkaronova kočáru? Je mi, jako by mne převálcoval trest od Nejmocnějšího.“

„Jak můžeš bejt tak naprosto a nepředstavitelně zabedněnej?!“ vybuchla Elaira. Proklatě, vždyť on se jí smál! „Mohli tě tam zabít, a kvůli čemu?“

Arithon spustil ruku, uviděl krev a zamyšleně se natáhl po hadru, který předtím odhodila. Poskládal roztřepené okraje pečlivě na sebe a přitiskl si obvaz na ránu. „Tak to je otázka, na kterou bys mohla odpovědět ty mně.“

„U Dharkarona, Athova mstitele!“ – Elaira začínala zuřit. „Tohle je Erdane! A ty máš přízvuk jako barbar. A všichni lovci lidí se scházejí u Havranů!“

Arithon se klidně zeptal: „A co za lidi vlastně loví tihleti lovci?“

Jeho dotaz však nepramenil z drzosti. Elaira, kterou pomalu přemáhal nevěřící údiv, se zeptala: „On ti to Asandir ještě neřekl? U uprchlých hraběcích potomků se vyplácí jejich váha ve zlatě. Za někoho urozené krve polovinu a za cokoliv, co by nějak souviselo s princem, nejspíš všechny drahokamy starostovejch boubelatejch dcerušek.“

Arithon se zapřel loktem do slámy a ovázal si pruh látky kolem hlavy. „A ty tady víš o nějakých princích?“

Elaira ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. „To mi chceš říct, že nevíš, kdo jsi?“

Dostalo se jí uštěpačné odpovědi. „Myslel jsem, že vím. Změnilo se zatím něco?“

„To ne.“ Elaira sepjala ruce před obličejem. Tohle byla hra pro dva. „Vaše Veličenstvo, vy jste Teir‘s’Ffalenn, princ a právoplatný dědic koruny Rathainu. Tahle pompézní slova znamenají, že jsi syn jednoho z králů staré krve. V Erdane a v přilehlým okolí by dal každej chlap, co se udrží na nohách, svoje nejstarší děcko za to, aby tě mohl jako první stáhnout z kůže a rozčtvrtit.“

Zarazil ji zvuk, něco mezi zajíknutím a zalapáním po dechu.

Elaira vzhlédla a spatřila, že Arithonovi ruka podklesla a hlava mu padla dozadu. Ve tváři pod havraními vlasy se zračilo hluboké překvapení.

Neutahoval si z ní. Jenom mu to předtím nikdo neřekl. A to ještě zdaleka nebylo všechno. Elaira ucítila, jak se kolem jeho těla vytváří nějakým záhadným způsobem aktivovaná korona síly, nepochybně Asandirova. Ve zlomku vteřiny si uvědomila, že síla, která potlačovala Arithonovu vůli, byla vlastně důmyslně nastražené pouto. Vzápětí pomohlo princi to, co mu před chvílí sdělila, najít v tomto poutu skulinku. Potom už jen využil svého výcviku a poutající kouzlo povolilo.

Vzduch prořízla rána, podobná elektrickému výboji. Poté se Arithon rozzuřil. S nepříčetným vztekem upíral pohled do prázdna. „Teir‘s‘Ffalenn,“ pronesl nepřítomně. Jeho paravianština byla zcela čistá a výraz, který opakoval, znamenal v překladu „následník trůnu“. V záři drahokamu vypadal umolousaný hadr kolem jeho hlavy jako koruna. „A teď mi řekni něco o tom Rathainu.“

Jeho příkaz nebylo možné odmítnout. Elaira se rozhodla ani to nezkoušet, neboť se bála, aby se znovu nerozčílil.

„Pod Rathain, jehož vládce kdysi sídlil v Ithamonu, patřilo pět knížectví na severozápadě kontinentu,“ pokrčila nešťastně rameny. „A od té doby, co předali Paraviané vládu nad Atherou lidem, byl král, kterýho korunovalo Bratrstvo, vždycky, a to bez výjimky, s’Ffalenn.“

Arithon se převalil, ovšem ne zase tak rychle, aby zakryl fakt, že sebou ve skutečnosti vyděšeně škubl. Strhl si obvaz z hlavy, jako by byl z kovu a tížil ho, a úzkost ho přinutila k sarkastické odpovědi. „Už mi nic neříkej. Rathainští se potýkají s bídou a se sváry a Ithamon je v troskách.“

Měl do posledního detailu pravdu, ale roztřesená Elaira nebyla tak hloupá, aby to přiznala. Musel přece existovat důvod, proč Asandir tyto informace před princem skrýval.

Arithon se zvedl ze slámy. Rozrušenými kroky měřil seník a občas pod ním zasténalo prkno. Posléze se otočil se zoufalstvím v hlase, ostrým jako vytasený meč. „A co Lysaer?“

Elaira se pokusila o lehkovážný tón. „No, na toho čeká království taky. Vlastně v něm teď zrovna sedíme.“

„Á,“ nadzvedl Arithon obočí. „Ta vlajka u Havranů. Že by příčinou Asandirovy mlčenlivosti byl právě ten nepříliš vřelý vztah ke královské krvi?“

Čarodějka se měla na pozoru, aby nevyvolala další, ještě odvážnější domněnky, a přikývla na souhlas. Sledovala, jak se s tím vším s’ffalennský princ vyrovnává, a přemítala, co všechno vlastně způsobila. Arithonovu nervozitu zatím vystřídala jízlivost.

„Třeba bych toto fiasko mohl před Asandirem utajit,“ odpověděl jí na tu nejtíživější myšlenku, při níž se právě kousala do rtu.

Elaira vytřeštila oči. „Ty?“ U milosrdného Atha, cožpak nepoznal nesmírnou sílu skrývající se v kouzlu, které mu pomohla jen čirou náhodou překonat? „Jak? Zbláznil ses?“

Arithon naklonil hlavu přesně směrem k Havranům, přestože zeď, před níž stáli, neměla okna. „Holka, jak ses vlastně dostala přes tu nálevnu?“

Elaira si sáhla ke krku a ztlumila světlo drahokamu právě včas, aby skryla svůj výraz. Prve v hospodě, když byl plně zabrán bojem, její kouzlo přece prohlédnout nemohl.

Potmě na tváři ucítila závan vzduchu. Arithon zase začal nervózně přecházet a přitom ze sebe chrlil: „Asandira by nikdy nenapadlo, že bych mohl tak silný blok zlomit.“ Zašustila sláma, jak silně gestikuloval, možná díky vzpomínkám na předchozí trápení. „Při fúriích Sithaer, ale snažil jsem se ho zlomit dost dlouho. Problém byl v tom, že když jsem se o to snažil moc silně, tak jsem ztratil vědomí.“

Elaira zbledla, poněvadž si uvědomila, že jeho zaváhání v hospodě měla na svědomí vlajka ve výčepu. „Kdoví proč ti to vlastně ten čaroděj neřekl?“

Na zápěstí se jí sevřely ruce a zrádně jemný stisk jí stáhl prsty z drahokamu. Světlo se znovu rozzářilo a odhalilo Arithona klečícího na koleně před ní, výraz zuřivého vzteku na tváři. „Protože jsem o všech těch břemenech, co je s nimi ten trůn spojen, neměl ani tušení!“

Pak jí ruku pustil a odtáhl se, jako by vycítil, že by mohla díky svému Koriani vnímání jeho současného stavu využít. „Spousta králů má svázané ruce. Jenomže kvůli čemu? Aby mohli nakrmit hladovějící? To těžko, protože hladovějící se nakrmí sami, i když si jich nikdo všímat nebude. Ne. Špatný král si svou důležitost vychutnává. Dobrý svou funkci proklíná. Celý život potlačuje drobná spiknutí, a to jenom proto, aby se stala jeho moc nástrojem těch, co jsou nenasytní.“

Elaira vzhlédla do zelených očí a naléhavost jejich pohledu ji trochu vyděsila. Přesto namítla: „Lysaer by asi řekl, že se dá uspokojení najít v důsledné spravedlnosti.“

Arithon si s naléhavým gestem stoupl. „Prázdné fráze nikoho nespasí, děvče. Na uspokojení je pěkného jenom moc málo a spravedlnost nikoho radostí neodmění.“ Nechal ruce klesnout a ztišil hlas téměř do šepotu. „Jak by ti řekl Šarlatový Felirin.“

Mluvil o minstrelovi od Havranů, který mu pomáhal při jeho útěku.

Elaira, která nepřijala žádnou z jeho dosavadních výmluv, dospěla k vlastnímu názoru. Arithon se nějak vymanil z doprovodu čaroděje a vyrazil ztropit výtržnost do ulic Erdane. Možná nevěděl o místní zášti a možná ho to ani nezajímalo. Jeho divoká povaha byla natolik spletitá, že se v něm těžko mohl někdo vyznat.

V typicky náhlé změně nálady dokázal téměř vzápětí vykouzlit uctivý pohled. „Jsem tvým dlužníkem, slečno čarodějko. Patrnější mne ušetřila značně nešetrného zacházení, a za to ti patří mé díky. Doufám, že ti svou vděčnost jednou prokážu.“

Což bylo pěkně řečeno, a také upřímně, ovšem ne zcela to vystihovalo situaci. „Vždyť jsem ti zachránila život,“ řekla nepokrytě Elaira ve snaze otřást jeho samolibostí.

Zadíval se na ni, v poničených šatech, s mírně znaveným obličejem a s tichou výčitkou v očích. Předtím nebyl tak úplně beze zbraně. Hák na nádobí hrál pramalou roli, poněvadž Arithon měl stále ještě v záloze svůj výcvik i moc nad stíny. Elaira si s úlevou uvědomila, že se neobrátil zády ke vchodu do spíže náhodou, nýbrž pouze kvůli efektnímu dojmu.

Protože začala na jeho zatvrzelost pomalu přistupovat, potlačila smích. „Takže jsi mířil do hnoje tak jako tak?“

Arithon se usmál. „Podle toho, jak k tomu nakonec došlo, tak ano. Máš kde spát? Rád bych tě viděl někde v bezpečí.“

„Ale co, o mě nejde,“ opáčila Elaira. Do očí jí vhrkly slzy. Doufala, že za to může jen seno. „V tomhle městě přece hrozí nebezpečí tobě.“

„To mi hrozí v každém městě.“ Vládce Stínu jí vzdal hold poklonou. „Neměla by ses trápit věcmi, kterými jsem příliš líný trápit se sám.“

„To bude přesně ten problém.“ Nechala ho vzít ji za ruku a zvednout ji na nohy. Tiskl jí ruku až přehnaně silně, a také se zdálo, že její prsty pouští jaksi zdráhavě.

Řekla: „Já cestu najdu. Otázka je, jestli to zvládneš ty.“ A to neměla na mysli krycí kouzla domku věštkyně, v němž bydlel.

Její mnohoznačná poznámka mu neunikla. „Asandir ví, že jsem se šel projít na vzduch.“ Rozmrzele se zatvářil při pohledu na páchnoucí skvrny na svých šatech. „V uličce u Enithen Tuer je takto odporně páchnoucích louží hned několik. A spousta záludných překážek. Když už má někdo sklony ztrácet vědomí, tak se může lehce stát, že skončí na zemi.“

Natáhl paži a začal jí útlou rukou vytahovat z vlasů stébla slámy. Právě v tomto okamžiku, když už Elaira nepředstírala vůbec nic, narazila na její přítomnost bezohledně nejmladší čarodějka na hlídce dráhy.

Elaira ztuhla, jak se přes ni přehnalo vědomí její vzdálené kolegyně a poznalo ji, a vzápětí učinila podrážděný výpad. Ucítila bolestivý zpětný náraz. „U fúrií Sithaer, teď ne!“ Své rozhořčení završila Elaira ještě patřičně hrubým výrazem.

Zaskočený Arithon o krok ustoupil. „Co prosím?“

„To nebylo na tebe,“ ujistila ho Elaira, soustředíc se na svou odpověď jenom zpola. Evidentně existovaly ještě větší prohřešky, než byly návštěvy čarodějů Bratrstva či dokonce karetní hry s dětinskými věštci nevalné pověsti. Podle reakce, kterou Elaira ucítila, si byla téměř jistá, že rozmluvy s princi na seníku po půlnoci mezi takové přestupky bezpochyby patří. Vysvětlování její nepříjemné situace by však zabralo až příliš mnoho času. „Mám totiž ještě svůj průšvih, ze kterýho se musím vykroutit – svou vlastní verzi setkání s Asandirem.“

Arithon se usmál a diskrétně se rozplynul ve tmě. „Pak doporučuji vytáčky a rychlé, měkké přistání na hnoji.“

Slyšela, jak se jeho lehké kroky zastavily u žebříku.

„Sbohem, slečno čarodějko.“ Potom zmizel a ji zanechal o samotě, přičemž ji postavil před ještě větší dilema, než jakého se jí dostalo u Enithen Tuer.

Strážce Mirthlvain

Mirthlvainský močál, který spočíval jako kotel čarodějky mezi rozeklanými hřebeny Tiriackých hor a severním břehem jezera Methlas, byl místem, kam by dobrovolně nezavítali ani ti nejodvážnější. Mezi ostrůvky špičatého rákosí chovala pod příkrovem mlžného oparu ve svých bahnitých hlubinách děsivé věci jezera, která nedokázalo bezpečně obehnat zdmi ani úsilí dvou civilizací. I navzdory tomu se sem však kdosi odvážil vstoupit po chatrné stezce, jež zbyla z prastarého a dávno už rozpadlého mola. Ať už měli čarodějové Bratrstva od nástupu Věčné mlhy práce sebevíc, Mirthlvainský močál nezůstal bez dozoru ani na okamžik.

Čaroděj Verrain si na vratké stezce přidřepl a opřel se lokty o kolena. U nohou mu ležel zmuchlaný plášť barvy rzi a krk mu lemovaly dlouhé světlé vlasy, poseté kapkami srážející se vlhkosti. Setrval v této pozici dlouho bez hnutí – velké, šikovné ruce s jizvami po dávných zraněních sevřené na podobně poničené holi.

O podemletou stěnu stezky zašplouchaly drobné vlnky, vyvolané čímsi, co se ukrývalo v neproniknutelné hloubce, a poté hladina opět znehybněla. Verrainovo obočí rozdělila vráska a jeden jeho bělostný kloub sebou slabě škubl. Černé oči pozorně sledovaly ještě černější vodu a v obou se skrývalo cosi zlověstného.

Mlhou potažená obloha odrážející se v jezírku se slabě zachvěla, jako by z bahna dole uniklo několik bublin. Na hladině se však neobjevila ani jedna. Verrain sešpulil rty, které bývaly kdysi dávno potěšením poběhlic v hospodách v celém Daenfalu. Nechal jednu ruku sklouznout z hole a pomalu, obezřetně ji natáhl nad jezírko.

Promluvil s přízvukem patřícím minulosti stejně jako ona děvčata, která byla všechna už šest století po smrti. „Zjev se, sémě methuri.“

Poté ruku sevřel v pěst. Proud uvolněné síly si lehce prorazil cestu do zešeřelých hlubin.

Vlnky vystřídal zpěněný vír, načež hladinu prořízl ocas tenký jako bič, švihl sebou ze strany na stranu a zmizel. „Ale ne,“ řekl zamyšleně Verrain. „Mně jen tak lehce neunikneš.“ Procedil mezi zuby slovo, jež sňalo dosavadní zábrany, a jeho síla jako šíp vyrazila šerem za zvířetem, které kličkovalo střemhlav dolů v zoufalém útěku.

Z hlubin se vyvalilo bahno. Potom se rašelina rozbouřila a rozlétla se všude kolem, protože hladinu rozčíslo cosi hadovitého tvaru. Byl to úzký had s charakteristickou klínovitou hlavou, jakou mají zmije. Oči, které plaz zabodl do svého přemožitele, byly jasně červené jako drahokamy a plné neskrývané nenávisti.

Čaroděj se jeho pohledu ubránil. Přestože si byl vědom toho, že na něj může zmítající se had okamžitě zaútočit, načrtl do vzduchu znamení. Jeho prst za sebou ve vzduchu zanechával tetelící se stopu.

Had zůstal při pohledu na ochranné znamení jako přikován, zatímco Verrain, dřepící na patách sešlapaných bot bez jakéhokoliv talismanu nebo úskoku v záloze, podvolil svou mysl síle. Dlaně se mu slabě rozzářily. Uchopil energii, jako by to byla hmota, a zkroutil ji do provazce. Had syčel a zápasil s ochranným kouzlem, které ho drželo na místě, a jeho ocas bičoval sprškami vody spletité porosty rákosí.

Verrainovi vyvstal na čele pot. Teď už rychleji upletly jeho prsty z provazce síly smyčku, kterou navlékl zvířeti, bičujícímu vodu.

Jezírko explodovalo a voda se rozlétla všude kolem. Had, na svůj druh nezvykle hlasitý, se rozkřičel jako králík, jak se kouzlo sevřelo nad smyčkami jeho těla.

Začal se svíjet a Verraina zasvrběla šíje. Zabránil hadovi v pokusu ponořit se. Plaz se rozkřičel znovu. Verrain pokrčil nos před výpary linoucími se ze zpěněné vody. Soustředěním celý zachmuřený se zapřel, jako by chtěl zasadit ránu, a potom uvolnil zbytek energie, již nashromáždil během nehybných hodin čekání.

Jemně utkaná kouzla se rozzářila. Smyčky hadova těla se vmžiku rozmotaly a jeho křik ustal, jako když utne. Poslední reflexivní křeč ho vymrštila na celou jeho délku z močálu a pak spadl bezvládně dolů.

Verrain se chopil hole. Se zručností šermíře ji prostrčil jednou bezvládnou smyčkou hadova těla, než se mu mohlo ponořit z dohledu. Zkušeným švihem vymrštil hada z jezírka. Zmáčené, přes metr dlouhé tělo dopadlo s plácnutím na mechem porostlé kameny.

Hadovo tělo, nyní vystavené na odiv, se černě lesklo. Po celé délce páteře se táhla klikatá čára. Verrain obrátil hlavu hada z profilu. Oči měl plaz štěrbinovité jako kočka. Za hlavou měl na spodní části těla bílý kosočtverec. Zbytek břicha byl černý. Verrain hadovi rozevřel čelisti a z dásní vyklouzly jedové zuby. Ukápl z nich jed, bez zápachu a křišťálově čistý. Kapka, která dopadla na kámen, však po sobě zanechala vyleptanou, dýmající stopu.

Verrain se stáhl z dosahu výparů. Jeho výrazná ústa už postrádala jakýkoliv náznak toho, že by se kdy vůbec usmál. Čekal, že had bude nějakého neznámého druhu. Tato stvoření, zmutovaná v dávných dobách na hostitele pro methuri neboli duchy nenávisti, se mezi sebou neustále úspěšně křížila. Přestože Bratrstvo sedmi vyhladilo poslední z těchto iyatům příbuzných parazitů už před pěti tisíci lety, plodil Mirthlvainský močál neúnavně další křížence.

Meth-hadů s kosočtvercem na krku tak vznikala spousta druhů, od naprosto neškodných až po smrtelně jedovaté. U toho, kterého Verrain tak lehkomyslně chytil, ani zdaleka neočekával, že by mohl být nositelem jedu cierl-ankeshed. Otřásl se při pomyšlení na nebezpečí, které mu hrozilo, když hada paralyzoval pomocí jména holýma rukama. Podklesla mu kolena, opřel se o hůl a děkoval Athu stvořiteli, že se mu nic nestalo a že ještě stojí na nohou.

Jen pouhý dotek tohoto nejnebezpečnějšího z jedů na kůži způsoboval selhání nervů a agónii končící paralýzou. Jeho tělo tady teď mohlo ležet na stezce celé dny, než by z něj konečně vyprchal život.

Verrain se zamračil, neboť od Sethvira věděl, jak Bratrstvo vyčerpává povstání Khadrimů a vývoj proroctví západní Brány. Jeho objev nikoho nepotěší. Cierl-ankeshed bylo nebezpečí, které už čarodějové považovali za zažehnané.

Čaroděj, který byl strážcem Mirthlvain, najednou pocítil únavu a narovnal se. Vytřepal hnědočervený plášť, zvedl hůl a shodil mrtvého hada ze stezky. Mršina dopadla s cáknutím do vody, ale nepotopila se. Už když Verrain odcházel opatrnými kroky po vratkých kamenech stezky, inkoustově černá voda za jeho zády se začala vařit, jak se už tlačili saprofágové jeden přes druhého v horečnaté snaze nasytit se meth-hadovými zbytky.

Výjevy

Ve městě jménem Hradní mys klesá z oblohy, zahalené mlhou, havran a přistává na rameni čaroděje, který je v černém a jehož tmavé, smutné oči se zdají být ještě temnější ve stínu klobouku se širokou střechou, lemovanou stříbrným vzorem…

* * *

Jižně odtud, pod pobořenými fialami bývalého hraběcího sídla, předává čarodějka z hlídky zprávu Nejvyšší, že Elaira svou nepovolenou návštěvu Erdane završila tajnou schůzkou s princem na seníku hospody…

* * *

Sethvir – čaroděj a archivář ve věži Althain – Asandirovi, tou dobou u Enithen Tuer: „Camris projděte rychle. Nebezpečí! V Mirthlvainském močálu potvrzen výskyt migrujícího druhu meth-hadů s jedem cierl-ankeshed…“

VII. SOUTĚSKA ORLAN

Ráno po Arithonově výletu ke Čtyřem havranům vyzvedl Asandir koně z kovárny, kam je předtím přemístil, a pak vytáhl Dakara stále ještě s kocovinou z bordelu, kam se uchýlil na noc. O tom, zda byl Šílený věštec střízlivý natolik, aby si vůbec užil děvku, v jejíž posteli se vyhříval, se dalo rozhodně pochybovat. Rozhodně v sedle seděl značně nakřivo. Přitom to však nevypadalo, že by nepříjemné pocity, které mu narušovaly rovnováhu, nějak zmírnily příval jeho protestů.

„Až projdu pod Kolem, tak mně bude Dharkaron Mstitel připadat jako anděl milosrdenství.“ Zavěsil si otěže za loket, kolébal hlavou ze strany na stranu a s dlouholetou praxí obrátil své stížnosti k Asandirovi. „Vždyť jsi přece říkal, že budeme v Erdane ještě dva dny.“

Čaroděj odpověděl tak tiše, že to nikdo jiný nemohl zaslechnout. Účinek jeho slov na Dakara byl překvapující.

Tváře mu zbledly jako čerstvě napadaný sníh. Rázem se v sedle narovnal, škubnutím otočil své kobyle hlavu a už se hnal ulicí k bránám. Neunikl mu už ani jeden protest, a to ani když opustili Erdane a vyrazili k východu tempem, které slibovalo jeho kocovině ještě notně přitížit.

Lysaer se pro tentokrát zdržel jízlivých poznámek. Dobře věděl, že se jeho nevlastní bratr vykradl včera v noci sám ven, a mrzelo ho, že ho nevzal s sebou, takže se ani nemohl na nic vyptávat. Arithonův noční výlet zůstal bez vysvětlení. O tunice, kterou z něj podezřele bdělá Enithen Tuer strhla, aby ji ještě před úsvitem vyprala, nepadla ani zmínka. Asandir vypadal zamyšleně a podrážděně už od rozbřesku. Kdyby bylo Dakarovi do řeči, možná by ostatní varoval. U čaroděje Bratrstva věštila jakákoliv zamlklost problémy.

To Arithon měl k obavám důvod za jakýchkoliv okolností. Poté co se vyřešila záhada s jeho zablokovanou pamětí, zmizel z jeho chování odměřený tón. Když už teď věděl, co se skrývá za královskými povinnostmi, byl spíš opatrný než nedůvěřivý a věřil, že se najde příhodná chvíle a on bude moci Asandirovu nabídku odmítnout. Zatím jel po boku svého nevlastního bratra a ani jeho vzpurná klisna mu nebránila v tom, aby mu kladl jednu otázku za druhou. Lysaer to jen vítal. Vzhledem k tomu, že ho jinak ticho nutilo probírat se krutými ztrátami plynoucími z jeho vyhnanství, byly pro něj Arithonovy vtípky rozptýlením, které nemělo tak krátkého trvání jako setkání se spěchajícími kurýry a přecpanými farmářskými povozy. Jednou potkali dokonce i stádo špinavého dobytka, které hnali hulákající výrostci na trh.

Potom, stejně jako za Západní Lhotou, začaly farmářské usedlosti postupně řídnout, až vymizely docela. Po jednom dni poměrně rychlé jízdy už byla cesta naprosto neudržovaná a neobydlená. Kosodřevinová krajina Karmaku ustoupila lesnatým kopcům, lemovaným bystřinami. Mlhou se rozléhalo zurčení vody a v chladném vzduchu byl cítit přicházející sníh. Několikrát vyplašili z mlází vysokou. I když měli samci kapitální paroží, jejich zimní srst byla řídká a postrádala patřičný lesk. Laně byly i po letních pastvách značně hubené.

Plesnivé dědictví mlhy však poznamenalo více věcí než jen zvěř v lesích.

Po soumraku, možná díky chladu, se Asandir slitoval a obstaral pro ně pokoj v sešlém hostinci u cesty, který byl za lepších časů útulkem udržovaným uctívači Atha.

„Co se s nimi stalo?“ zeptal se Lysaer.

„Co se stane s jakýmkoli řádem věřících, když jejich spojení zanikne?“ Asandir se rozhodl nesvěřit svého skvělého hřebce odrbanému pacholkovi a teď se věnoval své podpěnce sám. „Příchod Desh-thiere vyštval z tohoto světa víc než jen sluneční svit. Spolu s Riathany zmizelo ochranné spojení.“

Potlačovaný smutek v jeho slovech již nepřipouštěl další otázky. Přestože byla vyřezávaná brána dosud nedotčená, moc ochranných kouzel se už z překrásných křivek okultních znaků vytratila. Ukázalo se, že podkroví hostince je doslova zamořené iyaty, což asi vysvětlovalo i zjevnou nouzi o hosty.

Když je čaroděj konečně vypudil, hodina už pokročila. Jídelna pod mohutnými, očouzenými trámy zela až skličující prázdnotou. Ačkoliv zde jejich přízvuk nikoho neprovokoval, dával si shrbený hostinský velký pozor, aby se k nim neotočil zády. Obsloužil nezvyklé hosty v úplné tichosti a jeho žena zatím zůstala schovaná v kuchyni.

Jídlo bylo bez chuti a příliš mastné. Lysaer se svého talíře téměř nedotkl. Arithon už na lodi zažil horší věci. Dakar se s utrápeným výrazem a s očima v sloup vzdal piva ve prospěch svařeného jablečného vína a pouze malé misky dušeného masa mdlé chuti. V chlebu nenašel žádné červy, tak ho snědl a stejně tak učinil i s Lysaerovou porcí. Pak od prázdného nádobí odkráčel do postele, o které tvrdil, že bude mít v přikrývkách vši a plíseň.

Povolení přesunout se na seník si tím ovšem nevysloužil. Snad z opatrnosti proseděl Asandir celou noc v chodbě, zády opřený o dveře.

„Zatvrzelý jako reformovanej kněz,“ podotkl soucitně Dakar k Arithonovi. Přesto však byl Šílený věštec dost chytrý, než aby vyzvídal, zda čaroděj bdí proto, aby zabránil nezvedeným kouskům svého učedníka, či proto, že chtěl zamezit dalším výletům Vládce Stínu nebo zda prostě chtěl mít klid k přemýšlení. Dakar se rozplácl na zaprášenou matraci a následující záchvat kýchání po chvíli přešel v chrápání, které by zahanbilo i medvěda v zimním spánku.

Lysaer, snažící se vybrat kusy ledu ze džberu a zároveň přemoci svou depresi, pozoroval spícího věštce s pobavenou nechutí. „Kdyby to nebyl učedník čaroděje, byl by z něho skvělý dvorní šašek.“

„Jaká to kletba uvalená na prince,“ poznamenal Arithon z rohu, kde si pouze ve spodkách roztahoval na podlaze přikrývky. Ze štěrbiny nedaleko jeho nohy vycupital šváb. Arithon zvedl nohu, že ho rozšlápne, ale potom si to rozmyslel a nechal ho prchnout do bezpečí pod prkno podlahy. „Nemluvě o tom, že by tu každá princezna měla zadnici oštípanou domodra.“

Lysaer si šplíchl ledovou vodu na obličej, zalapal po dechu a začal tápat po košili, neboť to byl nejbližší kus látky, jenž byl zrovna po ruce. Na to, aby jim dal ručníky, byl hostinský moc lakomý. Princ si do nevlastního bratra rýpnul: „Koukám, že z tebe mládí mezi mágy udělalo cynika.“

Arithon, teď už napůl zabalený v přikrývkách, opáčil trochu polekaně: „Ale to vůbec ne.“

Lysaer položil hlavu do dlaní a do zmuchlané, mokré košile. Byl natolik dobrý politik, aby pochopil, že za vším stojí Arithonovo nešťastné dědictví Karthanu, a neuklidňoval ho ani fakt, že se cílem s’ffalennských podlých praktik stal nyní Asandir. Proto nenápadně změnil téma. „No, tebe ztráta vlastních blízkých zrovna dvakrát nermoutí.“

Jeden koutek Arithonových úst sebou zacukal. Po chvíli přešel jeho výraz do úsměvu. „Jestli je potřeba sdělovat si navzájem důvěrnosti, abych ti dokázal, že se pleteš, tak tam pro mě jedno děvče bylo. Nikdy jsem se ale nezasnoubil, na rozdíl od tebe. U muk Sithaer, vždyť jsem jí málem nedal ani pusu. Podle mě se bála mých stínů stejně, jako jsem se jí já bál říct, co k ní cítím.“

„Třeba k ní ještě najdeš cestu zpátky.“ Mezerami v okenicích truchlivě zahvízdal vítr a malou místností se prohnal průvan. Lysaera zamrazilo, načež pokrčil rameny. „Přinejmenším můžeme Asandira poprosit, ať nás vrátí na Dascen Elur, až tu Věčnou mlhu porazíme.“

„Ne.“ Arithon se odvrátil ke stěně, aby mu nebylo vidět do obličeje. „To neudělá, na to se můžeš zcela jistě spolehnout.“

„Ty jsi v Erdane na něco přišel, co?“ pravil Lysaer. Jeho zvídavá poznámka ale zůstala viset ve vzduchu nezodpovězena. Odmítnutý princ, vydaný napospas vlastním myšlenkám, proklel osud, jenž ho zavřel podle zvůle čaroděje v zatuchlém pokoji podřadného zájezdního hostince, protřepal mokrou košili a sfoukl svíčku.

* * *

O dva dny později dorazila Asandirova výprava ke Stojící bráně, a to kamennému útvaru, jehož přírodní oblouk se majestátně klenul nad cestou. Kentauři do obou kamenných sloupů, zvedajících se vedle cesty, vytesali v dávných dobách podobu dvojčat, která založila jejich královskou dynastii. Od oněch dob, do nichž lidská paměť ani nesahá, sváděla žula úspěšný boj s erozí – Králové Halmein a Adon stále čněli nad cestou, mohutné, majestátní přední nohy pozvednuté v mlze, a na jejich hřívou pokrytých zádech sváděl boj bronz, potažený měděnkou, s porostem lišejníku.

Každý smrtelník, jenž jejich stínem prošel, pocítil posvátnou úctu. Kroky koní se zde rozléhaly ozvěnou dávných věků, kdy byla země plná záře a Paraviané dávali vzniknout legendám. Za Stojící bránou začínalo stoupání k vysoko položené soutěsce Orlan, jediné cestě Thaldeinskými horami do Atainie a zemí na východě.

Od svržení králů však neprošel Stojící bránou ani za mrazů nadcházející zimy žádný pocestný nepozorován.

Výjimkou tedy nebyla ani Asandirova družinka, jak zjistil Arithon během přestávky, aby napojil svou klisnu na břehu rychle se ženoucí bystřiny.

Seděl v sedle, zachumlaný proti pronikavému větru, nohy měl vytažené ze třmenů a otěže téměř nedržel. Najednou klisna trhla hlavou vzhůru. Její jezdec neviděl, co ji tak vylekalo. Vlněná kápě pláště mu bránila ve výhledu a klisna zatím uskočila stranou a otočila se. Když jí zkušená práce s otěžemi zabránila vyrazit kupředu, ukročila, zastavila se a hlasitě zafrkala. Černě lemované uši jí trčely kupředu k zakrslé borovici, která se zmítala a praskala v poryvech větru.

Nic zvláštního se tam nehýbalo.

Přesto se však klisna – když ji Arithon pobídl – vzepřela a odmítla jít dál. Varován jejími bystřejšími smysly, vsunul nohy do třmenů a pohladil ji po krku, aby to vypadalo, jako že ji chlácholí. Přitom se soustředil a zaměřil na mlází své čarodějské vnímání.

Krčil se tam muž, bez hnutí, oblečený v krátké kožené kazajce a v kalhotách z vlčí kůže. Ošlehaný obličej mu přidával několik let navíc a zrzavé vlasy měl rozcuchané větrem. Z vědomí, které Arithon zachytil, byla cítit dravá potlačovaná agrese a tvrzená ocel. Několik dlouhých nožů a oštěp s násadou uprostřed omotanou koženým páskem.

Přestože obrátit se k houští zády, jako by ho odtamtud nikdo nesledoval, bylo vrcholně nepříjemné, pobídl Arithon klisnu důrazně kupředu. Jakmile mu kamenná cesta umožnila rychlejší krok, kopl koně do slabin a dohnal ostatní.

Dakar na Arithona úkosem pohlédl, když ho jeho klisna míjela. „Tak jaký bylo rande? Nebo sis byl zaplavat?“

„Ani jedno z toho,“ ušklíbl se na něj nenávistně Arithon. „Připomeň mně, ať tě dohodím jako garde nějakýmu žárlivýmu chlapečkovi.“

Rozzuřeného a zamračeného výrazu Šíleného věštce si už dál nevšímal a prolomil Asandirovo zahloubané mlčení. „Někdo nás sleduje.“

Čarodějův cvičený pohled zůstal upřený kupředu, jako by viděl až nad stezku, vinoucí se v mlze vzhůru mezi kamenitými úbočími. „To mě nepřekvapuje.“

Arithon, zasvěcený do citlivosti mágů, se zdržel nevhodných dotazů. Po chvilce se čarodějovy šedé oči odvrátily od toho, co prve pozorovaly. „Tohle je část cesty, které se měšťané bojí nejvíc. Tady mají hlídky rody, které vládly v Camris před povstáním. Kdybychom byli karavana vezoucí kovy nebo látky, potřebovali bychom zcela jistě ozbrojený doprovod. My jsme se ve městě nenarodili, takže se nemáme čeho bát.“

„A rodům z Camris vládl král Tysanu?“ zeptal se Arithon. Asandir na něj vrhl nepřítomný pohled. „Hrabata z Erdane mu přísahala věrnost. Na to jejich potomci zcela určitě nezapomněli.“

Arithon, jehož zdánlivě nevnímající čaroděj nezmátl, přitáhl klisně otěže. Když zpomalila a srovnala krok s Lysaerovým hnědákem, zračily se v zelených očích jejího jezdce skryté dohady. Do klapotu kopyt po kamení prohodil: „V soutěsce bude živo.“

Lysaer si s uštěpačným výrazem promnul nos, červený od mrazu. „Tak to by někdo radši měl říct Dakarovi, aby si utáhl podpěnku, jinak ho ta jeho klisna při prvním rychlém pohybu shodí na kamení.“

„Já jsem to slyšel,“ ozval se Šílený věštec. Zamával lokty, otěžemi a patami a podařilo se mu oba bratry bez nehody předjet. Pak řekl Lysaerovi: „Tak budeme čestní a vsadíme se. O co, že se mi sedlo bez podpěnky ani nepohne a ty skončíš na zemi dřív než já?“ Vychytrale přelétl očima po Vládci Stínu. „A ještě jedna věc – v soutěsce se nic nestane.“

„Nic mu na to neříkej,“ řekl Arithon nevlastnímu bratrovi. „Pokud se ti nechce vybírat ze sedlových dek kudlibabky.“

„To není fér,“ odsekl uraženě Dakar. „Já podvádím jenom proti přesile.“

„No právě.“ Arithon se vyhnul ráně, kterou Šílený věštec namířil jeho směrem, a opět se usadil do sedla, zatímco klisně se sedlo protočilo kolem trupu a tlustého jezdce potupně vyvrhlo na stezku.

Když se situace opět uklidnila a Dakar si spravil postroj, zvedl se mezi skalami vítr. Padající sníh rázem zhoustl. Během několika minut zmizelo všechno až na nejbližší okolí v bílé vánici. Na hory dorazila sněhová bouře, hnaná mohutným větrem ze severu, která hrozila vypuknout už poslední den a půl.

Jezdci pokračovali stále stoupajícím terénem. Lysaer, poněkud znepokojený Arithonovou zmínkou o problémech, popohnal koně kolem hromady balvanů, aby si mohl promluvit s Asandirem.

„Až dojedeme do dalšího města, můžu prodat drahokamy a koupit si meč?“

Čaroděj na něj zpod obočí, posetého sněhovými vločkami, obrátil pohled prázdný jako sklo. „Než dorazíme do Althain, už přes žádná města nepojedeme.“

Lysaer, který neměl tolik zábran jako jeho bratr, naléhal dál. „Tak bychom možná mohli najít někde nějakého hostinského a meč třeba koupit od něj.“

Asandirův nepřítomný výraz vystřídalo otevřené podráždění. „Až budeš zbraň potřebovat, tak nějakou dostaneš.“ Potom čaroděj pobídl koně do rychlejšího kroku. Protože se bál, aby cesta nezapadala tak, že by se po ní nedalo jet dál, nepovolil už žádnou zastávku až do soumraku a pak pouze kvůli těm nejnutnějším věcem. Jezdci nakrmili koně a rychle zhltli jídlo. Lysaer, který byl vyslán zhodnotit situaci, se vrátil s tím, že i kdyby měla bouřka ustát, vítr zatím ještě zesílil, takže by kvůli závějím mohly být hory za úsvitu už neprůchodné.

„Tou dobou už budeme za soutěskou,“ odpověděl stroze Asandir. I přes Dakarovy nevraživé pohledy dal uhasit oheň a přikázal znovu osedlat koně.

Celou dlouhou noc plnou útrap si jezdci razili cestu na východ. Téměř oslepení vánicí se prodírali tmou kupředu. Cesta se zúžila na stezku, ohraničenou po stranách ostrými útesy a strmým srázem, všechny prolákliny a jámy nevinně vyrovnané navátým sněhem. Koně zapadali do závějí nebo nebezpečně klouzali po namrzlém kamení. Lomcoval s nimi mohutný, neutuchající vichr. Hřívy koní i pláště jezdců pokryl ledový příkrov. Do odkrytých částí těla se jim zabodávaly jehličky zmrzlého sněhu a z nohou stoupala bolest způsobená pronikavým mrazem.

Koně přebrodili ledový tok Valendale a vynořili se pokrytí jinovatkou z oparu vodopádů. Když kaskády, živené nespočetnými bouřemi, přepadaly přes útesy do strže, připomínaly v časech před Věčnou mlhou pramínky tekutého světla hvězd. Rozbřesk zastihl jezdce hluboko v soutěsce Orlan. Vánice už tou dobou sice polevila, ale rozeklané útesy stále ještě halily chuchvalce Desh-thiere a vítr pořád řezal jako břitva. Výprava se vysoko nahoře v soutěsce prodírala hlubokými závějemi, protože poryvy větru předtím smetly sníh z černých vrcholků Thaldeinských hor a rozehnaly ho zde do závějí.

Často neviděli, kam jdou, takže si správný směr dokázali zachovat jen ti, kdo byli zběhlí v magii. Asandir a Arithon se střídali v hledání stezky a občas jim pomohl Dakar. Nespolehlivý Šílený věštec však v sedle neustále, a to i navzdory mrazu a nešetrnému vrávorání svého koně závějemi, téměř usínal. Protože by jezdce, který by spadl ze srázu, stěží někdo našel předjarním táním a Asandira stále halilo mlčení, byla pro Arithona šance uchopit příležitost za pačesy lákavá natolik, že nemohl odolat.

Počkal, až bude na řadě, a pobídl klisnu. V průběhu následující hodiny stále zvětšoval svůj náskok, až ho od ostatních dělilo asi padesát kroků.

Zde, v nitru soutěsky, kde ještě stále hustě sněžilo, mizel na severní straně žulový sráz v zálivu neproniknutelné mlhy a směrem na jih se tyčily svahy k vrcholkům, kolem nichž stále ještě zuřila bouře. Závěje zde byly hluboké až po prsa, naskládané větrem jedna za druhou. Arithon v silné vánici tiše promlouval ke své klisně, prodírající se znaveně kupředu. Když klopýtla, přitáhl znecitlivělýma rukama otěže. Pomohl jí najít rovnováhu a pobízel ji kupředu tím, že jí sliboval přístřeší a oves, zatímco se škrábala k větrem ohlazené skále. Když se mu do obličeje opřel tak ostrý vítr, že mu vhrkly slzy do očí, schoval tvář do kapuce právě ve chvíli, kdy pod klisnou ujela sněhem obalená kopyta. Nohy jí začaly beznadějně klouzat. Jak sebou zmítala, sklouzl jí Arithon na krk, ale vzápětí vykopl nohy ze třmenů a seskočil. Přehodil jí přes zpocená záda svůj plášť a vytáhl dýku. Když se klisna uklidnila, zvedl jí přední nohu a vyloupl z kopyta zmrzlý sníh, který tam zašlapala. Nemilosrdné závěje už dávno setřely vrstvu tuku, kterou ji namazal na břehu brodu.

Když Arithonovi pohled dozadu prozradil, že se zastavili i ostatní, aby se svými koňmi naložili podobně, napřímil se. V naději, že ho stále někdo sleduje, chytil uzdu a vedl klisnu, aniž by se namáhal smést si z ramen napadaný sníh. Kožený kabátec mu už promokl tak jako tak, protože svůj plášť přehodil klisně přes záda. Byla už unavená a promrzlá, a pokud by ji opustily síly, nebylo se v soutěsce kam ukrýt.

Arithon překonal nechráněný prostor, kde ho bičovaly větrem hnané kousky ledu. Za ním, kde sílu vichřice mírnil skalní převis, byly opět hluboké závěje. Klisna zapadla až po plece a zůstala nejistě hrabat na místě.

Zatímco se venku kolem tohoto klidnějšího místa hnala s kvílením vichřice, ozval se shora výkřik.

„Ani hnout!“ Přízvuk hlasu byl odměřený, rozkazovačný a podle měřítek měšťanů dokonale barbarský. „Jen hlesni, a máš po koni.“

Klisna vyděšeně zafrkala. Arithon jí zaryl prsty do žeber ve snaze najít oporu, neboť se mu nohy bořily do sněhu.

Jakmile se jí podařilo přetočit čelem ke skále, strhl jí z boků plášť a práskl jím, aby ji ještě více vylekal. Pak využil sílu, se kterou se otáčela, a vrhl se stranou. Když cizinec svou hrozbu vyplnil, bylo pro něho vyhazující klisnu velice obtížné zasáhnout. Šíp, který vyletěl z výklenku nad jejich hlavami, ji škrábl na hřbetě a se syknutím zmizel v závěji.

Ten zvuk a bolest už klisna nesnesla. V panické hrůze vyrazila pryč. Vzápětí tryskem vykřesávala ze skály jiskry na cestě zpět, kterou ji hnaly odvěké pudy. Do poslední závěje se vřítila tak, že se sníh rozlétl všude kolem, a poté zmizela nadobro, neboť se stezkou valila jako kouř sněhová vánice.

Arithon schovaný v ústraní upustil plášť, vytáhl Alithiel a přitiskl se zády ke stěně převisu. Vítr zeslábl. Poletující sníh zpomalil a usadil se, takže byl vidět zmatek, jak klisna vrazila do skupinky blížících se jezdců. Volně vlající otěže se zachytily za hlavu hnědákovi, a přestože se kůň vzpíral, obrátily ho proti jeho vůli dozadu. Lysaer se sice díky svým jezdeckým zkušenostem udržel v sedle, ale srážce s Asandirovým koněm zabránit nedokázal. Oba koně ztratili rovnováhu. Hned za nimi klouzali těsně za sebou po kolenou klisna s nákladním poníkem. Pánve zvonily o sebe a ledabyle uvázaný stan se uvolnil a začal pleskat ve větru. Ponik se začal plašit, přičemž vystrašil i klisnu, a Dakar, jenž uprostřed všeho toho zmatku hrdě spal, se skácel po hlavě do sněhu. Natáhl se jak široký tak dlouhý a začal hlasitě nadávat do svinských oslů. Nákladní poník i obě klisny se zatím s jejich zásobami jídla a s ostatními životně důležitými věcmi hnali o překot po stezce dolů.

Arithon využil toho, že jsou ostatní ještě daleko za ním, a rychle přelétl pohledem okolí. V rozsedlině nad převisem poprvé zahlédl útočníka. Rukavice, rukáv lemovaný vlčí kožešinou a zlověstně vyhlížející šíp na vysokou se širokým čtverhranným hrotem, schopným rozervat svaly a způsobit tak smrtelné vnitřní krvácení. Arithon potlačil mrazení v zádech, protože rázem viděl předchozí situaci v jiném světle. Mohl mluvit o štěstí, že jeho kůň vyvázl jenom se škrábnutím. Pokud však tento jeho riskantní kousek neměl skončit špatně, musel něco udělat s Lysaerem. Stejně jako temperamentní klisna by se i princ mohl díky své povaze v nebezpečí zachovat nějak nevypočitatelně.

Namířený hrot šípu se najednou obrátil úplně jiným směrem. Arithon se znovu pevně přitiskl ke skále, poněvadž se proti obloze na okamžik vztyčil obrys lučištníkovy vysoké postavy.

Byl oblečen v kůži a ve vlčích kožešinách. Zpod strakaté kapuce mu trčely zmrzlé vlasy a úctyhodně široká ramena se dokonale hodila k luku, který útočník opíral o římsu výklenku. Nehybný Arithon, který se bál i vydechnout, aby ho neprozradila pára jeho dechu, se usmál, když jeho protivník pečlivě zamířil šíp dolů do soutěsky.

„Běž od té skály!“ zvolal střelec. „Mířím přímo na tebe.“ Zavytí zvedajícího se větru dodalo jeho hlasu na naléhavosti. „Tak se hni! Bude to?“

Vítr se rozhučel. Přehnal kolem nich záplavu sněhu a cizinec naslepo vystřelil. Když šíp proťal jeho odhozený plášť, vyškrábal se Arithon na skálu, velice překvapen zjištěním, že se členové starých klanů nikterak zabíjení nestraní. Vyhoupl se do rozsedliny a vyrazil k úkrytu lukostřelce dříve, než si mohl své bezhlavé počínání rozmyslet.

Vítr se už přehnal a sníh se usadil. Střelec se vyklonil, aby zhodnotil, nakolik byl úspěšný, a Vládce Stínu se k němu blížil kroky tlumenými sněhem.

Lukostřelec zjistil svůj omyl, zaklel a otočil se, aby si kryl záda. Spatřil svou předchozí oběť, jak se k němu zezadu blíží. Nevyvedlo ho to z míry a vcelku rychle na svou velikost vytáhl další šíp. Když už měl luk téměř napjatý, mrštil Arithon dýku a ta přeťala tětivu. Luk se se zadrnčením narovnal. Šíp odmrštěný tětivou bokem škrábl cizince po zápěstí.

„Zatraceně!“ zaklel. Snažil se vymotat ruku z tětivy, ale nestihl to. Arithon udělal poslední krok a přiložil mu Alithiel na hrdlo k poslední ráně.

Hnědé oči hleděly do zelených během chvilky nenávistného vyčkávání. Přestože byl cizinec větší a dvojnásob svalnatý, rozhodl se neriskovat a nešátrat po dýce. Meč na jeho krku se ani nezachvěl.

„Zkus neudělat žádnou hloupost,“ řekl Arithon. Upřel na svého urostlejšího soka pronikavý pohled. „Pro lásku matky, která tě porodila, ti říkám, abys přemýšlel. Pomysli, co bych ti mohl udělat, a dej mi všechno, co mi teď patří.“ Pomalu odvrátil meč a pustil ho špičkou dolů mezi zašněrované boty zajatce.

Černá zbraň se stříbrným vzorem zajela do sněhu a vyzývavě se v něm kývala. Muž klanu ze všech sil přemáhal vztek. Chvíli kolem nich jenom skučel vítr, ženoucí mokrý sníh, a zraněnému z ruky pozvolna odkapávala krev. Meče v závěji mezi přibývajícími rudými krůpějemi se ani jeden z nich nedotkl. Pak, jako by se vůbec nic nestalo, zkroutil cizinec rty do výsměšného, pohrdavého úsměšku. „Pohni se, a zemřeš,“ řekl Arithonovi. „Za tebou stojí šest mých společníků a všichni jsou ozbrojeni.“

Arithona zamrazilo. I když byl vystaven oštěpům, samolibost ho neopouštěla. „Takže se ti musím vzdát podruhé?“ Nenucená precizní výslovnost skupinku, která ho držela v šachu, zaskočila.

Neudělala dojem jen na onoho lučištníka. „Tak si ho podejte, zbohatlíka jednoho,“ vyštěkl.

„Jsi vedle, Grithene,“ zaprotestoval nějaký ženský hlas. „Tenhle určitě měšťák není.“

„Myslíš?“ odsekl zrzavý velitel. „Vidíš na tom parchantovi někde znamení klanu? Přízvuk se přece může naučit. A i pokud se tento chlap narodil v klanu a táhne to se starostou, tak by si měl dávat větší pozor a nevytahovat paty z města.“

Arithon, i přes velmi nepříjemný vítr neochvějně klidný, pohlédl na Grithena. „A co když nejsem ani jedno z toho?“ Udržel si svůj neproniknutelný výraz. „Co pak?“

„No, tak v tom případě nám bude muset někdo, pro koho má takový šílenec jako ty cenu, zaplatit slušné výkupné.“ Grithen pokynul levou rukou a tentokrát ho jeho lidé poslechli.

Srazili Arithona tváří do sněhu. Vzápětí ho začaly prohledávat něčí ruce, zda nemá nějaké zbraně, a když žádné nenašly, přitiskly mu paže k tělu, až to zabolelo. Arithon pootočil hlavu. „U fúrií Sithaer!“ vykřikl dopáleně. „Kdybych s tebou chtěl bojovat, nemyslíš, že jsem ti mohl přeříznout něco jiného než tětivu?“

„Tak proč ses ke mně kradl zezadu?“ mstil se mu Grithen potměšile za svůj předchozí omyl. „Svažte ho.“

Vytáhli Arithona na nohy, načež mohl z pohledu starého mořského vlka ocenit, jak ostatní zvědové řežou kožené řemínky a zkušeně mu svazují zápěstí. Potom odvrátil pohled, vyplivl krev, řinoucí se mu z rozbitého rtu, a přetrpěl ponížení, když mu utahovali další smyčky kolem kotníků. „Měl bys zvážit,“ nadhodil Grithenovi poslední lakonickou poznámku, , jestli to byl všechno záměr nebo jen moje hloupost? To by sis měl rozmyslet, a to pěkně rychle.“

Dole na stezce už Asandirova družina konečně zase pokračovala v cestě. Rychle postupovala soutěskou, evidentně značně znepokojena, a přestože si jí stále nikdo nevšímal, vypadalo to, že už je docela blízko.

„Dejme tomu, že by byl můj společník tak hrdý, že by na něj výhrůžky neplatily.“ Arithon zabodl pohled do svého soka, který si zamračeně drhl krev z koženého oděvu. „Třeba si můj přítel z nebezpečí vůbec nic nedělá a budete ho muset zranit, abyste ho zajali. To by byla škoda. Má pro vás nesmírnou hodnotu.“

Grithen hlasitě hvízdl a potom vrhl triumfální pohled na své spolubojovníky, mezi nimiž byla skutečně jedna zjizvená žena se zarputilým výrazem. Poté se jeho mohutný plnovous rozestoupil v potěšeném úsměvu. „A kdopak to je? Nemusíš se bát, budeme s ním jednat jako v rukavičkách, to ti slubuji.“

Arithon pozvedl obočí. „V rukavičkách nemusíte, ale nemějte strach. Když nebude spolupracovat a nevzdá se vám, tak můj život přijde vniveč tak jako tak.“

Grithen sevřel jílec Arithonova meče a zkusil, jak je vyvážený, načež jeho úsměv zmizel. „Ty jsi na kluky,“ dospěl znechuceně k závěru. „Tak proto ses vzdal. Abys chránil toho svého milence.“

„U Dharkarona,“ zabručel Arithon, „jenom počkej, jak si budeš přát, aby to byla pravda.“ Navenek v něm urážka nevyvolala žádnou zášť. Jeho věznitel však konečně prohlédl jeho neproniknutelnou masku. Lump, jehož nechal prohledat, svázat a odtáhnout ke kraji skály, v sobě ve skutečnosti potlačoval smích.

„Šílenec,“ zabručel si pod vousy Grithen. Přejel prstem po ostří meče a ucukl, když čepel zajela do masa. Byl nervózní, ale okolnosti ho už nutily stáhnout se, takže ze sebe vyrazil volání sokola, aby tak dal svým ukrytým lidem pokyn k dalšímu přepadení.

* * *

Šedá klisna sebou začala cukat a do jemného cinkání postroje a kroužků na udidle se ozvalo její frkání, protože se jezdci blížili ke skále, ke které dojel jejich společník.

„Hou,“ uklidňoval ji Lysaer polohlasem. Seděl na svém nepokojném hnědákovi a vedl bratrovu klisnu. Když odmítla jít dál, povolil jí uzdu. „No tak, hou.“ V jeho hlase překrývala trpělivost obavy, jež mu rozpalovaly myšlenky doběla. Vládce Stínu možná byl často tvrdohlavý a zamlklý, ale když se Lysaer prodíral ženoucím se sněhem, aby našel možná shozeného a zraněného muže, na pirátské zločiny napáchané v minulosti ani nepomyslel.

Ať už byl Arithon mrzoutský, podivínský a zatvrzelý díky dětství strávenému mezi mágy sebevíc, ještě předtím, než byli uvrženi do vyhnanství, jeho činy nepramenily z nenávisti.

Byl to jeho příbuzný, a navíc jediný člověk v tomto mlhou sužovaném světě, kdo si pamatoval, že se Lysaer narodil jako princ. Klisna se začala plašit znovu a strhla hnědáka stranou. Lysaer se jen reflexivně udržel v sedle. Přejížděl pohledem šedou skálu a podupaný sníh, když vtom konečně spatřil plášť, zmuchlaný v mělkém dolíku a přišpendlený k zemi černým šípem. Dech se mu zastavil v hrdle. Klisna tedy nepřišla ke svému šrámu na rameni náhodou – teď už měl důkaz.

Lysaer, napjatý jako hodinové pero, provlékl uzdu klisny kroužkem na sedle a ostře se zeptal Asandira: „Arithon čekal, že se tady v horách něco stane. Jak to?“

Než čaroděj odpověděl, prořízly mlhu v soutěsce výkřiky. Na římsách se vyrojili muži s luky.

„Stát!“ zvolal statný vousáč z vrcholu skály. „Sesedněte a odhoďte zbraně!“

Lysaer se otočil ve třmenech, neboť se už nedokázal dál ovládat. V očích mu plál hněv. „Co jste udělali s mým nevlastním bratrem?“

„Vpálili mu do pláště šíp, jak vidíš.“ Barbar, přivyklý aroganci u žoldáků najímaných na hlídání karavan, se potměšile ušklíbl. „A nemusí zůstat jen u toho, pokud hodláš ještě něco namítat.“

Vyštěkl pár příkazů komusi nad sebou. Nahoře se chvíli něco dělo a pak se objevil jakýsi balík, spouštěný na houpajícím se provaze přes okraj srázu dolů. Když se vítr zklidnil a sníh se usadil, poznal Lysaer Arithona svázaného na rukou a na nohou a spuštěného tváří dolů přes převis, který pod nimi mizel v mlze. Ústa mu bandité zacpali.

Lysaer rázem zapomněl, že už nemá královskou autoritu. Velice bledý, zato však s neochvějnou důstojností, oslovil útočníky na skále. „Půjčte mi meč. Ve jménu života, který jste ohrozili, převáží čest vaše zbabělé vydírání a celou záležitost vyřídíme soubojem.“

„Jak dojemné!“ Velitel banditů pozvedl tmavý meč, na první pohled Arithonovu Alithiel, a přiložil nabroušené ostří k napjatému provazu. Jeden pramen povolil s prásknutím hlasitým jako facka v hrobovém tichu. „Pletete si nás s našimi předky, kteří snad kdysi takové morální ohledy měli. Jenže od té doby, co tady vládnou starostové, se už v téhle soutěsce čestně nebojuje. Takže kdo půjde k zemi dřív, ty?“ Bandita odvrátil zbraň od Lysaera a naklonil ji nad rukojmí pohupující se bezmocně nad propastí. „Nebo snad to bude tento, co nás vyprovokoval tím, že prolil krev jako první?“

„Škoda že Arithon neudělal nic horšího!“ vykřikl rozhořčeně Lysaer. „Prachmizerná zlodějská chásko! Mít tak s sebou čestnou stráž, postaral bych se, abyste všichni skončili na popravišti!“

Na rameno mu dopadla čísi ruka. Patřila Asandirovi, jenž tak Lysaera opět přinutil si uvědomit, že o své nástupnictví navždy přišel. Ve skutečnosti by se mohl bránit jen skrovnou dýkou.

„Sesedni, jak chtějí, a rychle.“ Čaroděj tak sám okamžitě učinil, zatímco se kolem nich ze skály stahoval kruh dalších banditů s oštěpy.

Lysaer plný uražené ješitnosti jen odevzdaně sledoval, jak Asandir hází otěže svého černého hřebce svému učedníkovi a kráčí ke kruhu namířených zbraní.

„Kdo téhle skupině velí?“ otázal se čaroděj.

„Tady se ptám já, vousáči,“ pravil mladý rudovous, který seskočil ze skalní římsy. Sebejistě, dokonce s jistou dávkou pohrdání, prošel kruhem svých společníků.

„Tak se ptej,“ vyzval ho Asandir zdvořile. „Ale buď opatrný, mladíku. Mohlo by se ti dostat i něčeho jiného, než o co ti jde.“

„Myslím, že se dost přeceňujete,“ opáčil barbar a vítr mu zatím rozhrnoval kožešinu na vestě a poškubával ozdobami z liščích ohonů na opasku. „Rady starců zaplavily celý svět stejně jako mlha a stejně tak je všichni ignorují.“ Pokynul zakrvácenou rukou k rukojmí, pověšenému ze srázu. „Takže kvůli jeho životu, a kvůli vašemu, by mělo nějaké vnouče nebo příbuzný radši vysázet výkupné.“

„Ale zlato, které chceš, to nebude.“ Asandir přejel banditu pohledem od krví potřísněných bot až ke kapuci lemované vlčí kožešinou. „Přece jen jsi měl raději své předky poslouchat! Pomstychtivost tě dočista připravila o rozum.“

Vůdce bandy se jen zaraženě nadechl, nenacházeje slov. Čaroděj ho proklál mrazivým pohledem a předešel jeho odpor břitkým rozkazem. „Lysaere, předstup a sundej si kapuci.“

Barbar vybuchl vzteky. „Ještě jednou tady někdo promluví nebo se hne a nechám ho rozsekat na místě!“

„To nebude jen tak,“ odvětila postava, která předstoupila, zachumlaná v obyčejném vlněném oděvu. Když si tento muž stáhl rukavice a pozvedl ruce, neměl na prstech jediný prsten, ale vyzařovala z něj taková jistota svým postavením, že na něho zůstali všichni příslušníci klanu zírat.

Tmavá látka sklouzla dozadu a odhalila medově zlaté vlasy, modré oči stále ještě se lesknoucí hněvem a rodové rysy, které nikdo v Camris nespatřil po celá staletí, ale přitom by je poznal každý člen klanů podél Valendale.

„S’Ilessid!“ vykřikla zjizvená žena vpředu. „U Atha – královská krev, a kdo jiný by mohl být jeho mluvčí než sám Stvořitel králů Asandir?“

Naprosto ochromený Lysaer uviděl, že čaroděj nevzrušeně přikývl. „Aspoň jedna z vás si pamatuje na minulost. Přivádím vám prince Lysaera, Teir‘s’Ilessida, syna nejvyšších králů Tysanu a zástupce nepřerušené linie potomků vašeho pána.“

Sníh najednou jako by byl nepřirozeně bílý a vzduch řídký a mrazivý. Lysaer stál jako solný sloup.

Velitel přepadu změnil barvu z červené na voskově bílou. Zareagoval jako první a ustoupil o krok, přemožen zděšením a pokorou, která mu roztřásla kolena. „U milosrdného Atha, jak jsem to měl poznat?“ Zabodl Arithonův meč hluboko do sněhu a padl na kolena. „Můj pane,“ pokračoval přidušeným hlasem v omluvě. „Vydávám ti sebe i své společníky na milost.“

„Konečně sis vzpomněl na způsoby svých předků, Grithene, synu Tanův.“ Asandirův chladný pohled přejel po veliteli a pak i po kruhu ostatních útočníků. Luky i oštěpy se sklonily, zarachotily o stezku, načež začali všichni zvědové před svým princem padat tváří k zemi, až zůstali stát jen čaroděj, Dakar a Lysaer, v němž by se krve nedořezal.

Několik okamžiků se v nechráněné soutěsce kromě vichřicí hnaného sněhu nic nepohnulo. Čerstvě odhaleného nástupce tysanských králů udržela na nohou jenom náhlá královská hrdost.

Potom, když jej Asandir povzbudil úsměvem, se princi vrátily velitelské návyky a on pozvedl pronikavý, rozhodný hlas: „Postavte mého nevlastního bratra zase zpátky na pevnou zem a rozvažte ho.“

Zvedla se dvojice zvědů, popohnána zmínkou o tom, že zajatec, s kterým předtím tak nešetrně zacházeli, byl rovněž královské krve. Lysaer s nimi příliš nesoucítil, ale mohutným obloukem vyškubl Arithonův meč. „Ty,“ řekl mrazivě. Položil ostří Grithenovi na holou šíji. „Možná že v Erdane vládnou starostové, ale čest by se zapomínat neměla. Zůstaň na kolenou, dokud můj bratr nestane vedle mě. Potom, protože by moje činy mohl ovládnout vztek, tvůj osud přenechám rukám Asandirovým.“

„To nebude nutné,“ ozval se čaroděj. „Bratrstvo sedmi rozsudky nad lidmi nevynáší, ale Maenalle, správkyně Tysanu, se tohoto úkolu zhostí spolehlivě. Toto právo jí plně přísluší, neboť vykonávala královské povinnosti za posledních dvacet let velice svědomitě.“

Grithen, jehož studil přes kalhoty tající sníh a do hanby ho srážel meč ničící poslední zbytky jeho důstojnosti, vyslechl rozsudek beze slova. Pokud s’ilessidského prince troufalost jeho lidí pobouřila, Maenalle bude přímo zlostí bez sebe. Její rozsudek bude bezpochyby krutý, a nic nebude platné ani to, že lord Tashan, jeden z vůdců klanu a hrabě Taerlinu, byl už od začátku proti tomuto přepadu. Ten starý lišák o čarodějovi beztak věděl, pomyslel si ztrápeně Grithen. Zpráva o Asandirově družině se již možná dostala i sem.

Grithen, ochrnutý strachem a bolestí tuhnoucích svalů, tiše proklel svou smůlu. S tím, jak je Maenalle tvrdá, by ho ani v nejmenším nepřekvapilo, kdyby ho kvůli tomuto nešťastnému přepadu zbavila jeho dědičného titulu.

Příjezd

I přesto, že Asandir trval na tom, že Grithen se zprávou o příjezdu prince Lysaera nemá posílat nikoho napřed, neuvítal jeho družinu, doprovázenou zvědy klanu, v ústí údolí nikdo menší než samotná Maenalle v doprovodu stráže.

Bouře už se utišila a mračna prořídla, ale Desh-thiere zde byla stále. Údolí za soutěskou leželo zahalené v husté mlze. Grithen, jakmile zaslechl jasný hlas rohu a zahlédl v mlze blýsknout se zlatou stafáž, zasténal ve zlé předtuše. Lord Tashan bezpochyby zburcoval celý tábor, poněvadž Maenalle, správkyni Tysanu, nemohlo přinutit vyměnit kožený lovecký úbor za cokoliv připomínající slavnostní šat nic menšího než příjezd čaroděje Bratrstva.

Jeden z jeho společníků utrousil překvapený posměšek. „Kdo by si pomyslel, že tady starý hrabě ještě bude nakonec poskakovat jako bazilišek?“

Mladý lord“ odpovědný za pohromu v soutěsce nebyl jediný, kdo byl překvapen. Když míjel nablýskanou stráž, skrýval v čele kolony vedle Asandira svůj údiv, který v něm vyvolaly dvorské způsoby, také čerstvě ohlášený nástupce na trůn Tysanu.

„Ta žena s korunkou a s heroldským pláštěm s tvými barvami je Maenalle,“ říkal mu rychle Asandir. „Je správkyní říše a poslední dědička tohoto prastarého titulu. Ona a její předchůdci hlídali dědictví Tysanu za nepřítomnosti krále už od povstání. Nejprve bych s ní měl promluvit já. Potom bys ji měl patřičně uctivě pozdravit, poněvadž zde všemu vládla tvým jménem.“

Jezdci v cestovních šatech přitáhli otěže před předvojem klanu. Tihle muži nebyli oděni v kožešinách, nýbrž v modrých královských uniformách a opasky měli zdobené zlatem. Jejich pečlivě vybraní hnědáci měli uzdy rovněž zlaté a dokonale vycíděné. Žena vepředu byla štíhlá jako chlapec, seděla v sedle bokem a napětím se přímo třásla. Měla na sobě černé šaty a přes kožešinu na ramenou a přes útlé boky heroldský plášť a na něm zlatou hvězdu Tysanu. Místy již prošedivělé, nakrátko ostříhané vlasy měla zastrkané pod stříbrnou korunku a v ruce držela trnitou větvičku. Jakmile Asandir seskočil z koně, pobídla koně a přijela mu naproti. Potom přitáhla otěže, a když k ní vztáhl ruce a pomohl jí seskočit, vesele zavýskla.

Zatímco jejího i čarodějova koně odváděl sluha, zvedla jantarové oči a přivítala ho. „Vítám vás v Camris, Asandire z Bratrstva sedmi.“ Měla hlas jasný jako křišťál a zdál se být o něco mladší než její obličej, na jehož vystouplých lícních kostech už byla znát uběhlá léta. „Svou návštěvou nám pokaždé prokazujete nesmírnou poctu, ale díky Athovi ne zase tak často, abych přivykla sukním.“

Asandir přijal z jejích rukou trnovou větvičku – symbol staletí krušného vyhnanství. V očích mu bleskl úsměv. Naprosto nenuceně, jako by se jen nadechl, popustil uzdu svým schopnostem. Větvička se mu mezi prsty zazelenala. Kolem holého proutku se rozvinuly nové listy, potom následovalo poupě a překrásná tmavorudá růže.

Zatímco všichni přihlíželi s bázlivou úctou, olámal čaroděj trny a vetkl květ správkyni do šedivějících vlasů. „Paní Maenalle,“ prohlásil pak slavnostně, „teď už bych se odvážil říci, že budete potřebovat sukně pro lepší příležitosti.“ Jemně ji otočil a zvedl jí ruku k jezdci na hnědákovi, který seděl v sedle jako muž zrozený k vládnutí. „Přivádím vám prince s’Ilessida, syna Halduina Prvního a – coby dědice trůnu – vašeho pána.“

Lysaer pohlédl na správkyni, kterou měl svým nástupem připravit o funkci, na ženu, z níž při každém pohybu vyzařovala nesmírná autorita. Sám si svým postavením tak jist nebyl a očekával nepřátelskou reakci či zášť. V Maenalliných jasných, ostřížích očích se však jen na okamžik objevilo překvapení a vzápětí se zalily slzami. Potom radostně vykřikla, uklonila se, aniž by se nějak ostýchala kvůli rozblácené zemi, a podala mu ruku, aby ji políbil.

„Můj králi,“ zašeptala a pod všemi svými královskými klenoty vypadala najednou nesmírně křehce.

Princ, který ucítil její parfém a okamžitě si uvědomil, že on sám páchne kouřem a potem, se svými rty jenom lehce dotkl dlaně pokryté mozoly jako dlaň válečníka. Přemohl zmatek, který v něm vyvolávalo její tak nepatřičné mužské chování, potlačil rozpaky a soustředil se na své dvorní vychování.

„Vaším příchodem se konečně začínají vyplňovat naše naděje,“ usmála se vesele Maenalle, otočila se a křikla na svou stráž. „Slyšeli jste? S’Ilessid! Pokrevní nástupce samotného Halduina! Lysaer, Teir‘s’Ilessid, se vrátil na trůn Tysanu!“

Po jejích slovech vypukl bouřlivý jásot. Společenská pravidla byla rázem zapomenuta. Muži seskočili z koní a jako u vytržení se nahrnuli kolem správkyně a prince.

„Musíte omluvit případný nedostatek úcty, Veličenstvo,“ překřikovala Maenalle vřavu, zatímco Lysaera stáhli ze sedla, objímali ho a do zad mu bušil nespočet vítajících rukou. „Pět století čekání byla dost dlouhá doba a časy to byly krušné.“

Lysaer, jemuž se nedostávalo dechu ani na sebemenší odpověď, se snažil opět nabýt sebevědomého vystupování. Byl tak přivyklý na dvorní způsoby, že se choval formálně i mezi přáteli, a proto nyní jeho důstojnost při bezprostředním přístupu správkyně tak trpěla. Do klína mu spadlo bez varování dědictví království nerušené rozlohy a on se s tím snažil vyrovnat, aniž by ovládal místní zvyky a mohl působit patřičně vznešeným dojmem.

V bouři nadšení nebylo místo pro dotazy na princův návrat z Dascen Elur ani na ponižující přepadení v Orlanské soutěsce. Poté, co čaroděj taktně připomněl Maenalle, že museli kvůli bouřce cestovat dvě noci za pouze skrovného spánku, nastolila v řadách svého doprovodu opět pořádek. Její družina se rychle seřadila a vyrazila se svým princem a jeho společníky do západní základny lordů klanu.

* * *

Zatímco všichni obskakovali královské hosty a zjevně znavení koně se odváděli do stáje, za Maenalle lehce zaklaply nehoblované dveře od srubu správkyně. Honosnou čelenku a heroldský plášť už na sobě neměla. Ztrácela se ve své černé róbě, světlé vlasy kolem hlavy jako svatozář, a pohlédla na čaroděje, který se hřál na holé podlaze u krbu. Přestože místnost sloužila jako kancelář, nebyly zde pera, pergameny ani nic, co by sloužilo jako psací stolek. Zato sud od vína v rohu byl přecpán pergameny a listinami. Za stolem z hrubých fošen bránila průvanu, táhnoucímu škvírami ve stěně, pouze napnutá vlčí kůže.

„Přála jste si se mnou mluvit,“ vybídl ji tiše Asandir. Maenalle, která se překvapeně přistihla, že napětím ani nedýchá, sepjala ruce na boku, kde jí obvykle visela rukojeť meče. „Teď mi můžete říci, co byste mi tam venku neřekl.“

Její přímočarost odzbrojila každého. Asandir si ve vyhřátém vzduchu, který voněl cedrovým dřevem a kůží, vyhrnul promáčené rukávy a začal si třít zápěstí, aby se mu znovu rozproudila krev. Když jí znovu pohlédl do očí, už se neusmíval. „Jestli chtějí vaši lidé oslavovat, měly by být oslavy na počest návratu jejich prince krátké. V Mirthlvain se objevili smrtelně jedovatí meth-hadi. Pocházejí z migrujícího druhu, a pokud se vymknou kontrole, mohli bychom při odchodu odsud mít velice naspěch.“

Maenalle, stále ještě podrážděná po rozhovoru s Grithenem, opáčila: „Dakar už mi říkal, že jste se chystali do Althain tak jako tak.“ Odstrčila se ode dveří, přitáhla si od krbu sedátko potažené kůží a posadila se na ně, přičemž popuzeně odkopla sukni, která jí zůstala omotaná kolem kotníků. „Ale ani problémy v Mirthlvain pořád ještě nevysvětlují to vaše opatrné vyjadřování.“

„To se mě ptáte, jestli se budete moci s pláštěm zbavit také svého úřadu?“ Asandirův odměřený výraz se roztáhl do úsměvu. „Sedmička ještě Lysaerův nástup na trůn Tysanu oficiálně nepotvrdila, to je pravda. Ovšem ne proto, že by toho nebyl hoden.“

„No, tak díky Athovi za to.“ Maenalle vstala a přešla na druhou stranu místnosti. Ačkoliv měla těžké jezdecké boty, nakračovala ze zvyku naprosto tiše. „Kdybych rozhlásila, že nemohou slavit, měla bych nejspíš na krku ozbrojenou vzpouru.“

Když zaslechl, jak v sobě Maenalle potlačuje naději, pokračoval Asandir rychle a otevřeně: „Pokud Lysaer a jeho nevlastní bratr rozeženou Věčnou mlhu, tak se dočkáte korunovace hned, jak budou staré křivdy napraveny.“

„A je pravda to, co je ve starých záznamech?“ ztuhla najednou Maenalle jako meč v pochvě a opřela se zády o komín krbu. „Zůstal váš člen, jenž zavřel jižní Bránu před prvním útokem mlhy, po svém činu bezmocný a ochromený?“

„Ano.“ Když Asandir viděl, jak se Maenalle nervozitou celá třese, vstal, uchopil ji za loket a jemně ji pobídl, aby se posadila na židli. V rozporu s dojmem síly, který budila, se zdálo, že má kosti křehké jako pták. „Nebudu vám nic nalhávat. Desh-thiere je neznámá a nebezpečná hrozba. Dakarovo proroctví její zkázu předpovídá dost jasně. Jenomže nikde není řečeno, že nevlastní bratři, na které břemeno jejího rozptýlení dolehlo, se svého úkolu zhostí beze zranění. Lysaerovo oficiální jmenování královským nástupcem se bude muset odložit, dokud se nám sem nepodaří vrátit paprsky slunce.“

Za kůží přibitou přes okno se ozval bouřlivý jásot a smích, načež se rozštěkal pes a do toho všeho se zařízl všední zvuk broušené oceli. Maenalle chvíli sbírala síly, aby ji hlas nezradil. „A co se stane s mým klanem, když bude s’Ilessid zmrzačen nebo zabit?“

Asandir tentokrát její odhodlaný, pronikavý pohled nevydržel a otočil se ke krbu. „I když bude Lysaer zmrzačen, bude mít potomky. Pokud přijde o život, víme určitě, že za Branami na Dascen Elur žijí ještě další s’Ilessidé.“ Aby ukázal, nakolik její obavy sdílí, dodal: „Rathainské království takové štěstí nemá. Teir‘s’Ffalenn, který je s námi, je poslední svého rodu, takže se můžete spolehnout, paní Maenalle, že bude Sedmička na bezpečnost princů dohlížet, co jí budou síly a schopnosti stačit.“

Návrat

Cesta na jih z Erdane do starého hraběcího letního paláce na úpatí hor obyčejně trvala jezdci cestujícímu nalehko tři dny. Přestože zprávy, jež Elaira přinášela nejvyšší čarodějce, nebyly naléhavé, překonala tuto vzdálenost za ještě kratší dobu. Karavany obchodníků odradil náhlý nástup mrazu a pozdních blátivých plískanic a cechy obchodníků už měly suroviny na zimu pod střechou. Diky tomu, že cestovala sama, mohla čarodějka dát peníze, které dostala na cestu, za kurýrské koně namísto ubytování. Mohla tak aspoň doufat, že když přijede pozdě v noci, stihne ještě předtím, než se bude muset zodpovídat za svůj výstup u Havranů, horkou koupel a odpočinek.

Počasí jí však plány zhatilo. Ve tmě a v hustém dešti nebyla vidět ani okolní krajina a cesta na východ od Kelsingu se už od nástupu Věčné mlhy značně zhoršila. Přes holé vršky kopců se táhly už jenom slabé pozůstatky vyjetých kolejí. Na chráněné půdě v údolích se dařilo křovinám a hustému mlází a úžlabiny, zanesené záplavami shnilého listí, zase ovládly dubové hájky. Vzhledem k tomu, že poslední vypůjčený kůň byla její milovaná hnědka, nemohla ji Elaira zanedbanou cestou plnou výmolů a zrádných míst, kde si mohl kůň lehce zvrtnout nohu, nijak štvát kupředu.

Bylo už dávno po rozbřesku, když přitáhla drobné klisně otěže před nepoužívanou postranní brankou do palácových zahrad, promočená na kůži, otlačená a mrzutá kvůli bouřce a zpoždění.

Čekala ji mladá novicka. V hustém dešti jí oznámila, že se má s novými zprávami ihned hlásit v hlavním sále. Elaira se sklíčeným povzdechem seskočila. Pokud se o její činy zajímal Kruh představených, byla by očekávána v kteroukoliv hodinu. Hustý liják bubnoval do dláždění a z oblouků nad nimi se řinuly stružky vody. Elaira přehodila otěže klisně, ze které stoupala pára, přes krk a začala rozepínat přezku podpěnky.

„Na to bys měla zavolat štolbu.“ Novicka se třásla zimou, promočená stejně jako Elaira, ovšem s tím rozdílem, že bděla po snídani a po noci prospané v teple. „Nejvyšší čarodějka se zlobí, a když přijdeš pozdě, všechno si to jen zhoršíš.“

Elairu zamrazilo až v morku kostí. „Mě chce Morriel?“ Pokusila se zakrýt úzkost, ovšem bezúspěšně. „Ale já myslela –“

„Že měla dnes být obhlídka sirotků,“ přerušila ji novicka jízlivě. „Taky měla. Díky tomu, co jsi vyvedla v Erdane, se předělal rozvrh.“

Elaiře se do obličeje nahrnula krev. Už teď se o její ostudě povídá všude. Kdyby nebyla předtím, než si ji Koriani vybraly k výcviku, dcerou pouličního zloděje, studem by nyní už ani nedokázala sebrat své síly a vzchopit se. „Tak to radši na štolbu ani čekat nebudu. Jestli se ta prohlídka odložila, tak budou mít kluci volno. Někoho, kdo by koně provedl a dal do stáje, najdeš cobydup.“

Služebnictvo bude touto dobou právě obědvat a mladou novicku pošlou ke všem čertům, povídala si v duchu Elaira, když se snažila od sedla odepnout zmrzlými prsty brašnu se vzkazy. To, že se zlobila Nejvyšší, bylo hodně nepříjemné i bez jízlivých připomínek zvědavých novicek. Než se však mohlo zaskočené děvče ohradit, nechala Elaira otěže otěžemi, přehodila si brašnu s papíry přes rameno a vyrazila mezi záhony zarostlými kapradím k bludišti z okrasných dřevin s chodbami, prolezlými popínavými rostlinami a trním.

Křídlo, v němž měla děvčata pokoje, se v přerostlé vegetaci choulilo jako hromada kamení obrostlá mechem. Trámy, které kdysi podpíraly portiko, se už dávno zřítily a tašky nyní ležely jako střepy z nádobí roztroušené po zbytcích mozaiky z mramoru. Elaira udupala houževnatý porost býlí, aby se vůbec dostala ke dveřím. Původní vstupní portál z jemně zdobeného cedru už dávno shnil. Na bronzových závěsech, zasazených mezi vyřezanými lístky růží, teď visela hrubě otesaná prkna, stlučená k sobě a potažená vyvařenou kravskou kůží. Práh byl zavalen hromadou mokrého listí. Elaira ztratila několik drahocenných minut tím, že se snažila dveře otevřít. Raději se však namáhala, než aby palác obcházela k hlavnímu vchodu. Přetrpěla by i horší věci, jenom aby se nemusela celá promáčená a ucouraná plížit před zraky svých zvědavých spolubydlících.

Vysloužila si tak odřené klouby na rukou a další pot, který její vůni uříceného koně ještě vylepšil. Přestože ji předtím Asandir nabádal ke klidu, dopálená Elaira teď kolem zatuchlých ložnic téměř běžela. Pokud si Nejvyšší usmyslela trvat na hlášení po celonoční jízdě bez koupele, ať si pěkně vytrpí výsledek.

Obvykle, když byl klid, se člověk při pohledu na tesané deštění a rozpadající se basreliéfy lemující římsy a stropy nechal unášet představami života původních obyvatel. Jenomže nyní, za rána šedého deštěm, byly z komnat dávno mrtvých hraběcích paniček cítit zatuchlé, truchlivé vzpomínky. Elaira se vypravila chodbou, dlážděnou cihlami a dlažebními kostkami, a pokračovala pod zešeřelou klenbou kolem kaluží zatékající vody do předpokoje, odkud ji měl okamžitě uvést robustní slabomyslný sluha, který Morriel sloužil jako dveřník.

Neusmíval se – špatné znamení.

Když jí dveře zaduněly za patami a ona pod mohutnou klenbou sálu osaměla, zůstala stát na místě. Židle před nízkým pódiem byly prázdné a v krbu neplápolal oheň. Schůze Kruhu představených nebyla jenom odložena, ale pro dnešek dokonce zcela zrušena. Neočekával ji namyšlený zástup nadřízených, pouze dva vyděšeně vyhlížející sluhové, ani ne dvanáctiletí a oba plavovlasí, kteří drželi zástavy a znak jeřába s korunkou, který’ představoval Morrielinu moc.

Samotná Nejvyšší pak čekala na audienci. Seděla na svém místě, seschlá a hubená, a pod svou slavnostní fialovou róbou a kůží průsvitnou jako porcelán jako kdyby se ztrácela. Přesto však nebyla shrbená léty a svému řádu vládla rukou pevnou jako žula ze severu a vládou tvrdou jako diamanty, které jí lemovaly bělostné vlasy a blýskaly se jí kolem žilnatých zápěstí. Oči, schoulené mezi nesmlouvavými vráskami, se jí černě leskly jako vráně.

Elaira byla tak nervózní, že si přišlápla cestovní plášť.

Morriel se podívala po zvuku a vysedlé lícní kosti a orlí nos ještě zvýraznily její dravý, ptačí vzhled. Pokynula rukou. Vedle její paže se pohnul závěs. Elaira se zajíkla leknutím, jelikož spatřila Lirendu, vrchní čarodějku, jež zde celou dobu byla a zrovna své nadřízené šeptala cosi do ucha. Byla celá v černém, od hlavy k patě v mušelínu, a stála opodál jako inkvizitor.

Za své prohřešky v Erdane tedy nebude Elaira vystavena zvídavým dotazům, ale formálnímu, uzavřenému soudu vyhrazenému pro čarodějky, které se provinily proti přísaze.

Podmračená, vyděšená a s husí kůží nejen z promočených šatů si Elaira znovu v duchu promítla svoje chyby. Mluvila s čarodějem, ale ne proto, aby vyzradila tajemství svého řádu. Pustila se sice do hazardu s opilým věštcem, ale až na drobné výjimky neporušila zásady slušného chování. Kdyby ji v Erdane přistihli při čarování, mohla skončit na hranici, jenže tím přece nikoho jiného z řádu nebezpečí nevystavovala. A za poslední, a to také určitě hrálo nejmenší roli, její rozhovor se s’ffalennským princem na seníku proběhl v naprosté počestnosti.

Proč by tedy byla předvolána před soud, jako by měla na svědomí nějaký těžký zločin?

Elaira, stojící celá pomačkaná a špinavá z cesty před svými dokonale upravenými představenými, sundala brašnu se vzkazy. Pak nechala pásek vyklouznout z roztřesených prstů a shodila ze sebe zablácený plášť. Při úkloně se jí třásly nohy, což její jezdecké kožené kalhoty neutajily. Nějak se jí podařilo zcela uklidnit hlas. „Hlásím se svým představeným k službám.“

Nejvyšší čarodějka Morriel naklonila hlavu poněkud na stranu a krajková síťka, posetá drahokamy, se zatřpytila jako vytrysklé slzy. Neřekla ani slovo. Podle zvyklostí nepromlouvala k nikomu, kdo nepatřil do řádu, což platilo i pro ty, kteří porušili přísahu.

Takže namísto Morriel promluvila Lirenda, vrchní čarodějka, s dokonalou výslovností, působící stejně zlověstně jako meče zkřížené za jejími zády. „Sestro Elairo, byla jsi vyslána na sever jako posel k sestře řádu v Erdane. V pokynech nebylo naprosto nic o hospodách a bordelech, natož o karbanu s podroušenými věštci, kteří se přátelí s čaroději Bratrstva.“

Elaira, které bušilo srdce tak, až se o ni pokoušely mdloby, odpověděla jedinou výmluvou, která přicházela v úvahu. „Bylo mi řečeno, abych se dívala kolem sebe. Abych přinesla zprávy o tom, co se děje.“ Dakar jí toho vyzradil za pět minut víc, než nashromáždili pozorovatelé drah za celý měsíc otravných hlídek. Ovšem tato pravda by Nejvyšší popudila ještě více. Elaira upírala zrak do podlahy. „Udělala jsem chybu, když jsem považovala tyto zprávy za důležitější než způsob, kterým jsem je chtěla získat.“

Morriel škubla prstem k Lirendě a její nehet vypadal vedle její porcelánově světlé kůže jako zažloutlý dráp. „Takže na etice nezáleží?“

Vrchní čarodějka její strohý výrok rozvedla. „Dakar by záměry svého mistra jen stěží vyzradil střízlivý. A opilý není zase schopen oddělit fakta od výplodů své fantazie. Nikdo nepamatuje, že by se náš řád snížil natolik, aby se kvůli informacím potuloval po bordelech a po hospodách. Ke své ostudě jsi první, kdo se o to pokusil.“

Nejvyšší poklepala na ebenové opěradlo křesla. Lirenda přikročila ke stolku, stojícímu stranou, a podala okovanou skřínku, zajištěnou několika ochrannými kouzly, schopnými vyždímat hrůzu z jakékoliv mysli. Jakmile položila nejvyšší čarodějce skříňku do klína hedvábných šatů, začali sluhové s vytřeštěnýma očima za Morrieliným křeslem nervózně přešlapovat.

Vůdkyně řádu Koriani kouzla jedno po druhém odstranila. Zatímco ochranná kouzla s tichým praskáním povolovala jako přetažené struny harfy, upřela Elaira zoufalý pohled na mladé sluhy. Přestože se jim díky jejich pohlaví nedostalo výcviku, prožily tyto děti celé své dětství obklopeny nesmírnými záhadami. A ať už byly u této schránky svědkem čehokoliv, třásly se před jejím obsahem po celém těle.

Lirenda přijala od Nejvyšší odjištěnou skříňku a pomalu nadzvedla víčko. Uvnitř se chladně jako kus ledu zatřpytil koncentrační drahokam Skyron. Přestože moc tohoto kamene nedosahovala ani zlomku moci ametystu jménem Kámen cest, ztraceného od povstání, bylo pro Elairu při výslechu vedeném přes něj nemožné cokoliv zatajit.

Její skandální rozhovor s Asandirem halila jenom chabá rouška bezvýznamných okolností. Jediný fakt, jediný dotaz na to, co ten večer dělala jen o chvíli dříve, a její chatrné alibi získané u Havranů je to tam.

„Začněte,“ přikázala Morriel, černé oči upřené na inkvizitorku.

„Podívej se do krystalu, Elairo,“ vybídla děvče Lirenda. „Otevři svou vůli do posledního zbytku.“

Obviněná musela okamžitě uposlechnout, jinak by byla ihned odsouzena za neuposlechnutí rozkazu. Elaira ponořila svou mysl do tmavých hlubin krystalu, uvnitř sžíraná vzteky. Uvědomovala si totiž, že pokud bude shledána vinnou, přijde o veškeré své vědomí, které utvářelo její osobnost. Zaťala co nejpevněji zuby a nechala klesnout ochranné valy své mysli.

Tajemné sondy se její myslí prohnaly jako čelisti zavírající se pasti. Smysly jí zavířily v krátké závrati a vzápětí zešeřelé prostory sálu smetla indigově modrá síla, jež jí zmrazila mysl. Elaira se ani nepohnula. Byla zcela odříznutá od svého okolí a neslyšela Lirendu, jak jí klade otázky, ani neformulovala odpovědi. Namísto toho jí byly jako podle zaběhlého, přehrávaného scénáře vybírány uplynulé scény z paměti a probírány do zahanbujících detailů.

Viděla tvář Arithona s’Ffalenna s kápí zmačkanou v křečovitém sevření. Znovu a znovu až k zešílení trnula v nálevně u Havranů a čekala, až jí Dakar prozradí princovo jméno. Děj se zastavil, vrátil se zpět, znovu se při analýze dané situace zastavil a její sebemenší reakce byly zachyceny a prozkoumány. Kdesi v zastrčeném koutě mysli Elaira křičela zoufalstvím a strachy, avšak výslech neúprosně pokračoval dál.

Z minulosti se stala přítomnost. Znovu čarovala, aby zadržela dav lovců lidí, a znovu stanula mezi zaházenými policemi hospodské špižírny. Vzhledem k tomu, že ji čarodějka na hlídce zastihla na seníku, byly její návštěva u Enithen Tuer i rozhovor s Asandirem milosrdně přehlédnuty. Zato však bylo rozebráno a prozkoumáno do posledního detailu její setkání s Arithonem, a to až do onoho prchavého okamžiku, kdy se dotkl její ruky a kdy jí jeho prsty, když jí vytahovaly stéblo slámy z vlasů, napjaly nervy až k bolesti.

Každé slovo, které pronesl, každá věta, kterou mu odpověděla, všechno bylo rozpitváno do nejmenších podrobností a pak byla ve světle zjištěných okolností zkoumána její zpáteční cesta na jih.

Když její mučitelky její mysl uvolnily z modrých hlubin koncentračního krystalu, nebyla už Elaira jen unavená, ale vyčerpáním se jí tělo přímo třáslo. Shromáždila zbytky své mysli, city v troskách a slzy na krajíčku. Sluch se jí vrátil jako první, načež zaslechla Lirendin hlas, jak cosi vysvětluje.

„…a proto ještě stále nejsem přesvědčena. Zřejmě něco skrývá. Silně doporučuji důkladnější zkoušku.“

Zatímco se Elaira snažila potlačit závrať, ozval se rezavý hlas Nejvyšší. Uvědomovala si tvrdou židli pod sebou, nohy zmrzlé v utažených, promočených botách a ztěžka se nadechla přes pocit temnoty, která jí spočívala na hrudi. I přes svůj stav cítila, že Asandirovu důvěru nezradila, protože její vyšetřovatelky zkoumaly jenom události, při kterých její myšlenky na onen rozhovor zastínila její obava o Arithona s’Ffalenna. Třásla se strachy před možností dalšího výslechu a bylo jí jasné, že podruhé by ji už taková náhoda nezachránila.

Rozdrásané nervy ji konečně dohnaly ke vzpouře. „Jaký ještě důvod by mohl další výslech prokázat?“ Na chvíli se jí vrátil zrak, aby ho za okamžik opět nahradila tma. „Vyčerpáním mě bolí celé tělo a jsem tak ztuhlá, že je pro mě utrpení jenom tady sedět. Jestli jsem vinna, tak mi řekněte trest a skoncujte to, protože se za mými činy v Erdane neskrývalo nic jiného než bláhová cesta za věděním.“

„Řekni jí, ať je už potichu!“ Morrielin strnulý pohled se zabodl do prostoru nad Elaiřinou hlavou. „Tato sestra nemá naprosto žádný důvod být drzá. Zcela evidentně se hodlala zaplést s Teir‘s’Ffalennem, ale je tak emocionálně zmatena, že to vypadá, že si svůj prohřešek vůbec neuvědomuje. Ráda bych jí připomněla, že ji jako Koriani poutá slib, že nenaváže vztah s žádným mužem, a to bez ohledu na jeho urozenost.“

Elaira sklonila hlavu. Čaroděj Bratrstva ji přece nabádal k rozvážnosti. Spoutána jeho bezmeznou důvěrou spolkla ráznou odpověď a její neposlušnost vystřídala pokora.

Ticho v sále trvalo nepřirozeně dlouho.

Lirenda vypadala zklamaně. Po chvíli Morriel prohlásila: „Rozsudek nebude vyřknut. Oznamte to obviněné.“ Vrchní čarodějka odměřeně shrnula kápi, neboť se její obvinění nepotvrdilo. „Budiž to pro tebe výstrahou, Elairo. Tomu princi Rathainu se vyhýbej. Očisti své myšlenky od vzpomínek na něj a zasvěť své srdce poslušnosti. A měj se na pozoru. Tvé činy budou od nynějška pod dohledem, dokud Nejvyšší neuzná za vhodné rozsudek vyřknout.“

Morriel naklonila hlavu.

Lirenda jí mrazivým hlasem vysvětlila: „Jsi podmínečně propuštěna a můžeš se z tohoto slyšení vzdálit.“

Elaira vstala ze židle a vysekla před stupínkem poklonu. Pod pichlavým vraním pohledem Nejvyšší se ze síně rychle vzdálila, provázená závistivými pohledy sluhů. Kolena se jí podlamovala úlevou. Lirenda ji možná podezřívala dál, ale Morriel se zdála být s faktem, že ji do Erdane přivedla partička karet, celkem spokojena. Žádné další výslechy, žádné zkoušky krystalem, alespoň dokud nevyprovokuje další problémy.

Zručně se vyhnula společným místnostem a tak i dotazům zvědavých sester a pak proklouzla do stájí, aby se podívala na svou znavenou klisnu.

Obklopena koňmi, jejich téměř mystickou tichou přítomností, prosycenou vůní sena a kůže, jí zcela nepřítomně, ale důkladně vyhřebelcovala propocenou srst. Venku na dvoře si pohvizdoval nějaký chlapec, když do kuchyně štípal třísky na podpal, ale ani přes poklid tohoto okamžiku se stále ne a ne uklidnit.

Teď, když už se zotavila natolik, že mohla přemýšlet, prošla si Elaira všechny následky Morrielina odloženého verdiktu. Znejistěla ještě více. S odstupem času se jí už obvinění ohledně Arithona nezdálo tak nesmyslné a přitažené za vlasy. Zkouška v ní zanechala tak nepříjemný pocit, že se až chvílemi nemohla nadechnout, a tichá, setmělá stáj jí vůbec nepomáhala se uklidnit.

A už vůbec jí nepomáhalo, že v ní vůně sena a uhnaných koní nevyhnutelně vyvolávala vzpomínky na onoho muže.

Elaira, zaskočena léčkou, do níž nikdy neměla padnout, odhodila kartáče a vyšla ze stáje. Klisna po ní přátelsky natáhla hlavu přes dveře, ale zůstala bez povšimnutí. Její paní byla pohroužena sama do sebe. V hlavě se jí mrazivě rozlehla rituální fráze „budiž to pro tebe výstrahou“, načež dlouze a z plných plic zaklela šťavnatým dialektem svého raného dětství.

Tehdy jí znovu zazněla v uších slova Enithen Tuer. „Na to, aby ses dozvěděla, že tvá budoucnost právě zamířila do temnoty, jasnovidce stejně nepotřebuješ.“

Elaira, třesoucí se v mokrých a pomačkaných kožených věcech, vyrazila do mlhavého odpoledne. Už čtyři hodiny a celou věčnost toužila jen po jediném přepychu – po horké koupeli a po posteli.

Znamení

Na břehu močálu se zastavuje had s temně rudýma očima, kmitne jazykem, pak odhodlaně proklouzne štěrbinou v polorozpadlé kamenné zdi; za okamžik je následován dalším a dalším, a brzy se tudy tlačí celé klubko, až se špinavá hladina močálu vaří a neduživý porost rákosí se kymácí…

* * *

V zamlženém lese na severozápadě sebou ve stanu z kůží hází ze spaní barbarský kapitán se zjizvenou tváří, a než ho stačí jeho paní probudit z objetí jeho jasnozřivého snu, spatří tvář svého krále a krev své vlastní nevyhnutelné smrti…

* * *

Na divokých pláních se na vrcholku větrem bičovaného srázu rýsují nad troskami města čtyři vysoké věže a déšť, jemný jako slzy, omývá rozvaliny základů věže páté…

VIII. KLANY Z CAMRIS

Lysaer se probudil za soumraku a kolem sebe měl neznámé zdobené stěny, hřející oheň a přikrývky z nejjemnější angorské vlny, omotané kolem zpocených končetin v tíživém, až dusivém horku. Odhodil deky stranou, nahý vstal z péřové matrace a přešel po hebkém koberci k prosklenému oknu. Venku se kolem udusaného prostranství tísnily stany, kamenné chatrče a nevzhledná stavení z klád – stálá základna klanů z Camris. V narůstajícím šeru vykonávali potomci tysanské aristokracie své obvyklé večerní práce, jak už to dělali celých pět set roků vyhnanství. V rukou měli pochodně, poněvadž lampy zde byly vzácností. Většina z nich měla na sobě kožešiny a kůže jako praví obyvatelé divočiny. Dosud byly jejich vyhlídky neradostné stejně jako vyhlídky obyvatel válečného ležení nebo dlouho obléhané tvrze, a proto nikdo z nich nevycházel beze zbraně. Dokonce ani těch několik žen, jež mezi nimi byly. Pokud v některém ze stanů bydlely rodiny, nespatřil Lysaer ani jediné dítě; a to i přesto, že své nové poddané ze skrytu pozoroval, dokud o něm neměli ani tušení.

Od dvou lovců, kteří přitáhli mrtvého jelena, se ozvalo volání. Jedna žena jim výsměšně odpověděla a všeobecný smích pak přešel ve vzájemné posměšky, jež postrádaly sebemenší náznak úcty k ženě. Lysaer složil světlovlasou hlavu do dlaní. Necítil se odpočatý. Ve spánku ho trápily noční můry a z vůní drahých koření santalového dřeva se mu teď zvedal žaludek. Ani díky přepychovému nábytku za svými zády se necítil dobře. Pozlacené truhly a vyšívané koberce se příliš vymykaly zdejšímu horskému prostředí.

„Dáme vám Královskou komnatu,“ řekla prve Maenalle jakoby nic, když otevřela dveře do pokoje, ze kterého sálala atmosféra s láskou udržované svatyně. Sloužící, jenž mu donesl vodu do koupele, mu vysvětlil, že je zrovna takový pokoj v táboře každého klanu a že ho neustále udržují právě pro okamžik, kdy se jejich panovník vrátí.

Potom Lysaera, který nebyl zvyklý nechat se uctívat coby obživlá legenda, poníženě zanechali svému soukromí, přestože tolik toužil promluvit si s Asandirem.

Čaroděj však někam odešel s veliteli klanu a jeho coby nalezeného nástupce trůnu rychle ubytovali, aby se mohl najíst a odpočinout si. Kde mohl být Arithon, to se dalo uhádnout jenom stěží. Zato Dakar už touto dobou nejspíš našel zapomenutí v nějakém pivním sudu. Lysaer si přejel zpocenými dlaněmi obličej, vyděšen myšlenkou, že zůstane v zemi, kde by civilizovaní kupci královskému synovi podřízli krk a barbaři, kteří přepadali obchodní cesty, svého prince vítali s otevřenou náručí.

„Vaše Veličenstvo?“ ozval se ode dveří mladý hlas.

Lysaer sebou trhl, otočil se a teprve teď si všiml pážete, stojícího na hranici světla svíčky.

„Já jsem vnuk Maenalle, Maenol s’Gannley, Vaše Veličenstvo.“ Nebylo mu ani jedenáct, livrej mu byla přes kožené kalhoty příliš velká, ale uklonil se s jistotou, kterou by mu mohl kterýkoliv starší dvořan jen závidět. „Poslali mě, abych vám pomohl s oblékáním.“

Protože nebyl schopen přenést své neradostné myšlenky na dítě, připomněl si Lysaer šarm, díky kterému si ho všechna pážata v Amrothu tak oblíbila. „A co mi přinášíte, mistře Maenole?“

Chlapec se usmál, přičemž odhalil vyražený přední zub. „Říkají mi Maien, což ve staré řeči znamená myš, Vaše Veličenstvo.“ Úsměv se rozšířil ještě více a hoch pod pláštěm hrdě narovnal drobná ramínka. „A co bych vám přinášel jiného než vaše kalhoty, kabát a zbraně?“

Chlapec vykročil k židli a k truhle, na kterých byly rozložené šaty. Meč v safírové pochvě byl z pozlacené oceli, zdobený hedvábnými střapci, a v jistém ohledu budil stejnou úctu jako Alithiel.

„Daeltiri,“ řekl Maien, když zahlédl princův obdivný pohled. „Meč králů Tysanu. Když padlo město Avenor, každému klanovému lordu byla svěřena jedna část korunovačních klenotů k opatrování. Váš meč hlídala až do dnešního dne hrabata z Camris.“ Chlapec přešel místnost a netrpělivě pohodil hlavou. „Ale pospěšte si, Vaše Veličenstvo. Hostina v hlavní síni nemůže začít, dokud nebudete připraven.“

Lysaer se oblékl do hedvábných kalhot, batistové košile a jemně vyšívané tabardy s úlevou, při níž se téměř zastyděl. Pohodlí královských šatů nikdy nedocenil, až do chvíle, kdy se bez nich musel obejít. Zahanben myšlenkou, že trůn, jejž mu tento klan nabízel, potřebuje přinejmenším stejně zoufale, jako jeho chaosem zmítaná země potřebuje pevnou vládu, si zašněroval pozlacené tkanice a zapnul perleťové knoflíky. Přitom se snažil potlačit podezření, že byl tento přepych zřejmě opatřen nepříliš legální cestou. Když mu Maien připjal Daeltiri k boku a podal mu stejně cizelovanou dýku, cítil Lysaer, princ Tysanu, poprvé od okamžiku vyhnání Bránou na Konci světa, že mu nic nechybí.

Pochybnosti, jež měl o životním stylu svých poddaných, se rozhodl odložit až na dobu, kdy je bude moci poznat o něco blíže. Při důkladném pohledu by možná došel k závěru, že rozdíl mezi atherskými divokými příslušníky klanu a civilizovanějšími obyvateli Amrothu pramení jen z naprosto odlišného přístupu. Už nebyl oním hýčkaným princem, kterého prohodili Bránou. Hnulo se v něm svědomí a on se zamyslel nad tím, kdo by sliboval lepší vládu. Rozmazlovaný idealista, kterým byl on sám předtím, nebo mnohem samostatnější muž, kterému už nyní chyběla jen koruna?

Venku mezitím teplota citelně poklesla. Lysaer, který ve svých sametových šatech mrzl, šel za Maienem přes tábor, v němž mezitím nastal rozruch, to jak se skupinka lidí zachumlaných do kůží a vyzbrojených luky a oštěpy připravovala vyrazit na hlídku. Tváře, poznamenané větrem a jizvami, se při pohledu na prince rozjasnily. Muži a spolu s nimi i dvě ženy ho pozdravili, zkontrolovali šněrování a oštěpy na zádech a pak tiše vyklouzli do soumraku, který se snášel se na hory.

„Kam to jdou?“ zeptal se Lysaer.

Maien na svého prince úkosem pohlédl. „Ven do soutěsky na noční hlídku, Vaše Veličenstvo.“

„Přepadat karavany?“ Lysaer taktak že neprozradil opovržení, které cítil.

„Tak trochu,“ řekl vnuk správkyně Tysanu, aniž by hnul brvou. „Ještě kromě toho hlídají tábor.“

Vyhnuli se zakrvácenému sněhu v místech, kde byl předtím vykuchán mrtvý jelen. Princi se dostalo úsměvu a přátelského pokývnutí od další ženy s mečem, která táhla na ramenou k uvázaným koním tyč se dvěma vědry. V jednom stanu si někdo pískal do zvuku broušeného nože. Maien zatočil na udupanou cestu, která vedla mezi obydlí na konci tábora, pak prokličkovala úzkou, strmou soutěskou a skončila před setmělým obloukem brány, vytesané do skály. V ní byla pancéřovaná vrata. Kamenná opevnění po obou stranách brány vzbuzovala dojem nedobytné pevnosti. Pokud se zde někdy bojovalo, byly jakékoliv známky bitvy pečlivě zahlazeny. Na stráži stály čtyři hlídky v kožešinách, kožené pásky uprostřed rukojetí oštěpů oleštěné od častého používání. Když k nim dorazil jejich panovník, pozvedli k poctě zbraň.

Maien oznámil do výklenku heslo. Lysaer zaslechl skřípání rumpálu a ponuré chřestění řetězu. Nato se mohutná křídla vrat na pantech otočila a pootevřela.

Z mezery vykročil Asandir. „Konečně jste tady, to je moc dobře.“ S úsměvem princova mladého průvodce propustil. Maien vyrazil upozornit ohlašovatele a čaroděj zatím uvedl prince z mrazu pod klenbu předsíně, ozářenou loučemi. Poté řekl: „Maenalle tě očekává,“ a stěny a podlaha z neotesaného kamene roztříštily jeho slova na nespočet ozvěn.

Do rachotu ztěžka zavíraných vrat Lysaer odvětil: „Taky jste mě mohl varovat.“

„To jsem mohl i před těmi Grithenovými muži,“ opáčil Asandir. „Ale rozhodl jsem se, že to neudělám.“

Lysaer zdánlivě bezdůvodně své rozhořčení zadržel a ledovým hlasem se zeptal. „Tohle je království, kde se potlačují zákony?“

Asandir upřel na prince pohled bezvýrazných, břidlicových očí. „V téhle zemi vládne anarchie, chamtivost a zášť. Klany přepadají karavany, aby si tak usnadnily svůj krušný život, a starostové zase platí lovce lidí, aby klany vyhladili, protože tak chtějí jejich řádění zarazit. Tvým úkolem není nikoho z nich soudit, ale nastolit pořádek. A pokud se má země opět sjednotit, Vaše Veličenstvo, potom musí jít spravedlnost ruku v ruce s pochopením. Proto jsem nic nevysvětloval – protože slova nemohou ani zdaleka zastoupit přímou zkušenost.“

Těžké dveře zaduněly a nastalo tíživé ticho.

Asandir pokynul směrem ke světlu a teplu, které se sem linulo dalšími klenutými dveřmi. „Teď běž dovnitř,“ vybídl ho, zatímco kdesi vpředu oznamoval Maenallin herold dokonalou výslovností příchod krále. „Ty jsi pro tyto lidi ztělesněním jejich naděje. Naslouchej jejich utrpení a snaž se pochopit, čeho se vzdali, aby si zachránili život a odkazy své minulosti.“

Lysaer po těch slovech narovnal pod překrásně vyšívanou tabardou ramena. Asandir od něj tedy očekával mnohem víc než pouhou toleranci. Nezbývalo mu než se snažit ze všech sil.

„Dostalo se ti darů našich předků,“ uklidňoval ho Asandir, když vcházeli do sálu, který se v průběhu odpoledne naprosto změnil. „Kdyby si Sedmička nemyslela, že to dokážeš, nikdy bys nestanul před těmito klany jako kandidát na jejich vládu.“

Šedý skalní masiv v sále byl překryt mistrovsky utkanými barevnými tapiseriemi, jež zachycovaly královskou oslavu začátku jara. Lysaer zůstal očarovaně hledět. Na okamžik si připadal, že nahlédl do minulosti, kdy zelené krajině, tehdy ještě nezhyzděné mlhami Desh-thiere, vládli Paraviané. Zde zářily v celé své kráse jejich zrzavé hřívy, tančící drobné děti slunce, ověnčené květinami, a elegantní jednorožci, bílí jako sníh a tajemní jako sluneční svit na hladině jezera. V transu Lysaera přemohly emoce, mrkl, a kouzlo pominulo. Látky na zdech se opět staly pouhými tkaninami, vyvedenými s nevšední zručností. Princ, užaslý nad svým chvilkovým omámením, se otřásl a kráčel dál za Asandirem a za Maienem po vzorovaných kobercích až z dalekého Narmsu. Místo pochodní byly všude řady svící a v jejich kouřem nerušeném světle se blyštili příslušníci klanů západní základny, dědicové aristokracie z Camris. Lysaer užasl nad tím, jak vypadají dokonale. Když nyní neměli kožešiny ani zbraně a byli odění v sametu, v oblecích z jemné kůže a v brokátu, pošitém drahokamy, dokázal člověk téměř zapomenout na to, že většinu žen hyzdí jizvy po meči a že zápěstí, šlachovitá z lovu, mají všichni vyhublá na kost.

V čele zástupu lordů klanu čekala Maenalle. Měla na sobě elegantní černou róbu se stříbrnou výšivkou a jako znamení své funkce jen odznak. „V přítomnosti krále se barvy nikdy nenosí,“ vysvětlila v odpověď na Lysaerovu poklonu, že by jí slušel i veselejší oděv. „Podle tradice nosí správce země šaty tmavé barvy, poněvadž skutečná vláda patří hlavě státu. Před povstáním se mému úřadu někdy říkalo caithdein neboli stín trůnu.“ Z tváře, ošlehané životem v divočině, na prince po svém boku pohlédla pronikavým pohledem žlutohnědých očí. „Je mi ctí, můj pane, že se jím mohu znovu stát.“

Nebyla v ní ani stopa po závisti, přemítal Lysaer, když ho postupně představovala členům velitelského sboru a představenstvu rady, tou dobou sídlící na základně. Když ho vedla kolem klanící se čestné stráže a řad stolů, potažených damaškovým suknem, k vyvýšenému prostranství vévodícímu celému sálu, díval se už na ni očima panovníka. Maenalle nemrzelo, že předává svou vládu mladšímu a neznámému muži. V pevné, nezměrné a trochu zdrženlivé víře vkládala do jména s’Ilessidů celou svou důvěru.

Lysaera, připraveného na boj s těmito divokými a bezprizorními členy klanu, ve kterém by měl prokázat, že je vlády hoden, její důvěra zaskočila.

Byl zaveden až k čestnému místu uprostřed tabule, kde byly na překrásném ubruse prostřeny stříbrné příbory s královskými znaky a křišťálový servis. Asandir seděl po jeho pravici, Arithon a Dakar po levici a Maenalle a náčelníci klanu se posadili naproti mezi radní a svého prince na znamení pohostinnosti. Vzhledem k tomu, že by eventuální nebezpečí muselo nejdříve projít jejich řadami, musel by se kdokoliv, kdo by hosty chtěl nějak ohrozit, nejprve dopustit velezrady tím, že by nejdříve napadl zezadu svého lenního pána. V nehostinných končinách Camris se na práva hostů nezapomínalo, na rozdíl od měst, kde navzdory starým zvykům usazovali důležité hosty do čela stolu.

„Je to urážka a stejně tak je to nerozum,“ komentovala to Maenalle posmutněle. „Host, který sedí v čele, je sám, může se stát obětí každé vraždy, kterou může panské sídlo znesvětit kterýkoliv záškodník. Jaký by mohl žádat respekt hostitel, který by namísto sebe vystavoval nebezpečí někoho jiného?“

Lysaer, ukrývající nervozitu, sledoval, jak Maien nalévá víno. U dvora v Amrothu se tento obyčej sice také neudržoval, ale princ se zdržel komentáře, spíše proto, aby se náhodou někoho nedotkl, než aby zamaskoval svou neinformovanost.

Ze vzpomínek ho vytrhl dotek, který ucítil na předloktí. Asandir mu chtěl připomenout, že síň čeká na přísahu hostů. Aspoň tento zvyk mu byl znám. Lysaer povstal. Blýskavé řady přítomných příslušníků klanu před ním uctivě utichly, když pozvedl svou číši v tak hrdém gestu, že se mu ani netřásly prsty.

„Tomuto domu, jeho paní a jejím společníkům slibuji věrné přátelství. Athovo požehnání vaší rodině a rodu, sílu vašim potomkům a slávu jménu s’Gannleyů. Pod touto střechou a před Athem s vámi budu sdílet radost i smutek jako váš bratr a mé služby budou poctivé jako služby člena vašeho rodu.“

Maenalle vstala, aby mu odpověděla starodávnou větou. „Vaše přítomnost je pro nás poctou.“ Pak zvedla mozolnaté ruce, uchopila princův pohár a upila polovinu vína.

Lysaer od ní přijal pohár zpět, dopil jej a postavil dnem vzhůru na stůl mezi ně. „Toho ať je Dharkaron svědkem,“ zakončil řeč jasným hlasem.

Maenalle se obrátila ke svým lidem. „Sláva a vřelé přivítání s’Ilessidovi!“

Teprve když se princ a správkyně za hromového přípitku všech členů klanu posadili, byla hostina skutečně zahájena. Lysaer, přivyklý u dvora obvyklému průběhu událostí, nevycházel z úžasu. Camriští barbaři, obklopeni jenom holými skalami, ho dokázali za neuvěřitelně krátkou dobu přijmout stejně pohostinně jako na jakékoli oslavě v Amrothu. Ať se však zdály být způsoby a mravy zdejších lidí dokonalé sebevíc, ještě lépe potom odrážela kulturu národa konverzace u stolu.

„Lidi z města jsou tak arogantní, že se tomu ani věřit nedá,“ svěřil se mu nad polévkou lord Tashan, nejstarší velitel. „Nedávno jsme zkonfiskovali jeden povoz. Mezi zbožím se nacházely dokumenty, které rozdělovaly zemi na jednotlivé díly a stanovovaly jejich cenu.“ Čiperný stařík se rozchechtal. Odložil lžíci a vzal pohár, ale nenapil se, neboť byl ještě stále zaujatý tím, co jej tak pobavilo. „Příště přijdou s daněmi ze vzduchu, co člověk vydýchá, co vy na to?“

„Lidé jsou známí tím, že dokáží jít mnohem dál,“ opáčil Asandir. Přísným pohledem naznačil Lysaerovi, že má být zticha, a pokračoval: „Co se stalo s těmi papíry?“

„Spálili jsme je,“ odvětil popuzeně lord Tashan. Teď už se napil, a to zhluboka. „Bez zbytečných cirátů, jako troud na strážný oheň. Je to urážka Athova stvoření, když si někdo myslí, že mu patří hory. Dharkarona na toho starostu, co tu hanebnost začal, do Siťhaer s ním. Jestli se odváží projít Orlan, popoženeme na něj Kolo osudu a jeho potomkům pošleme šíp s jeho krví.“

Asandir pohlédl starému šlechtici do očí. „Taková záležitost pod vaši jurisdikci nespadá a život toho starosty patří spravedlnosti krále.“

Velitel na výtku odpověděl úklonou hlavy, avšak vztek v něm stále ještě rudě žhnul jako jeho rubíny, ve kterých se zaleskl plamen svící, když se obrátil k Lysaerovi. „Prosím za prominutí, můj princi. Avenor už je pět století v troskách a právě tolik let uplynulo od doby, kdy naši zem naposledy poctila svou přítomností královská krev. Boj o přežití si vynutil drsné zákony, a já ze zvyku zapomněl, kde je mé místo. Právo soudu náleží králi. Ale nepochybuji o tom, že až znovu svoláte svou radu, tak celou tu záležitost rozsoudíte.“

Lysaer ukrýval svůj neklid tím, že si pohrával s kouskem masa na talíři. Vlastnictví půdy, nepopiratelný zvyk na Dascen Elur, se tedy v Tysanu zdálo být nemyslitelným zločinem. Princi připadlo primitivní a děsivé, že se od něj jednoho dne bude čekat, že potrestá někoho za to, že si činí nárok na půdu, kterou obdělává. Jestliže výsady vlády v Tysanu stavěly mimo zákon bezpečí domova a základní lidská práva, tak se není co divit, že měšťané nechali povstání, rozpoutané zlovolným čarodějem, přerůst v krvavou vzpouru. V zoufalé snaze změnit téma vyslovil Lysaer svůj obdiv nad překrásnými tapiseriemi.

Lord Tashan se potěšené usmál. „To byl nedobrovolný příspěvek starosty Erdane, ať je jeho památka prokleta.“

„To je kradené?“ nadhodil okamžitě Lysaer.

Úsměv starého velitele pohasl. „Ne tak úplně, můj pane. Tohle tkali mistři z Cildornu, ještě než zmizely ze světa staré rasy. Vůdci klanu v Taerlin jim za práci slušně zaplatili, i když všechno prý podle záznamů shořelo, když byl jejich majetek vyrabován během povstání. Vzácnější kousky byly poslány na sever spolu se zabaveným zbožím. Na protest proti tomu se mí příbuzní v Caithlese rozhodli, že starostovým vozům ulehčí. Skvrny od krve pustily docela dobře. Jenomže v lesních jeskyních se od dob mlh rozmohla plíseň, takže se paravianské tapiserie převezly do bezpečí sem.“

Lysaer změřil obrovskou jeskyni kolem sebe pohledem znovu. Násilníci, kteří žili jenom potyčkami a přepady, by si velkolepých oslav příliš neužili. Síň, ve které tito barbaři nyní hodovali, dosud ještě nikdy jako síň pro hosty nesloužila. Spíše zastávala funkci jakéhosi skladiště, jako nedobytné sklepení, vytesané do skály, aby chránilo kořist celých generací rabování.

Maenallin nejstarší syn, a Maienův otec, dál popisoval detaily onoho historicky prvního přepadení. Ukázalo se, že Tashan při své poznámce o krvavých skvrnách vůbec nepřeháněl. Lysaer diplomaticky skryl před zraky svých hostitelů své znechucení. Tito lidé, ať už byli urození nebo nikoliv, se k ozbrojeným loupežím přímo otevřeně hlásili. Vyděšený princ, který jim měl jednou vládnout, pochopil, že za jemnými látkami, drahokamy, a dokonce i za talíři a příbory, jež zdobily stůl, se neskrývalo nic jiného než celé generace přepadání a vraždění. Přímý obchod mezi těmito lidmi neexistoval. Pouze zručnost se zbraněmi a stopování a divá záliba v přepadech. Princ v obavách, aby se mu neroztřásly ruce, odložil vidličku. Pohotový pokus o změnu tématu mu překazil jeho nevlastní bratr, jehož nepotlačovaný smích vybízel hostitele k dalším loupežnickým zkazkám.

Lysaer, na něhož dolehly nepříjemné vzpomínky, ztratil zájem o jídlo. Arithon se plavil s karthanskými piráty, proto se zdálo přirozené, že nemá žádné hluboké city, které by nyní mohly trpět. To, že nedával najevo ani náznak zášti k tvrdému zacházení, kterého se mu dostalo v soutěsce, se zdálo poněkud nepřirozené u člověka, jehož samotářství nasvědčovalo nesmiřitelné, neodpouštějící povaze.

Tento hudebník, který jim prve hrál u ohně na Felirinovu lyrantu, byl bezpochyby znamenitým hercem. Jinak by tak citlivý projev nešel dohromady se zalíbením, jaké teď v násilí nacházel. Lysaer, skleslý a osamělý uprostřed tysanského klanu, se snažil znovu nabýt svého duševního klidu. Byl už tolikrát svědkem toho, jak se obchodníci z Amrothu stali terčem s’ffalennských nestoudností, že nemohl něco takového přejít jen tak bez povšimnutí. Zůstal v něm pocit, že byla s’ilessidská spravedlnost pošpiněna, a rovněž vztek vůči jakémukoliv lotrovi, který se rozhodl zbohatnout loupežemi.

Lysaer hostinu přetrpěl. Vzhledem k pozici ani neměl jinou možnost. Odměřeně a nesmírně zdvořile naslouchal dalším a dalším divokým zkazkám, dokud hostitelé stoly neodtáhli stranou, aby začala zábava. Pak se okamžitě obrátil na Asandira.

„Jak bych mohl těmhle lidem vládnout?“ zeptal se ho. „Ti měšťané přece nejsou o nic méně podřízení Tysanu než oni. Copak je to nějaká spravedlnost, vyzdvihovat bandity a zloděje nad ty, které okrádají?“

Asandir odtrhl upřený zrak od vzdáleného rohu místnosti a pohlédl na rozrušeného prince šedýma, majestátníma očima. „Mějte strpení, Vaše Veličenstvo, aspoň dokud neusednete u starostova stolu a nevyslechnete si chvástání jeho lovců lidí. Protože tam, kde přišli měšťané o své bohatství, tam zaplatili lidé z klanu krví svých blízkých. Ti, které měšťané nazývají barbary, viděli, jak byly jejich děti pobity jako lovná zvěř ajak byly jejich ženy, sestry a dcery nemilosrdně znásilněny a zavražděny. Žijí zde v nehostinné pustině, protože všude jinde jsou pronásledováni.“

Lysaer, ruce zaťaté v klíně, se nadechl, aby se ohradil. Čaroděj ho předešel. „Nemysli si, že bych obhajoval způsob života členů klanu nebo měšťanů. Já chci jen zdůraznit propast, která tyto lidi rozdělila od Davienova povstání. Až se sem vrátí slunce, musíme všichni pracovat na tom, aby byl mír. Do té doby budeš mít čas všechno prostudovat, a stejně tak budeš mít i obrovskou podporu a zástupy poradců, až korunu nakonec přijmeš.“

Další rozpravě pak zabránil večerní program – dokonale zvládnuté vrhání nožů, po němž následovala velice náročná cvičení s meči za doprovodu řinčení zbraní. Lysaer výstupům tleskal s nelíčeným nadšením, poněvadž, i přesto, že podobným kouskům přihlížel v Amrothu, je ještě nikdy před ním neprováděly ženy. Sestavy předváděné zde byly nebezpečnější a navíc byly prováděny v děsivé rychlosti.

Maenalle, velice potěšená tím, že se princ dobře baví, se mu omluvila za nedostatek vznešenějších umění. „Naše bardy nebezpečí v horách nevystavujeme. Mistři lyranty zůstávají s našimi rodinami na úpatí hor, aby se naše děti naučily nějakým ctnostem, ještě než je stihnou útrapy.“

Lysaer svůj údiv zřejmě potlačit nedokázal.

„Ustavičně zapomínám, že jste nevyrůstal mezi námi,“ omlouvala se Maenalle. „Nejsme doslova takoví barbaři, za jaké nás označují měšťané. Naše ženy stojí po boku zvědů až do svatby a poté jen tehdy, když se tak rozhodnou. Ovládání zbraní je nezbytnost, protože některé matky musí krýt ústup, když jsou ostatní odváděni do bezpečí.“

Lysaer, jehož vysvětlení správkyně zarazilo, se ji pokusil potěšit. „Ale hudba ve vašem sále zaznít může. Můj nevlastní bratr to s lyrantou umí.“

„Jenže nemám na co hrát,“ ohradil se Arithon, jako by jejich rozhovoru naslouchal celou dobu. Nějakým způsobem se mu podařilo vyhnout se etiketě nevlastního bratra – prince a pořád ještě měl na sobě hrubou tuniku a u boku oblýskanou pochvu. Ačkoliv se ve svém prostém oděvu vymykal z davu, rozhodla se Maenalle, že vše zařídí.

„Můžete si nástroj vybrat,“ oznámila mu a mávla na jednoho z kapitánů. „Vezměte princova nevlastního bratra do skladiště, ať si vybere lyrantu, která by mu vyhovovala.“

Sloužící ihned odhrnuli jednu z menších tapiserií na stranu a k zamřížovaným dveřím za ní někdo přinesl klíč. Arithon a v kůži oděný kapitán si vzali svíce a zmizeli uvnitř, zatímco Lysaer, kterému se tak potvrdilo podezření o skladech v nitru jeskyně, vychvaloval tanečnice.

Za chvíli se Arithon vrátil. V náručí měl lyrantu tak obyčejnou a otlučenou, že vypadala dobrá leda tak na vyhození. Ladicí kolíky byly oprýskané a visely z ní zpřetrhané struny.

„Z těch vykládaných diamanty žádnou nechtěl,“ vysvětloval kvapně důstojník, který ho doprovázel.

Maenalle ztvrdl pohled. „Vy se nám vysmíváte?“ Když tón jejího hlasu zaslechly tanečnice, rozprchly se a okolostojící členové klanu rázem umlkli.

Arithon pozvedl zrak od nástroje v náručí. „Vybral jsem tu nejlepší,“ promluvil nepřítomně bez jakéhokoliv náznaku ironie. „Dobře poslouchejte, paní.“ Pak slabounce zapískal nad ozvučnou deskou, kousek před kobylkou. Dřevo v jeho rukou tón zachytilo a nesmírně čistě se rozeznělo v odpověď.

Když zaslechl tento zvuk Asandir, zabraný do rozhovoru s lordem Tashanem, otočil se a strnul. „U Atha,“ dal se slyšet, „ukažte mi tu lyrantu.“

Příslušníci klanu mu ustoupili z cesty, čaroděj přikročil k Arithonovi a vzal mu starý, otlučený nástroj z rukou. Přejel prsty po dřevě, seškrábl z jednoho zašlého pražce špínu a pak krk nástroje obrátil v rukou, aby si prohlédl zadní stranu. Tam byla pod vrstvami zažloutlého laku jedna jediná, perletí vykládaná paravianská runa, jež jakousi záhadou za ta léta neoprýskala.

„Tak tady jsi,“ zašeptal čaroděj. Přejel po vykládání nehtem a odhalil duhově zářící perleť. „Takže je pravda, že tady druhá lyranta, kterou vyrobil Elshian, zůstala.“ Uctivě nástroj Arithonovi vrátil. „Jednu opatruje mistr pěvec Halliron. Druhá teď patří tobě, díky štědrosti Camris. Dobře ji opatruj. Elshian, dítě slunce, byl nejnadanější bard, jakého historie poznala, a nástroj vyrobený jeho rukama bude hrát nejkrásněji ze všech.“

Maenalle se zvesela zasmála Arithonovu zděšenému výrazu. „Odměňte nás svou hrou,“ řekla a poslala Maiena do stanu, aby přinesl struny.

Asandir ji ale gestem zadržel. „Počkejte, paní. Obyčejné struny na tomto nástroji neobstojí.“ Na okamžik se zamyslel a pak dodal: „Když mi dáte trochu stříbra, mohl bych ji vybavit tak, jak by to chtěl ten, kdo ji vyrobil.“

Maenalle si bez zaváhání sundala z levé ruky náramek.

„Jakákoliv ohnutá lžíce by stačila,“ namítl Asandir. Maenalle se zablýskly oči. „Bude mi ctí, Stvořiteli králů.“ Čaroděj kývl, vzal si od ní těžký, složitě propletený proužek kovu a skryl jej v dlaních. Ostatní se shlukli kolem něho, aby se dívali, a on, jako by o svém obecenstvu ani nevěděl, předklonil hlavu. Kromě toho už neudělal jediný pohyb, avšak vzduch rozechvěla síla. Náramek se v jeho rukou zatřpytil a potom se rozzářil jasným, bílým světlem. Přihlížející nejblíže k Arithonovi ucítili na tvářích žár. Čaroděje však kov evidentně nepálil. Pak se jeho ruce pohnuly, světlo rázem všechny oslepilo, a kdo se odvážil do něho pohlédnout, spatřil, jak Asandirovi kov v dlaních rudě sálá. Jako by v dlaních neměl nic neobvyklého, začal čaroděj kov tvarovat a poté vytáhl žhnoucí strunu.

Celé to netrvalo déle než minutu, pak světlo spolu s magií pohaslo a čaroděj rozevřel nedotčené dlaně. Držel v nich polovinu stříbrného, velmi důmyslně propleteného náramku a dlouhou, zářící stříbrnou strunu. Jako kdyby ho neúplnost Maenallina šperku znovu přivedla na nápad, loupl po paní čtveráckým pohledem a prohodil: „Vskutku, nehodí se, aby tak vzácný dar zůstal takto.“ Mezi prsty se mu opět rozzářilo čarovné světlo, načež natáhl ruce a přiložil zbytek náramku k jednoduchému, ničím nezdobenému hmatníku.

Vzduch prořízla rána jako elektrický výboj. Když čaroděj staré dřevo pustil, stříbrný vzor v něm zůstal zasazen do ebenu, jako by tam byl už od doby, kdy byla lyranta vyrobena. Arithon po výsledku přejel špičkou prstu. Neucítil ani jedinou vyčnívající hranu. Stříbro se bez jediné praskliny scelilo s povrchem.

Když byla lyranta vybavena čarodějovými strunami, poznali Elshianovu zručnost všichni okamžitě, jak Arithon zahrál první tón, aby nástroj naladil. Poškrábané dřevo se mu v rukou rozeznělo zvukem, který se rozlehl i v těch nejodlehlejších zákoutích jeskyně. Vzduch rozechvěla harmonie a rozhovory do posledního utichly. Ti, co mluvili, svá slova zapomněli, a ti, co poslouchali, měli uši jen pro tanec Arithonových prstů a táhlé, klouzavé zvuky strun, jak otáčel ladicími kolíky. Když skončil s laděním a zpod rukou se mu vydral první akord, zatajil dech, sklonil hlavu a pak nádherný zvuk rukou umlčel.

„Paní Maenalle,“ pravil ochraptělým, sklíčeným hlasem. „Tato lyranta je pro mě příliš dobrá. Dovolte mi na ni hrát jenom tento večer a potom ji vraťte svým mistrům pěvcům v údolí.“

Správkyně Tysanu však jeho výčitky svědomí rozptýlila velitelským gestem. „Nechci od vás ten náramek zpátky,“ oznámila do ticha. „A naši bardové, do jednoho, tento nástroj přešli kvůli jinému, hezčímu. Protože se při výběru řídili zrakem a ne sluchem, jejich právo na tuto lyrantu tím zaniklo.“

Arithonova ruka na nových, zářících strunách ztuhla.

„Jestliže má nějakou váhu slovo prince, tak se přidávám k Maenalle,“ posadil se Lysaer a všichni v sále následovali jeho příkladu. „Bratře,“ dodal ještě, už téměř podrážděně, „mohl bys už nechat toho utrápeného výrazu a začít hrát?“

Poněvadž Arithon neznal atherské písně, rozhodl se pro námořnickou baladu z Dascen Elur, která poutavě líčila pirátské přepadení, při němž připravil jeden prohnaný kapitán tři obchodníky naprosto o vše. Přestože jména lodí s ohledem na nevlastního bratra změnil, pamatoval si Lysaer onen incident velmi dobře. Obchodníci tehdy zemřeli krutou smrtí a vdovy a děti, které po nich zůstaly, se musely dát na žebrotu, aby přežily. Zpěvák a jeho lyranta ale vyprávěli příběh naprosto dokonale. Lordové se při ní srdečně a nespoutané bavili. Kromě zpěváka nikdo netušil, jak při jejich smíchu trpí čest jejich prince. Lysaer se však na Arithona nemohl zlobit. Jeho úkolem bylo potěšit jejich hostitele a v ležení, ve kterém tito lidé žili bez manželek a bez svých dívek, zvolil píseň vzhledem k okolnostem naprosto správně. Přesto však loupení, v němž si tito barbaři tak libovali, vycházelo z minulosti, připomínající, jak nesmírná propast odděluje panovníka od jeho poddaných.

Lysaer odešel brzy s výmluvou na únavu. Odebral se do svého přepychového pokoje, ale uplynuly ještě dlouhé hodiny, než se svlékl a lehl si, a posilujícího spánku se ani potom nedočkal.

Konflikt

Hodina pokročila. Když Arithon zahrál závěrečné takty poslední taneční melodie večera, svíčky v sále už dohořívaly. Přestože byl pořád ještě obklopený houfem nadšených posluchačů a tvář mu rozjařeně hořela ruměncem, utlumil zvučný hlas Elshianova nástroje téměř s úlevou.

„Ještě jednu pijáckou!“ křikl zezadu nějaký rozdováděný posluchač.

Arithon zavrtěl hlavou a jemně lyrantu odložil na prázdný stůl. „Prsty už mám nadranc, hlas mi už dávno neslouží a záda necítím, jak už jsem seděl dlouho.“

„Tak si dejte pivo,“ vyzvala ho mladší žena.

„Cože, a rozloučit se s jasnou hlavou?“ Arithon se postavil a usmíval se úlevou. „Už jsem měl ažaž. A o zbytek se postarala vaše přílišná chvála. Mějte trochu slitování a nechte mě jít, dokud jsem ještě při smyslech natolik, abych našel postel.“

„Tamta by tě určitě vzala k sobě,“ dloubl si někdo z publika.

Ale nejblíže stojící posluchači si všimli muzikantovy únavy. Zdráhavě se rozestoupili, aby mohl projít mezi sklizenými stoly, několika posledními obsazenými židlemi a mezi chlapci, kteří sklízeli po hostině poháry a ubrusy. Přestože se celý klan bavil naprosto bez zábran, neleželi na podlaze žádní opilí. I ti oslavující, kteří vydrželi tak dlouho, byli připraveni na případný příjezd posla a své honosné šaty by v krátké době vyměnili za zbraně. Arithon tiše a nenápadně prošel k východu. Zmizel v šeru předsálí, aniž by si jej všimla Maenalle, jenže Dakar, zhroucený na stole s jednou rukou sevřenou kolem korbele, otevřel jedno oko. Uviděl, jak Asandir ukončil rozhovor s jedním z vůdců klanu a rozhodnými kroky zamířil ke dveřím.

„Já jsem si to myslel,“ zamumlal Šílený věštec do dlaně. „Náš Vládce Stínu si to pěkně schytá.“ Dakar si olízl suché rty, a než znovu sklouzl do deliria, ještě se usmál. Jeho sebejistá předpověď se však ukázala být poněkud unáhlená.

Asandir nešel hned za Arithonem, zdržel se ještě v komnatách prince Tysanu. Teprve potom, až když začal z výšin vát mrazivý vítr a v Desh-thiere tonul nadcházející rozbřesk, se vydal Asandir vyhledat Arithona.

Teir‘s’Ffalenn stál sám u koní a zády k ohradě rozplétal klisně černou zacuchanou hřívu nad čelem. Asandir se k němu tiše přiblížil udupaným sněhem. Přes jeho snahu si ho Arithon všiml a promluvil, jakmile se mu čaroděj zastavil za zády.

„Vypadá to, že by ta Elshianova lyranta radši měla zůstat tady.“ V hlase, ochraptělém po dlouhých hodinách zpěvu, byl slyšet zármutek. Byl tak vyčerpaný, že se ani nepřetvařoval, ale dodal ještě: „Víte sám lépe než já, jak málo bych na ni hrál.“

Asandir složil ruce na horní kládě ohrady. Byl v mrazu bez pláště a bez kapuce, takže si vítr pohrával s jeho stříbrnými vlasy a s tmavou látkou jeho tuniky. „Za pět set let se může změnit spousta věcí.“

Arithon teď raději nemyslel na dar fontány očarované Davienem, takže pokrčil rameny. „Spousta se toho za pět set let nezměnila vůbec.“

Tehdy, když se Arithon přímo dotkl důvodu jeho návštěvy, řekl Asandir na rovinu. „To sis myslel, že nevím, co se stalo na tom seníku u Havranů? Nebo jak jsi potom v soutěsce na sebe nalákal Grithena a jeho bandu, abys mě přinutil prozradit tvému nevlastnímu bratrovi, co ho čeká?“

„Lysaer má, po čem touží. Korunu, pravdu a spravedlnost.“ Klisna slabě odfrkla a ucouvla Arithonovi z dosahu. V náhlém chladu zatoužil po svých rukavicích.

Asandirovi, jak se zdálo, pronikavý, mrazivý vítr vůbec nevadil. „Tak já ti tedy něco povím, Teir‘s’Ffalenne. Mohl sis dělat, cos chtěl, protože ten blok, který jsem ti nasadil, na tvou vůli neměl mít vůbec vliv.“

„Ne, neměl?“ Arithon se na čaroděje zprudka obořil. „Tak proč všechna ta práce s ním?“

Čaroděj se nerozčílil. Rozvážně a zcela klidně řekl: „Copak ty bys někoho, koho předtím mučili ohněm, dal zahřát přímo před krb? Vzpomínky na tvůj neúspěch v Karthanu byly ještě příliš čerstvé.“

Arithon sebou škubl. Čaroděj nemilosrdně naléhal dál, ale hlas nepozvedl ani jednou. „Maenalle měla přijmout prince Tysanu právě dnes. Bratrstvo se už předtím rozhodlo. Informovali by ji o jeho původu v soukromí, takže by Lysaer neměl o svém dědictví ani tušení, dokud by napřed nebyl svědkem krutosti starostů. Tím, že jsi do událostí zasáhl, jsi přivodil svému nevlastnímu bratrovi neomluvitelný šok a Grithen byl poslán do táborů v údolí. Možná ho vykážou.“

Arithon rázem ztuhl jako kámen.

Asandir svůj proslov zakončil opatrně a dokonale, jako když se brousí diamant. „Grithen je poslední žijící dědic zesnulého erdanského hraběte. Vzhledem k tomu, že jeho dva sourozenci zahynuli kopími lovců lidí, mohlo by to, co se včera stalo v soutěsce, přetrhnout rodovou linii, která sahala až do dob před povstáním.“

Arithon se nezačal bránit zodpovědnosti, která mu byla naznačena. S tvrdostí úlomku ledu unášeného větrem řekl: „Mluvíte o věcech, kterým jsme mohli předejít.“

„Pokud by měli čarodějové Bratrstva svou mocí ohrozit něčí osud, tak ano.“ Asandir pozoroval své prsty, spočívající na černočerné látce jeho rukávů, a Arithonovi zatím docházelo, co z jejich rozhovoru vlastně vyplývá. Že jeho osud vůbec nebyl pevně stanoven. Že by mohl přeběhnout ohradu, osedlat šedou klisnu, odjet a nikdo by ho už dál nepronásledoval, snad kromě měšťanů, kteří by ho měli za rodilého barbara. Nebo by si mohl vzít lyrantu, které není rovno a kterou dostal od Maenalle, a nechat se učit od jejích bardů v údolí až do svých stařeckých let.

Arithon se otočil a pohlédl čaroději do očí, které byly jasné jako zrcadlo a právě tak vyrovnané. „Vy byste mě nechal jít jen tak?“

„Nechal.“ Čaroděj však ještě dodal: „Ale buďme přesní. Nechal by ses jít ty sám?“

Arithon, kterého se čaroděj dotkl na místě citlivém ještě z Dascen Elur, už svoje rozhořčení nedokázal zadržovat. „Dharkaron, Athův mstitel, by měl větší slitování.“

„Kdo bude mluvit za klany z Rathainu?“ řekl Asandir a za jeho slovy se skrýval nesmírný smutek. „Jakou budou mít naději, až se vrátí slunce a měšťané přikáží vraždit ve strachu z krále, který tu není?“

Arithonovi unikl zvuk, něco mezí vzlyknutím a kletbou. Kousavý sarkasmus, s jehož pomocí obvykle dotěrné dotazy odrážel, by mu nepomohl, jen by Asandirovým klidem projel jako kopí vržené do hlubin oceánu. Jeho emoce by se rozplynuly beze stopy v nekonečné prázdnotě. Čaroděj jeho vnitřnímu boji nepřihlížel s výhrůžkami či s pochybami, ale jen s porozuměním, klidným a věčným jako sluneční svit.

S hrdlem staženým zoufalstvím, které si odmítal připustit, Arithon řekl: „Předkládáte mi Karthan, pořád a pořád dokola.“

„Nestál by tu, kdo by se tehdy nerozhodl pro Karthan.“

„Á, u Atha,“ zasmál se poněkud stísněně Arithon, „takže jsem svůj největší nepřítel já sám.“ Svobodná volba budoucnosti, která před ním ležela, totiž vůbec svobodnou volbou nebyla. Opět se zde opakoval jeho osud, obtěžkaný břemenem lidského utrpení.

„Žádal jsem tě pouze o to, abys se mnou jel do Althain,“ řekl Asandir. „Kde jinde bys mohl spojit svoje schopnosti mága s povinnostmi, jež ti zde byly odkázány?“ Soucit v jeho hlase Arithonovi, jehož myšlenky teď tížily nesmírně závažné povinnosti, celou situaci ještě zhoršoval. Arithon se odvrátil, nepokrytě se rozvzlykal a přitom proklínal prohnanost svého protivníka. Jediná výhrůžka, náznak nátlaku, jediné slovo, nutící ho ke slibu, a mohl by se nějak bránit.

Avšak Asandir svou síť s drtivou lítostí zatáhl. „Až naše cesta skončí, přijde tato záležitost před Bratrstvo. Nemůžu ti nic slíbit. Ale pokud bude existovat způsob, jak tě povinností krále zbavit, postavím se za tebe.“

„Poslední hřebík do rakve,“ hlesl Arithon. „Samozřejmě, proti své vůli, souhlasím.“ Vzduch ho pálil v plicích a hlava ho bolela. Zády k čaroději, s očima upřenýma na přecházející stíny koní, sevřel ruce na ohradě, hlavně proto, aby se nedopustily násilí.

Asandir se na něj podíval a smrtelná vážnost situace mu neunikla. „Bratrstvo nemá kvůli Desh-thiere, Věčné mlze, na vybranou.“

„U Atha,“ promluvil Arithon. Jízlivě si rýpl: „To by byl Dakarův konec, kdybychom mu jeho jedinečné proroctví pokazili. Ale na přísahu proti Věčné mlze si dobře vzpomínám.“

„Na obou těchto věcech záleží stejně.“ Nebylo slyšet, zda čaroděj odešel, jeho kroky by se ztratily v poryvech severáku.

Arithon však jeho přítomnost cítil. Nebyl ještě připraven na to být sám, proto se otočil, pohlédl do nekonečné hloubky jeho očí a sám podnikl ostrý výpad: „Takže je mezi námi jasno.“

Asandir, přestože právě zjistil, že se Arithon stále ještě v otázce svého dědictví nerozhodl, nedal nijak najevo svou mrzutost. Namísto toho smutně naslouchal kvílení větru nad táborem, jako kdyby v něm mohl zaslechnout odpověď na všechno utrpení světa. „Chtěl bych vědět,“ zeptal se konečně prince, který mlčky sebejistě čekal, neboť byl dost moudrý na to, aby nedával najevo, že považuje čaroděje Bratrstva za svoje nepřátele. „Kdybychom měli obrácené role, co bys udělal ty?“

Arithon zaváhal jen na malý okamžik. „Našel Paraviany.“

Asandir si povzdechl. Jeho tvář zastřel smutek, těžký jako mlha halící hory. „To jsme zkoušeli,“ řekl sklíčeně. „Ciladis z Bratrstva se o to pokusil, poněvadž je obdivoval ze všech nejvíce.“ Následovalo dlouhé, tíživé ticho. „Nikdy se už nevrátil.“

Jako kdyby rázem noc příliš potemněla či začal být mráz z hor příliš pronikavý, dál už Asandir tuto záležitost nerozváděl. Odkráčel zpátky ke světlům základny a Arithona zanechal pouze ve společnosti koní a laviny neradostných myšlenek.

Traithe

Na vyvýšenině nad dunami, porostlými zakrslým křovím, které lemovaly poušť Utrpení, čelila nikdy neutichávajícím větrům věž Althain. Roční období se mohla střídat jedno za druhým, jenomže okenicemi v nejvyšším patře fičel vítr za sněhové vánice i za dusivého léta a obracel rohy pergamenů, uvízlých mezi zatuchlými stohy knih. Mezi hromadami ležely neumyté hrnky jako skořápky, které někdo nechal v trávě. Za barikádou nepořádku si hleděl svého sepisování Sethvir z Bratrstva, obklopen otevřenými kalamáři a množstvím pečlivě ořezaných brků. Zatímco jeho vědomí daleko přesahovalo hranice jeho orlího sídla ve věži a registrovalo všechny události od přesunů celých armád až po proměnu pulců v žáby, plnil pergamen úhledným písmem a jen občas si vzpomněl na svíce, bylo-li nutné je vyměnit. Tma pravidelně přicházela a odcházela, bez ohledu na spánek či na rozžaté svícny.

* * *

Když se uprostřed sténání větru z vysočiny cosi zatřepetalo na okně, slabounce, jako když se šustne myš, zvedl Sethvir hlavu. Z jeho básnických očí se vytratil nepřítomný výraz a on odložil brk.

„Traithe?“ řekl a ihned se postavil. Šestidenní nános jemného písečného prachu se mu sesypal z pláště, on si prorazil cestu mezi židlemi zavalenými pergameny a otevřel okenice do začínajícího úsvitu zataženého mlhou.

Když byl vzápětí odměněn klesajícím máváním černých křídel, jeho zadumaný, podmračený výraz najednou zmizel. „Vítej zpátky, bratříčku,“ pozdravil havrana, jenž mu dosedl na vyšívaný lem rukávu. Pták zakrákal. Hbitě zdvihl hlavu a mrkl na něj okem, v němž se zračila inteligence.

Sethvir zavřel okno, na což občas zapomínal. „Přivedl jsi svého pána, chlapče?“

Havran mu odhopkal na rameno a začal si s vyčítavým pohledem upravovat peří na levém křídle. Když Sethvir čekal dál, havran přešlápl na místě a ozval se znovu, tentokrát netrpělivě. Čaroděj se usmál. „No dobře, vždyť už jdu.“

Strážce Althain si už ani nevzpomněl, že mu na jeho oblíbeném brku zasychá inkoust, když odnášel ptáka z písárny dolů po ošlapaném točitém schodišti, prostupujícím devět podlaží věže. Byl zde silně cítit duch dávných věků, ovšem ne natolik, jako tomu bylo v přízemí, kde se ve slabém světle rozbřesku, které se prodralo mlhou, rýsovaly mramorové sochy kentaurů, dětí slunce a jednorožců. Kolem Sethvira se blýskaly oči z drahokamů a zlacené ozdobné prvky, které probudil tím, že zapálil pochodně u jediného vchodu věže. U paty úzkého schodiště uchopil Sethvir ve výklenku kovový kruh a odsunul zlatem zdobené dveře z červeného cedru. Zatuchlá vůně knih a starých tapiserií ustoupila před pronikavějším pachem naolejované oceli a ve světle pochodní se mdle zaleskl systém závaží a řetězů. Havran roztáhl křídla, aby udržel rovnováhu, protože se čaroděj chopil rumpálu. Odsunul závory na masivních pokovovaných vratech, která se rozevřela a odhalila klenutou přístupovou chodbu, vytesanou pod věží.

Zde se vítr s kvílením protahoval střílnami. Sethvir přiložil klouby prstů, umazané od inkoustu, na další dveře z dubového dřeva. Magický štít, jejž vzápětí odstranil, se zhroutil v prudkém záblesku jasného modrobílého světla a vpustil dovnitř vlhkou vůni trávy, mlhy a promáčené země.

Sethvir se zastavil, na chvíli přemožen smutkem. To, že Althain potřebovala svá prastará obranná zařízení z druhého věku, bylo dost smutné už samo o sobě. Ale že potřeboval kouzla a že tato kouzla musel sám sejmout, aby vpustil dovnitř jiného čaroděje z Bratrstva, to bylo přímo zdrcující.

Ochranná kouzla, která Sethvir sejmul tak lehce, jako by jimi mohl téměř bez povšimnutí projít, byla totiž zcela mimo možnosti Traithea, který za cenu většiny svých schopností uzavřel bez cizí pomoci jižní Bránu mezi světy v okamžiku největšího nebezpečí. Věčná mlha, jež halila Atheru, byla pouhou částí mnohem většího celku, a nebýt toho, že ji Traithe zastavil, mohly cáry Desh-thiere pohltit nejen slunce, ale i veškerý život na celé planetě.

Havran podrážděně zamával křídly.

„No dobře, bratříčku.“ Pobídnutý Sethvir odsunul závoru z dřevěných dveří.

Venku stál za otlučenou padací mříží čaroděj, jehož vrásčitý obličej a orlí nos se skrývaly ve stínu širokého klobouku. Dlouhá stříbrná výšivka a zastřižené bílé vlasy na něm byly jediné světlé prvky. Zbytek jeho oblečení, včetně ošoupaných bot, byl černý, bez jediné ozdoby. Havran na Sethvira nečekal, ale prolétl mříží a usadil se svému pánovi na rameni.

„Vítám tě,“ řekl strážce Althain, v modrozelených očích už opět obvyklý vzdálený pohled. „Předpokládám, že cesta uběhla rychle?“

Traithe z Bratrstva pokrčil rameny a do jeho neotřesitelného klidu se vkradl nádech rozmrzelosti. „Vždyť jsem byl jenom v Hradním mysu.“

Chodbou se ozvalo zaskřípání rumpálu a mříž se začala ztěžka zvedat. Traithe do toho lomozu zvolal: „Šest dní jsem hledal, než jsem našel kapitána, co by se chtěl plavit podél pobřeží.“

Mříž se zastavila. Sethvir procedil mezi zuby kletbu, která se v náhle nastalém tichu hlasitě rozlehla. Potom pravil: „Ten vztek tě brzy přejde, kamaráde. Zničíme Desh-thiere a ty budeš moci znovu získat své ztracené schopnosti cestování.“

„Jenomže k tomu by bylo potřeba –“ Traitheův zachmuřilý výraz se proměnil v nadějný úsměv. „Proroctví západní Brány? Tak proto jste mne zavolali? Z Dascen Elur se vrátil princ?“

„Princové,“ opáčil odměřeně Sethvir. „S’Ilessid a s’Ffalenn, oba na cestě sem s Asandirem.“

Traithe se v tu ránu rozesmál. „Ještě lepší! U Atha, chtěl jsem si zanadávat na bolavé nohy, a místo toho tady na nich budu tancovat.“ Sehnul se a sebral sedlo a uzdu, pohozené u nohou, jako by už vůbec necítil vzdálenost, kterou v noci ujel.

Sethvir se sklonil k rumpálu, aniž by ho poznámky jeho kolegy rozveselily. To, že Traithe, který kvůli Desh-thiere obětoval víc než kdokoliv jiný, že ten, kdo byl nejzranitelnější, pokud by ho někdo z města odhalil, ten, který se se svými neúspěchy v těchto neutěšených dobách vyrovnával nejlépe, že ze Sedmičky právě Traithe musel jet celé týdny a urazit spoustu mil, aby se dozvěděl něco, co se Asandir, Kharadmon a Luhaine dozvěděli během okamžiku, to byla do nebe volající nespravedlnost.

Zatímco Sethvir znovu zavíral brány a s dlouholetou praxí obnovoval kouzla, Traithe si prohlížel sochy, upomínající na hrdiny starých ras, které teď vypadaly nepřirozeně jako ze snu, přestože se diamanty jen blýskaly a čabraky na kentaurech zářily jako čerstvě utkané. „Ať si svět trpí jak chce, do Althain se nic nedostane. Hlídáš to tu dobře.“

Potěšený Sethvir mu odpověděl neurčitým gestem. „Nahoře to vypadá strašně. Když budeš chtít čaj, budeme muset začít shánět čisté hrnky.“

Traithe se pomalu belhal ke schodišti. „No, máš toho na srdci určitě víc než my všichni ostatní dohromady.“

„No, někdy ano.“ V doprovodu ozvěny začal strážce Althain stoupat do schodů a na pochodně si ani nevzpomněl. Když si Traithe šel odložit výstroj do zbrojnice, dodal: „Teď zrovna jen Mirthlvain.“

Traithe klopýtl o práh, ale ne únavou. Bylo to proto, že když už Mirthlvainský močál vyžadoval celou pozornost jeho kolegy, znamenalo to, že jsou na obzoru problémy neobyčejných rozměrů. Havran nabyl za rozčileného mávání křídel ztracenou rovnováhu a Traithe, unavený z cesty a rozmrzelý z mlhy, zatím cítil, jak mu proniká mráz až do morku kosti. Zatápal po pásku, zachytil poutko křesadla a zapálil lampu ve skladišti.

V sirnatém světle Sethvirův pohled ztvrdl jako broušené sklo. „Promiň,“ řekl. „Čaj musí počkat. Meth-hadi už mají jed cierl-ankeshed a Verrain to nahlásil teprve nedávno. Je jich spousta a hrozí masová migrace.“

Traithe, jehož ani nepřekvapilo, že se tak otřesnou zprávu dozvěděl jen tak mimochodem, se zeptal: „A ostatní?“ Jeho únavu zaplašily obavy. Pokud by se meth-hadi rozšířili mimo Mirthlvain, znamenalo by to během několika dní záhubu vesničanů od Orvadniru až po Vastmark.

„Volal jsem je.“ Sethvirův hlas jako by se rozléhal daleko za zdi Althain, jako by překonával vzdálenosti, které oddělovaly roztroušené členy Bratrstva.

„No, hlavně že jsem po ruce já, abych vám mohl být něco platný,“ dodal Traithe, a tentokrát bylo jeho roztrpčení viditelné. Sethvir si svého společníka prohlédl soustředěným zrakem, od vrásčitých, černých očí přes zjizvené ruce až po zplihle visící, blátem postříkaný plášť, který už havran na ramenou rozcupoval na cáry. „Však jsi nás ještě nikdy nezklamal, starý brachu.“

Pak, jako by Desh-thiere nebylo nic hrozného a katastrofa z Mirthlvain neohrožovala celé Shandské království, se čaroděj zděšeně chytil za hlavu. „Božíčku. V horní knihovně musí být přinejmenším tisíc knížek a kalamářů, co se tam povalují bez vršků. Než se setmí, budeme potřebovat ten stůl, co je pod tím vším.“

„No,“ řekl Traithe mírně, „mezi tebou a séměm methuri, práce máme dost.“

„Myslíš nepořádek?“ Přímočarý Sethvir nadzvedl ježaté obočí. „Nepořádek tam není vůbec. Jen je tam málo víček od kalamářů, proto je tam takový zmatek.“ Otočil se a vyrazil po schodech nahoru.

Traithe ho následoval. Rozvážnými, jistými pohyby, které zakrývaly jeho ochromení, zapálil svícny po celé délce schodiště ve věži. Asandir je asi nepotřebuje, ani Kharadmon a Luhaine, ale dva prince, kteří dorazili z Dascen Elur, by moc nepotěšilo, že si mágové nevšimli, jaká zde panuje tma.

Svolávaní

Daleko odsud, kde už jitro husté cáry mlhy dávno rozjasnilo, bičuje ledový vítr travnaté kopce Araethury, kde se směrem na jih prodírá zachmuřený čaroděj…

* * *

Na jihozápadě se s lehkostí dávné legendy nechává druhý čaroděj, kdysi zvaný Ochránce, nést silou přílivu za zoufalým voláním z Althain…

* * *

Pod větrem bičovanými vrcholky Camris, zahalenými za rozbřesku mlhou, stojí čaroděj Asandir na prahu svého obydlí v barbarské základně, jako by naslouchal, a po chvíli se obrátí a utíká ke strážnici připravit se k okamžitému odjezdu…

IX. VĚŽ ALTHAIN

Maenallini zvědové, kteří byli přivyklí na neustálé ohrožení a spěch, měli osedlané koně a zásoby přivázané na nákladním poníkovi jenom několik minut poté, co na západní základnu k Asandirovi dorazila naléhavá zpráva z Althain. Lysaer vyšel ze svých komnat s vpadlýma očima. V hloubi duše byl sice velice rád, že opustí společnost svých poddaných, kteří mu nebyli příliš sympatičtí, ale navenek nedal nic znát. Mladý Maien mu přidržoval třmen, aby mohl nasednout na koně, a v duchu svého prince obdivoval. Každý by na něj po probuzení za úsvitu, jemuž předcházela velice bouřlivá oslava, tak příjemný nebyl.

Arithon seděl na své klisně a tvářil se jako vrah. Neodpočinul si. Ani toho večer předtím nevypil tolik, aby si tím zkazil spánek. Když se do sedla svého černého koně vyhoupl Asandir, řekl Vládce Stínu: „Měl jsem se ohlásit k audienci u paní Maenalle.“

Čaroděj si upravoval otěže a, zatímco se kolem nich hnal studený vichr z výšin, ukázalo se, proč je tak zamlklý. „Jestli jste chtěl orodovat za mladého Grithena, ušetřte si problémy,“ prohlásila správkyně Tysanu, která jejich odjezdu celou dobu přihlížela. Byla oblečená jako její zvědové, vlasy měla stočené pod kápí, a proto prošla okolním shonem nepovšimnuta.

Arithon dal překvapení najevo jen lehkým nadzvednutím jednoho obočí a pozdravil ji. Nejblíže omluvě, co ho Lysaer kdy slyšel, řekl: „Jsem si jist, že mám důvod se toho muže zastat.“

Maenallina tvář si zachovala přísný pohled. „Zvědové Tysanu nejednají z osobní msty. Za žádné situace nesmějí brát rukojmí. My nejsme jako klany z Rathainu, abychom handlovali s penězi a s dobytkem za lidské životy. Za to, že pošpinil naši čest, musí Grithen pykat. Skutečnost, že podlehl pokušení a že svým jednáním ohrozil svého pána, má na jeho trest vliv jen nepatrný. Zákon, proti němuž se provinil, je to, díky čemu klan přežívá.“

Šedá klisna pod Arithonem přešlápla, když její pán zaslechl narážku. „Takže vy se svými druhy z východu nesouhlasíte?“

Maenalle stiskla rty. Přestože si uvědomovala, že bojovné přešlapování klisny odráží náladu jezdce, odpověděla se stejnou otevřeností, kterou uváděla do rozpaků své nejzpupnější muže. „Na rozdíl od vašich podřízených v Rathainu nemusí moji lidé bojovat s trhovým městem Etarrou. Mezi klanem a měšťany tam panuje nesmiřitelná nenávist. Na východě může rada popravit člověka za to, že zpíval špatnou baladu. Hrajte v tamějších sálech opatrně, mladý princi.“

Vládce Stínu odvětil: „Ten titul si ušetřte, má paní. Možná si na město, o kterém mluvíte, nikdy nárok neučiním.“

Maenalle se vzepřela proti silnému poryvu větru. „Ohrozil byste snad cit, ze kterého pramení váš talent, tím, že své srdce zatvrdíte proti potřebě jiných?“

Arithon se z ničeho nic rozesmál a vztek ho opustil, neboť byl nucen před její nezdolnou houževnatostí smeknout. Sehnul se v sedle, uchopil Maenalle za ruku a srdečně ji políbil na rozloučenou. „Vy být caithdein v Rathainu, moc vlády by na mě nezbylo. Mohu doufat, že vládci Etany budou nakloněni kompromisům stejně jako vy?“

Maenalle odpověděla překvapivě vlídně: „Pokud chcete můj nejupřímnější názor, tak pro Etarru existuje jediné řešení – srovnat ji se zemí.“

Její provokativní poznámku ale už prodiskutovat nemohli, poněvadž ze svého srubu vyklopýtal Dakar, podpíraný dvěma zvědy. Museli ho k oblékání zřejmě dohnat, protože zuřivě hulákal, že má kalhoty naruby, levou botu na pravé noze a pravou na levé. Jeho eskorta se jeho protestům jenom usmívala a zvedla ho na koně. Maenalle vymanila ruku z Arithonova sevření a rychle se se svým panovníkem rozloučila. Jestliže odpověděl Lysaer odměřeně, zanikl jeho důvod ve shonu. Hned jak byl Šílený věštec vysazen do sedla, otočil Asandir svého hřebce a pobídl skupinku, aby vyrazila.

„Pro Athovo slitování,“ protestoval dotčeně Dakar. „Kvůli jaké pohromě je zase tahle změna v plánech? Myslel jsem, že bych mohl pro změnu tu kocovinu ze včerejška vyspat v suchu pod dekou.“

Asandir mu odpověděl do dusotu kopyt, tlumeného sněhem. Byla zřetelně slyšet slova Mirthlvain a „meth-hadi“, která Dakarovy protesty rázem umlčela.

Lysaer přihlížel. I přes rozporuplné pocity, ještě umocněné baladami ze včerejšího večera, dohnal šedou klisnu. Pokud byla díky nezvyklému tlaku Maenalliny lyranty vzpurná a jankovitá, byl už Vládce Stínu na její úskoky zvyklý. Princ na něj přes její vzpurné frkání křikl, protože věděl, že mu nevlastní bratr odpoví, i kdyby měl plné ruce práce. „To páže, co mě budilo, říkalo, že toho našeho čaroděje zavolali na pomoc do Althain. Co může být na téhle zemi horšího než Khadrimové?“

Vládce Stínu se na něj zamyšleně usmál. „Vypadá to, že to brzo zjistíme.“ O tom, že mu Maenallini zvědové ukázali mapy, se už nezmínil. Věž Althain ležela přes dvě stě mil daleko, což byla po silnicích, na kterých se dali měnit koně jen zřídka, cesta asi na šest dní. Přesto se Asandir hnal k úpatí hor přímo nemilosrdným tempem.

Když jezdci zdolali kamenitý sráz, dorazili na rovnou cestu lemovanou cedry. Půda pod kopyty koní se změnila v bláto pokryté námrazou, na kterém mohli hnát koně klusem. Asandir vybídl svého oře ke cvalu a konverzace utichla, protože se všichni museli mít na pozoru před kusy bláta, které odletovaly koním od kopyt.

Jak čarodějova družina pokračovala v cestě, ztrácely okolní hory na výšce. V mlhavém denním světle vystřídal sněhové závěje ze soutěsky rozbředlý sníh, kterým si razily cestu drobné potůčky. V nížinách se k zimě přidal ještě hodně vlhký vzduch a na koních se začal pěnit pot. Šedá klisna přestala vyvádět, poněvadž si všechen její dech i energii vyžádal běh, a přece Asandir nezvolnil, ale hnal svého statného koně nepolevujícím tempem míli za mílí.

„U Kola,“ zvolal vyčerpaný Lysaer. „To ty koně požene, dokud je nezchvátí?“

Dakar se probral ze svého trucování. „Asandir? Nikdy.“

Pak nevrle dodal: „Ale pro bolavou hlavu svého učedníka by si trochu soucitu schovat mohl.“

„Magie,“ vysvětlil mu Arithon, když ho Lysaer požádal o vysvětlení tak nepřirozené vytrvalosti: „Sáhni si na svého koně a ucítíš tu sílu.“

Lysaer přejel rukou svému hnědákovi po krku, z něhož se kouřilo, a ucukl před bodavým horkem, které ucítil v konečcích prstů. Ohlédl se skrz poletující hřívu, rozmrzelý, že jako jediný neví, co se děje.

„Uměl bys takové kouzlo udělat ty?“

Arithon na bratra upřel stále zahloubaný pohled. „Ne na tak dlouho a ne bez následků. Musí se zachovat rovnováha. Když nemají trpět koně, musí za ně zastoupit čaroděj.“

Zvědavost přehlušila Lysaerovu nedůvěru. „Chceš říct, že Asandir doplňuje síly našim koním z vlastních sil?“

„V podstatě ano.“ Jako by se mu to nechtělo vysvětlovat, obrátil Arithon tvář opět do větru, proti němuž se hnali údolím.

Ráno přešlo v poledne.

Krajina kolem nich se pomalu vyrovnala a cesta ustoupila dlážděné silnici s kolejemi vyjetými koly povozů. Asandir hnal koně tryskem mírnými kopci a vinicemi a zastavil se jenom jednou v hospodě, aby nakoupili klobásy, chléb a pálenku. Zatímco jeho společníci jedli a upíjeli kořalku, štolbové otřeli z koní pot a zkontrolovali kopyta, zda se neuvolňuje nějaká podkova. Během několika minut byli všichni zpátky v sedlech, stále zmrzlí, stále rozbolavělí, ale nikdo nevypadal více vyčerpaný než čaroděj, který – když vyjeli znovu na silnici – připomínal vyždímanou hliněnou figurku.

„Jak dlouho to ještě může vydržet?“ zeptal se znepokojeně Lysaer, když se jeho kůň dal znovu do trysku. Při zastávce v hospodě si neodpočal. Svaly mu ztuhly, od mokrých kalhot už měl kolena rozedřená až do krve a neovládal žádná kouzla, s jejichž pomocí by mohl své nepohodlí z mysli zapudit.

Dakar vrhl toužebný pohled přes bránu jednoho hospodářství, odkud k nim zavál kouř z komína vůni opékaného masa. Zářící okna statku blikala skrz holé stromy a nízké břízky, ale jejich pohostinnost byla pro cestovatele, sužované deštěm a jízdou po šedé dlažbě lesknoucí se kalužemi, nedostupná jako fata morgána. Když Lysaer svůj dotaz zopakoval ještě jednou, pokrčil Šílený věštec rameny jako promáčená vrána.

„Kdo by jen mohl odhadnout, kam až sahá moc čaroděje z Bratrstva? Já ji sleduju už po staletí a odhadnout se to neodvážím.“

Lysaer byl tak unavený, že se ani nezeptal, jestli za svou dlouhověkost vděčí Šílený věštec magii nebo svému prolhanému jazyku.

Cvalem minuli dvůr kováře. Když jim zahradilo cestu stádo ovcí, strhl Asandir koně do zarostlého příkopu vedle silnice. Ostatní se prodírali větvemi za ním, ovce se mezitím vyděšeně tlačily na druhou stranu silnice a v dáli za nimi doznívaly nadávky pastýřů.

Když čaroděj konečně přitáhl otěže, déšť zatím stačil ještě zesílit a statky už se pomalu ztratily v divočině. Rozmrzelý Lysaer nalehl na hnědáka, který se pod ním snažil zastavit.

„Tady sjedeme z cesty,“ zvolal Asandir, zatímco Dakar s Arithonem zastavovali. „Sesedněte a držte se u mne. Jde nám o minuty.“

Lysaer, otlačený od sedla, seskočil a podařilo se mu udržet se na nohách. Odhrnul si z čela mokré vlasy a rozhlédl se po bezútěšném okolí. „Tady?“

Asandir přetáhl svému koni uzdu přes hlavu a beze slova odpovědi rozhrnul loktem trnité křoví, které se mu zachytávalo o plášť a drásalo ho. Hustý podrost skončil od kraje lesa, co by kamenem dohodil. Stromy, vykotlané léty, sem bránily v proniknutí světlu a v mělkých terénních nerovnostech byly vidět zbytky staré cesty. Asandir ukázal na převrácený megalit, na kterém byl ještě patrný omšelý, kdysi dávno vyrytý vzor. „Tenhle kámen označuje třetí dráhu, jednu z dvanácti siločar, pomocí které se dostaneme do Althain rychleji. Tady energie ze země přímo sálá.“ Jako by ji byl schopen odsud čerpat a doplnit tak své síly, přidal čaroděj na tempu.

Lysaer, který musel stejně jako ostatní držet s Asandirem krok, klopýtal přes lišejníkem porostlé balvany a brodil se nepříjemným blátem. Uhnané koně vedli za sebou po ostrůvcích trávy, spasené zvěří. Pohasínající den halila do svého příkrovu mlha, z níž se před nimi najednou vyloupla zeď, kdysi dávno obložená mramorem. V místech, kudy původně vedla cesta, stály otlučené sloupy vstupního oblouku. Za nimi klesal mírný svah, pokrytý kapradím a stezkami zvěře, do mělké prohlubeniny. Na přírodní útvar byla moc symetrická a obklopovaly ji duby, obrostlé letitým lišejníkem.

Družina, jejíž kroky tlumilo mokré listí a mech, postupovala zeleným příšeřím hájku. V místech, kde nebyla vegetace tak hustá, zazvonila okovaná kopyta na ohlazeném černém achátu. Do vyčnívajících zbytků lesknoucích se kamenných desek byly vyryty runy. Uplynulá staletí cestu zasypala sutí, ale při pohledu na ty části, které ještě byly vidět, začínala pozorovatele podivně svrbět kůže.

Lysaer si přitáhl mokrý plášť kolem ramen a Arithon zatím odhrnoval větve a listí ze záhadného kruhového obrazce. „Ohnisko síly,“ zašeptal s posvátnou úctou.

Asandir zastavil koně. „Ovšem. Stojíme uprostřed Isaerského Kruhu, postaveného v Prvním věku kvůli tomu, aby sem sváděl prvotní sílu země, která tak měla chránit sídla prvních paravianských králů. Ty stavby jsou už sice dávno pryč, ale Kruh fungoval dál, alespoň tedy do příchodu Desh-thiere.“

Arithon podal otěže nevlastnímu bratrovi a jako u vytržení vykročil kupředu.

„Nikam daleko nechoď,“ varoval ho Asandir. „Vlastně byste si nejspíš chtěli odpočinout. Máte poslední šanci, než se přesuneme do Althain.“

Arithona však dál trápila zvědavost. „Zachovala se ještě nějaká paravianská města?“

Čaroděj smutně zavrtěl hlavou. „Na rozdíl od obyčejných smrtelníků, staré rasy něco stavěly jenom málokdy, a když, tak jenom to nejnutnější. Co zůstalo z Prvního věku, to bylo zpustošeno během povstání, s výjimkou věží pevnosti v Ithamonu. Ty jsou chráněny silnými kouzly, a armády, které je přišly vyplenit, se do nich nedokázaly dostat.“

Zmínka o městě, jemuž vládli jeho s’ffalennští předkové, Arithonův zájem zchladila. Znovu si vzal svého koně a ponořil se do svých myšlenek, zatímco Asandir vytáhl ze sedlové brašny láhev silné kořalky a nechal ji kolovat.

Arithon si povšiml Dakarovy neobvyklé zdrženlivosti až příliš pozdě. Přejel si jazykem rty, jenže žádnou pachuť ani sladko, které by mohlo maskovat nepřirozenou příchuť cizí látky, necítil. Přesto se mu podlomily nohy. Ještě než se mu smysly roztočily v jednom velkém tornádu, viděl ještě, jak se skácel Lysaer. Mezi dvěma údery srdce klesl bezvládně, navzdory zoufalému vzteku, na mokrý kámen vedle svého bratra.

„To byla teda špinavost,“ utrousil Dakar.

Asandir zarazil zátku do láhve očarovaného alkoholu, naléhavý pohled v očích. „Nezbytnost, můj nerozvážný věštče. Zatímco se tu vybavujeme, z Mirthlvain vyráží meth-hadi na všechny strany, a já potřebuji, abys uklidnil koně.“

Dakar zachytil otěže, které mu čaroděj hodil, a potom začal chlácholit hnědáka, vychovaného kočovníky. Celý bledý – nejenom díky své třeštící hlavě – sehnal čtyři neklidné koně do hloučku, a potom pevně zavřel oči, načež ho začala jedna klisna třít ohlávkou po hrudi a druhá mu začala žmoulat kapuci pláště. „Jen tak dál,“ drmolil pořád dokola jako zaříkávadlo. „Jen tak dál, a toho čarování si nevšímejte.“

Naposledy, kdy měl hlídat koně při dezorientaci provázející přesun dráhou, to odnesl vymknutým ramenem. Pokud se Sethvir nezměnil skutečně hodně, bude ve věži značný nedostatek tvrdého alkoholu, a to dokonce i k lékařským účelům.

* * *

Arithon v magickém spánku, do něhož ho uvedl Asandir, dlouho nesetrval. Nejprve ucítil nápor proudu energie, z něhož se postupně vynořilo ochranné kouzlo, na které pak jeho čarodějské vnímání zareagovalo i přes roušku bezvědomí. Nacvičený reflex v něm převládl a vybídl jeho vědomí, aby vyrazilo za zdrojem magie. Vibrace pronásledované jeho myslí byly značně nejasné a Arithon se rozehnal krajinou jako ze snu.

I ve spánku poznal, že síť energie, která ho vtahuje do sebe, není žádná iluze, ale že je nebezpečná a nesmiřitelnější než ostří meče.

Arithon spatřil ostrůvky rákosí, trčící z mrtvolně nehybné vody blat, už ne pouhé rašelinové jezírko, ale nedozírný pás mokřin, ze kterých všude vyčnívaly trosky zbořených zdí. V mrazivém vzduchu mlhavé noci visel zápach hnijící vegetace. Nebyl vidět měsíc ani hvězdy a z přízračně bledé mlhy, jejíž cáry, tenké jako ostří mečů, se navzájem proplétaly v ochranném valu, se nořily ochranné piktogramy. Dole v hlubinách bažiny pod nehybnou hladinou jezírek bujel čilý život. Na všechny strany se tam míhali hadi s jedovými zuby, sledováni nehybnou postavou v hnědočerveném oděvu. Strážce sebou trhl a ostražitě vzhlédl, jako by ho vylekaly kroky v místech, kam se žádný člověk nikdy neodvážil.

Oči strážce se ve snu setkaly s Arithonovým pohledem a objevilo se v nich bezhlesné překvapení. Pak se močál rozplynul a nahradila ho prostorná věžní místnost, která byla obrovnaná knihami vázanými v kůži a jejímuž středu vévodil ebenový stůl, na kterém plál jako hvězda koš na žhavé uhlí. Kolem tohoto sálajícího zdroje energie poznal Arithon charakteristickou Asandirovu sílu, zmatené myšlenky Šíleného věštce a ještě nějakého třetího mága, který se tajemně ztrácel ve stínu pod roztaženými křídly havrana. Vzápětí Arithon ucítil, jak se mu vědomí pod čímsi opatrným dohledem vrací. Zorné pole se mu roztáhlo a Arithonův pokřivený pohled se zastavil na tváři čtvrtého mága, který seděl s ostatními.

Z jeho tváře s trochu tupým nosem a s vráskami jako na zmačkaném pergamenu vyzařovalo zadumání starého muže s nádechem křehkosti, kterou jí propůjčovaly bílé vlasy a dlouho nečesaný, zacuchaný plnovous. Dojem stařecké senility však byl klamný. V šedozelených očích, napůl ukrytých pod ježatým obočím, se zračilo Athovo stvoření v celé své velikostí.

„Teir‘s’Ffalenne,“ pronesl hlas, který se rozezněl Arithonovou myslí jako mohutný úder gongu.

* * *

Vládce Stínu se rázem probral. Naskytl se mu pohled do místnosti s červeným kobercem, vyhřívané krbem, v němž doutnaly uhlíky. Z železného háku, na konci zkrouceného do tvaru dračího těla, visela konvice. Opodál stál mramorový sokl, ale místo sošky či porcelánové dekorace na něm stála nádoba na čaj, kterou kdosi zapomněl zavřít.

Arithon zamrkal. Zmateně se rozhlédl, a pak si vzpomněl na Asandirovu očarovanou láhev. Jestliže došlo k přesunu z ohniska síly v Isaeru, zatímco spal, měl by se teď nacházet ve věži Althain. Ležel na lehátku přikrytý dekami. Někdo mu sundal boty. A také tuniku, pásek a kalhoty. Košili, mokrou od deště, měl ještě na sobě. Srdce se mu rozbušilo rozčilením a potom své věci uviděl přehozené přes židli vedle rozedrané uzdy a smotku voskované nitě. Do přepychové sametové sedačky bylo neuctivě zaražené sedlo. Jeho meč byl vytažený z promočené pochvy, naolejovaný a stál opřený o stůl zaskládaný knihami, z nichž byly některé rozevřené stránkami dolů. Jiné měly oslí uši či byly přecpané kousky pergamenů nebo roztřepenými tkanicemi, které sloužily jako záložky. V honosném stříbrném svícnu se nacházel rozteklý zbytek lojové svíčky a mezery v této změti vyplňovaly otlučené hrnky, špinavé čajové lžičky a vyschlé kalamáře.

Přátelská atmosféra nepořádku mezi stěnami obloženými dubem a vybledlými tapiseriemi každého unaveného poutníka přímo vybízela, aby si odpočinul.

Arithon, sužován bodavou bolestí spojenou s blízkostí mohutného proudu síly, však byl jako na trní. I když Lysaer ležel spokojeně schoulený na svém lůžku, jeho nevlastní bratr ze sebe shodil přikrývky, vstal a natáhl na sebe promáčené šaty. Protože nemohl nikde najít boty, přešel po silném koberci bos a otevřel jediné dveře v místnosti, dubové a pobité železnými pásy. Svícny osvětlené schodiště, které bylo za nimi, vyvracelo jakékoli pochybnosti o tom, že Althain byla postavena jako pevnost. Arithon se zachvěl ve studeném průvanu, který dovnitř táhl střílnami, vyšel z pokoje a zaklapl za sebou potichu dveře. Po chvilce soustředění zjistil, že je zdroj energie někde nad ním. Vkročil na ošlapaný kámen a vystoupal až do nejvyššího patra, kde spatřil úzké dveře, stejně jako ty první bez jakýchkoliv ozdob. Klika i závora byly ze železa, jež ho zastudilo, když na ně sáhl a dveře pootevřel.

Za nimi se nacházela kruhová, knihami obrovnaná místnost z jeho snu. Desku stolu v jejím středu nesly ebenové sochy Khadrimů a okolo seděli Dakar, Asandir a někdo cizí v černém. Naproti nim seděl další neznámý v kaštanově hnědé róbě s tmavým vzorkem na rukávech a s prodřenými manžetami. Nebyl vysoký ani urostlý, ale vyzařovala z něho jistota jako z bouřemi ošlehaného dubu, a jeho tvář a oči patřily čaroději, který předtím vyslovil jeho titul a tím ho probudil.

„Arithone Rathainský?“ řekl Sethvir, strážce Althain, lehce tázavým tónem. „Vstup a buď vítán.“

Dakar se překvapeně otočil. „Teď bys měl přece spát a ani zdát by se ti nemělo nic,“ namítl, když vstoupil Vládce Stínu do dveří.

„Jak bych mohl?“ Arithon, vědom si všech pohledů a zejména pozornosti neznámého muže v černém, si přitáhl blíž prázdnou židli a posadil se. Složil ruce na kraji stolu a opatrně se vyhnul pohledem koši na uhlí. Modrobílý plamen, připomínající spíše elektrický výboj než oheň, vrhal po osvětlené místnosti ostré stíny, ale žádné teplo nevyzařoval, neboť čerpal energii přímo ze třetí dráhy. Směrem k Dakarovi Arithon prohodil: „Copak ty bys mohl jen tak ležet na posteli, kdyby ti nad hlavou proudila taková síla?“

Směrem k Sethvirovi dodal: „Přišel jsem nabídnout pomoc, jestli ji přijmete.“

Strážce věže, klamající svým vzhledem obyčejného ustaraného člověka, řekl: „Nemůžeme popřít, že jsou naše sily značně omezené. Ale měl bys znát nebezpečí, které hrozí.“ Pohled, který pak na Arithona upřel, byl sice vlídný, ale stejně tak i pronikavý a zkoumavý.

Vládce Stínu ucítil jen tak letmý dotek cizího vědomí, že v něm nevzbudil ani strach, ale přesto spatřil otřesný obraz. Hada z močálu, jehož spatřil předtím ve snu, teď viděl v tisícihlavé záplavě, s dychtivou touhou a s jedem strašlivějším než cokoliv, co vzniklo přírodní cestou. Arithon v bezpečí věže Althain ucítil ono nutkání, které hnalo zástupy meth-hadů z močálu směrem k bezbranným vesnicím. Když uviděl vesničany, děti a hospodyně, jejichž životy byly v nebezpečí, poznal zároveň, jakou silou se proti této migraci v této chvíli působí, a pak v nemilosrdně upřímném okamžiku pochopil i to, jak nesmírné množství energie by bylo k zažehnání nebezpečí třeba.

„Takže,“ prohlásil nahlas Sethvir. „Nebude žádná ostuda, když se teď rozhodneš vrátit dolů a spát. Můžeme ti vědomí odstínit kouzlem, pokud budeš chtít.“

Arithon si pohledem přeměřil strážce, který ho i přes svou vlídnost pozorně sledoval. Zvolna se nadechl a odpověděl: „Ani kdybych se teď měl vrátit dolů, tak bych si pro sebe neříkal o ochranu někde, kde jí je tolik zapotřebí.“

Protože se Vládce Stínu nepohnul z místa, sepjal Sethvir ruce a propletl prsty, protkané jemnými žilkami jako mramor. „Nuže dobrá, mladý mágu. Naše Bratrstvo nemůže popřít, že je proti meth-hadům dobrá každá ruka. Můžeš tedy zůstat, ale jenom s těmito podmínkami.“ Přikoval Arithona pohledem. „Poskytneš své schopnosti našemu Dakarovi, a to bezvýhradně a ve stavu transu. Nebudeš z toho, co se bude dít, vůbec nic vnímat a ani si z toho nebudeš nic pamatovat.“

Přísné podmínky. Arithon pochopil, že pokud by jejich pokus nevyšel, vyždímal by mu z těla život stejně lehce jako vodu z mokrého hadru. Nebude se mít čím jistit, nad ničím nebude vládnout, nic nebude z jeho vlastní vůle. Čaroděj v černém ho pozoroval pohledem s nádechem soucitu. Asandir měl výraz i nadále nevyzpytatelný.

Přestože to vypadalo, že dědictví Rathainu nebude stát tak riskantnímu rozhodnutí v cestě, stále ještě nebylo nic jisté. Vládce Stínu, popuzen touto skutečností, přešel pohledem na Dakara a zde spatřil hluboké opovržení nad tím, že by se měl kdokoliv zasvěcený síle vydávat na milost učedníkovi, který se před disciplínou utíká k pivu?

Arithon se jízlivě pousmál a pohlédl zpátky na Sethvira. „Přijímám.“ To slovo bylo sršící nebezpečím. Pokud existovaly nějaké hranice jeho svobodné vůle, o nichž se Asandir domníval, že Arithon má, riskoval by život, kdyby je překročil.

Strážce Althain na něho upřel své oči básníka, jakoby zahleděné do dáli. „Rozhodl ses. Můžeš svou mysl připravit okamžitě, protože meth-hadi nebudou čekat, jestli si to ještě nerozmyslíš.“

Arithon se předklonil, a přestože měl zavřené oči, spatřil Dakarův nefalšovaný úžas. S’Ffalennovy koutky se roztáhly v náznaku úsměvu, který téměř vzápětí zmizel, poněvadž se Vládce Stínu uzavřel do sebe a ponořil své vědomí do transu.

S mnohem menší grácií a s útrpným povzdechem, který už Arithon slyšet nemohl, shromáždil Dakar své vlastní roztroušené síly.

Ve chvíli soustředěného ticha, během které Šílený věštec vstřebával energii od Arithona, se Sethvir obrátil udiveně k Asandirovi.

„Problémy s nástupem na trůn – to byla slabá slova, příteli.“ Strážce Althain mávl rozčileně rukou k princi Rathainu, nyní v bezvědomí. „Zmiňoval ses sice o krevní mstě, ale tohle?“

Seťhvir, sledován Traitheovým zkoumavým pohledem, zaklesl prsty do zamotaného konce svého plnovousu. „Náš Teir‘s’Ffalenn má sice citlivost linie svého otce, ale chybí mu jakákoliv ochrana. Díky daru jasnozřivosti, který zdědil po matce, nemůže učinit sebemenší rozhodnutí bez pocitu viny, neboť vidí všechny následky a stejně intenzivně je také cítí.“

„To ale ještě nevysvětluje jeho nezodpovědnost,“ opáčil Traithe. „Ani tak silně potlačovaný vztek.“

„Ne,“ odpověděl svému kolegovi klidným hlasem Asandir. „Zásadní konflikt mezi mocí krále a výcvikem mága už Arithonovu mysl tíží dlouho. Můj pokus jeho muka zmírnit vyšel naprázdno a téměř vyústil v otevřené nepřátelství.“

Sethvir sepjal zamyšleně ruce. „V tom případě ho nechte jít. Ať rozvíjí své hudební nadání, ožení, se a my se poohlédneme po rathainském princi mezi jeho potomky. Co je po pěti stoletích jedna generace, nebo i dvě?“

„Dovoluji si nesouhlasit,“ vložil se do debaty Traithe, jehož drsný, tichý hlas nesl smutný nádech. „Pokud se obchodníkům z Etany neučiní přítrž s příchodem slunce, mohly by jejich intriky zakořenit tak pevně, že bychom s nimi už nepohnuli.“

Zavládlo ticho, v záři koše téměř nesnesitelné. Každý ze tří čarodějů Bratrstva přemítal o trhovém městě, které ovládalo obchodní cesty Rathainu. V něm byla letitá nenávist zakořeněna nejhlouběji a právě tam z pokřivené spravedlnosti bujelo zpátečnické politikaření a zvrácenosti. Pro Etarru neexistovala tolerance. Princ, který přijme korunu Rathainu, bude muset toto hnízdo korupce vymýtit, a nic by se k tomu nehodilo lépe než okamžik rozehnání Desh-thiere, kdy zavládne mezi veliteli a cechy zmatek, spojený s návratem jasné oblohy.

„Ke zhodnocení dlouhodobých následků je zapotřebí důkladnějšího rozboru,“ uzavřel diskusi Sethvir. „Z vláken budeme číst, až se vyřeší ta záležitost s meth-hady.“ Potom, protože byl boj proti hadům značně naléhavý, rychle prošel prostředky, které měli k dispozici.

Dva další čarodějové Bratrstva, vysláni do ohrožené oblasti, už předtím vztyčili ochrannou bariéru, která měla močál odříznout od okolí. Jejich společné síly na zastavení migrace hadů stačily jenom stěží, proto zůstal čaroděj Verrain. hlídající močál, ve strážnici na ostrově Meth. Přestože byla v minulosti podobná blokáda už jednou vztyčena s pomocí energie z ohniska páté dráhy, nemohl mladý čaroděj něco takového bez cizí pomoci dokázat, aniž by ho to přitom nespálilo na uhel.

„Nevidím jinou možnost než přesměrovat sílu odsud,“ povzdechl utrápeně nahlas Sethvir. „Můžeme zkusit něco jiného než odklonit přes kontinent třetí dráhu a ztlumit ji, aby jí mohl Verrain silové pole bezpečně posílit?“

Už jenom pouhý fakt, že je slyšet v hlase strážce Althain tak výrazná nejistota, naháněl strach.

Dakar, teď již v přímém spojení s Arithonovou silou, vrhl krátký pohled přes stůl. Traithe byl celý zpocený a Asandir se nervózně jednou rukou opíral o desku stolu. V tichu, výmluvnějším než slova, si každý z čarodějů uvědomoval krutou pravdu. Ještě nikdy za dosavadních pět tisíc roků jich nebylo tak zoufale málo. Síla kruhu, který by uzavřeli, aby zachránili Shand, byla dána jeho nejslabším členem. Dakar, vědom si svých nedostatků, sepjal zpocené ruce a pustil se do proklínání Arithonovy pletichářské arogance. Vůbec mu nevadilo, že magie Vládce Stínu postrádala veškerou jízlivost, jež jím prostupovala při vědomí. Ať však Arithon Dakara za jeho nespolehlivost zatracoval sebevíc, důvěra, kterou v něj nyní v transu vkládal, byla nezlomná a přímočará jako jeho hudba.

Paradox, že by za něho měl dát vše v sázku právě Šílený věštec, byl do nebe volající.

Podle toho, jak Sethvir vylíčil nadcházející pokus, měl totiž onen děsivý proud síly, který měl být přes Verraina přesměrován na tisíce mil daleko, řídit právě Dakar. Pokud by čaroděj na Meth něco nezvládl a Dakar v tom okamžiku nedával právě nejlepší pozor, proud vyslaný z Althain by nekontrolovatelně splynul s pátou dráhou. Taková dávka energie by spálila oblast o velikostí tří království a meth-hadům, kteří je k tomuto riziku dohnali, by se nestalo nic.

Vyděšený Dakar sebou trhl, poněvadž mu kdosi sáhl na rameno. Vedle něj stál Sethvir a vyzařoval z něj soucit. „Žádáme od tebe mnohem, mnohem více, než bychom od tebe žádat měli.“

Dakar zavrtěl hlavou, neschopen jediného slova. Viděl už umírat člověka na následky jedu cierl-ankeshed, a ten pohled ho pronásledoval ve snech ještě teď. Nic z toho, co by mohl ucítit ve spojení s Verrainem, nemohlo být tak hrozné jako invaze, která hrozila Shandu.

„Já to zvládnu,“ zamumlal Dakar.

Strážce Althain se však nikdy nedal jen tak lehce oklamat. „Budeš dohlížet na bezpečnost Verrainovu a svoji. Arithonova síla ti bude pomáhat, ale o něj se budu starat já. On to vědět nemusí. Protože je to poslední žijící s’Ffalenn, je pro nás jeho rod tak důležitý, že ho nesmíme ohrozit.“

Sethvir Dakara naposledy poplácal po zádech, aby ho poněkud uklidnil, pak se naklonil nad bezvládné tělo Arithona a gestem seslal ochranné kouzlo, které se bolestivě zabodlo do zraku všech přihlížejících.

Přestože mu ubyla jedna starost, užíral Šíleného věštce vztek, že by měl Vládce Stínu vyváznout z nároků Bratrstva tak lehce. „A to ne že by mu třeba záleželo na lidech nebo na zemi. Jemu je jedno úplně všechno,“ zavrčel ještě Dakar a schoval prsty do rukávů, aby se mu přestaly třást.

Sethvir, který se již zabýval mnohem závažnějšími, věcmi, na něj nezřetelně zabručel: „Ty jsi toho muže vůbec nepochopil.“

Šílený věštec, jelikož předchozí rozhovor čarodějů neposlouchal, však zůstal v přesvědčení, že Arithonova nezměrná proradnost oklamala i Sethvira. Strážce Althain se za šustění své róby usadil na své místo a přejel pohledem plným důvěry své kolegy.

Nepadlo mezi nimi jediné slovo, ale okamžitě, jak navázali v Althain čarodějové Bratrstva spojení, rozhýbal vzduch mezi nimi neviditelný proud. Stíny se protáhly, když záře v koši na uhlí pohasla na malou tečku, která zprvu zářila slabě, ale zesílila okamžitě, jakmile v pevném sevření usměrnili třetí dráhu Athery ještě více do ohniska. Světlo přešlo do oslepující záře. Šílený věštec, který byl nucen odvrátit zrak, rozmrzele uviděl, že čarodějům to ostré světlo nevadí. Neochvějně jako skála svírali proud prvotní energie stále pevněji, dokud místnost nepulsovala narůstajícím, hmatatelným napětím. Vůni knih zastřel pronikavý pach ozonu. Žula, ze které byly stěny věže, ztratila svůj přirozený vzhled, přišla o své hrany a splynula v přívalu síly, ve kterém ztrácel čas smysl.

Rozhostil se klid jako před bouří a pak do stísněného ticha promluvil Sethvir.

Z koše vytrysklo světlo směrem k Traitheovi.

Zcela bez obtíží ho přijal a překroutil ho v prostoru a v čase způsobem, který se vymykal rozumu. Vzduch prořízl výboj energie a paprsek síly vyrazil na dlouhou cestu k ostrovu Meth.

Dakar se kousl do rtu. Slaná chuť potu na jazyku ho překvapila, jako by ho předtím těsná blízkost energie dráhy odřízla od tělesných vjemů. Pak se spojení uzavřelo. Jeho myšlenky byly rozmetány, protože na druhém konci kontinentu zachytil strážce Mirthlvain proud energie, který k němu vyslali z věže Althain. Vzor ohniska na kamenné podlaze bašty na ostrově Meth vzplál jasnou červenou barvou, jak narazil jeden proud na druhý, a pátou dráhu vzápětí rozvlnila rezonance.

Bosý Verrain, vyděšený až ke zvířecím reflexům, od sebe proudy ze všech sil odtrhl s výkřikem, který se rozlehl nocí daleko za okolními zdmi. Spolu s Dakarem zakolísal pod mohutným nárazem a tělem mu prošel mocný proud energie a vyrazil k čarodějům, kteří silové pole kolem Mirthlvain drželi vztyčené. I když tento výboj ztlumili Asandir se Sethvirem, byla to suchá, ničivá smršť. Dakar lapal po dechu a zmítal sebou ze strany na stranu. Musel svoje vědomí úspěšně uchránit před náporem Verrainových vjemů, jinak by ohrozil sebe i všechny ostatní, kteří byli odkázaní na něho.

Proudy energie se kroutily a proplétaly navzájem. Dakar se je ze všech sil snažil udržet, i když se neměl o co opřít. Židle, již měl pod sebou, ztratila význam, a stejně tak kamenná podlaha pod jeho nohama. Byl tahán, tlačen, strkán a zmítán jako zrnko písku v tornádu, tak dlouho, až mu připadla fyzická orientace v prostoru jako pouhá iluze.

Sethvir jeho strach ucítil i přes prolínající se prameny třetí dráhy. „Někdy pomáhá, když se někoho držíš za ruku,“ řekl potichu a nabídl mu svou vlastní.

Dakar ji přijal se směsicí vděčnosti a zoufalství. Jako kámen v mlýnském náhonu mu pomohl cizí dotek najít stabilitu. Vzdáleně si uvědomoval Sethvirovo spojení s Asandirem a také nesmírnou sílu, kterou tišili zběsilý puls třetí dráhy. Dakar vyháněl mrkáním z očí slzy, nebo snad pot. Zmocnil se ho zmatek a spolu s ním i rozdvojení mysli, z něhož se mu roztočila hlava. Snažil se všechno přetrpět, připoután k tělu sedícímu v Althain, a zároveň stál bosý, promrzlý a oslepený planoucími obrysy ohniska, jímž volně tryskala pátá dráha. Dakar trpěl spolu s Verrainem a jejich navzájem propleteným vědomím se přelévala jedna vlna energie za druhou, aby byla přijata a usměrněna do původního proudu pod nimi.

Za mechem zarostlými zdmi bašty a blýskající se hladinou jezera Methlas tlumily mlhy Desh-thiere záblesky modrého světla, jak poslední dva čarodějové střídavě zesilovali zprostředkovanou energií své ochranné silové pole. Konečně nastal rozhodující okamžik, kdy byla rozsáhlá a komplikovaná základní struktura bariéry posílena natolik, aby ji udržel jen jeden čaroděj. Skupinkou v Althain proběhlo napětí.

„Drž, drž pevně,“ řekl nahlas Asandir. Traithe odpověděl strohým přikývnutím.

Dakar ucítil, jak stisk Sethvirových prstů zesílil. Neměl kdy přemýšlet, zda se za tímto gestem skrývá napětí či zda ho tak chce povzbudit, neboť Verrainovo zakolísání, vyvolané náhlou změnou v proudu, vyvedlo z rovnováhy i jeho.

Během děsivého, dost nejistého okamžiku bojoval Šílený věštec o své vědomí, vlající jako jemná pavučina ve vichřici. Když konečně nápor polevil, Luhaine, známý kdysi pod jménem Ochránce, s pomocí z věže Althain migraci hadů definitivně zastavil. S každým čarodějem, který se do spojení nezapojil, se všechna rizika násobila. Dakar měl v ústech jako po požáru. Kdyby se tok energie z Althain do bašty na ostrově Meth přerušil v tomto okamžiku, Luhaineova bariéra by se zhroutila a tisíce meth-hadů by se rozlily jako morová nákaza po celém kraji.

Podle riskantního plánu se nyní měl dát do práce druhý čaroděj v Mirthlvain. Kharadmon, nemilosrdný jako Athův anděl msty, rozestřel nad blaty svou moc. Nehybná voda se začala pěnit, jak koróna vražedného světla vytahovala ven z bažinatých jezírek a z rákosí nespočetné množství hadů. Ti se kroutili a marně bojovali proti Luhaineově síle. Bičovali vzduch, větrem ohlazené ostrůvky a v zoufalém strachu i bojující těla ostatních, a než uplynula noc, Bratrstvo hordy plazů pobilo.

Potom se Verrain na ostrově Meth zhroutil. Ohnisko páté dráhy vzplálo září, která věštila katastrofu.

Dakar, kterého situace zaskočila bez varování, ucítil, jak mu smysly převrací závrať. Veškeré jeho ovládání se zhroutilo. Zaťal zuby, všechny svaly napjaté v křeči a tělo zkroucené, jako by padal ze závratné výšky.

Sethvir, jehož upozornil Dakarův chroptivý výkřik, vycítil nebezpečí. Jako by ani nebyl ve spojení s Asandirem a celá nezkrotná energie třetí dráhy netryskala do přenosu mezi nimi, energetický přenos přerušil. Šílený věštec byl vyrván z dosahu utrpení a dopadl ztěžka na svou židli. Jeho napětí se zhroutilo do zoufalých, vysílených vzlyků, což byl jediný způsob, jak mohl vůbec dýchat.

„U Atha,“ zalapal po dechu, příčetný jen napůl. „Je mi, jako kdyby se na mě domluvily všechny kocoviny, co jsem kdy měl, a ještě k tomu každá tak třikrát silnější.“

V přicházejícím záchvatu hysterie si Dakar vtiskl do úst pěst, aby zastavil blouznící jazyk. Zrak mu chvílemi vypovídal službu a hlasitý rámus mu trhal uši. Kdesi v rozlehlé, duté prázdnotě, v níž se mu rozplývaly myšlenky, znovu zachytil proud síly, směřující k němu od Vládce Stínu, nyní už velice slabý, ovšem se stále stejnou houževnatou vibrací, jež jeho přítomnost signalizovala již od začátku. Nemilosrdně využil Arithonovy energie, aby znovu ovládl své hroutící se smysly a sebral síly k tomu, aby zvedl hlavu.

„Ta Luhaineova bariéra!“ vykřikl, proklán mrazivým ostřím hrůzy.

Asandir, jehož silueta se ostře rýsovala proti jasně bílé záři energie drah a mdlému světlu za oknem, ho chytil za ramena. Neměl klidné prsty, avšak jejich stisk mu svaly drtil o kost. „Klid, Dakare, je v pořádku.“

Povzbuzující sevření zmizelo a Šílený věštec se sesunul dopředu a tvář ukryl na složených pažích. Stejně učinil vedle něho i vysílený Traithe. Přes zvonění, které mu zaléhalo uši, zaslechl Dakar Sethvirův hlas, jak všechny ujišťuje, že ještě předtím, než silové pole padlo, byli meth-hadi zredukováni na přijatelný počet. Ty, kteří přežili, může Kharadmon spolehlivě vypátrat a zlikvidovat.

Verrainovo zhroucení přivodilo vyčerpání a příliš velká zátěž. Luhaine se o něho postará a bude hlídat v Mirthlvain, dokud se její strážce zase nezotaví.

Dakar se nechal s pocity vysrknuté ústřice zvednout. Uvědomoval si šustění šatů a pohyb, jak ho čarodějové odnášeli spolu s bezvládným tělem Arithona s’Ffalenna. Šílený věštec se chtěl se zvráceným uspokojením, že i tak domýšlivé sebeovládání má alespoň své hranice, rozesmát na celé kolo, avšak bolest, která mu drtila hlavu, mu dovolila pouze několik sotva slyšitelných slov. „Tak náš génius se přecenil. Ta jeho otravná hlava se z toho holt bude muset pořádně vyspat.“

„To je pravda,“ opáčil Sethvir dotčeně. „Náš Teir‘s’Ffalenn si pár dní pobude v posteli.“

Čaroděj ještě dodal cosi ve zpěvavě, svižné staré řeči, ale jeho slova už porozumění unikla. V okamžiku, kdy Dakara postavili na zem na vršku schodů, se vratce zapotácel. Rázem se pod ním podlomila kolena. Když se pak kolem něho rozestřela tma, mlhavě ho ještě napadlo, že alkoholické orgie neznamenají pro tělo takovou zátěž jako magie. Pro tuto chvíli si potřeboval ze všeho nejnutněji zapamatovat, že má tento poznatek probrat s Asandirem.

Vlákna

Večer zastihl tři čaroděje Bratrstva – Asandira, Sethvira a Traithea – opět v horním pokoji věže Althain. Záře z koše propůjčila tvářím, už tak poznamenaným náročnými časy, ostré rysy. Za bezstarostné konverzace čekali na své kolegy Kharadmona a Luhainea, kteří oba mohli vyslat přes kontinent z ostrova Meth svou nehmotnou formu. Některým tématům se však vyhýbali. Se stejně chladnou hlavou, s jakou čarodějové Bratrstva přijímali všechny následky Desh-thiere a Davienova povstání, ani dnes nikdo nepočítal, kolik míst zůstane prázdných. V lepších dobách, za jiných shromáždění, usedalo kolem ebenového stolu celé Bratrstvo sedmi, pět nejvyšších králů a zástupci tří paravianských ras. Tehdy nebylo nutné, aby učedníci podstupovali úkoly, které byly nad jejich síly, a kraj nebalila mlha otravující úrodnou půdu.

Sethvir se chystal na své obvyklé potěšení a pátral v kredenci po čaji, když Traitheův havran roztáhl křídla a zamával jimi, vyplašen průvanem, jenž se protáhl východním oknem. Náhlý pohyb křídel rozvířil charakteristickou vůni promrzlých plání.

Sethvir se zarazil s rukama plnýma hrnků a oslovil zdánlivě prázdný vzduch. „Kharadmone? Nejsi moc unavený, že bys promítl i obraz? Šílený věštec by to podle mne značně ocenil.“

Když se průvan usadil, rozezněl se věžní místností hluboký smích. „A kdepak je Dakar?“ zeptal se zvučnou paravianštinou hlas, vycházející z prostoru u okenice.

V tomto místě se začal formovat stín, z něhož se vyloupla štíhlá, černozeleně oděná postava. Plášť lemovaný oranžovým hedvábím splýval z elegantních ramen, tvář pod kápí měla uličnické rysy zdůrazněné špičatou bradkou, nenuceným úsměvem a skobovitým nosem. Zjevení zvedlo štíhlé ruce, shrnulo látku dozadu a uhladilo prošedivělé vlasy. Oči, vysvobozené ze stínu, byly světle zelené a pronikavé jako oči kočky. Vizuální projekce nehmotného mága Kharadmona přejela pohledem shromážděné a nyní už zcela jiným tónem se zeptala znovu: „A kdepak je Dakar?“

„Za chvíli je tady,“ usmál se vědoucně Asandir. „I když se díky tomu jeho pití obávám nejhoršího. Sethvir měl u sebe ve skříňce jablkovici a náš věštec ji vypil až do dna, aby zmírnil následky vyčerpání.“

Kharadmon odhalil v širokém úsměvu zářivé, pravidelné zuby a jeho nehmotná tvář vrhla kolem sebe přímo ďábelský pohled.

* * *

Dvě patra pod nejvýše položenou místností v Althain se probral Šílený věštec z bezesného deliria s trhnutím, při kterém se udeřil kolenem o Sethvirův šachový stolek. Černobílé figurky se sesypaly na zem za rachotu provázeného Dakarovou nevrlou nadávkou.

„U Dharkaronova kočáru!“ Vyletěl z křesla, v němž v tak nevhodnou dobu usnul, znovu narazil do stolu a několik kroků balancoval po ujíždějících figurkách. Svůj efektní výstup uzavřel tím, že dopadl břichem na podnožku a rozviklané krbové kleště.

„U dobrého Atha,“ hekl, jak si vyrazil dech z plic. „Už letím!“

* * *

O malou chvíli později vyrušil čaroděje nahoře tvrdý náraz těla na železem pobité dveře vedoucí do jejich místnosti. Kdosi zacloumal závorou, avšak neodsunul ji. Po krátkém zápolení a klení vtrhl dovnitř ze schodiště Dakar, pod rozcuchaným vrabčím hnízdem na hlavě obličej rudý jako červená řepa.

„Přišel jsem tak rychle, jak jenom to šlo.“ Šílený věštec si olízl odřený kloub, povytáhl si zmačkanou tuniku a zaškaredil se na Asandira. „Ta tvá noční můra by snad stačila i bez těch kouzel na dveřích.“

Sethvir, jehož situace zaujala, sebral hrníčky od čaje a nařčený čaroděj se mezitím opřel v křesle. Jeho úsměv byl ten tam a jedno sněhobílé obočí povytažené. „Tvá obvinění jsou značně ukvapená.“

Dakar si přivlekl židli a dost rozmrzele na ni klesl. „Akorát Kharadmon by –“jeho kulatý obličej ztuhl podezřením. „Buď pozdraven, Šílený,“ řekl nehmotný čaroděj. Dakar vyskočil na nohy a zběsile se začal rozhlížet kolem sebe, avšak jeho pohled přejížděl pokoj bezvýsledně. Když se už kolem něj začínali ostatní čarodějové smát, vystřídalo jeho ublížený pocit rozhořčení.

Ostře prohlásil do prázdna: „Jestli mě chceš zkoušet, ty duchu jeden, tak buď fér natolik, že se mi ukážeš.“

Duch se rozesmál na celé kolo a Dakar konečně zachytil pohledem iluzi značící čarodějovu přítomnost. „Jsi pěkně vedle, můj věštče.“ Kharadmon si vytáhl židli a lhostejně si jí přitom projel skrz stehno a zelený plášť. Protože dobírat si Dakara byla jeho oblíbená zábava, mohl ještě pokračovat, ale Sethvir ho zarazil dotazem na Luhainea.

Kharadmonovy oči se zahleděly do prázdna. „Teď je ještě na cestě.“ Polohlasem dodal: „V cestování, v hádkách a v kartách jsem vždycky lepší než on.“

Plamen pochodní v držácích u dveří se zatřepotal, jako by ho jeho slova vyvedla z míry, a přestože přitom nefoukal žádný průvan, jedna pochodeň zhasla.

„S tím tedy nesouhlasím,“ ohradil se hluboký hlas. Hned vedle stolu se objevila projekce druhého mága, tentokrát malého a plešatého, s plnovousem, který mu spadal jako vodopád po hrudi. Jeho korpulentní tělo halila šedomodrá látka. Nad tvářemi, kulatými jako jablíčka, bylo obočí vytažené zvědavě nahoru a oči pronikavé a černé jako oči vznětlivého učitele, jenž nedbale sedícího Kharadmona už dobře zná.

Nově příchozí pravil ještě nedůtklivěji než obvykle: „Tvé tvrzení je nepodložené, nespravedlivé a neodpustitelné. Měli bychom ho později prodiskutovat.“

„Luhaine,“ přerušil ho Sethvir, „mohli bychom zanechat starých svárů a začít?“

Druhý z nehmotných čarodějů obrátil svou rozmrzelost ke strážci Althain. „Měl jsem zjistit následky, jaké by mělo rozehnání Desh-thiere na Atheru. Mohu vědět, co že se to zvrtlo?“

Sethvir si až nyní uvědomil, že stále ještě svírá v rukou hrnky. S povzdechem je vyskládal na poslední volné místo na polici a Asandir se zatím předklonil a opřel o stůl, róbu zalitou modrou září z koše. Obezřetně volenými větami, zejména kvůli Dakarovi, popsal pozadí a osobní aspekty obou princů z Dascen Elur, v jejichž schopnostech se skrývalo vyplnění proroctví západní Brány. Čarodějova slova byla vyslechnuta v zachmuřeném tichu, dokonce při jeho shrnutí mlčel i Luhaine.

„Síly, kterými oba nevlastní bratři disponují, jsou nesporně účinné a rozdělené stejným dílem. Nebezpečí je zřejmé. Lysaer a Arithon jsou v povaze i ve výchově jeden druhému přesným opakem. Oba zdědili vlohy dvou královských rodů, což jejich odkaz komplikuje. Kdyby byla jejich krevní msta z minulosti rozpoutána znovu, následky by asi byly nedozírné. Vzhledem k tomu, že měl Dakar v tomto směru problémy, zdá se mi namístě rozhodit vlákna a najít budoucnosti správný směr.“

Luhaineův obraz na okamžik zmizel a znovu se objevil, posazen s prsty propletenými na stole naproti Kharadmonovi. Okamžitě a důrazně přisvědčil, neboť elementární magie neměla téměř žádné hranice. Kdyby se Lysaer a Arithon postavili proti sobě, mohli by napáchat spoušť, jakou svět neviděl od té doby, co Davien Zrádce vyburcoval k povstání pět království.

Traithe vstal ze židle tiše jako stín.

„Skříň pod dějinami Lanshire, třetí police,“ zahučel nepřítomně Sethvir. Uhasil jiskru energie dráhy, která ještě plála v koši. Asandir odnesl bronzovou trojnožku a Kharadmon sfoukl zbylý svícen. Traithe i v naprosté tmě našel určené místo a přinesl cosi čtverhranného v černém sametu, oklepal to a rozevřel na stole.

Luhaineovo obočí se zakabonilo, když mu látka prošla loktem. „Umí se už Dakar vyrovnat s účinky tienelle?“

Šílený věštec obrátil oči v sloup a zasténal. „To už bych si radši pořádně cvakl rulíku.“ Pak se obrátil žalostným tónem na Asandira: „Bez toho jasnovideckého býlí by to vážně nešlo? Vždyť včera v noci to byla hrůza. Dneska se mi nechce ani trošku ničit si dobrovolně zdraví znovu.“

Vzácná vysokohorská bylina, jíž se chtěl vyhnout za každou cenu, byla vysoce ceněna pro svoje obsahové látky, které rozvíjely vnímání. Narkotikum tienelle však bylo zároveň také jed, který způsoboval křeče, bolesti hlavy a dehydrataci, která mohla končit komatem a smrtí. Žáci čarodějů se učili její jedovaté účinky transformovat, neboť se čas od času stávalo, že museli podstoupit něco, co by jinak bylo nad jejich síly.

Asandir si svého učedníka změřil pohledem, ve kterém nebylo místo na lítost. „Kdybys tenkrát neupustil ten meč, abys přerušil svůj vrozený dar jasnozřivosti, tak jsme tady nemuseli sedět vůbec.“

Dakar udeřil pěstmi do stolu, ale jeho rozhořčení utlumil tlustý sametový potah. „U Atha, ty prostě nezapomeneš jedinou hloupost ani jedinkrát za sto let.“

„Pod lavicí u severního okna, v bedně,“ řekl zdánlivě nelogicky Sethvir.

Šílený věštec pochopil rychle. Asandirova paměť neodpouštěla vůbec nic a Sethvir zase naprosto přesně věděl, kde se nachází cokoliv, co kdy Ath stvořil. Protože Traithe by se neobtěžoval učedníkovi cokoli nosit a z Kharadmonovy rozverné povahy by vzešla jen nějaká neplecha, Dakar se zvedl. Příliš líný nebo příliš umíněný, než aby při hledání použil magii, prohrabával zásoby bylin a otloukal si přitom holeně a kotníky. S kamennou dýmkou a nádobkou ze dřeva v rukou dopadl ztěžka na židli a s utrápeným povzdechem se pustil do práce. Čaroděje Bratrstva, připravující se k rituálu podstupovanému jen v nejnutnějších případech, přitom okázale ignoroval.

Asandir v rukou shromažďoval energii. Nad temným sametem ukroutil pruh energie, jež zářila jako zastřené světlo hvězd. K němu přidal ještě druhý a třetí, každý za mystéria, ztělesňující Prvotní sílu a prostupující všechen život na Atheře. Potom přidal kratší pruhy, jimž Sethvir přidělil jména v paravianském rituálu, který vyvolal podstatu vládce, místa či moci, a vtělil ji do kouzla. Vlákna přijala svou identitu a změnila se, každé podle své přidělené podstaty. Etarrská rada vzplála pronikavě jasnou září a její žhnoucí smyčky obtáčely ostatní, trojice vláken za paravianské rasy se propletla do památného vzoru a potom pohasla na téměř neznatelnou záři.

Zářící vlákno, znázorňující duch klanů ve vyhnanství, se stočilo do houževnatého oblouku. K městům, lidskému vědomí a přírodním silám se přidali i jednotliví lidé a po nich rostliny, zvířata a živly, až na sametu zářila složitá síť, zachycující provázanost celého světa v dokonalém modelu.

Jasnozřivá mysl čaroděje Bratrstva z ní mohla číst na první pohled. Tam, kde se ostatní metody předvídání omezovaly jen na nejzásadnější události, byla vlákna nesrovnatelně citlivější. Každé z nich reagovalo, jak mu velela jeho podstata, a mapovalo proto i minutové výkyvy rovnováhy s nesmírnou přesností. Budoucnosti, jež mohou vyplynout z nejrůznějších shod okolností, tak bylo možné vyhodnotit do těch nejmenších detailů. Aby se v obrazu vyznal bez náročné matematické analýzy, nacpal si Dakar dýmku pilovitými, šedozelenými lístky tienelle. Místnost naplnila vůně byliny, ostrá, trpká a štiplavá jako zimní vítr.

Vzor na stole dosáhl finální podoby a vrhal na tváře okolostojících čarodějů záři jasnou jako měsíc za letní noci.

Dakar si nechal od Kharadmona zapálit dýmku.

„Začneme,“ řekl polohlasem Sethvir.

Šílený věštec silně potáhl z dýmky a vdechl aromatický kouř do plic. Vědomí mu roztočila silná závrať, následovaná vzrušením, podobným účinkům adrenalinu. Smysly mu zkolabovaly a vzápětí se mu vrátily nazpět, až bolestivě citlivé. V uších se mu rozeznělo nepřirozeně široké spektrum zvuků a zrak měl najednou jako ostříž. Vlákna, která odrážela rovnováhu sil světa, ztratila svůj náhodný tvar a vytvořila složitý celek. Před Šíleným věštcem se roztáhla mozaika čar a úhlů jako tapiserie, v níž se prolínaly osudy království se zrozením a smrtí poslední myši na poli.

Z onoho dokonalého díla však trčely nesrovnalosti jako zašmodrchané klubko. Tu ležela změť vláken, usvědčující starostu z jeho předsudků, závisti a chamtivosti. Támhle odhalovala pokřivená linie mladý stromek, zakrslý díky nekonečným mlhám Desh-thiere.

Tam, kde kdysi zdobil hlavní osu obrazce zářící pramen Paravianů, byl vyhaslý pás, jako noty zbloudilé ze svého dokonalého taktu. Dakar se snažil potlačit slzy. Potáhl z dýmky a tienelle jeho smutek vybrousila do ostří, které mu proklálo srdce. Čas pro něj dostal nový význam. Nad zářícími liniemi současnosti Athery cítil změny, ke kterým docházelo během celých věků, jak sílily jedny aspekty a štěpily se a jak slábly a zanikaly druhé. Poznával všechny minulosti i tisíce možných budoucností, dokud jeho zbloudilým soustředěním nepronikl Asandirův pohled. Jeho mysl se mohla střemhlav míhat závratným osvícením, jenomže za určitou cenu. Nesměl zapomenout uvědomovat si sám sebe. Jak mu droga uvolňovala myšlenky, tak její jed mu zároveň pustošil tělo. Kdyby si zapomněl fyzické zdraví hlídat, mohlo to skončit i smrtí.

Nadešela chvíle, kdy čarodějové využili svou moc, a Dakarovi přeběhl po páteři mráz. Vlákna vzplála děsivým světlem a Bratrstvo začalo pátrat po budoucnosti a vyhledávat události, které by mohly být výsledkem práce dvou princů z Dascen Elur.

Pád Desh-thiere se ukázal stejně jasně jako hojný výskyt nových silových drah. Lesy, pole a celá krajina se zazelenaly navrácenou hojností. Intriky cechů obchodníků se stáhly do ústraní a na rozštěpené městské rady dopadla nová autorita. Lysaer – poznal překvapeně Dakar. S’ilessidský princ jednoho dne sjednotí města, rozpoutá válku, aby pro starosty ovládl veškerou divočinu, a přemůže a nakonec i vyhladí barbarské klany. Objevil se i Arithon, nikoliv však v Rathainu, ale jako uzavřený, působivý člověk, putující z jednoho místa na druhé, naprosto zasvěcen hudbě. Ta však byla prodchnuta nepodloženými výčitkami.

Proud možných událostí přerušilo nefalšované zděšení čarodějů. Dakar tohoto okamžiku využil k tomu, aby vlákna přeskupil a pokračoval, neboť se vlákna okamžitě rozvinula v novém sledu událostí. Bratrstvo přišlo na jediný možný způsob, jak tomuto katastrofálnímu konci zabránit. Nechat Věčnou mlhu vládnout nad oblohou a slunce uvězněné, aby schopnosti, jež mohly jako jediné docílit její pád, dary Světla a Stínu vrozené dvěma princům, zatím v jejich rukou pomáhaly ochraňovat mír.

Obraz z vláken ztěžkl lavinou předpovědí. Vzor, jenž znázorňoval Paraviany, zeslábl a pak se zcela vytratil ve tmě. Kouzlo strnulo. Mezi čaroději proběhlo zděšení. Jeho nápor Dakarovi téměř vyrazil dech.

Zmizení starých ras byla nepředstavitelná tragédie. Možnost jejich definitivního zániku zela jako trhlina v plátně Athova stvoření, jako neúnosná ztráta pro každého, kdo jejich přítomnost někdy poznal. Přestože byl Dakar ještě chlapec, když zmizeli poslední z nich, vzpomínky z dětství na jediné setkání s nimi ho poznamenaly na celý život. Po tvářích se mu nekontrolovatelně rozkutálely slzy.

Nesmí se stát, že by tak zářná krása přešla ze vzpomínek do legend. Dakar, odpoután od vlastních zážitků, sdílel bolestné vzpomínky čarodějů. Nejhlouběji zraňovala ta na tanec slunovratu ve světle hvězd v údolí Caith-al-Caen. Vyhaslý pramen mezi vlákny varoval před nenapravitelnou ztrátou.

„Ještě někdy necháme věcem volný průběh,“ rozštípla ticho Traitheova poznámka.

Jako jeden sbírali čarodějové Bratrstva trosky svých nadějí. Sklíčeni tlakem okolností, pevně spjatých s účelem, vypracovali nový sled událostí, jemuž předtím doufali, že se vyhnou. Vlákna pulsovala, proplétala se a jisté křivky s ostrými úhly vyjevily korunovaci v trhovém městě Etarra. Linie Arithona, dohnaného Bratrstvem k tomu, aby přijal korunu Rathainu, se sice rozkomíhala utrpením, které neustále sílilo, avšak táhla se pořád dál. I přesto však linie Lysaerovy moci stále vybízela měšťany k válce. Kontinent rozpoltil hluboký rozkol, v němž převládaly potyčky. Zachovaná vlákna Paravianů však slabě zářila.

Ozval se Sethvirův hlas. „Desh-thiere. Za tím vším leží Věčná mlha.“ Nemusel znovu rozvádět, jak ho trápí, že tuto entitu, uvrženou na Atheru ze světů za jižní Bránou, nelze prozkoumat důkladněji. Coby věc neznámého původu a beze jména neměla žádnou jedinečnou energii, jež by mohla být začleněna do obrazce. Vlákna mohla pouze odrážet její následky. Čarodějové začali opět zkoumat svůj výsledek a Traitheovi se ve tváři objevil zoufalý výraz.

Konstrukce se opět plynule změnila, všechen řád narušen nesváry.

Nespočetné množství budoucností zachycovalo odkaz bitev a krveprolití. Dakar upíral na násilí oči, až ho začaly pálit, a Kharadmonův obraz mírně zprůsvitněl. Vlákna se chvěla a plynule proplétala nad sametem a Bratrstvo vždycky ve zlomku vteřiny určilo následky každého osudu. A obraz stále předpovídal válku. Místnost prosákla kouřem z dýmky. Za oknem ustoupila noc mlhavému úsvitu a nespokojení čarodějové zatím pročesávali záplavu okolností. Jejich vytrvalost ale řešení stále nepřinášela. Vlákna ústila znovu a znovu v nesváry. Po marném hledání úspěšných mírových prostředků hledalo Bratrstvo řešení až v daleké budoucnosti. Dakar zůstal i přes podporující účinky tienelle beznadějně za nimi.

Než se vlákna zastavila v poslední zářící kombinaci, která pohasla jako obraz ohně za zavřenými víčky, zaplavilo místnost mdlou šedí poledne. Sethvir pozvedl oči, zarudlé od závoje kouře. Kharadmonovi vybledly barvy a Luhaine byl rozostřen. Ve tvářích všech přítomných se odrážely neradostné skutečnosti vyplývající z vláken. Dakar vyklepal z dýmky popel do víčka nádobky od tienelle, a jako by ho tento zvuk probudil, promluvil strážce Althain.

„Kam až paměť sahá, tak ještě nikdy vlákna neústila v tak úzký výběr alternativ. Budeme muset podstoupit nepříjemné kroky.“

Vlákna zcela jasně předpověděla, že se Lysaer a Arithon postaví proti sobě, a to se všemi krutými následky. Zbavit je pro všechny případy jejich vrozených schopností znamenalo za jakýchkoliv podmínek, že bude zemi stále sužovat Desh-thiere. To samo o sobě slibovalo mnohé změny v přírodním prostředí a žádná z nich nebyla k lepšímu. Rozhodnout však měla otázka, zda znemožnit zmizelým Paravianům návrat do slunečních paprsků. Lidé tak sice mohli zplodit válku a utrpení, avšak z pohledu věků musela ustoupit i fanatická nenávist. Jednat v zájmu okamžitého míru by znamenalo zánik mysterií, jejichž návrat by pak už byl nad síly smrtelníků.

„Kdybychom jenom věděli, kam prchli, mohli bychom je chránit,“ řekl Traithe hlasem jasně odrážejícím beznaděj.

„Jejich zmizení z kontinentu přece zapříčinila Desh-thiere,“ podotkl Luhaine. „Pokud se mají staré rasy ukázat, musí napřed přijít zkáza Věčné mlhy.“

Jako poslední přišlo na přetřes Arithonovo královské dědictví. Dakar, neschopen diskusi dopodrobna sledovat, se jenom apaticky rozvalil na židli. Začínalo mu zvonit v hlavě a žaludek mu stahovaly první nepříjemné abstinenční příznaky tienelle. Přes stoupající závoj nevolnosti ještě zaslechl, že se Bratrstvo přiklání k možnosti osvobodit Arithona od závazků rathainského trůnu. Pokud mělo dojít mezi nevlastními bratry k nesvárům, bude nejlépe z toho královskou moc vynechat. Dakar se přestal soustředit úplně. Jeho rozbolavělými myšlenkami se míhala slova tam a zpět, aniž by je vnímal. Sužovala ho stále sílící nevolnost a otrávený pot a on si uvědomil, že musí vstát a najít nějakou vodu k pití. V ústech měl nahořklou pachuť spálené tienelle a jeho halucinacemi stíhané vědomí se převracelo jako loď na vlnách. Žádný mág v místnosti nebyl více překvapen než on, když do jeho myšlenek vpadlo jako kámen jméno vyhoštěného čaroděje, jehož činy rozpoutaly povstání.

Davien.

Dakar se hbitě napřímil, jak jeho malátné, zahlcené vnímání roztříštila ledová vlna jasnozřivosti, a na jazyk se mu vedralo proroctví. Přestože mu žaludkem cloumala zpěněná nevolnost, do náhlého, zaskočeného ticha se jeho slova linula zcela jasně.

„Davien Zrádce se nedá přesvědčit, neskloní se před Zákonem základní rovnováhy, ani nebude Bratrstvo opět rozšířeno na sedm, dokud Černá růže nevzkvete divoce v údolí Daon Ramon.“

„Černá růže!“ vyskočil Sethvir, napjatý jako sokol na lovu. „Ale taková žádná neexistuje.“

„Jedna však přece jen existovat bude,“ zajíkl se Dakar, zaskočený druhou věštbou, která jím projela jako blesk temnotou. „A vzejde v den, kdy se Arithon s’Ffalenn ujme vlády.“

Nad stolem přelétly zděšené pohledy, neboť se vlákna pokaždé shodla v jednom – pokud Arithona nechají jednat podle jeho vlastní svobodné vůle, bude žít a zemře jako bard. Vládu nad Rathainem by přijal jen pod nátlakem a ani tehdy s upřímnými pocity.

„Arithonova svoboda musí ustoupit,“ řekl Traithe. „Jeho volba je předem daná.“

V tom okamžiku v atmosféře napjatého a nervózního očekávání podlehl Dakar nevolnosti vyvolané účinky tienelle. Žaludeční křeče ho přinutily předklonit se natolik, že téměř spadl ze židle. Když pominuly, už si ze svého proroctví nepamatoval naprosto nic, a vida všude kolem sebe zklamání, zmohl se se zaťatými zuby na omluvu, než ho umlčel další záchvat.

Ze všech to byl kupodivu ten nejnepravděpodobnější, a to Kharadmon, kdo přikročil k Šílenému věštci a zmírnil jeho utrpení. Zatímco Asandir odváděl svého zuboženého učedníka po schodech dolů do postele, vrhli se zbylí čarodějové na nové proroctví jako hladoví psi na morkovou kost. Soud nad Davienem a jeho vyhoštění bylo jejich nejtragičtějším činem a zmizení jejich sedmého člena, Ciladise, při pátrání po Paravianech, pro ně bylo nejtruchlivější ztrátou. Dakarovo proroctví Černé růže tak skýtalo první konkrétní naději, že by mohly být neúspěchy Třetího věku jednoho dne napraveny.

Traithe, od kterého by se někdo nejméně nadál obhajoby osobních obětí, měl pravdu. I bez osudů dvou nepřítomných čarodějů, vystavených nebezpečí, by neměli ohrozit návrat starých ras. Když se Asandir vrátil poté, co uložil Dakara, dospěli už k několika nepříjemným rozhodnutím.

V zájmu záchrany paravianských ras využijí princové, mezi které byla rozdělena schopnost rozehnat Desh-thiere, své schopnosti k tomu, aby na zem vrátili sluneční svit bez ohledu na války, které potom mohou nastat. A Arithon bude korunován nejvyšším králem Rathainu, aby tak mohl otevřít možnou cestu k vyplnění Dakarova proroctví Černé růže.

Zbývala už jenom bezpečnostní opatření, která by měla minimalizovat případný rozsah škod. Pokud by Lysaer žádal vládu v Tysanu, učiní tak bez souhlasu Bratrstva. Podporu měšťanů může získat sám, jenomže klany musí zůstat v záloze, aby zatím mohla správkyně Tysanu Maenalle dál chránit svůj lid. Pokud by měla být čtyři království rozervána nesváry, musí zůstat pátému pevná vláda.

„Nástupce v Havishi se bude muset přivést z ústraní,“ řekl Sethvir. „Bude potřebovat vzdělání, protože ho musíme okamžitě, jak dospěje, bezpečně dosadit na trůn. Alespoň v jednom království proti sobě nebudou měšťané a barbarské klany bojovat za bezvládí.“

Poté už mnoho slov nepadlo, poněvadž si čarodějové už jen rychle rozdělili úkoly. Ať je čeká budoucnost jak chce pochmurná, nepropadne krveprolití, spojenému s porážkou Desh-thiere, celá země.

Bratrstvo ukončilo schůzi pozdě odpoledne. Kharadmon věž opustil první, jeho srdečný smích a nedbalý úsměv se rozplynul v okně a on vyklouzl s pouštním větrem na jih. Luhaineův obraz zmizel hned za ním, poněvadž jeho kolega měl u něho ještě vroubek za své nehorázné chvástání.

Traithe se vyškrábal na nohy. Vyčerpaně se odbelhal po schodech dolů dohlížet na Dakara při odeznívání účinků tienelle a nabídnout Lysaerovi, až se probudí, pohostinnost, jaká se u prince sluší.

Sethvir, který zůstal pouze ve společnosti Asandira, stál u otevřeného okna, v očích zadumaný pohled. Hrnky na čaj, které poněkud opožděně znovu přinesl, zůstaly prázdné, neboť prohlásil: „Ještě máme jeden problém, co se nedá odkládat. Korunní klenoty Rathainu.“

Asandir povzdechl. „Já jsem nezapomněl.“

Drahokamy, jež byly součástí královského dědictví, byly vybroušeny paravianskými řemeslníky v Imarn Adaer a každý z nich byl koncentračním krystalem zpracovaným tak, aby sloužil pouze potomkům královských rodů. Ovšem výcvik, poskytnutý Arithonovi mágy na Dascen Elur, mu už zesílené vnímání umožňoval. Kdyby je ještě zesílily vlastnosti korunních drahokamů, mohla by se mu jeho moc vymknout z rukou.

Koncentrační schopnosti drahokamů nebylo možné zrušit jejich přebroušením, neboť by je mohly potřebovat budoucí generace, a přestože řemeslníci z Imarn Adaer nebyli mrtví dlouho, jejich schopnosti se po prokletí Mearth zcela vytratily. Sethvir a Asandir tedy namísto toho začali tvořit kouzlo, jež před s’ffalennským princem, jenž klenoty bude muset po dobu své vlády nosit, mělo tajemné schopnosti drahokamů utajit.

Tento úkol jim zabral zbytek dne.

Zpocení čarodějové se vynořili ze společného transu. V zelené záři smaragdů pohlédli jeden na druhého.

„U Atha stvořitele,“ zavrčel strážce Althain nevrle. „Povšiml sis, do jaké šlamastiky nás ten Teir‘s’Ffalenn s tím svým proklatě silným vnímáním přivedl?“

Asandir si prohrábl bílé vlasy na spáncích. „Dneska mi to už připomínat nemusíš. Jen doufám, že jsme ta ochranná pole zasadili dostatečně hluboko.“

Sethvir vstal a shrábl drahokamy do staré, otlučené truhly. „Hlavně neriskuj. Jakmile Arithon po těch korunovačních klenotech poprvé sáhne, tak mu překaz zkoumání kouzlem. Pokud to dokážu posoudit, tak si rezonance těch polí všimne.“

„Však jsem si to myslel,“ přiznal Asandir. „A pořád z toho ještě mám obavy. Není to marnivý člověk. Smaragdy jako takové ho nezajímají, a přesvědčoval bys ho zrovna ty, že by ty svoje klenoty neměl vyměňovat za něco ve své podstatě mnohem praktičtějšího?“

Sethvir se pousmál: „Mohlo mě napadnout, že nám potomci princezny Dari můžou přivodit takovou spoustu problémů, už když jsme se rozhodli, že by se skryté vlohy s’Ahelasů měly rozvíjet. Hádala se se mnou celou dobu, co jsem ji učil.“ Strážce Althain položil skříňku s nenahraditelným obsahem do změti nezařazených knih a potom se vrátil ke svým myšlenkám. „Radši bych uvařil čaj a dal si s tebou šachy, než abych jakémukoliv s’ffalennskému princi vymlouval jeho záměry.“

Artefakty

Lysaer se pomalu vyhrabal ze změti přikrývek a zjistil, že se nachází v místnosti, osvětlené za šera padajícího soumraku. Vzduch voněl pečetním voskem a pergameny. Ulevilo se mu, že už konečně unikl táboření pod širým nebem a pohostinnosti barbarů. Pak přejel pohledem vědeckou změť knih a brků, šarlatový koberec a zmateně seskládaný přepychový nábytek a usoudil, že se musí kavalec, na kterém leží, nacházet ve věži Althain. Nebyl v pokoji sám.

Vedle lavice seděl neznámý muž v černém, v rukou sídlo a voskovanou nit, a spravoval rozbitou uzdu. Havran, který mu seděl na rameni, otočil při Lysaerově pohybu klínovitou hlavu, prohrábl si zašpičatělé peří a upřel na prince inteligentní pohled očí, lesknoucích se jako korálky. Jako by ho někdo právě upozornil, nechal muž šití a vzhlédl.

Lysaerovi se zatajil dech.

Neznámý sice měl světle hnědé oči a v krátkých vlasech mu prokvétalo stáří, ale cosi v jeho tváři a nesmírný klid, vyzařující z jeho přítomnosti, prozradil, že jde o čaroděje Bratrstva. „Musíš umírat hlady,“ zahájil přívětivě konverzaci. „Já se jmenuji Traithe a jménem Sethvira tě vítám ve věži Althain.“

Lysaer povolil prsty, zaťaté do přikrývek. „Jak jsem tady dlouho?“

Havran otočil hlavu. Traithe udělal jako zkušená hospodyně na posledním stehu uzel a zuby uškubl nit. „Od včerejšího večera.“ Když Lysaer udiveně vytáhl obočí, dodal zdvořile: „Byl jsi velice unaven.“

Lysaer, rozmrzelý nejenom kvůli otlačeninám ze sedla, si povšiml těla nevlastního bratra, roztaženého na vedlejším lůžku v hlubokém spánku. Překvapen jeho polohou, která se rozhodně nezdála být nijak pohodlná, poněvadž připomínala spíše hromadu zohýbaných končetin, se odvrátil. Pro tentokrát nemusel držet krok s jeho bleskurychlým úsudkem a s cvičeným vnímáním mágů, takže vyklouzl z přikrývek a ze židle stojící opodál stáhl kalhoty a košili. S okázalou vznešeností se oblékl, přivyklý nedostatku soukromí díky pozornosti sluhů, kteří jej obklopovali celý život.

Čaroděj v černém byl ohleduplný natolik, že nedal najevo jakoukoli zvědavost. Odložil práci, havrana, mávajícího pobouřeně křídly, postavil na lavici a vstal, aby prohrábl oheň. Pohyboval se jako válečník sužovaný starými zraněními. Když prohrábl uhlíky a ty náhle vzplály plamenem, Lysaer zahlédl dlaně a zápěstí plné jizev, které by kohokoliv slabšího ochromily do konce života.

Princ, který si nedokázal představit katastrofu, která mohla ublížit čaroději Bratrstva, odvrátil pohled a začal si zavazovat tkanice na rukávech. Nebyl na tuto činnost zvyklý, a proto se mu jako obvykle zašmodrchaly. V rozpacích, že i tak obyčejná činnost jako je oblékání ho pořád ještě dokáže roztesknit po přepychu, ztraceném ve vyhnanství, za uzel škubl. A namísto nadávek raději přemítal, jestli na tomhle Athem zapomenutém světě existuje aspoň jediné místo, kde vládne na ulicích smích, tanec a veselí nehlídané strážemi. Zastesklo se mu po něžné společnosti žen a nejvíc ze všech po jeho snoubence, kterou zanechal za Bránou. Pýcha v něm potlačila slabošské obviňování druhých. Přesto však potlačit sebelítost bylo těžší než jakákoliv šermířská figura nebo nejožehavější problém, před který byl postaven coby nástupce trůnu.

Když už byly tkanice v pořádku, byl princ opět klidný. Vzhlédl a zjistil, že Traithe už s ohněm skončil. Čaroděj, nehybný jako stín a zahalený oním nedefinovatelným tajemnem, které provázelo kohokoliv cvičeného v moci, na něho nyní upřeně hleděl.

Jeho tvář spíše hyzdily než zdobily vrásky, jako praskliny jemný křišťál. Vějířky od smíchu se v ní proplétaly s vráskami vyrytými smutkem. Téměř rozverně Traithe prohodil: „To víš, nejsme všichni tak přísní jako Asandir.“ Zahákl hravým gestem pohrabáč za skobu a usmál se.

Překvapený Lysaer vyhrkl: „Tak mi to dokažte.“

„To jsem si mohl myslet, že to budeš chtít,“ otočil se Traithe zpátky s provinilým výrazem, jako pes pokáraný za své chování. „Na to by tady měl být Kharadmon. Jenomže ten ráno zmizel, duch jeden nespolehlivá. Jako šašek bych mu byl prachbídnou náhradou.“ Přemožen únavou, jež předtím nebyla patrná, se Traithe znovu usadil na židli. Lusknutím prstů vyzval havrana zpátky na jeho místo na rameni a v navyklém gestu zvedl skrčený prst a pohladil ho po bříšku.

„Mohli bychom třeba spravovat uzdy,“ navrhl s nadějí v hlase. „Rozedraných jich tady leží, i když Ath ví, kde je Sethvir pořád bere. Pokud se zde nestaví zrovna Asandir nebo já, jsou tu ve stájích tak akorát myši.“

Překvapen tím, jak rychle se uklidnil, Lysaer odpověděl s úsměvem, který si kdysi nacvičil pro obtížné velvyslance. „Když já to s jehlou moc neumím.“

„To asi nikdo, kdo už půl druhého dne nic nejedl,“ zvedl se Traithe ze židle. Měl postavu a držení těla tanečníka a o to rozporuplněji působil jeho váhavý, belhavý krok, jímž mířil ke dveřím. „Podíváme se, co má Sethvir ve spíži?“ Rozevřel prudce dveře a havran se odrazil a vzlétl nad ozářené schodiště.

* * *

Lysaer odložil suchý, sladký zákusek, na který už dávno neměl chuť. Naproti němu přes úzkou místnost, jež sloužila Sethvirovi za jídelní kout, odstrčil Traithe loktem svůj talíř posetý drobky.

„Nejspíš ti dělá starosti, že Arithon ještě pořád spí,“ nadhodil.

Lysaer, znepokojený do té míry, že ani svoje myšlenky nemusel vyslovovat nahlas, sebou trhl. Jeho kuchyňský nůž třeskl o porcelán a vyplašený havran na čarodějově rameni zamával křídly. Když čaroděj pozvedl ruku, aby ho uklidnil, snažil se princ odvrátit pohled kamkoliv jinam než na bílé jizvy, které křižovaly čarodějovy klouby.

Jídelní kout byl možná útulný a příbory zase hodné královské kuchyně, ale křížové otvory ve stěnách byly původně vytesány jako střílny. Průvan, který jimi táhl, byl ledový a k vidění za nimi byla jenom pochmurná šeď. Civilizované, sluncem zalité pohodlí, kterým si až doposud byl jist, se mu nyní v tomto světě věčných mlh a neradostných hlav školených v záhadách zdálo nemožné jako zázraky v pohádkách pro děti.

„Jsme tu od včerejšího soumraku.“ V Lysaerově uhlazeném vystupování zazněl nádech sarkasmu, když se zeptal: „A vám se nezdá divné, že je někdo stále ještě v posteli po čtyřiadvaceti hodinách odpočinku?“ Obzvláště někdo jako Vládce Stínu, který nepolevoval v ostražitosti nikdy.

Aniž by nějak ztratil na přívětivosti, sykl Traithe na havrana, který mu odhopkal po rukávu dolů na stůl, oko upřené lačně na máslo. Opatrně, aby prince nevystavoval pohledu na své jizvy, přesunul čaroděj mezi ptáka a jeho pokušení svícen. V rozkomíhaném světle svící pohlédl na s’Ilessida. „Pokud by nebyl Arithon zcela v pořádku, dělalo by si starosti stejně jako ty i Bratrstvo.“

Černě zahalený čaroděj dál sice nic bližšího nenaznačil, ale jeho nenucené chování přímo vybízelo k otázkám.

Lysaer popustil uzdu zvědavosti. „Mohl byste mi říci, co se stalo?“

Traithe jenom pokrčil rameny. „Bylo zapotřebí mimořádného množství magické energie k tomu, abychom vyhubili přemnožené jedovaté hady v království Shand.“

Lysaerovi připadlo, že situaci zlehčuje, neboť čaroděj měl najednou pohled stejně tajemný jako jeho havran. Dotčen tím, že byl z tak závažných záležitostí vynechán, řekl: „Třeba bych vám chtěl pomoci.“

„Využili jsme tvého nevlastního bratra,“ odpověděl stroze Traithe. „Síla se z něho řinula jako mešní víno z kalicha. Až se mu vrátí síly a probudí se, nebude si pamatovat vůbec nic.“ Čaroděj si uvědomil princovu loajalitu a dodal: „Arithon se sám nabídl, než jsme začali.“

Havran si právě tento okamžik vybral ke kradmému výpadu na máslo. Traithe ho bez okolků odstrčil. Do pobouřeného krákání a máchání křídel se zeptal: „To nikoho nenapadlo tě do těch tvých vrozených schopností ovládání světla zasvětit?“

Lysaer, kterého dotaz zasáhl do jeho celoživotního zdroje hořkosti, odpověděl rychle, aby na sebe nic neodhalil. „Nikdo to nepovažoval za nutné.“

Havran se vznesl na ostění dveří a přistál na vytesaném rámu dveří.

„Aha.“ Traithe si podepřel bradu. „U přímého nástupce krále to zřejmě bylo namístě. Jenže sem jsi přišel, abys bojoval s Věčnou mlhou. To pohled na věc poněkud mění.“

Lysaer se však cítil dotčeně s houževnatostí zakořeněného trní. „A proč s tím nepřišel Asandir?“

Traithe se zasmál. „To sis myslel, že je tady někdo z nás všemohoucí? Asandir má přece za učedníka Dakara. Učit takového zmatkaře cokoliv – to by přešla trpělivost i krápník.“ Čaroděj se zvedl ze sedátka u okna. „Musím ještě zajít do skladiště. Nechtěl bys třeba jít se mnou?“

Lysaer rozjasnil tvář a stoupl si. „To bych moc rád.“ Vykročil za Traithem přes špižírnu a havran se za jejich zády snesl tiše na stůl, složil křídla jako nenápadný badatel a skočil na talíře, aby vysbíral drobky.

„Sethvir stejně nechává máslo ve spíži žluknout,“ poznamenal Traithe, když vkročil na schodiště. „Považuje jídlo za otravnou povinnost, ale jak dojde čaj, je z něj troska natotata.“ Lysaer, kterého nerozveselil ani fakt, že si čarodějové zachovali své lidské slabostí, svého hostitele následoval do spodních pater věže. Dokonce i necvičenému vnímání prozrazovala strohá konstrukce věže a nahrubo otesaná žula spěch a zoufalé provizorium.

Ve vzduchu byly cítit knihy, vlhké dříví na otop a nedefinovatelný pach po čarování. Do hvízdání průvanu někde rachotila okenice o zarážky. Lysaer si uvědomil, že přemýšlí, čí že nohy tyto schody ošlapaly a kteří to panovníci ohmatali dubové zábradlí. Slyšel Asandirovu narážku na staré rasy, ale zde, pod nízkými klenutými krovy, očazenými za století kouřem pochodní, byl cítit jenom hořký pocit loučení. Jakákoliv minulost, uchovávaná v Althain, se zřejmě rozplynula v tíživém vědomí zmařených nadějí.

Výhled ze střílen, podle kterého by bylo možné poznat, kde se Traithe konečně zastavil, halila mlha. Čaroděj odsunul závoru na nevzhledných dveřích a zmizel v úplné tmě. „Posviť si na cestu, jak umíš,“ vybídl prince, jenž za ním zaváhal. „Sethvir nechává svíčky, kde ho napadne. Možná mi bude chvilku trvat, než nějakou najdu.“

S jistotou, již necítil od okamžiku, kdy vstal nahý z postele, využil Lysaer svůj dar. Nervózně a v rozpacích vyvolal stříbrné světlo. Pokud se však čarodějovi něco nezdálo, nikterak to nekomentoval.

Místnost, zalitá magickou září, byla větší, než by se dalo soudit podle dveří.

Dřevěné police, táhnoucí se podél stěn klikatících se ve stínu, byly zarovnané bedýnkami a na nich se leskly cvočky přibité na kůži a bronzové petlice. Celé skladiště páchlo olejem a prachem, ale když Traithe přiložil plamen k pochodni v držáku na zdi a smůlou napuštěné hadry vzplály, odhalily kamennou podlahu a regály, vymetené od pavučin. Všechno bylo pečlivě udržováno, ovšem až na nápisy. Žoky a krabice, které byly nějak označené, na sobě měly rozpadávající se štítky, popsané prastarým písmem, které již časem zcela vybledlo.

Traithe se zastavil uprostřed místnosti, zahloubaný stejně jako jeho havran. „Pochybuji, že by se tu toho moc změnilo, co Paraviané zmizeli.“

Lysaer, jehož ostych potlačila zvědavost, se zeptal: „Co hledáme?“

„Sethvir mohl alespoň říct, ve které z těch dvaceti starých truhlic na třetí polici od severní stěny to je.“ Notně rozmrzelý Traithe se smutně pousmál: „Hledáme rubíny a čelenku, kterou nosili princové Havishe při slavnostním přebírání vlády.“

„Vy máte žijícího nástupce?“ zeptal se Lysaer, dychtivý znalostí o královských rodech Athery.

„Ano – schovaného v chatrči poustevníka, co barví vlnu,“ povzdechl si Traithe. „Tomu chlapci je teprve dvanáct a zanedlouho má zjistit, že se dá v životě dělat i něco jiného než handlovat s kamencem na barvení vlny.“

Lysaer přejel prsty po složitém vzoru listů vinné révy, vyrytém do skříňky z věna nějaké urozené dámy. „Kde začneme?“

„Tady, řekl bych.“ Čaroděj vybral dvě truhlice a bednu se znakem sokola, kdysi dávno zřejmě červeným. „Aspoň bych čekal, že najdu korunní klenoty králů Havishe v bedně s královským znakem.“

Lysaer se nabídl, že pomůže, a dostal menší bednu. Když se dotkl starého dřeva, rozechvělo ho napětí. Jeho předkové přece vládli významnému království. Napadlo jej, že by se zde mezi ostatními starožitnostmi mohly nacházet i relikvie jeho vlastního dědictví, a odsunul masivní bronzové západky, jež nekladly sebemenší odpor i přes četné šrámy od nešetrného zacházení. Strážce Althain svou práci neodbýval, neboť se bez skřípnutí protočily i panty.

Vůně kůže a pergamenu okamžitě prozradily obsah – listiny, převázané zatuchlými stuhami, a knihy s iluminovanou vazbou s tituly ve staré řeči. Jejich desky nebyly posázené diamanty ani zdobeny zlatem, ale byly zašlé a odřené.

S pocitem roztrpčení nad tím, že na slova uvnitř jeho znalosti nestačí, přejížděl Lysaer užasle prsty po stránkách.

„Ty bedýnky, co hledáme, nejspíš nebudou vypadat nijak zvláštně,“ pravil Traithe, tvář zakrytou ve stínu kufru opodál. „Asi by ses měl podívat pod támhlety kroniky, než budeš hledat dál.“

Lysaer přiklopil zrezivělé víko. „Co to je?“

„Záznamy našich předků, které sledují linii králů Havishe až k zakladateli rodu jménem Bwin Evoc s’Lornmein.“ Pokud však chtěl čaroděj ve vysvětlování pokračovat, přerušil ho ode dveří šouravý krok a vyčítavý hlas.

„To jsi musel toho havrana pouštět, aby tak zřídil to máslo?“ Do skladiště se vplahočil Šílený věštec, zelený v obličeji a se známkami čehosi, co vypadalo jako pořádná kocovina.

Traithe mu věnoval letmý pohled. „Jsem rád, že ses už zotavil natolik, že se ti vrátila chuť k jídlu.“

„Já jsem se hlady už probudil.“ Dakar zápolil s přezkou na pásku, který měl zapnutý, ale neměl ho provlečený poutky, a okamžitě se pustil do stěžování. „Sethvir je líný skladovat cokoliv s výjimkou čaje.“ Šílený věštec sebou trhl, nechal detaily svého oděvu být a potom se chytil za čelo, jak mu ozvěna vlastního hlasu rozezněla rozbolavělou hlavu. „A olivy v oleji se na podrážděný žaludek moc nehodí.“

Traithe, vybalující cosi z plátna, si pobaveně dloubl: „Vidím, že ti ale ani to nezabránilo, abys je snědl.“

Dakar raději zmlkl, než aby se přiznal. Navzdory bolesti břicha začal bloudit po místnosti a náhodně zkoumat rozmanitý obsah regálů. „Sethvir vybíral jako vetešník, když rozhodoval, co se má zachránit.“

Znuděně uchopil neforemný balík, zabalený v kůži a převázaný provazem.

„Na to bych moc nesahal,“ varoval ho Traithe, ovšem už pozdě.

Zpod všetečných prstů Šíleného věštce vytryskl záblesk modrofialového světla. Vzduch rozřízl výboj spolu s Dakarovým bolestným výkřikem. Ihned ucukl, stále ještě s křikem, a balík, se kterým si hrál, se skácel z police dolů.

Dopadl na zem se zvukem tříštěného skla a kožený obal sežehl další oslepující záblesk.

Lysaera přinutilo ostré světlo a štiplavý zápach popela zamrkat, a poté spatřil, jak po dlaždicích skáče fialový drahokam veliký jako meloun.

Jeho broušené plošky se leskly a při každém dopadu na kamennou podlahu vykřesávaly spršky jisker.

„Aby to iyati!“ Dakar si olízl odřené klouby na ruce a obrátil k Traitheovi zlověstný pohled. „Vždyť to je Kámen cest od Koriathain!“

„Už to tak vypadá.“ Stíny se rozkomíhaly ve světle svící, když odložil otevřenou truhlici, sklonil se a s bohorovným klidem kutálející se krystal zastavil. Jiskry zmizely. Jeho dotek žádné obranné kouzlo nespustil.

„Morriel by byla schopna prodat své panenství, aby zjistila, kam se poděl!“ Dakar, nyní už téměř klidný, ještě dodal: „Ona a to její hejno čarodějnic ho hledaly celý ty staletí, a Sethvir schovával ten její Kámen cest celou dobu tady?“

Traithe otočil obrovský ametyst v rukou, pohroužený do záře uvězněné v jeho černofialových hlubinách. „Vzhledem k tomu, že se tě na tvůj názor nikdo neptal, řeknu ti jen jedno. Nejvyšší čarodějka začala teprve teď pátrat po tom, kde se Kámen cest nachází.“ Jeho pronikavý pohled se zvedl. „V Althain nedrželo kámen nic než Morrielina pýcha.“

Pro Dakara, který klukovsky hvízdl, to však znamenalo pramálo. „Ty dračice budou pěkně řádit, až to zjistí.“

Představa skandálu, který by ani blázen nechtěl rozpoutat, vybídla Traithea k činu. „Spíš by nám pomohlo, kdybys šel říci Sethvirovi o nějaký kus kůže, do které bychom ten kámen zabalili.“

Dakar, který měl dost rozumu na to, aby nedráždil čaroděje mluvícího tímto tónem, odešel a brblal si cosi neslušného. Traithe, který zůstal o samotě se zvědavým princem, celou záležitost ukončil. „Kámen cest byl založen během povstání. Jak jsi mohl vidět, je dobře chráněn. Od Kruhu představených Koriani to byla nedbalost, nechat tak mocný talisman bez dozoru.“

Traithe už nedodal, že se ztrátou tohoto mocného koncentračního kamene vzaly za své i sklony čarodějek míchat se do věcí, které se vymykaly jejich chápání. Nebylo zrovna pravděpodobné, že by Sethvir Kruhu představených, který prahl po tom dostat Kámen cest zpět, dobrovolně prozradil, kde se právě nachází. Když chtěl, dokázal být strážce Althain lstivý jako Davien Zrádce, přestože navenek se zdál být upřímný jako průzračná sklenice vody.

Traithe věnoval Lysaerovi pohled, neproniknutelný jako inkoust. „Když rozvážeš tenhle balík, myslím, že najdeš to, pro co jsme sem přišli.“ Odložil Kámen cest a kývl k jednomu ze dvou napůl rozbalených balíků na víku kufru.

Lysaer ho vzal, odstranil horní vrstvy plátna a odhalil tenkou zlatou čelenku, na které nebyly žádné ornamenty, s výjimkou tenké, zašlé řádky run. Z menšího balíčku, který rozbalil Traithe, se vyklubala šestihranná skříňka z želvoviny. V ní se na ovčí kůži třpytila sada rubínů.

Byl jich nejméně tucet a byly vybroušeny s dokonalostí překračující schopnosti lidských řemeslníků. Nebylo je třeba ani do něčeho zasazovat, aby vynikly. Jejich sytá barva se blýskala jako plamen pochodně u dveří. Lysaer jenom zatajil dech při pohledu na dědictví, které čekalo na barvířova chlapce, jenž měl být brzy prohlášen princem Havishe.

„Korunovační klenoty byly roztaveny na zlato z kořisti,“ poznamenal smutně Traithe. Na okamžikjako by nebyl ani čaroděj, spíš jen pouhý zchromlý, starý vojevůdce, ztracený ve vzpomínkách na neradostné časy. „To bylo strašlivé znesvěcení. Ale Telmandir byl ze všech králů svržen a upálen jako první. Podařilo se zachránit jen drahokamy a královo nejmladší dítě.“

Lysaer vnímal čarodějovu lítost, avšak jenom vzdáleně. Přestože byla holá čelenka v jeho rukou nesmírně stará, rýhy a vrypy na ní vypovídaly o skromném původu. Pokorně si uvědomil, jak nesmírně dávno vznikla království na Atheře, a představa počtu generací, jimž vládly rody tak pečlivě vybrané Bratrstvem, ho naplnila bázní.

Potlučená čelenka princů Havishe a rubíny, na poslední chvíli vylámané z korunních klenotů, jejichž nesmírnou krásu bylo možné si jen domýšlet, to vše vypovídalo o chaosu, který tenkrát nastal. Stejně tak i o zoufalosti situace, ve které Paraviané postavili uprostřed pustých hor věž Althain, aby nenahraditelné tradice hlídala. Lysaer cítil hlubokou pokoru.

Jeho dědictví na Atheře se s drobným ostrovním královstvím, které zanechal na svém rodném světě, téměř nedalo srovnat.

Přepych, bohatství, všechny pompézní slavnosti, které se zdály být nedílnou součástí panování, to vše pro něj rázem ztratilo význam. Uvědomil si, jak zanedbatelné měl zkušenosti a jak omezený byl jeho pohled. Cítil se zahanben při myšlence, že se opovažoval soudit život barbarů z Camris.

Musí ještě lépe poznat jejich postavení, aby se jim dostalo spravedlnosti. To započne budováním vzájemné důvěry ke svému nevlastnímu bratrovi. Lysaer si s tíživou upřímností uvědomil, že k tomu, aby mohl vládnout Tysanu, musí přistoupit na naprosto odlišné pojetí justice. Neumělá řemeslná práce na staré čelence a zázračná dokonalost korunních drahokamů Havishe stavěly jeho smrtelnou moc a talent do neradostného světla.

Vrátil artefakt Traitheovi a cítil, že se třese nedostatkem sebedůvěry, který ještě nikomu na světě neukázal. „Děkuji vám za nabídku, že byste rozvíjel můj dar světla. Jenomže já zcela jasně vidím, že přede mnou neleží cesta mága. Mou starostí při boji s Věčnou mlhou bude pouze překlenout propast mezi měšťany a klany. Dobro Tysanu bude vyžadovat veškerou mou sílu.“

Traithe byl hlubokou upřímností, která prince k tomuto rozhodnutí vedla, zaskočen. Sevřel dlaně a udusil v nich rudou záři rubínů. Mísil se v něm smutek s neblahými předtuchami budoucnosti, vyzrazené vlákny. Stejně jako Kámen cest, který řád Koriani tolik toužil znovu získat, musí i safíry, které byly korunními drahokamy Tysanu, zůstat v Sethvirově opatrování v Althain. Osud, podle kterého měl tento vznešený nástupce tysanských králů, jehož schopnosti byly přímo božským vnuknutím, právě tyto své úmysly, jež dnes prostoupily jeho srdce i mysl, jednoho dne díky Věčné mlze zavrhnout, se zdál být příliš krutý.

Zvěstovatelé

Chladným světlem rozbřesku cválá tmavý kůň s černě oděným jezdcem na jih, do Ghentu v království Havish, pod lukem a loveckými pastmi ukrývá sadu rubínů a čelenku a ve větru nad jeho stříbrně lemovaným kloboukem plachtí havran…

* * *

Vysoko nad zemí, dokonce i nad převalujícími se mlhami Desh-thiere, vyráží nehmotný čaroděj Kharadmon s burácejícím větrem na východ, aby důkladně prozkoumal a zmapoval vojenskou základnu v Etaře…

* * *

Neoblomně šetrný Luhaine se nechává se svými zprávami klidně unášet větrem na západ do Camris za Maenalle, správkyní Tysanu…

X. PUSTINY DAON RAMON

Na zatvrzelého lenocha a vyhlášeného spáče zdolal Dakar hlavní schodiště věže Althain až podezřele svižně. Užívaje si časnou ranní hodinu bez kocoviny, vrazil se zazvoněním závory do pokoje, v němž oba nevlastní bratři spali, a rozrazil dveře, až zaduněly o zarážky.

Rámusem si přitom nikterak nezadal s beranidlem.

Lysaer, přivyklý samotě, dvorní servilnosti a vlastnímu sluhovi s neslyšnými způsoby, na něho zamžoural skrz bolestivou záři plamene pochodně. Zabořil obličej do polštáře, rozmrzelý téměř k nadávkám, ale bezohledné ruce ho chytily za rameno a zatřásly s ním.

Útok na jeho osobu zakončil drsný, hurónský smích. Lysaer se otočil. Přetrpěl bolest, než si jeho oči zvykly na náhlou záplavu světla a odhalily obrys jeho trýznitele. Dakar byl zlomený v pase a svíral si břicho, jako by ho bolelo. Na sobě měl košili, která už volala po vyprání, rozedranou koženou tuniku a pléd tak vyrežnalý, že jediná barva, která by se na něm dala poznat, byla šedá. Princův nevrlý pohled mu v záchvatu smíchu nikterak nebránil.

Lysaer se nadzvedl na lokti. Trhl hlavou, aby si odhodil rozcuchané vlasy z očí, přitom zjistil, že je za oknem černá noc, a prohlásil: „Nevidím nic směšného na tom, nechat se probudit šílencem ještě před rozbřeskem.“

Dakar se posadil na sousední lůžko. Kůže a dřevo pod tou tíhou zasténalo a matrace sklouzla stranou. Arithon, který na ní spal, sklouzl jako upuštěná loutka směrem, který mu poroučela gravitace. Ani když ho před pádem na podlahu zastavilo Dakarovo poměrně vypasené panděro, nejevil Vládce Stínu sebemenší známky toho, že by se probouzel.

„Takže?“ zabodl Lysaer do Šíleného věštce ledový pohled. „Řekneš ten vtip taky mně?“

„Vtip?“ škytl Dakar a zatvářil se ublíženě. „Nic takovýho. Ale vsadím se, že jsi ještě nikdy neřekl tolik sprostejch slov naráz.“

„Chceš říct, že jsem zapomněl na svoje slušné vychování?“ Lysaer, probuzen už natolik, že byl schopen tolerance, se na něj vychytrale usmál. „Ale moje reputace stejně nijak neutrpěla. Ty mi nepřipadáš zrovna jako dáma, na niž bych měl dělat dojem.“ Než se Dakar zmohl na odpověď, dodal: „Zkus to poslední, co jsi dělal mně, na Vládci Stínu a uvidíš, co ti řekne on.“

„Aha?“ Dakar se otočil, natáhl ruku a štípl Arithona do tváře, ale nevzbudil v něm žádnou odezvu. Arithon ani nepohnul víčkem. Sílený věštec suše oznámil: „Ten se dneska nevzbudí ani náhodou. Pořád je ještě mimo – ale ještě že tak. Asandir chce, aby se prospal.“

Lysaer, varován náznakem vzdoru, jenž se v Dakarově narážce skrýval, vstal a sáhl po kalhotách a košili. „Takže ráno odjíždíme z Althain?“

„V noci. Slunce ještě nevyšlo.“ S nevinným pohledem se Dakar pomalu zvedl z lůžka. Zahleděl se na klouby na ruce, stále ještě poseté strupy od svého zápolení s dveřmi, které zajistil Kharadmon. „Vyrážíme ani ne za hodinu. Ovšem ani přes všechny rozmary přírody nevyrazíme přes zátoku Instrell na lodi. Čarodějové se rozhodli, že si musíme pospíšit.“

Lysaer si srovnal tkanice, aby si je mohl zavázat. „Proč?“ Dakar se odpovědi hodlal evidentně vyhnout, a proto si zamotal prst do plnovousu a pokrčil rameny. „Bratrstvo by nepochopil ani sám Pán Osudu.“ Pak si vzpomněl na své dosud zanedbávané povinnosti, vyrazil k blízké truhle a vytáhl z ní Arithonovy šaty. Naházel na jednu hromadu boty, kalhoty, plášť a po chvíli i meč Alithiel, který byl stále položený na stole. „Nebyla k tomu ještě pochva?“

Lysaer stáhl Arithonův bandalír, jenž celou dobu visel na opěradle židle, a mlčky mu ho podal.

Stále ještě hudrající Dakar položil všechny věci Arithonovi na hruď. Potom zasunul meč do pochvy, hodil ho na hromadu a prohlásil: „A teď mám další problém – jak dostat toho parchanta o těch pět pater níž.“

„Mého nevlastního bratra,“ opravil ho Lysaer. Vzal si ze skříně zbraně a plášť a koutkem oka Šíleného věštce stále pozoroval. „A já nejsem tak opilý, abych nevěděl, že jsme nad zemí jen čtyři patra.“

Dakar mírně na rozpacích opáčil: „Když jsem střízlivěj, tak náhodou počítat umím. My totiž nevyrážíme bránou. Sethvir má v podzemí ohnisko třetí dráhy a Asandir si chce pospíšit.“

Lysaer, který už nyní byl se zeměpisem Athery diky Sethvirově sbírce map obeznámen, se při zapínání bandalíru zarazil. Uvažovaná vzdálenost měřila přes tisíc mil a velkou část tvořil oceán. „My pocestujeme do pustin Daon Ramon s pomocí magie?“

Dakar se se téměř neznatelně usmál, v prostoduché tváři nevinnost sama. „Nyní teprve uvidíš zázraky. Tedy, pokud na tebe nepřijde dezorientace a nepřijdeš cestou o snídani. Mně osobně vadí přesuny po dráhách stejně jako cesta lodí. Jenže mně se zase zvedá žaludek i ve vaně.“ Poslední rychlý pohled ho ujistil, že z Arithonových věcí nezapomněl na nic nepostradatelného. Poté Šílený věštec zcela klidně zabalil Vládce Stínu i se všemi jeho věcmi do dek, na kterých spal.

Když si Lysaer stoupl k nohám postele, aby mu pomohl bezvládné tělo zvednout, Dakar prohodil: „Tady chlapec bude vzteky bez sebe, až se potom probudí.“ Následovalo krátké ticho, jak věštec s princem zvedli své břemeno, a šouravým krokem se pak vydali kolem Sethvirova harampádí ke dveřím. Dakar si loktem otevřel dveře, procouval jimi a vesele se pustil ze schodů. „Bude prskat jak křeček.“

„Že by to mělo co do činění s tím, že má Asandir tak naspěch?“ nadhodil Lysaer v naději, že se možná něco dozví. „S tím to má co do činění všechno,“ ušklíbl se Dakar, rozhodnutý zatajit, co se dá. „Tvůj nevlastní bratr bude pěkně zuřit.“ Lysaer uchopil deky, které se pro snášení bezvládného těla ze schodů příliš nehodily, na jiném místě. Po prvním patře se mu do ramen nepříjemně opřel průvan a někde zaskřípala ve větru pootevřená okenice. Strmé schody jejich konverzaci postupně umlčely, až potom něco, co spatřil Dakar zajednou ze zatáček schodiště, jeho nadutou samolibost okamžitě rozehnalo.

Lysaer na horním konci vratkého a těžkého nákladu s rozpaky zjistil, že na schodech stojí Sethvir, z mohutných manžet rukávů konečně oklepaný prach.

Při pohledu na s’Ffalenna, zamotaného do vlastních přikrývek, strážce Althain zamrkal jako sova na slunci. „Požádal jsem tě, ať ho dopravíš dolů,“ zabručel v nejasné výtce. „To jsi ho musel balit jako nakradené zboží do koberce?“

„Tak se s ním příště táhni sám,“ odsekl mezi sípavými nádechy Šílený věštec.

Sethvir před nimi spěchal chodbou a hnědá róba mu plandala kolem holých nohou v kožešinových bačkorách, které mu byly velké. Za ním ještě doznívala odpověď s typickým tónem samotáře přistiženého při samomluvě. „Teirain s’Ffalennové dokáží pomstít příkoří, spáchaná na nich samotných, a tenhle ještě lépe než kdokoliv jiný. Koneckonců je to Torbrandův potomek, určitě vznětlivý jako troud. Před jeho pomstou staneš sám, blázne věštče.“

Na to Dakar v odpovědi zpochybnil biologické aspekty Arithonovy rodové linie, už nyní nemanželské. Sethvir na něho vrhl bezvýrazný pohled a pokračoval kupředu do tmy. Chodba se kroutila, končila, vracela se a bloudila v kruhu, obestoupena paravianskými sochami, slabě osvětlenými, jak se v drahokamech a ve zlatě odráželo světlo pochodní ze schodiště. Lysaer už ztratil přehled o tom, kolikrát si už nakopl palec anebo se udeřil do lokte či do holeně. Svaly na rukou a na ramenou ho nesnesitelně bolely. Že by tyto strasti mohla být lekce, určená pro něho, jej napadlo, až když se čaroděj zastavil a jistou rukou uchopil ocelový kruh, zapuštěný v podlaze. Otevřely se padací dveře s protizávažím, nahoru se rozlilo mdlé světlo a odhalilo jeho bezstarostnou tvář. Lysaer si roztrpčeně uvědomil, že mágové vidí dokonale i ve tmě.

Sethvirovy šedomodré oči se blýskly. „Běž první. Asandir dole čeká u koní.“

„U koní!“ Lysaer se podíval na úzké schodiště, spirálovitě se stáčející dolů k záři, která se ani nezachvěla, takže mohlo jen stěží jít o světlo svíček. Jeho vlohy mu potvrdily přítomnost nadpřirozených sil a jemu naskočila husí kůže. „Jak je sem dolů dostal?“

Sethvir přešel otázku jako irelevantní a pobídl gestem prince, věštce a bezvědomý balík, který nesli, vpřed. „Tam, kam jdete, budete rádi, že nemusíte jít pěšky.“ Se slabým zaskřípěním za sebou padací dveře zase zavřel.

Ve vzduchu byl cítit ostrý zápach jako v kovárně z výhně, smíchaný s energií jako při bouřce. Lysaer opatrně nahlížel kupředu, zatímco za ním bručel Dakar, že kvůli jeho strachu ještě zakopne.

Lysaer se rychle nadechl a vkročil do sílícího světla. Byl si už jistý, že mu silná magie Bratrstva neublíží, takže jeho zdráhání pramenilo spíše z uražené ješitnosti. Coby královský nástupce byl přivyklý jisté zodpovědnosti, a proto ho čarodějovo tajnůstkářství velice iritovalo. Kdyby mu všechno neoznamovali až na poslední chvíli nebo kdyby byl znal alespoň trochu důvody, možná by teď nemusel být tak nervózní. Tento fakt vyslovil dokonce i sám Traithe, jenomže tento mág v černém vyrazil školit nástupce trůnu v Havishi a Asandir byl kvůli něčemu, co se zřejmě stalo po jejich příjezdu, zatvrzelý jako tesaná žula.

Schodiště skončilo. Nejhlouběji položená místnost věže Althain, kulatá a bez dveří jako sklepení, byla vytesaná do jednolitého bílého mramoru. Na podlaze z leštěného onyxu stálo osm svícnů ve tvaru potměšile se tvářících gargoyl, postavených na soklech ve špičkách pomyslné světové růžice. Neplály v nich žádné pochodně. Světlo vyzařovala síť čar, která pokrývala širokou mísovitou prohlubeň. Sestávala ze tří soustředných kruhů, lemovaných paravianskými runami, a ze složitého, proplétajícího se vzoru, z něhož bolely oči. Asandir vyčkával v největší záři uprostřed, kde se protínalo pět linií, a jeho obrys splýval s obrovským valníkem na vysokých kolech. V něm byla zapražena Dakarova šedá klisna, a ostatní koně, přivázaní vzadu, hrabali kopyty a nervózně pofrkávali. Cinkání okovaných kopyt nevyvolávalo ve stísněném prostoru bez oken žádnou ozvěnu a přes všechnu pekelnou záři nebylo ve vzduchu cítit žádné teplo. V průvanu, který z obrazce v té chvíli táhl, byl poněkud zvláštní polární mráz.

Velice nervózní Lysaer, zbrocený ledovým potem, se roztřásl. Kdosi mu sáhl na rameno, on sebou trhl a otočil se, načež se setkal s pátravým pohledem Sethvirových krátkozrakých očí.

„Díváš se na ohnisko síly, nabité přírodními energiemi, které proudí v siločárách kolem země,“ řekl strážce Althain mírně uklidňujícím tónem. „Energie tady soustředěné umožní Asandirovi přesunout se přímo do zřícenin na západ od pustin Daon Ramon.“

Lysaer zavřel oči před vzorem, planoucím a jiskřícím na nevýrazném černém kameni jako ohňostroj. I přes podivné a nepříjemné zvonění v uších zaslechl Dakarovu popuzenou poznámku: „A proč ne až do ohniska v Ithamonu?“

Sethvir odpověděl, aniž by se nechal vyvést z rovnováhy: „Kvůli Arithonovi pojedete z ohniska v Caith-al-Caen dál po zemi.

„Z údolí Stínů!“ vykřikl Dakar, jako by jméno zneuctilo něco posvátného. „Proč bysme ho měli takhle chránit?“ Otočil se rozběsněně na Sethvira. „Arithon ti přece ukázal, jak málo si cení tvé oddanosti Rathainu. Copak si ještě po tom, jak se předtím choval, myslíš, že mu na tvé péči vůbec záleží?“

„Když vezmu v úvahu, že si z celého srdce přeje, aby tomu tak nebylo?“ nadhodil Sethvir. K Lysaerovi, který je nechápavě poslouchal na posledním schodě, čaroděj dodal: „Ta podlaha je pevná, bez obav na ni můžeš stoupnout.“

Okázalá změna tématu Dakara umlčela. Lysaer vykročil vpřed, poněvadž díky Arithonově mrtvé váze už dávno necítil ruce ani ramena. Když překračoval linie obrazce, necítil přes svá očekávání nic nezvyklého, jen zvláštní chvění. Dakar musel za ním se vzpurným brbláním, vybízejícím Athovy anděly k nepředstavitelným zvrhlostem.

Sethvir tiše stál u schodiště a neříkal nic.

Asandir už se tolik zpátky nedržel, jakmile dvojice, která táhla mezi sebou své břemeno, překročila poslední kruh ohniska.

Oči jasné a nemilosrdné jako ostří meče přejely přikrývky, jejich obsah a vyvrácenou hlavu, která se bezvládně houpala, černé vlasy jen několik centimetrů nad runami pokrytou podlahou. „Polož Teir‘s’Ffalenna na vůz a postarej se, ať leží pohodlně. Žádný důvod na téhle straně Kola nemůže omluvit, jak ledabyle jsi sem Arithona dovlekl.“

„To bych se radši mazlil se zmijí,“ odsekl nerozvážně Šílený věštec. „Proč bych se měl hnát do záhuby?“

„Arithon ti přece předtím vložil svou důvěru do rukou a neptal se na nic,“ obořil se na něho Asandir. „Takhle mu chceš poděkovat?“ Tišším hlasem dodal ještě něco, po čem se Dakar schoulil do sebe jako nakopnutý pes.

Potom čarodějův pohled přeskočil na Lysaera, aby zdůraznil výtku, která nebyla míněna jenom Dakarovi. Lysaer zdvihl Arithona na valník s provinilým pocitem, že se nechal unést malichernostmi. Postaral se o nevlastního bratra s pokornou skromností sluhy, zatímco se kolem něj ve sklepem rozhostilo nepřirozené ticho. Koně přestali přešlapovat a zůstali s nepřítomným pohledem stát, uši i ocasy svěšené. Obrazec v podlaze se rozezněl tónem těsně za hranicí slyšitelnosti a ve vzduchu se objevilo napětí, které koním zježilo chlupy na zádech.

„Vlezte si na povoz a držte se,“ přikázal Asandir. Dakar vyskočil na vůz a po čtyřech se škrábal k otěžím. Lysaer přelezl vysokou bočnici za kolem a čaroděj zatím vykročil kupředu, uchopil klisnu za uzdu a postavil se přesně na střed ohniska.

Sethvir cosi zavolal na rozloučenou a sklepení rozmetala exploze pronikavého modrého světla.

Vzápětí se na ně tvrdě zřítila tma, neproniknutelná jako opona smrti. Pokud Lysaer vykřikl, jeho uši nic neslyšely. Smysly se mu převrátily vzhůru nohama, jako by s drsným dřevem, na kterém seděl, a dokonce i s koňmi, přivázanými za uzdu, metal jeden přemet za druhým. Až příliš pozdě si vzpomněl na Dakarovu uštěpačnou poznámku. Protože však v sobě žádnou snídani, o kterou by mohl přijít, neměl, pálily ho na patře jen žaludeční šťávy.

Lysaer, uchvácený a vyděšený mohutností sil, které se vymykaly zdravému rozumu, se pokoušel udržet pohromadě hroutící se zbytky sebeovládání.

Potom prkny pod ním otřásl náraz, který mu vyrazil z plic vzduch, a žaludek se mu vrátil na své místo s takovou silou, že mu hrozil zpřetrhat vnitřnosti. Valník tvrdě narazil na zem s třesknutím, jež otřáslo zásobami vzadu, Arithonovým bezvládným tělem a stejně tak i zuby všech cestujících. Zpod okovaných kol se rozletělo kamení a vůz sebou za děsivého zaskřípění a dusotu kopyt vyděšených koní trhl a vyrazil vpřed, jak mu to přikazovaly přírodní zákony.

Lysaerovi rozhrnul vlasy zimní vítr. Přerývaně začal znovu dýchat a zjistil, že má oči pevně zavřené a ruce křečovitě zaťaté do bočnic. Když si dodal odvahy a rozhlédl se, otřásl jím šok jako ledová voda. Věž, sklepení i obrazec byly pryč. Přes rozplývající se záplavu modrých jisker a zápach ozonu spatřil neznámou krajinu a mlhu, rozzářenou novým dnem. Pod nízkou šedou oblohou se hnaly poryvy větru přes hnědou trávu, holé stromy a deštěm vymleté skály, trčící ze země a ze suchých křovisek. Lysaerovi se točila hlava, zvedal se mu žaludek a byl dezorientován. Stále se snažil uklidnit rozjitřené nervy, když vtom se neskutečně tvrdá země, vyjetá polní cesta, po níž burácel povoz, a hroudy, odletující od kopyt koní ženoucích se v hrůze kupředu – vše tak nepřirozeně skutečné díky vytrácející se magii – to vše se překotilo a obrátilo vzhůru nohama.

„Ztratíš vědomí,“ zaslechl jasně odkudsi z vozu Asandira.

Lysaerův pohled pohltila závrať. Když narazil zlatovlasou hlavou do pytle s železným nádobím, necítil žádnou bolest, ale zaslechl jenom zazvonění, mísící se se slovy, utlumenými vytrácejícím se vědomím. „Nechť má s tebou Ath slitování, věštče, protože já ho mít nebudu, jestli to mladý s’Ilessid nezvládne.“

* * *

Paraviané toto místo nazvali na počátku Druhého věku Caith-al-Caen, údolí Stínů. V řeči lidí se tento název zkomolil na název Kastelán, i když při pohledu z poloviny mlhou zahaleného svahu nebyl příliš jasný důvod. Žádný hrad zde nikdy nebyl. Z doškových a hliněných stavení, kde se narodil Pán slunce – Cianor, zbyla už jenom mírná návrší v místech, kde byly kdysi sady. Přesto však se Asandir, jakmile vkročil na místa, kde kdysi rostly vonící, kvetoucí stromy, rázem zahleděl daleko za skličující mlhu a za pustou krajinu. Kdyby se podíval svým zrakem mága, spatřil by, jak se stopy, vzpomínky a neutuchající nádech mystérií, pobývající všude, kde obdělávaly půdu staré rasy, táhnou mezi propleteným, holým trním jako stezka, zalitá svitem hvězd.

Podle balad prý žádné místo, které si oblíbili jednorožci, auru jejich přítomnosti nikdy zcela neztratilo. V Caith-al-Caen tomu tak bylo zcela určitě. Když kráčel býlím, lesknoucím se rosou jako samet, ocitl se periferním zrakem a na hranici slyšitelných zvuků v pradávné minulosti. Zde, když byl nádherný Druhý věk ještě mladý, se shromáždili Riathané o každém slunovratu, aby obnovili síly země a oslavili převrat období. Extatické nadšení jejich hudby se vpilo do země, a teď po nich truchlil i samotný vítr. Ještě po tisíci letech zůstala krajina prosycena jejich neskutečnou elegancí. Z půdy, která opěvovala život, sálala energie. I pod tmou Desh-thiere se kopce každé jaro potáhly vysokým kobercem květin a mezi kapradím se stále ještě prodíraly jeřabiny.

Teď, pod zimními mrazy, zde zůstali jen duchové, v náznacích jako stíny nájemné malbě v tanci bez hudby. Čaroděj šel a dával si pozor, aby se nikam nezadíval příliš dlouho. Do zad mu se smutkem a s výčitkami upíraly pohled vzpomínky na jeho přátele. Zármutek mu kolem očí vyryl spoustu vrásek a naděje jich vyhladila příliš málo.

„Dael-Farenne, Stvořiteli Králů!“ zašuměl vítr, když se mu prohnal ve vlasech. „Kam se poděla tvá naděje, tvé sny, tvá radost? Tanec neskončil – ještě ne. Znovu přece zazní s novým sluncem.“ Kdyby si mohl Asandir zacpat uši, udělal by to, jenomže sluch mága sahal dál než po jeho fyzické schopnosti. Hlasy spolu s duchy dotíraly na jeho myšlenky neúnavně při každém kroku. Mohl by jim na jejich otázky odpovědět, ovšem za takovou cenu, která ho rmoutila jen při pouhém pomyšlení.

Vystoupal na vrchol. Za ním se rozprostíral úval, ve kterém Paraviané Ilitharis přidělili první jména zimním hvězdám. Vládl zde klid, který přetrvá i v příštích staletích, ať okolním světem zmítají sebevětší nesváry.

Asandir, kterého na přítomnost Vládce Stínu upozornily průzračné tóny lyranty, na místě strnul. Stáhlo se mu hrdlo a ruce zaťal v pěst. Hlasy, jako by se na ně přenesla jeho nervozita, utichly v neurčitém mumlání a duchové pobledli a vytratili se také. Asandir, jehož vnímání hrozilo zhroucením, zatím poslouchal, jak Arithon hraje na dar od Maenalle, zcela osvobozen od okovů svého roztrpčení.

Arpeggia se vlnila a tryskala vzhůru, vyzdobena kudrlinkami, které stejně jako nedokončená tapiserie slibovaly, co se v bardovi ještě skrývá. Ani vybroušené diamanty nebyly tak čisté. Schopnosti s’ffalennského prince se už tak vrývaly hluboce do srdce. Pokud by se mu otevřela cesta, po níž by se mohl vydat vyplnit svou touhu, a pod vedením správného učitele by mohl být jeho talent doveden do fascinující dokonalosti.

Strnulý Asandir se přinutil vykročit kupředu. Jeho podrážky z jelenice zaskřípaly o kámen a zcela záměrně varovaly hudebníka, že byla jeho samota narušena. Arithon se ohlédl přes rameno, spatřil příchozího a usmál se. Po podvědomé, neustálé obezřetnosti, která ho až doposud zatvrzovala, nebylo ani stopy. Jako by ho očistilo to, že se mohl zúčastnit boje proti meth-hadům, tryskala z něj hudba naprosto nespoutaně. Podle nadšené, jásavé melodie musel každý čaroděj Bratrstva poznat, že nyní s’ffalennský nástupce hraje s radostí.

Asandir přemohl nutkání odvrátit se, sejít po svých stopách zpět do údolí a zanechat Caith-al-Caen duchům a bardovi. Namísto toho obrnil svou vůli a smířil se s bolestivou skutečností. Magické vidění mu odhalilo barvy Arithonovy aury, zářící bezmeznou důvěrou.

Udělat těch několik posledních kroků do kotliny pro něj bylo najednou nesmírně těžké. Asandir to dokázal, přestože na něj z ničeho nic dolehla únava staletí služeb a vítr mu cloumal vlasy a tahal ho za šaty jako nepřátelské ruce. Došel až ke kameni, na kterém Arithon seděl, a upíral zrak do mlhy a do temného stínu, dokud skladba nedospěla ke svému konci. Když umlkl poslední tón, posadil se Vládci Stínu po boku.

„Proč?“ zeptal se tiše, přestože hluboko uvnitř už odpověď znal.

Arithon si položil lyrantu na loket a odpověděl. „Protože jsem se konečně přesvědčil, že je ten váš slib svobodné volby opravdu upřímný,“ obrátil zelené oči k Asandirovi, avšak ten do nich najednou nedokázal pohlédnout. Bezelstně, tam, kde by v ostražitějším stavu už zpozorněl, Arithon pokračoval. „Vyzkoušel jsem, jestli mám skutečně právo sám sebe zabít, a zjistil jsem, že ano.“ Odmlčel se, sklonil zrak a rozevřel dlaně. „Doufám, že mi odpustíte mé vzdorovité chování. Umím to i lépe, uvidíte.“

Asandir taktak že sebou netrhl, neboť slova, která Vládce Stínu zvolil, vzal z úst jednomu svému s’ffalennskému předkovi, zastiženému ve stejně problematické situaci. A v tomto okamžiku, kdy nemohl díky vzpomínkám a dojetí ani promluvit, ucítil otevřenou důvěru přátelství.

Samotná nabídka byla čímsi nevídaným pro někoho, kdo nebyl přivyklý společnosti druhých. Osamělý chlapec, vychovaný starými mágy, kteří ho měli rádi s jistým odstupem. Vyrostl bez vlivu matky, ale zděděný soucit v něm potlačil jakoukoliv zášť. S tím, co nechápal, se bez problémů smiřoval a radoval se ze své zodpovědnosti. Díky chvále za své úspěchy nikdy nepoznal skutečnou hloubku své samoty, cenu, jež stále ještě čeká na splacení.

Opravdový přítel, starostlivá milenka – ti by dokázali sejmout tíživé následky, jež musely na teď už dorostlého muže doléhat. Mohlo se to podařit i útěchou. To, že ji Arithon podvědomě hledal v hudbě, by nebylo ničemu na závadu, kdyby ho od ní neoddělovaly Desh-thiere a koruna.

Asandir zakryl své roztrpčení. V jeho postavení nemělo slitování místo. Vládce Stínu mohl být uvědomělý sebevíc a stejně tak i silný, ale s jeho důvěrou šla ruku v ruce zranitelnost.

Asandir od svého záměru téměř ustoupil, protože mu vědomí zaplnil další obraz. Tvář mladé dívky s plachým úsměvem, oči jako avanturin, hnědé vlasy spleteně do copů. Arithon ji chtěl už dlouho políbit, ale ve společnosti žen se cítil značné nesvůj. Při procházkách po horách sbírali léčivé byliny a mluvili o hudbě a o poezii a pak i o osobnějších věcech. A pak mu celá roztřesená v náručí prozradila, že jí jeho schopnosti, jeho vrozený dar Stínu, který se tak dlouho učil ovládnout, nahání hrůzu. Pustil ji a marně hledal slova.

Ta dívka se jmenovala Tennia, rozpomněl se Asandir z několika útržků vzpomínek, kterými se probíral, když bojoval s prokletím Mearthu. Tyto události nebyly nové, ani nebyl nový smutek, který po sobě zanechaly. Čarodějovo roztrpčení a překvapení pramenily spíše z toho, jak se mu Arithonovo vědomí otevírá a vydává napospas.

Se sklíčeným pohledem pozoroval, jak vítr převrací suchou, namrzlou trávu sem a tam.

Tentokrát, ironií osudu, mu vložil otěže do rukou zděděný s’Ffalennův soucit a bič mu nabídla jasnozřivost s’Ahelasů. Svým rozvinutým vnímáním nahlédl do Arithonova nitra a jeho zranitelnost v něm vyvolala veliký smutek. Mohl, a dokonce musel, totiž tohoto prince dohnat až k tomu, aby dobrovolně zradil vše, co mu bylo drahé.

„Toto místo,“ přerušil Arithon bouři v jeho nitru, „má v sobě cosi zvláštního. Takový pocit. Jako by ty skály, půda, dokonce i vítr, v sobě měly život.“

„Caith-al-Caen je propojen se zemskou dráhou,“ odvětil čaroděj zdánlivě nezúčastněně. Jeho klid ale cosi rozechvívalo. Ath ti budiž milostiv, pomyslel si směrem k princi po jeho boku. Arithon totiž nevědomky poskytl záminku, kterou Bratrstvo tak zoufale potřebovalo. Asandir volil do kvílení větru slova opatrně. „Právě tady v minulosti při každém přelomu ročních období tancovaly staré rasy, aby odklonily energie do zdejšího okolí. Všech dvanáct drah Athery se tak spojilo ve prospěch všeho života. Rezonance, jež směr drah ovlivňovala, je zde stále ještě cítit.“

Sebeovládání slavilo triumf. Dokázal hlas přinutit, aby zněl neformálně, avšak hluboko uvnitř opovrhoval sám sebou. Vždyť zde splétá první pramen smyčky, tady a teď, a to z nejčistších věcí, které na tomto světě zůstaly – z krásy a divoké elegance, vtisklé do Caith-al-Caen tancem Riathanů. „Můžu ti to ukázat, jestli chceš.“

Když se Arithon překvapeně narovnal, nepomáhalo čarodějovi ani vědomí, že na jeho zradě závisí osud celého světa. Princovy oči se rozzářily radostí a spontánní touha mu vykouzlila v koutcích rtů úsměv. „Bylo by mi ctí.“

Asandirovi se nějak podařilo rozplést znecitlivělé prsty. Sehnul se, zvedl úlomek kamene, porostlý lišejníkem, a řekl: „Podej mi ruce.“ Napřáhl k němu své, dlaněmi vzhůru, oblázek měl položený jako mýtické semínko pokušení na levé dlani.

Arithon odložil lyrantu. Natáhl se, aby čarodějovy ruce sevřel, a vítr mu rozevlál vlasy a hrubou látku jeho rukávů. Jeho teplé ruce se dotkly čarodějových studených dlaní. Asandir dotek cítil, jako by z něj vzduch sdíral kůži.

Navedl Arithonovy prsty, aby objaly úlomek kamene, a potom je přikryl vlastními. „Učil ses, jak vyčistit a soustředit svou mysl. Tak to udělej. Ale tentokrát do ní zasaď i ten kámen, jako by byl součástí tvého těla, a nech mi otevřenou cestu dovnitř.“

Arithon, který si neuvědomoval, jaký osud mu hrozí, zavřel oči. Asandir to poznal, aniž by se na něj podíval, a podstoupil zatím nezbytné přípravy a protestující svědomí umlčel do vnímavého klidu. Jako pastevec, jenž vede na porážku svoje nejlepší jehně, pronikl svou myslí až k úlomku kamene, našel v něm zbytky magie Paravianů a osvobodil je, aby se rozlily Arithonovou nechráněnou myslí a prodchly jeho tělo svou věčně znějící melodií.

Výsledek nebyl zpočátku příliš patrný – z kamene se začalo rozlévat teplo a za ním následovalo brnění. Pak Arithon ucítil chvějící se splynutí, jako by někde zazněl akord a svou harmonií rozezvučel i jeho. Asandir ucítil, jak se tělem pod jeho rukama rozběhla reakce. Spustil ruce a mlčky zarmouceně přihlížel.

Arithon otevřel oči a spatřil tančící jednorožce.

Sochy Riathanů, uchovávané ve věži Althain, snad dokázaly zachytit proporce a křivky. Avšak chladný mramor, byť sebelépe zpracovaný, by nikdy nedokázal vystihnout pohyb ani lehkost míhajících se rozeklaných kopyt ani vlající ocasy a hřívy jemnější než hedvábí. Ladné křivky rohů, kolem nichž zářila energie viditelná jenom pro mágy, ani jásavou, srdce drásající melodii, která se nesla naříkajícím větrem. Caith-al-Caen zněl dokonalostí těsně na hranici vnímání.

Arithon jako u vytržení úlomek kamene upustil. Padl na kolena před rozsedlinou, ve které našel prve útočiště. Zcela pohlcen nesmírným záchvatem nadšení, uchvácen letmým zábleskem dokonalosti, se nahlas zasmál a poté se roztřásl. Oči se mu zalily slzami, které vzápětí vytryskly na tváře. „U dobrého Atha,“ řekl konečně a v jeho slovech zaskřípala bázeň. „To bych se nikdy nenadál. Ale měla mě varovat krása toho meče.“

Asandir sledoval pomalý tanec duchů beze slova. Z obrazu bezpochyby vyzařovala okouzlující krása. Byla to však jen pouhá náhražka, která vzbuzovala ještě větší touhu, podobnou nutkání deliria. Tyto iluze byly jen ubohé, vybledlé stíny, které zde zůstaly jako obraz ohně pod víčky po stvořeních, jejichž existence přesahovala smrtelnost. Vedle reality vypadaly perly jako pouhý písek. Proto v každém, kdo jednou spatřil hloubku vědění v bezedných očích jednorožce, v každém, kdo kdy zažil ryzí radost, kterou byla prosycena jejich přítomnost, mohli nyní duchové vyvolat jen pocit nesmírné prázdnoty. Asandir už plakal také, ale on kvůli ztrátě, kterou nebylo možné vyjádřit slovy, a kvůli budoucnosti, jejíž chod teď už nesměl být zastaven.

Plný žalu a soucitu se sklonil rovněž a sevřel Arithonova chvějící se ramena v objetí, které by dokázal poskytnout snad jen rodič dítěti, které se brzy stane sirotkem. „Můžeš se těchto vizí zbavit, pokud v sobě své vědomí zcela uzavřeš.“

Arithon se čaroději pod rukama otočil se zmateným výrazem ve tváři. „A proč bych měl někdy něco takového chtít?“

Asandir povolil stisk, jako by se spálil. Byl tak šokován, že nemohl ani dýchat, natož něco povídat, a proto se otočil a vykročil pryč. U Atha všemohoucího, taková ironie osudu, a zasáhla ho přímo do srdce.

Arithon si totiž v tu chvíli téměř přál, aby nikdy neovládl své magické vidění ani nespatřil ozvěny paravianských mystérií.

Duchové z Caith-al-Caen byli průsvitnými zjeveními ve slavnostním zaříkávajícím tanci, který se opakoval po celý koloběh ročních období. Zde hlásali paravianští zpěváci jenom radost. Vibrace prostupující trosky odvěkého sídla moci s’Ffalennů – Ithamonu – kde Bratrstvo slíbilo prolomit sevření, kterým Desh-thiere dusilo oblohu a sluneční svit, však byly jiné.

Mezi ruinami, které zde zbyly po povstání, a mezi kostmi nepohřbených mrtvých se doposud tyčily čtyři věže postavené Paraviany, neporušené a stále jasně zářící. Kontrast mezi jejich neposkvrněnou dokonalostí a zkázou způsobenou kouzly při pádu Královské věže, patrnou z rozvalin, byl ještě tisíckrát působivější než duchové v Caith-al-Caen a doléhal na ně krví a tragicky přervanými životy a sny.

Arithon se mohl před tímto náporem uzavřít, ovšem za cenu své inspirace barda. Ani soucit, který byl navždy vtisknut každému potomkovi rodu s’Ffalennů, by mu něco takového nedovolil přehlížet.

Jaká ironie na ironii, pomyslel si Asandir, když v neskrývaném spěchu klopýtal a šaty zachytával o trní. Krále Pathainu přemůže falešný pocit viny proti základním myšlenkám Bratrstva, jehož úkolem bylo v první řadě podporovat rozkvět země. Princ, který byl nyní uchvácený duchy jednorožců, postrádal svůj zatvrzelý rozum, aby se přes minulost Ithamonu dokázal přenést. Byl tak mladý, tak silný a tak jím zmítala lítost, že si ani neuvědomil, že si svou zodpovědnost může zvolit jen on sám.

Na této lži záležel budoucí osud Athery. A stejně tak záležel i na jeho morálce, která se jako prokletí proplétala s jeho nutkáním neucouvnout.

* * *

Silnice přes pustiny Daon Ramon byla jen napůl zarostlá polní cesta vinoucí se mezi horami, přes něž se hnal neutuchající vítr. Lysaera už chřestění okolního křoví omrzelo, stejně jako to, že se mu neustále zachytávalo za plášť a za rozcuchané vlasy, a při dobré náladě ho udržovalo jen pomyšlení, že jeho bloudění bez království a bez cíle s pádem Desh-thiere skončí.

Nic mu nevadilo, že míli za mílí byla krajina stále stejně holá a opuštěná. Že mu šaty a deky promáčel zimní déšť a že se Dakarovy nadávky ještě přiostřily poté, co se ráno probudil s iyaty v botách a Asandir ho musel znovu zachraňovat z jejich zlomyslných spárů. K žádnému jinému rozptýlení během únavných dní cesty nedošlo, neboť je silnice odvedla daleko i od těch nejodlehlejších příbytků. Po staré cestě do Ithamonu se nevydávali obchodníci, karavany ani tuláci. Jako by na samotné cestě, s milníky obrostlými lišejníkem a v trním porostlých kopcích, strašilo, nevypovídaly o prosperující minulosti ani pozůstatky farmářských usedlostí či vesniček.

„To proto, že tady nikdy nic takového nebylo,“ prohodil Asandir do cinkání postroje a skřípání kol povozu po kamení. Déšť v poledne přestal a ve výmolech se leskly kaluže. „Daon Ramon znamená ve staré řeči ‚zlaté hory‘. Byla to provincie Riathanů, a jednorožci přece žádná obydlí nepotřebují.“

Aby čaroděj nesklouzl zpět do zatvrzelého mlčení, ve kterém setrvával už od Althain, ukázal Lysaer ke kopcům, zarostlým křovisky a trním. „Je dost těžké si to tu představit úrodné a zelené.“

„Bylo to tak, a bylo zde překrásně.“ Asandir pobídl koně přes strouhu, kde cestu vymlela voda a kusy břidlice ležely roztroušené jako staré kosti v promočeném polštáři mechu. Zdálo se, jako kdyby jeho šedé oči pronikly závojem mlhy a upíraly pohled daleko za ni. „To všechno, co tady vidíš, byly pastviny, hojně porostlé trávou a květinami. Zimy byly krátké a mírné. Jenže po tom povstání se všechno změnilo. Měšťané si mysleli, že magie Paravianů v zemi bez vody nevydrží. Ve svém strachu šli neuvěřitelně daleko. Rada Etarry najala dělníky a ti přehradili Severair. V horách Skyshiel vytesali široké koryto, které mělo řeku už od samého pramene odvrátit jinam. Takže teď řeka odtéká na východ a ústí do zátoky Eltair.“

„Vypadá to, že si dali hodně práce na to, že to bylo jenom na základě pověr,“ poznamenal Lysaer.

Asandir jel mlčky zachmuřeně dál. Pak řekl: „Dokud bude mezi těmito horami poušť, nemohou zde žádní Paraviané pobývat. Takže jak vidíš, měšťanům ten jejich záměr nakonec skutečně vyšel.“

Nevlídné počasí se nezměnilo a brzy přišla noc. Asandirova družina se utábořila v přístřešku pod hromadou balvanů. Jediným suchým místem byl kout, kde hořel oheň, a zde se krčil Dakar a připravoval na něm králíky, které ještě před soumrakem chytili do pastí Arithon s Lysaerem. Asandir zase věděl, kam jít hledat bylinky, a tak se k pachu promáčené země a zpocených koní přidala i lákavá vůně dušeného masa.

Lysaer se bez košile a s pláštěm přehozeným přes ramena schoulil mezi potůčkem a padající vodní tříští. Vypůjčenou jehlou a nití začal usilovně látat díru na rukávu, který si roztrhl o keř. Jeho počínání přihlížel Šílený věštec, vzhledem k vyhlídce na čerstvé maso ve vzácně dobré náladě.

„Děláš si tam volánky jak pro hospodskou dorotu,“ vyslovil Dakar svůj názor, o který se ho nikdo neprosil. Lysaer, jehož nejapná poznámka přivedla do rozpaků, protože stravil ve společnosti vyšňořených žen celý život, se přinutil ke smíchu. „Pokud mi do těch volánků nebude táhnout, tak mi nevadí.“

Dakar ochutnal obsah kotlíku, olízl lžíci a míchal dál. „Neutahuj to tak, každej přece ví, že jseš naštvanej.“

Lysaer, kterého nenapadala žádná trefná odpověď, uvítal, že se ze stínu vynořil Arithon a vložil se do jejich rozhovoru.

„Ty se moc neposmívej,“ poradil Vládce Stínu Šílenému věštci. „Princové obvykle nenosí nic, co by z nich po cárech odpadávalo.“

Dotčený Dakar na něj vrhl zpod svého prodřeného a vyrežnalého plédu zlostný pohled. Ke svému nevlastnímu bratrovi Arithon dodal: „Pokud nemáš nic proti námořnickým záplatám, dá se to spravit i lepším způsobem.“

Lysaer jehlu a látku vděčně odložil. „Tyhle šaty by stejně na nikoho neudělaly dojem ani předtím, než jsem si je roztrhl.“ Směrem k Dakarovi tiše dodal: „Tak tě ten s’ffalennský parchant zase dostal. Sliboval jsi, jak bude zuřit, až vyjedeme z Althain. A zatím nevím, kdo se tu víc přetvařuje. Jestli Arithon, když se chová jako beránek, nebo ty, jak tady lžeš, jenom aby si tě nikdo nepodal za tu tvou nevycválanost.“

Dakarovi sklaplo. Než by přiznal, že i jeho Arithonovo nevysvětlitelné chování zaskočilo, schoulil se za kotlíkem jako popuzená kvočna. „Jen počkej,“ zavrčel k světlovlasému, zubícímu se princi. „Jen počkej, až se dostaneme do Ithamonu.“

* * *

Po pěti dnech cesty se hory Daon Ramon vzdaly svých kamenitých vrcholů a oděly se do jemného vřesu. Žleby, ve kterých byly dosud jen vyschlé stužky a zakrslé hájky přesličníku, se vyhladily do údolí, zahalených mlhami. Pokud tady někdy byl pěkný výhled, Desh-thiere vše zastřela pochmurnou clonou. Neutuchající vítr nabral kousavý, mrazivý přídech. Ani s přibývajícími mílemi se stále nikde nezdálo být nic živého než vysoká s šedivou srstí, králíci v bílých zimních kožešinách a osamělý, skřípavý křik sokolů, kteří jako stíny kroužili mlhou ve svém pátrání po kořisti.

Koně pohubli, neboť byli živeni spíše ovsem z vozu než všude rostoucí rezavou trávou. Lysaer už nemohl srnčí vystát, ale dával si dobrý pozor, aby to nedal najevo před nevlastním bratrem, který strávil na lovu stejně času jako hrou na lyrantu. Dakar, jako obvykle znechucený vlastní abstinencí, skučel při každé příležitosti po pivu.

Asandir nemluvil a v tváři měl výraz pustý jako severní stěna skály.

Čím více družina postupovala do nitra Daon Ramon, tím méně se čaroděj namáhal svého ufňukaného učedníka kárat. Lysaerovi došlo, že takové ticho věští problémy, když Šílený věštec přestal naříkat úplně. Princ zpozorněl ještě více a neustále sledoval, jestli nepřistihne Vládce Stínu vyvedeného z míry.

Padl však sníh a dny ubíhaly, aniž by se cokoliv přihodilo. Arithon Dakarovo očekávání nesplnil a uzavřel se do sebe. Občas se na něco ptal Asandira a celé hodiny pozoroval omrzlé stromy, zakrnělý podrost a bíle ozdobené vrcholky kopců, jako kdyby mu magické vidění odhalovalo bůhvíjaké zázraky.

„Riathané,“ řekl potichu po Lysaerově nechápavém dotazu Dakar. „Sem utíkali jednorožci a tady na loukách přiváděli na svět potomky. Jejich přítomnost je tu znát ještě teď.“

Lysaer se nedůvěřivě rozhlédl zpod promáčených vlasů. Mimořádná obleva rozmáčela cestu v bláto a z rozbředlého sněhu odtékala po svazích jako po zmuchlané staré pytlovíně voda. Pokud mu mlha dovolovala, nezahlédl nic než bezútěšnou pustou krajinu bez jediného lidského stavení.

Dakar, jenž trůnil na tvrdých prknech vozu, plácl otěžemi klisnu po zádech, z nichž stoupala pára, a popohnal ji, aby dohnala kaštanového valacha. Do lomozu valících se kol křikl, zabalený jako zelenina v několika promočených vrstvách a plnovous rozříznutý výsměšným šklebem. „Nesnaž se je zahlédnout očima, zkus to citem.“

„A co bych měl asi tak najít?“ pokrčil Lysaer zklamaně rameny. „Každé ráno se probudím, jako by mě někdo sledoval, a každou noc, když se vzdálím od ohně, tak mě začne mrazit, ale se zimou to nemá nic společného. Připadá mi jen, že je to tu nepříjemně opuštěné.“

„To je ono.“ Dakar nafoukl líce a zatvářil se blazeované. „Asandir s Arithonem možná truchlí po tom, co tady z té Athem zapomenuté pustiny zmizelo, ale ty bys podle mě byl teď stejně jako já radši někde v hospodě a dával si jeden korbel pěkně vychlazenýho piva za druhým.“

Přestože Lysaer Dakarův postoj nesdílel až úplně do posledních detailů, něčí společnost by uvítal, aby utišil bolestný, prázdný pocit, který mu dráždil nervy. V každé zatáčce silnice, za každým zakrnělým keřem se mu zdálo, že vidí dívku, s níž se měl oženit, jak má oči zalité slzami a náruč toužebně rozevřenou. Vzpomínal, jak jí zlatohnědé vlasy vlály ve větru z Jižního ostrova a do srdce jak se mu zarývala ozvěna jejího umlklého smíchu. Žádné ušlechtilé poslání by v této divočině nemohlo zmírnit jeho touhu po domově. Hrdost mu však přikazovala trpět mlčky. A dokud se neozval Šílený věštec, ani si neuvědomoval, že by jeho sklíčenost mohla pramenit odněkud zvenčí.

V poledne se jezdci s vozem zastavili na studený oběd vedle pramene, bublajícího v rozsedlině v mléčně bílém křemenném masivu. Skalka se ztrácela ve sněhu a táhly se přes ni suché větvičky trnitého křoví.

Arithon, který byl vyslán ke kamenitému břehu jezírka, aby naplnil lahve, se vrátil hluboce otřesený. „Taky jste mě mohl varovat,“ štěkl po Asandirovi rozrušeným hlasem.

Čaroděj neodpověděl, jen od něj převzal kapající lahve, aby je uložil zpátky do vozu. Pak obrátil zrak, mrazivý stejně jako počasí, ke s’ilessidskému princi, který je pozoroval. „Za povstání jednoho kentaura obklíčili a dohnali až sem – tam, kde skanula jeho krev, teď neroste mech. Děti slunce zde potom zpívaly na památku této události žalozpěv a jeho slova a melodie se zde stále nesou po větru pro každého, kdo je citlivý natolik, že to uslyší.“

Lysaer, jemuž ta čarodějova slova přišla jako výčitka, se uraženě vztyčil, ale vzápětí se zlomil v pase, zbaven královské důstojnosti loktem, který mu Šílený věštec zaryl do žeber. Dakar totiž nechal krmení koní a vrhl se mezi čaroděje a s’Ilessida s kapucí zježenou ovesnými plevami.

„A to bylo za co?“ optal se ho pobouřeně Lysaer. „Abych umlčel tvůj bláhový jazyk, princi.“ Když se Asandir otočil za svými povinnostmi, Šílený věštec na prince spiklenecky mrkl. „Tady trpí každej čaroděj, když tudyma jen projíždí, natož pak když se tu má zastavit a chvíli zdržet.“

„Čaroděj Bratrstva že by měl city?“ odsekl Lysaer s očima upřenýma na Asandirovy ruce, pevně utahující uzly na olejem napuštěném plátně přes zásoby v povoze.

Dakar si zadumaně vytáhl z rukávu zrnko ovsa. „Můj tak mocný pán teď právě dělá, co může, aby se tady nerozbrečel.“

„To je tvůj názor.“ Převalil se přes ně pás mlhy a z koní, mužů i vozu se v něm staly pouhé siluety. Lysaer pozvedl obočí. „No,“ pokračoval Šílený věštec. „Já už s Asandirem žiju pár set let, příteli. Vím, jak mu tohle místo vadí, a vsadil bych se ještě o jedno. Zastavil tu schválně, aby toho využil. Jestli si myslíš, že lžu, tak se podívej na svýho nevlastního bratra.“

Princ zapomněl hrát uraženého a poslechl.

Arithon, stále ještě smrtelně bledý a obočí stažené v podmračeném výrazu, už znovu nasedl na svou klisnu. Nahrbil se před větrem, jako by byl zraněný a krvácel, a po tváři se mu rozkutálely slzy.

Lysaer se v rozpacích, jako by ho někdo přistihl, jak poslouchá za dveřmi, otočil na Dakara. „A proč nic necítíš ty? Ani já?“

Šílený věštec si odhrábl z čela neposlušný pramen vlasů. Mrazem mu zčervenala špička nosu a oči měl podlité krví. Přesto z něj vyzařovalo cosi majestátního, když se zeptal: „A ty bys chtěl?“

Jeho otázka prince velmi tvrdě zasáhla. Přinutila ho důkladně pohlédnout hluboko do vlastního nitra, načež si sám před sebou uvědomil, že se ve zmatku, který cítil od okamžiku vyhnanství, ukrývala jedna až neskutečně ošklivá skutečnost. A z té právě teď sklouzla rouška ušlechtilých úmyslů. Ze skutečnosti, že jeho rozhodnutí ve společnosti Traithea ve skladišti v Althain pramenilo jenom a pouze z ješitnosti a z pýchy. Zřekl se nelehké cesty učení a místo toho se zapřísáhl, že napraví příkoří v království kvůli své vlastní slávě. Nechutí se mu zvedl žaludek a Lysaer se rychle nadechl. Mohl jen doufat, že se mu jeho znechucení sebou samým nijak neprojevilo na tváři, ale Dakar se na něj díval podivně.

„Copak ty necítíš vůbec nic?“ Šílený věštec sklepl stéblo z pláště a zeptal se náhle kousavým hlasem. „Vsadím se, že něco určitě ucítíš. Řekl bych, že tě tohle místo dojímá stejně jako nás všechny.“

Lysaer se ohlédl. Ať už tohle duchy prostoupené místo ostatní skličovalo sebevíc, jeho nutil vrozený cit pro spravedlnost k upřímnosti. „Jak je vidět, tak jsem nechal srdce v Přístavu králů, se svou láskou, se svou rodinou a se svým lidem. Jestli to snad je projev slabosti, pak jsem jenom člověk. Problémy, které sužují tuto zemi, se mě vůbec netýkají. Ale i tak udělám všechno, co bude v mých silách, abych je napravil.“

Princovo přesvědčení bylo v tak velkém rozporu s předpovědí vláken, že Dakar zmateně ztichl. Aby zamaskoval své neblahé tušení, vyškrábal se zpátky na vůz a urovnal si otěže. „U milosrdného Atha, jak mně by bodl oheň a džbánek černýho piva.“

„Tak to už jsme dva, příteli.“ Lysaer nasedl na svého hnědáka a v tu chvíli jej zamrazilo tak, že nevěděl, zda na něj tak dolehla památka na dávnou tragédii nebo pusté okolí.

Na Asandirův pokyn vyrazil vůz i jezdci do odpoledního sychravého mžení. Cesta se teď vinula jako potrhaná stužka mezi údolími Daon Ramon a čas od času minuli nějaký milník, potažený lišejníkem a mechem. Nerostly tu žádné stromy, jen křoví a ježatá tráva, zválená větrem a předčasnými bouřkami. Na dně výmolů byl špinavý led. Lysaer, strnulý mrazem v sedle a smířený s další nocí strávenou na promáčené zemi, si ani nevšiml, že už mají cíl na dohled, dokud Arithon nezatočil za výběžek kopce a škubnutím nezarazil svou klisnu.

Několikrát po jeho nešetrném zákroku přešlápla na místě a její podkovy hlasitě zazvonily o kamení. Lysaer mírně přepadl dopředu, neboť se nahrbil i jeho kůň, a pak se podíval před sebe.

V mlžném oparu se tajemně rýsoval obrys Ithamonu, legendárního města a sídla nejvyšších králů Rathainu.

Při pohledu na něj se každému tajil dech, a to i přes příkrov Desh-thiere. Nic z okolní krajiny nemohlo pocestného připravit na rozsáhlé údolí, rozčísnuté kamenitým korytem vyschlé řeky. Kdysi se z jeho břehů zvedaly hradby z růžovošedého kamene, ale z nich už nyní zbývaly pouhé trosky.

Ani lavina by po sobě nezanechala takovou spoušť. Trávník v dáli byl zarostlý hustým trním a pozůstatky zahrad, sadů a turnajových kolbišť se nyní ztrácely pod býlím a pod psím vínem – druhé hradby oddělovaly vnitřní část města. Mezi pobořenými baštami se ke svahu hory choulily zdemolované domy. Mezi rozvalinami a zarostlými dvorky kličkovaly úzké uličky. Ležely zde v troskách domy řemeslníků, stánky na tržišti i příbytky kupců, jako by všechna obydlí do posledního zbytku rozbořila beranidly mohutná armáda. Štítové střechy se zhroutily poté, co jim ve vlhku Desh-thiere prohnily nosné trámy. Jako mince hozené žebrákovi se v dešti leskly popadané tašky, roztroušené po prostranství, které možná kdysi dávno sloužilo jako tržiště.

Spodní část města, zničená do posledního zbytku, zde připomínala nespoutané násilí. Jako by však zrak pozorovatele přitahovala nějaká tajemná síla, táhlo jej cosi vzhůru, kde mírně na sever od středu města zem prorazil žulový masiv a vytvořil zde téměř kolmou skálu. Její trojúhelníkový vrchol zdobilo cimbuří z jednolité černomodré žuly. Vevnitř značila změť pobořených zdí a věží, kde kdysi byla pevnost – hrad, ve kterém vládly celé generace Paravianů a po nich s’ffalennští králové.

Zde se pozorovatelův pohled zastavil a nebylo možné jej odtrhnout.

Z pozůstatků této zpustošené nádhery, z umění, které podlehlo válce ve fatálním vyústění nenávisti, se tyčily jen čtyři věže a každá byla jiná, stejně jako se od sebe liší sochy různých mistrů. Mířily skrz mlhu vzhůru – vysoké, rovné a dokonalé. Nad kontrastem jejich neporušenosti a okolní změtí trosek duše zaplakala. V jejich tvarech jako by se zhmotnila harmonie a síla, na kterou nestačil ani zub času.

Na rozmáčenou zem stále padal neúnavný déšť. Vítr se ochladil a bodal jako ševcovo sídlo. Nikdo si toho nevšímal. Dokonce i koně stáli uprostřed cesty nezvykle klidně. Každodenní útrapy zimy a nevlídného počasí ztratily význam. Do tohoto ticha promluvil Asandir.

„Ithamon byl vybudován Paraviany v Prvním věku Athery. Jeho vnější hradby byly dosud proraženy dvakrát, a to Seardluiny, nepřátelskými stvořeními pocházejícími z tohoto světa, která byla vyhlazena během Druhého věku. Potom staré rasy město opustily, poněvadž jeho účel jako pevnost ztratil význam. Trosky zde zůstaly až do počátku tohoto věku, kdy postavili lidé na místě bývalých prvních dvou hradeb nové. Třetí hradby zůstaly zcela neporušené a k městu původně patřily i čtyři věže. Postavili je kentauři, děti slunce je upravily a jednorožci jim přidělili jména a ochranná kouzla.“

„Už neříkejte nic!“ přerušil ho Arithon podivně přidušeným hlasem. „Zapřísahám vás, mlčte!“ Smrtelně bledý, roztřesené ruce zaťaté na otěžích, seděl na své klisně jako přikovaný a shlížel na místo, kde vládli jeho předkové. Potom dodal šeptem: „Prosím!“

Ale Asandir jako by neslyšel. „Věže Paravianů přečkaly tři epochy nesvárů – osmnáct tisíc let. Smrtelníci jim říkali Sluneční věže nebo Kompas – podle jejich rozmístění a závratné výšky, avšak jejich dávní zakladatelé měli jméno pro každou z nich. Ta bílá s vrškem z alabastru je Alathwyr a je zasvěcena Moudrosti. Ta východní, černá, symbolizuje vytrvalost, poněvadž tak si Paraviané vykládali Čest. Jižní věž z růžového křemene je Půvab a poslední, ta ze zeleného jaspisu, který symbolizuje nové začátky, je Kieling, Slitování. Když civilizace některou z těchto vlastností zavrhne, příslušná věž se zhroutí, neboť síla, která věž drží pohromadě, pramení právě z konkrétní ctnosti. ‚Ithamon‘ znamená ve staré řeči ‚Pět věží‘, a kdysi jich tady skutečně pět bylo. Daelthain, Královská věž, zosobňující Spravedlnost, původně stála na nejvýše položené části města. Onoho dne, kdy bylo Jeho Veličenstvo Marin Eliathe úkladné zavražděno, však popraskala a během revoluce se zhroutila docela. Nyní už z ní zůstaly jen základy.“

Asandir domluvil a do nastalého ticha chvíli osaměle skučel vítr. Lysaer se přistihl, že má asi už nějakou dobu prsty na sedle křečovitě sevřené.

Arithon vypadal naprosto zničeně. Navedl klisnu po cestě k Asandirovi, stále ještě oslepený a ohlušený přítomností paravianských mystérií, již poznal poprvé v Caith-al-Caen. Ve tváři se mu zračilo zhrzení tak silné, že v něm ještě ani nestihlo vyvolat odpor, a zhrublým hlasem se zeptal: „Ath mi buď milostiv, jak mám tohle vydržet?“

Čaroděj seděl na černém hřebci s nezúčastněným výrazem samotného Daeliona. „Odpovím ti, až se budeš ptát ze starostlivosti, princi Rathainu.“

Na to Arithon rozlíceně opáčil: „Ani mi odpovídat nemusíte, čaroději. Kam se otočím, všude na mě čeká nějaká pustina. Lítost mi už srdce rozdrásala hezky dávno. Jizvu bolesti v sobě nosím dlouho.“

Zlostí bez sebe kopl klisnu do slabin. Vyděšeně vypoulila oči a vzepjala se na zadních. Arithon jí pustil uzdu, kopl ji znovu a vykřikl cosi, co znělo jako nadávka pokřivená pláčem. Škubl uzdou, jeho zvíře na cestě několikrát přešláplo a pak vyrazilo tryskem kupředu.

Kůň s jezdcem se závratnou rychlostí přehnali po chatrném mostě přes vyschlé koryto Severniru a zmizeli v rozvalinách.

Dakar cosi procedil pod vousy a jeho kůň zahrabal kopytem.

Lysaer se obrátil na čaroděje, zaskočený výbuchem svého nevlastního bratra a nervózní z působení zdejších sil, které nedokázal vnímat. „Řekněte mi, proč jste ho ještě provokoval?“

Asandir, do jehož poklidu se vkradl smutek, odpověděl: „Tohle město přetrpělo sedm nejhorších tragédií a celé tři epochy. Z tvého pohledu to možná znamená jenom spoustu prachu, avšak pro nás, co jsme to zažili, je to bolestně získaná moudrost, za kterou zaplatili muži, kteří za ni krváceli a umírali, a Paraviané, kteří trpěli selháním smrtelníků stále znovu a znovu, dokud nebyl jejich svět narušen tak, že už to bylo nad jejich síly. To všechno by mělo teď přijít vniveč jen kvůli tomu, že Arithonovi nevoní zodpovědnost? Civilizace Athery balancuje s chystanou zkázou Desh-thiere na pokraji srázu. Hned po ní musí následovat nastolení spravedlivé vlády. Princ, který má zkrotit Etarru, musí pocházet z rodu starých králů, pokud má překonat propast mezi měšťany a klany barbarů.“ Čaroděj svou řeč uzavřel s nezastřenou lítostí. „Jednoduše řečeno, Arithonova paličatost je přepych, který si tato doba může jenom stěží dovolit.“

„Vždyť vy jste si ho znepřátelil,“ poznamenal chladně Lysaer.

„Milosrdný stvořiteli, kéž bych neudělal nic jiného!“

Asandir švihl otěžemi, nejblíže k zoufalství, jak ho jakýkoliv smrtelník kdy viděl. Pobídl černého hřebce kupředu do deště a celou cestu vzhůru rozvalinami už nepromluvil ani se neohlédl.

Arithona našli, jak stojí vedle svého koně v kruhu rozvalin základů Královské věže. V tváři měl neproniknutelný výraz a byl chladný jako zamrzlá bystřina.

Asandir, který se už přenesl přes jeho výbuch na břehu řeky, na něho odměřeně promluvil. „Utáboříme se v jedné z věží. Jsou bezpečné, pohodlné a je v nich teplo. Která by to měla být, můj princi?“

„Kieling,“ odpověděl bez rozmýšlení až přehnaně lehkomyslně Arithon. „Slitování.“

Caithdein

V rozlehlé kamenné síni západní základny v Camris byla jediná osamocená postava a v krbu se vysoko tyčila polena v očekávání nějaké závažné události. Ve svícnech již hořely voskové svíce, avšak přesto se v koutech krčily temné stíny. V kraji se už usadila zima. Zvenčí kolem hory skučel vítr a cildornské tapiserie – dokonce i ty největší u krbu – rozechvíval průvan. Štíhlá Maenalle s’Gannley, správkyně Tysanu, ve zlatě lemované tabardě, kterou měla přehozenou přes své obvyklé černé šaty, se na trůnu prstem lehce dotkla pozlacené špičky pera, jímž dvacet generací podepisovalo královské listiny. Ozdobný brk, ačkoliv byl pravidelně vyměňován, vypovídal o útrapách posledních měsíců, ale hrot jeho zdobené špičky byl stále ostrý a neobroušený. Od pádu posledního panovníka kolovaly oficiální zprávy mezi vůdci klanů pouze v ústní formě nebo nekolovaly vůbec, neboť by mohli pergamen dostat do rukou měšťané, kdyby padl posel náhodou do zajetí.

Maenalle, jejíž ostře řezané rysy plály vzrušením, uhladila roztřepený prapor brku. Protože se nevedly žádné psané záznamy, napadlo ji, zda to nebude od vyplenění Avenoru dnes večer poprvé, kdy se všichni lordové tysanských klanů sejdou pod jednou střechou. Vesele se usmála a vychutnávala si novinu, kterou jim oznámí – že se vrátil západní Bránou skutečný dědic starých králů, aby usedl na královský trůn.

Starý Tashan nedočkavostí vyváděl jako malý kluk a malý Maien se zase bál, že se mu budou třást ruce a že by mohl rozlít víno. Poté, co tak trpělivě čekal na svého prince bez nehody. O příjezdu prince se nikdo ze západní základny nezmínil ani slovem. Na to jim Maenalle vštípila dost velkou hrdost. Její zpráva lordům, kteří díky jejímu pozvání vážili tak dlouhou cestu nebezpečnou krajinou, naprosto vyrazí dech.

V síni se náhle rozhostilo nezvyklé ticho. Jako by dychtivá horská vichřice na okamžik zapomněla dout nebo oheň na chvíli přestal praskat.

Díky reflexům zvěda ztuhla Maenalle ještě okamžik předtím, než ji vlastní úsudek upozornil, že se něco děje. O vteřinu později a bez fanfár větru nesoucích se z dáli, v nichž si tak liboval Kharadmon, se objevil nehmotný čaroděj Luhaine. Jeho obraz měl plášť asketicky urovnaný a s obavami ve tváři vzhlédl k Maenalle na trůnu. „Přináším vám zprávy, má paní.“

Správkyně Tysanu cítila, jak ji bezstarostná nálada rázem opustila. Shlédla na návštěvníka a uvědomila si lépe než kdy jindy, že čarodějové Bratrstva nikoho nenavštěvují bez vážného důvodu. A Luhaine mezi lidi nechodil dobrovolně téměř nikdy. V Camris se objevil naposledy, když ještě žil její dědeček. „Mluvte, rychle,“ řekla, obávajíc se nejhoršího a s touhou být znovu sama.

Luhaine zavrtěl hlavou. Průvan jeho pláštěm ani nepohnul a on jí do očí upřel zarmoucený pohled. „Nemohu. Musím nejdříve seslat ochranná kouzla.“

Maenalle vyskočila. „Kouzla? Tady?“ Pobouřená tím, že by snad někdo pochyboval o mlčenlivosti jejích zvědů, sevřela dědičné pero tak silně, až hrozilo, že ho zlomí. „A to proč?“

Možnou skrytou urážku vyvrátilo čarodějovo uklidňující gesto. „Nezbytnost, caithdein Tysanu.“ Jeho obraz zmizel, ale ve vzduchu byla stále cítit jeho přítomnost a působení. Maenalle se zatím vzpamatovala a posadila se. Protože netrpělivost její nervozitu jenom zhoršovala, odložila prastaré pero stranou. Čekání však netrvalo dlouho. Svícny vzplály oslnivě jasným plamenem a vůni olejem napuštěného dřeva a rozpáleného vosku přiostřil ozon. Pak se Luhaineův obraz objevil znovu, nahrbený a s lítostivým výrazem, a nad ním a nad stupínkem trůnu se klenula jemná zářící plocha.

To už se správkyně dovtípila, cože si to žádá takovou obezřetnost. „Koriani,“ řekla, rozhořčena už o něco méně. „Ale proč bychom se měli těch čarodějek tak bát? Tahle základna přece leží mezi dráhami a jejich pozorovatelky tady v horách zase tolik nevidí.“

„Morriel svolala Kruh kvůli nahlížení.“ Luhaine se nahrbil jako pták, který se chystá každou chvíli uletět. „Možná už zase hledá ztracený Kámen cest.“ Zamračil se ještě více. „Ale co by bylo horší a také pravděpodobnější, některá z jejích pozorovatelek zachytila nějaký útržek budoucnosti, kterou Bratrstvo četlo z vláken.“

Maenalle se roztřásla a přitáhla si plášť kolem ramen těsněji. „Co jste mi sem přišel říci, čaroději?“

Luhaineův pohled byl rázem jako z ledu. „Špatné zprávy, paní. Po zažehnání Věčné mlhy přijde válka. Lysaer s’Ilessid svůj osud spojí s měšťany proti věrným klanům.“

Maenalle zaťala ruce v pěst a předklonila se na trůně, takže si jemné šaty pomačkala. „Proč?“ Její hlas vyšel jen jako přerývaný šepot. „Náš vlastní princ nás zradí?“

Ještě nikdy neproklínal čaroděj, stejně sklíčený jako ona, svou nehmotnou formu více než teď, poněvadž nemohl dopad svých slov ani zmírnit hřejivým a konejšivým dotykem. „Caithdein,“ soucitně zašeptal, „nemohu s tím naprosto nic dělat. Sedmička četla z vláken. Víme, že zlo, které s’Ilessida postaví proti s’Ffalennovi, vzejde z Věčné mlhy. Zjistit však, jak přesně k něčemu takovému dojde, je nad naše síly.“

Maenalle, která přemáhala pláč, před sebe se sevřenými rty a se zaťatými zuby upírala nevidoucí oči. „Myslela jsem, že něco takového není možné.“

„Není, a přitom paradoxně je.“ Luhaine, vždycky připraven někoho poučit, se hned pustil do vysvětlování. „Podstata Desh-thiere je pro nás záhadou. Nevidíme do jejího nitra, ale můžeme jen sledovat výsledky jejího působení, protože jako věc, která vznikla mimo Atheru, nemá jméno, které by vyjadřovalo její podstatu. Riathané se moudře nesnažili její energii zkoumat. Traithe to udělal, když musel uzavřít jižní Bránu proti jejímu vpádu. Jenže ten přitom přišel o většinu svých schopností. Ať už o Věčné mlze tenkrát zjistil sebevíc, nedokáže to nyní ani on sám sdělit.“

Smutná Maenalle o této skutečnosti okamžik mlčky přemýšlela. „Takže jsou naši princové proti Desh-thiere jedinou zbraní?“

Luhaine jako by chtěl udělat krok, poté si uvědomil zbytečnost svého pohybu a odvětil: „Vývoj událostí nás přinutil vybrat si mezi jistou válkou a návratem slunce.“

Maenalle, nyní bledá jako sluncem vybělená slonovina, se zprudka opřela dozadu. „Na tom není přece co vybírat,“ odvětila. Ve stínu mohutného trůnu složila útlé prsty na okraji stolu, nyní už opět plná své obvyklé jízlivé ironie.

Luhaine se uklonil, aby vzdal její statečnosti poctu. „Mí kolegové si mysleli, že byste měla vědět, že Lysaerovo dědictví nebude oficiálně potvrzeno. Ale neztrácejte na mysli. Objeví se nástupci trůnu, za nějaký čas, kteří nebudou poznamenáni zlem Desh-thiere. Do té doby musíte být víc než pouhý stín trůnu, jak vám velí tradice. Ať se děje cokoliv, tysanské dědictví musí být ochráněno pro další, zatím ještě nenarozené generace.“

Napřímená Maenalle, vypadající velice křehce, přikývla. „Spolehněte se a řekněte to i svým kolegům. Klany Tysanu to vydrží.“

„Nikdy jsem o tom nepochyboval.“ Za lepších časů by se Luhaineův obraz usmál. „Hlavně tohle tajemství důkladně střežte. Čarodějky Koriani se o této mezeře v královském rodě nesmějí dozvědět předčasně. Od chvíle, kdy se na kontinent vrátí sluneční světlo, není jisté vůbec nic. Každý skutek i každé slovo bude hrát svou roli. V této době se mohou události začít ubírat jakýmkoliv směrem, i tím nejhorším.“

Předpověď vláken čaroděje, který byl pověstný svým klidem, naplnila nervozitou.

Maenalle, jež si nedovedla představit žádnou horší ránu, než je válka a ztráta tysanského prince, mu odpověděla ujištěním, které jí znělo jako prázdná slova. S mrazením v zádech sledovala, jak se Luhaineův obraz rozplývá a mizí. Ještě dlouho upírala zrak do míst, kde předtím stál. Nezačala hned přemýšlet, jakými slovy neradostné zprávy předá lordům, kteří se sejdou za necelou hodinu. Místo toho si zoufala nad tím, co řekne svému vnukovi Maienovi.

Chlapec se od okamžiku, kdy elegantní světlovlasý princ odjel ze základny, choval stejně dokonale a vznešeně jako on.

„Ke všem ránám Sithaer s tím Jeho s’ilessidským Veličenstvem!“ vykřikla Maenalle nakonec zoufalstvím, které se odrazilo od vyzdobených zdí. „K úhoně přijde víc než jen srdce ubohého děcka!“

Nahlížení

Místnost, kde se kdysi dávno přes den scházely hraběcí paničky, byla cítit levandulí a březovými poleny, která hořela v krbu. Kde byl však pokoj v dávných dobách prozářen světlem a smíchem, tam se nyní v koutech ukrývaly jenom stíny. Silná vrstva plsti sem nepropouštěla průvan ani světlo, které by sem jinak vnikalo obloukovými okny sahajícími až ke stropu. Římsy se lvími hlavami a malby nymf a delfínů, které teď oprýskávaly vlhkem a plísní, byly překryté závěsy. Pouze mozaika růžového, zlatého a šedého, mramoru na podlaze připomínala radostné časy před tím, než si nejvyšší čarodějka Koriani toto místo vybrala za své sídlo.

Morriel si přepychu koberců nedopřávala. Svíčky ji při meditacích jen rušily. Napřímila se v holém výklenku, kam se uchylovala při svém rozjímání, a pozvedla v očekávání hlavu, strohá jako právě ukuté ostří. Ozvalo se zaklepání na dveře.

Nejvyšší samolibě přikývla, přičemž se jí v účesu v šeru zaleskly diamantové spony, a přikázala: „Ať vrchní představená vstoupí.“

Bližší ze dvou chlapců vyrazil ze svého kouta odsunout závoru ze dveří.

Lirenda dítě v livreji obešla, jako by to byl kus nábytku. Máchla pláštěm, bryskně se uklonila a čekala na nenápadný pokyn Morrieliny ruky, který jí dovolil vstát. Když si odkládala plášť se stužkami na kápi a na lemu, které značily její postavení, plály jí tváře radostným vzrušením. Zatímco od ní druhý chlapec plášť přebíral, odvážila se zpříma pohlédnout na svou nadřízenou. „Tak už to začalo.“

„Ukaž.“ Morriel, strnule nehybná ve svých šatech, zavřela černé oči.

Dlouho se v místnosti nehýbalo ani neozývalo nic kromě praskání ohně. Páže zasunulo závoru na dveřích od šatníku a opatrně se kradlo zpátky na své místo tak, aby se vyvarovalo sebemenšího zvuku.

Lirenda sevřela v dlaních kámen zavěšený na řetízku na krku, zahnala všechny své myšlenky a pak nechala klesnout ochranné bariéry, tak aby se svojí nadřízené plně otevřela. Z jedné mysli do druhé vytryskla síla a zaměřila se na dva výjevy získané při sledování dráhy…

* * *

Přes půl kontinentu daleko, nad oceánem, prorazila trhlinou v převalující se mlze sluneční záře a zaleskla se na hřebenech vln. Morriel, jejíž vzpomínky sahaly díky jejímu věku až do období před vpádem Desh-thiere, navenek nedala překvapení znát. Jako by výjev neobsahoval nic zvláštního, přešla s klidem odborníka dál, k pozdějšímu obrazu měsíce, vycházejícího nad ostrovní pevností, jejíž věže beze střech se rýsovaly proti indigově modré obloze…

* * *

„Corith,“ označila ono místo Lirenda a přerušila tak napětí v síni. „Na ostrovech Min Pierens na západě.“

Morriel při jejím vyrušení zvedla prst. „To vidím taky.“ Vzápětí téměř břitkým hlasem pokračovala: „Naše hlídka páté dráhy hlásila podstatně zvýšenou sílu mlhy nad Ithamonem?“

„Ano, jistě, je to přesně tak.“ Vrchní čarodějka už dospěla k vlastním závěrům. „Královští chráněnci Bratrstva musí proti Desh-thiere bojovat odtud. Proč by jinak všude jinde mlha řídla?“

Morriel její neomalenost přešla zcela bez povšimnutí. Od chvíle, kdy se princové s Asandirem usídlili v troskách Ithamonu, uplynuly tři týdny. Tady je první důkaz jejich působení.

Vzhledem k tomu, že poslední pokusy o nahlédnutí do jejich činnosti skončily naprostým fiaskem, byl pro ni fakt, že Věčná mlha v současné době zjevně slábne, přímo skvělým pokrokem. Ovšem radovat se nad pouhými dohady by bylo zaslepené bláznovství. „Teď je naším úkolem zjistit, jak tihle princové ke svým silám přišli.“ Morriel svraštila obočí při přemýšlení. „Snaží se přece o něco, co není v silách ani jejich dobrodinců.“

Lirendě se rozzářily oči. „Myslíte zkusit další nahlížení do toho, co dělá Asandir v Ithamonu?“

Z výklenku se ozval nakřáplý smích. „Ta myšlenka se ti líbí, co?“ Morriel chvíli hleděla do prázdna. „I mě to baví zkoušet.“ Lusknutí suchých prstů k ní přivolalo páže. „Přines mi skříňku s koncentračním krystalem Skyronem. Rychle!“

Chlapec, na něhož žádná z čarodějek ani nepohlédla, se uklonil a odběhl. Když se jeho nervózní kroky vzdalovaly chodbou, přejela si Morriel nehtem po tváři. „Ovšem, mohla bych sice přes pátou dráhu sledovat odraz dění v Ithamonu. Jenže je zapotřebí opatrnosti. Musíme splynout s tepem samotné země, dokud se nám nenaskytne příležitost a Asandir prince nechá o samotě.“

„Ale oni to přece provádějí z jedné věže Kompasu,“ namítla Lirenda. „Copak máme něco, co by prolomilo paravianská kouzla?“

Nejvyšší ji zmrazila pohledem. „Tenhle poraženecký přístup se k tvé funkci moc nehodí.“

Lirenda sklonila hlavu. „Uznávám, že nejsem v právu, má paní.“

Morriel se opovržlivě ušklíbla. „Nebuď zas tak pokrytecká.“ Složila seschlé ruce v klíně a pohybem přitom rozvířila vůni bylinek a prášku proti molům. „Jsi tak horlivá, že tvá ctižádost překračuje tvé znalosti.“

V místnosti bylo najednou chladno jako v hrobce. Lirenda, přinucena k projevu úcty, v sobě dusila vztek. Nejvyšší bývala velice nevlídná, když ji kvůli počasí rozbolely kosti. A na svém tvrzení by v její přítomnosti trval jen blázen. Lirenda se tvářila poníženě, dokud se nad ní její představená po chvíli neslitovala.

„Kdybys tolik neprahla po tom, abys mne nahradila, byla bys zde zbytečná. Ale jestli pramení tvá touha pokořit Asandira z toho, že bys mu záviděla jeho moc, tak si dávej pozor. Narazíš, jak taková slabost narazit zasluhuje. Můžeš vstát.“ Morriel pokynula své vrchní představené, aby se posadila na stoličku vedle krbu, a její prsteny přitom blýskly po okolí.

Žádná jiná židle v místnosti nebyla. Čekající pážata klečela na holé podlaze. Lirenda však nepohodlí přetrpěla. Nejvyšší se možná opájela vládou, ale myšlenky měla bystré a nevyzpytatelné.

Do ticha, plného těžké levandulové vůně, letitá stařena sarkasticky prohlásila: „Prorazíme paravianská kouzla jednoduchostí, vrchní čarodějko. Naší zbraní bude slitováni.“

Lirenda se celá napjala. „Arithon si vybral věž Kieling,“ vyhrkla mimoděk nahlas.

„Přesně tak.“ Místo toho, aby se dotčeně odmlčela, Morriel pokračovala. „Teir‘s’Ffalenn nám zcela nevědomky poskytl příležitost, díky kouskům sestry Elairy v Erdane. Když jsme se probíraly jejími nepřístojnostmi na seníku u Havranů, objevily jsme přece nevinnou, čistou lásku.“

Zde se skrývalo řešení, jež Lirenda přehlédla, a upřímně řečeno, nikdy ji ani nenapadlo ho zde hledat. Když teď před ní logika začala rýsovat ďábelský plán, proklínala svou krátkozrakost. Asandir nemohl přece neustále dohlížet na to, zda jeho princové bojují s Věčnou mlhou. Ve své úctě, již chovalo celé Bratrstvo k čemukoliv paravianskému, bude spoléhat na to, že když se bude zabývat něčím jiným, vnější hrozby odvrátí kouzla Kieling. Jeho princové měli být v naprostém bezpečí, a to také byli, až na jednu malou výjimku.

„Jestliže se náš útok skryje v našem záznamu Elaiřiných obav o Arithona, obrana Kieling žádné nebezpečí nezaznamená. A my se dostaneme dovnitř,“ uzavřela Morriel, rty našpulené, oči ve skrytu kápě a ruce jako spáry v klíně. „Zatím budeme jenom přihlížet a nebudeme nijak zasahovat.“

Celou dobu se Morriel těšila, až bude moci Elaiřiných nevhodných citů jakkoli využít. Obdiv, který dala Lirenda své představené najevo, byl nadšený a nemilosrdný jako dravec číhající na kořist. Šlo zde o právě tak smrtelně vážnou věc – závist nemohla zastřít skutečnost, že Bratrstvo sedmi už mělo vládu nad událostmi na kontinentu v rukou příliš dlouho.

„Ovšem,“ pravila Morriel ve velice zvláštní reakci na její nevyřčenou myšlenku. „Mám právo jejich autoritu vyzkoušet. Tentokrát. Až se přestaneš tvářit tak ohromeně, můžeme začít.“

Lirendě polil tváře ruměnec, poněvadž se vyslaný chlapec právě vrátil. Stál před ní s nevinnou tváří jako namalovaný světec a třesoucíma se rukama jí podával železem okovanou skříňku, ve které byl koncentrační krystal Skyron.

„Tu naši sondu povedeš ty,“ následoval Morrielin popuzený příkaz. „Je to tvá zkouška, pokud se cítíš na to, že bys mě jednou mohla nahradit.“

Lirendin vztek z role, kterou byla nucena vykonávat, překonalo rozrušení. Převzala skříňku, sejmula ochranná kouzla a zvedla krystal, který spočíval uvnitř jako kousek ledu. Upřela na něj žlutohnědé oči a utišovala své vědomí, dokud se kolem ní místnost a její stíny nerozplynuly, pohlceny průzračnými hlubinami kamene.

V její mysli se rozhostil klid. Byl to klid, ze kterého pramenilo samo stvoření, a zároveň to byl jeden velký paradox. Lirenda se stala jiskrou, která mohla rozpoutat katastrofu, a přitom i ledem, schopným pohltit všechen žár. Byla světlem, které připravovalo o zrak, a zároveň i temnotou, jež by dokázala roztrhnout skálu. Patřilo jí zapomnění opony mezi prázdnotou a věčným klidem. Nebyla ničím, zároveň byla vším a tvořila tak základ samotného Athova stvoření.

Skyron ji přetvořil tak, že v ní nezbylo místo na jakýkoliv vlastní názor. Ale přece, ať se ovládala sebevíc v zájmu co nejlepšího výkonu, k němuž ji nutila její ctižádost, měla co dělat, aby se neroztřásla, když se do spojení vložila Nejvyšší a otevřela jí cestu k energiím ukrytým v krystalu. Vyhledala záznam soudu s Elairou a Lirendino vědomí zaplavily dívčiny pocity tak intenzivně, že se téměř začala dusit.

Nemohla promluvit ani se z cizího vlivu vymanit, mohla jen vnímat. Vjemy, které ji zahrnuly, ji vtáhly do svého víru a přenesly ji do bezútěšného pokoje ve vyhořelé hospodě, kde Elaira strávila rané dětství. Do posledních krutých detailů Lirenda cítila hrůzu přístřeší, jež sdílela s žebráky a nechutnými, nemocemi prolezlými prostitutkami…

* * *

Vzpomínala si, jak se třásla zimou jen v hadrech a v opelichaných odřezcích kůži, na probdělé noci, kdy poslouchala dávivý kašel starce, jenž se jí ujal, upoutaný kvůli nemocným plícím na lůžko. Přátelé byli jediným bohatstvím, které si dítě ulice mohlo dovolit. Jídlo, přístřeší a vše ostatní – o to ji někdo mohl připravit. Coby sirotek, zlodějská učednice, Elaira dobře věděla jak lehce. Ale láska a vzpomínky v dobrém přečkaly všechna neštěstí, dokonce i smrt.

Až do okamžiku, kdy ji nezkušené nadání svedlo dohromady s městským konstáblem, který ji prodal do Morvain do péče Koriani. Od té doby se už o Elairu pořád někdo staral.

* * *

Lirenda, pohlcená Skyronem, ucítila, jak její způsobná zdrženlivost, kterou si vypěstovala jako dcera bohatého muže, ustupuje prostším radostem, které ji vedly ke zkáze jako píseň Sirény. Svíjela se odporem, ale nedovolila svým smyslům, aby se stáhly a přerušily trans. Touha po neomezené moci a vědomostech Nejvyšší jí dodala sílu. Přemohla rozčarování a vstoupila do výhně emocí, když požádala Morriel o nahlédnutí do věže Kieling.

Zdáli k ní dolehl hlas její nejvyšší představené. „Dobrá práce. Připrav se. Teď proniknu do dráhy.“

Morrielina pochvala jí pomohla se soustředit. Ačkoliv Lirenda se změnou ve vnímání počítala, neohlásila se síla páté dráhy tak, jak čekala. Protože byla uvězněna v Elaiřině vědomí, vnímala to, co by vnímalo děvče, takže si rázem připadala jako uprostřed průtrže mračen. Lirenda, která přemáhala hrůzu a své instinkty, přetrpěla nezvyk cizího pohledu, přistupujícího k magii pomocí vody, a ihned nato se ocitla v jednom ohni. Ve chvíli, kdy její mysl podlehla Elaiřiným vzpurným emocím, nesměla zaváhat, nesměla ani hnout brvou.

Trans přeměnil energii páté dráhy na vyrovnané, klidné silové pole a Lirenda se v něm vznášela, obklopena vysokou, příjemnou vibrací zemské síly. Protože celý proces řídila Morriel, nemohlo změněné vnímání vrchní představené sledovat tok času. Další Lirendin vjem byl až pohled na zastřený soumrak nad zasněženými horami.

Obrysy zubů cimbuří trčely proti obloze. V půlkruhu zde byly tři postavy, ozářené čímsi, co jí nejprve připadalo jako světlo pochodní. Dvě postavy stály a třetí dřepěla s rukama složenýma na prsou. Podle oděvu, slátaného z potrhaných hadrů, rozpoznalo Elaiřino vědomí v tlusté osobě Dakara – Šíleného věštce. Ukázalo se, že světlo nevydává oheň, ale výboj, který jako by vyzařoval z čistého vzduchu.

Při pohledu na tmavé pláště a kápě, které vítr tlačil k tvářím pod nimi, nemohla Lirenda odlišit jednoho královského bratra od druhého. Elaiřino bystřejší vnímání ihned zaznamenalo, že je jedna postava vyšší. Pramen světlých kadeří, který se vykradl v poryvu větru zpod kápě, odhalil s’Ilessida, který ji nezajímal. Elaiřino vědomí se ihned zaměřilo na menšího muže a roztřásl je subjektivní cit.

Arithon, rýsující se v magickém světle proti převalující se husté mlze, která vyvolávala klamný dojem soumraku, pozvedl hlavu a rozhlédl se. V jeho pohledu se objevilo poznání, jako by cítil spojení Koriani, namířené sem krystalem až z Camris.

Lirenda začala podléhat Elaiřiným emocím a ucítila, jak pod jeho pohledem taje. Ale kontakt, jenž by řádovou sestru rozrušil, se vrchní představené dotkl jen mlhavě jako rozplývající se sen. Zachvěla se. S’ffalennský princ se na cimbuří zamračil, jako by něco ucítil. Shodil napjatým gestem kápi, jako kdyby si měřil protivníka. Rukou něco ukázal na Dakara a vítr mu zatím čuchal černé vlasy. Lirendě, pohlcené bezmyšlenkovitou ladností jeho pohybu, vyvstala v mysli vzdálená vzpomínka – na to, jak ji tytéž prsty vytahovaly z vlasů slámu s něhou, kterou nebylo možné zapomenout.

Okamžitě se ozval Morrielin hlas jako prásknutí bičem. „Nenech se do toho vtáhnout, vrchní čarodějko!“

Arithon si klekl před Dakarem a Lirenda bojovala s Elaiřiným okouzlením.

Mezi muži zaznělo cosi šeptem. Pak se na tváři Šíleného věštce objevil ďábelský výraz. „To by ses neodvážil.“ Arithon se znovu postavil a vyzývavě zvedl tvář. „Ale odvážil.“ Pod smíchem v jeho hlase zaznělo jako úder gongu cosi znepokojivého. Kdyby se Lirenda ovládala, okamžitě by přerušila spojení. Avšak Elaiřino uchvácení jí v jasném úsudku bránilo. Vyzvídající čarodějka na vteřinu zaváhala a Arithon s’Ffalenn využil příležitosti.

Zavolal na Lysaera a ten zvedl ruce. Chvíli mezi bratry vzrůstal vír potlačované síly. Potom k obloze vyrazil sloup světla, zlověstný jako letní blesk. Po explozi se přes rozvaliny Ithamonu přehnal proud rozpáleného vzduchu. Lirenda spatřila, jak se Věčná mlha za hučícího větru váhavě rozestoupila, rozťata stínem, který ji zmrazil a proměnil na vločky čerstvého sněhu.

Potom se kouzla Koriani z neznámého důvodu zhroutila a ochrannými poli vyrazila jakási zcela neznámá síla přímo do Skyronu. Lirenda udělala doslova přemet. Žádné odřeniny však cítit nemohla. Z Lysaerových sepjatých rukou vyrazila druhá salva, za ní další a potom ještě další, až už oslněnýma očima neviděla vůbec nic a díky mohutnému burácení ji zradil i sluch. Z dráhy dolehl zpětný náraz a spojení mezi starým hraběcím sídlem a Ithamonem se zhroutilo v absolutní chaos.

Lirenda téměř necítila trhnutí, kterým jí byl vyrván Skyron z rukou. Obraz Kieling se rozplynul a Elaiřina osobnost z ní sklouzla, čímž její tělo i mysl vystavila dalšímu šoku. Vrchní čarodějka neměla tušení, jaká smršť se v tu chvíli přehnala místností, v níž byla Morriel. Polštáře se rozletěly jako konfety a truhlice popadaly na zem. Růžovošedá mramorová podlaha explodovala na tisíce úlomků, jež zasypaly závěsy. Trhlinami v látce se dovnitř prodralo denní světlo a Lirenda se probrala. Ležela neschopná pohybu, bez dechu a napůl oslepená předchozími záblesky ostrého světla.

„U Atha!“ volala do zmatku a vůbec se nesnažila potlačit v srdci závist. „Vždyť oni ovládají základní síly, oba dva.“

Přes burácení utichající bouře a přes bolest hlavy, která jí vybuchla v hlavě, zaslechla Lirenda Morrielin výkřik: „Ty huso! Ty náno jedna pitomá!“

Do tváře ji náhle udeřila seschlá dlaň. Bolest a potupená důstojnost zaplašily poslední zbytky Elaiřiných láskyplných citů.

Vrchní čarodějka, ležící na zemi jako cár látky, opět pocítila vztek. Vrátil se jí zrak, rozmazaný slzami ponížení. Přes ně spatřila v matném světle, které dovnitř zářilo potrhanými závěsy, místnost, jež vypadala jako po zemětřesení. Všude ležely trosky. Chlapci se choulili pod zbytky šatníku, tiskli se jeden k druhému a třásli se.

Lirenda by je uklidnit nedokázala, ani kdyby ji to teď napadlo.

Morriel se nad ní vztyčila zsinalá vzteky a Skyron třímala v rukou. „Copak jsi byla úplně slepá? Ten s’ffalennský bastard je vycvičen v síle! Jak by se mu s Dakarem jinak podařilo naše nahlížení zrušit? Bída a neštěstí! Jaká neuváženost Bratrstva mohla dopustit, aby něco takového vůbec pustili na náš svět?“

Lirenda se zvedla ze země a pak si přitiskla odřené a krvácející prsty k tepajícím spánkům. Cítila se dutá jako buben a podivně prázdná. Bez Elaiřina bohatého vnímání si připadala pustá a sklíčená jako ještě nikdy. Tyto pocity rázem pokrytecky zaplašila. „Možná že Elaira o záměrech Bratrstva věděla už předtím. To by taky vysvětlovalo tu její vzdorovitost při našem výslechu po tom jejím výletu do Erdane.“

Morriel však nezajímalo nic než budoucnost. „Zavolejte tu holku! Okamžitě! Pro slitování nás všech, budeme potřebovat podrobnosti o obou těch princích. Jestli je zde naděje jakkoliv vyvážit problémy, které mají ti dva vyvolat, tak nám musí pomoci Elaira.“

Vrchní čarodějka Lirenda se postavila, prkenně se Nejvyšší uklonila a potom se odebrala její příkaz vykonat. Byla pohroužená do svých neradostných povinností a nikterak se neopájela zázračnou skutečností, kterou nahlížení odhalilo – že princové, o nichž se zmiňovalo proroctví, skutečně bojují z věže Kieling proti Desh-thiere.

V nejvzdálenějších koutech Athery už Věčná mlha obloze nevládla. Na zemi a na hladinu oceánu zde dopadlo poprvé za pět dlouhých století sluneční světlo.

Trojice

V Erdane se věštkyně Enithen Tuer, dřímající nad pletením ve svém křesle, probouzí s výkřikem ze sna, neboť se jí ve snu zjevil na tmavomodré obloze měsíc a hvězdy…

* * *

Elaira, přistižená jako opice na stromě v sadě, kde prořezává odumřelé výhonky, ztuhne v okamžiku, kdy jí myslí šlehne jako bič Lirendino volání – ví, že když si ji žádá Morriel tak brzy po jejím prohřešku, znamená to jen problémy, a procedí nadávky, které vyvolají úsměv na tváři hocha sbírajícího pod ní uříznuté větve na podpal…

* * *

Na dalekém ostrově v dosud nezmapovaných vodách stojí na stráži samice jednorožce, když vtom se mlhy Desh-thiere rozestoupí; přece se však pod jasnou oblohou neroztančí radostí – jen zkoumavě zamává rohem, dávajíc tak najevo své rozčarování, když sluneční světlo pronikne mezi stromy do ústí jeskyně a slabé chvění kouzel se zase uklidní, aniž by probudilo čaroděje spícího za nimi…

Slovníček

ALATHWYR – jedna z pěti věží, postavených Paraviany v polovině Prvního věku v Ithamonu, knížectví Daon Ramon v Rathain. Tato stavba z bílého alabastru je podporována Moudrostí. Ze čtyř věží, které přežily Třetí věk, stojí na severní straně. Lidé tyto věže často nazývali Kompas nebo Sluneční věže.

výslovnost: a-lat-wyr, důraz na prostřední slabiku

základ slova: moudrost: alath – vědět; wyr – všechno, celek

ALITHIEL – jeden z dvanácti mečů z Isaeru, ukutých kentaurem Fferetonem s’Darianem v Prvním věku z kovu získaného z meteoritu. Předávali si ho Paraviané, získal další jméno Dael Farenn, neboli Stvořitel králů, neboť jeho nositelé často nastupovali po královských rodech na trůn. Nakonec byl na počátku Druhého věku za odměnu darován Kamridianu s’Ffalennovi za jeho srdnatost při obraně princezny Taliennse.

výslovnost: a-lith-í-el

základ slova: alith – hvězda; iel – světlo, paprsek

ALTHAIN – věž, postavená počátkem Druhého věku na okraji pouště Utrpení, aby se v ní uchovaly záznamy dějin Paravianů. Ve Třetím věku se v ní začaly shromažďovat záznamy všech pěti královských dynastií lidí po povstání, pod dohledem Sethvira, strážce Althain a čaroděje Bratrstva.

výslovnost: ól-tein

základ slova: alt – poslední; thein – věž, svatyně

AMROTH – království ve světě za západní Bránou, v Dascen Elur, ve kterém vládnou potomci prince, vyhnaného Bránou mezi světy za dob povstání, v Třetím věku těsně po nástupu Věčné mlhy.

výslovnost: am-rot

základ slova: am – stav; roth – bratr

ARITHON – syn Avarův, princ Rathainu, 1504. Teir‘s’Ffalenn po zakladateli rodu Torbrandovi – Třetí věk, rok 1. Znám i jako Vládce Stínu a Zkáza Desh-thiere.

výslovnost: ar-i-ton

základ slova: arithon – kovář osudu; člověk s jasnovideckými schopnostmi

ASANDIR – čaroděj Bratrstva. Další jméno – Stvořitel králů, neboť korunoval všechny nejvyšší krále z řad lidí, kteří vládli ve Věku lidí (Třetí věk). Po nástupu Věčné mlhy vykonával pro Bratrstvo úkoly po celém kontinentu. Nazýván také Krotitel démonů, díky zručnosti s ovládáním iyatů, Tišitel bouří a Nositel změn na památku svých činů koncem Druhého věku, kdy na Atheru dorazili první lidé.

výslovnost: A-san-dýr

základ slova: asan – srdce; dir – kámen

ATH STVOŘITEL – prvotní vibrace, síla prostupující veškerý život.

výslovnost: ath jako v anglickém výraze „math“

základ slova: ath – prvotní, první

ATHERA – jméno kontinentu, na kterém se nachází pět nejvyšších království. Jeden ze dvou hlavních světadílů na planetě.

výslovnost: a-te-ra

základ slova: ath – prvotní síla, era – místo; „Athův svět“

AVAR s’FFALENN – král pirátů z Karmami, ostrova na světě Dascen Elur, ležícím za západní Bránou. Otec Arithona, také Teir‘s’Ffalenn, 1503. potomek Torbranda, který založil královský rod s’Ffalennů ve Třetím věku v roce 1.

výslovnost: a-var

základ slova: avar – vzpomínka

BRATRSTVO SEDMI – čarodějové, kteří odpřisáhli udržovat Zákony základní rovnováhy a naděje na Atheře.

BRIANE – jméno válečné lodi, která byla poškozena v bitvě s brigou pod vedením Avara Karthanského. Později zajala Arithona s’Ffalenna a převezla jej na Jižní ostrov a poté do Přístavu Králů v Dascen Elur.

výslovnost: bra-ien

základ slova: brianne – racek

CAITH-AL-CAEN – údolí, kde Paraviané rasy Riathan (jednorožci) při slavnostech rovnodennosti a slunovratu obnovovali athael neboli osud světa. Zde také Paraviané rasy Ilitharis přidělili první jména zimním hvězdám a včlenili je tak do svého jazyka. Koncem Třetího věku zkomoleno na Kastelán.

výslovnost: keist-al-kein, rytmicky, důraz na první a poslední slabiku, na první slabice melodie stoupá, na poslední klesá

základ slova: caith – stín; al – nad, caen – údolí; „údolí Stínů“

CAITHDEIN – paravianský výraz pro nejvyššího královského rádce. Také osoba vykonávající za nepřítomnosti panovníka funkci regenta nebo správce.

výslovnost: keist-dei-in

základ slova: caith – stín; ďein – za křeslem; „Stín trůnu“

CAMRIS – severní knížectví Tysanu. Původní mocenské sídlo bylo v Erdane.

výslovnost: kam-ris

základ slova: caim – kříž; ris – cesty; „křižovatka“

CIANOR, PÁN SLUNCE – narozen v Caith-al-Caen v Prvním věku r. 615. Přežil leornský masakr (vyvolaný methuri neboli duchy nenávisti z Mirthlvainského močálu) v roce 815 a vedl odvetnou bitvu na Bordirionské pláni (která byla počátkem Druhého věku pohlcena bažinami). Roku 826 byly jeho jednotky poraženy Khadrimy u Erdane. Těžce zraněný Cianor unikl do Araethury. Zmrzačený dočkal příchodu Bratrstva sedmi, když bylo vytvořeno Kráterové jezero v Prvním věku r. 827. Vyléčen čaroději Bratrstva. Roku 902 jmenován správcem záznamů, roku 1542 Druhého věku po zavraždění krále Marin Eliathe království opět sjednotil. Korunován nejvyšším králem Athery v Druhém věku 2545, kterým byl až do své smrti, když ho povolalo do války v Druhém věku 3651 povstání Khadrimů.

výslovnost: kí-a-nor

základ slova: cianor – zářit

CIERL-ANKESHED – jed některých mutací meth-hadů, který způsobuje rozpad nervové tkáně. Téměř okamžitě následuje paralýza a o několik dní později smrt. Jed, proti němuž není známá protilátka, je žíravý a může proniknout do těla kontaktem s kůži.

výslovnost: kí-erl-an-keš-id

základ slova: cierl – nerv; ankeshed – bolest, agónie

CILDORN – město v Deshiru v království Rathain, vyhlášené koberci a tkaninami. Stojí na uzlu třetí dráhy a původně Paravianům sloužilo jako základna.

výslovnost: kil-dorn

základ slova: cieal – nit; dorn – síť; „tapiserie“

CORITH – ostrov na západ od pobřeží Havishe v Západním moři. Jako první sem dopadly sluneční paprsky po porážce Desh-thiere.

výslovnost: kor-it

základ slova: cori – lodě, plavidla; itha – pět, podle pěti přístavů pod městem

DAELION, PÁN OSUDU – „entita“ vybudovaná vírou smrtelníků, která rozhodovala o osudu ducha po smrti. Je-li Ath primární vibrace anebo životní síla, Daelion ovládá projevy svobodné vůle.

výslovnost: dei-el-í-on

základ slova: dael – král nebo vládce; i‘on – osudu

DAEL FARENN – Stvořitel králů, jméno meče Alithiel a také jedno z mnoha paravianských jmen čaroděje Bratrstva – Asandira.

výslovnost: dei-el-far-en

základ slova: dael – král; feron – stvořitel

DAELTHAIN – pátá věž Kompasu neboli Slunečních věží vybudovaná Paraviany v pevnosti v Ithamonu. Byla to Královská věž a strážila ctnost Spravedlnost. Její klenba se propadla po vraždě Marin Aliathe a v průběhu povstání se zhroutila. V době boje s Věčnou mlhou z ní zůstaly pouze základy.

výslovnost: dei-el-tei-in

základ slova: dael – král nebo vládce; thein – věž, svatyně

DAELTIRI – meč, který si předávali s’ilessidští králové. Vykován ve Druhém věku 1240 paravianskými řemeslníky na památku okamžiku, kdy Jaest s’Ilessid přijal v Avenoru korunu.

výslovnost: dei-el-tý-rí

základ slova: dael – král, vládce; tieri – ocel

DAKAR, ŠÍLENÝ VĚŠTEC – ve Třetím věku po nástupu Věčné mlhy učedník čaroděje Bratrstva – Asandira. Podle nepodložených pramenů to prý byl právě Dakar, kdo předpověděl pád králů Havishe, a Bratrstvo tak mohlo zachránit dědice trůnu. Vyslovil Proroctví západní Brány, jež předpovídá zkázu Věčné mlhy, a také Proroctví Černé růže, které se zmiňuje o znovusjednocení Bratrstva

výslovnost: da-kar

základ slova: dakiar – nemotorný

DAON RAMON, PUSTINY – ústřední knížectví Rathainu. Riathané (jednorožci) zde rodili a vychovávali potomky. Pustiny se staly součástí názvu až od nástupu Věčné mlhy, kdy byla řeka Sevemir rozhodnutím radních Etany odkloněna od pramene.

výslovnost: dei-on rá-mon

základ slova: daon – zlato; ramon – kopce, návrší

DASCEN ELUR – svět za západní Bránou, tvořen zejména souostrovími. Jsou zde království Rauven, Amroth a Karthan. Sem se po povstání uchýlili tři vyhnaní nástupci králů.

výslovnost: das-en-el-ur

základ slova: dascen – oceán; e’lier – malá země

DESH-THIERE – Věčná mlha, která vpadla na Atheru z okolních světů jižní Bránou v roce 4993 Třetího věku. Její další vpád byl odříznut čarodějem Bratrstva – Traithem. V západním Shandu byla přemožena a pětadvacet let potlačována, dokud povstání nepřerušilo mír a nejvyšší králové nebyli přinuceni vrátit se do svých rozvrácených království.

výslovnost: deš-tý-ér-e

základ slova: desh – mlha; thiere – duch

DHARKARON MSTITEL – v legendách nazývaný Athův anděl msty. Jezdí v kočáře taženém pěti koňmi a odváží zlé lidi do Sithaer. Podle vyznavačů Atha je Dharkaron černá nit, kterou smrtelníci tvoří s pomocí Atha, prvotní vibrace a vytváří tak potrestání sebe sama a pocity viny.

výslovnost: dark-ér-on

základ slova: dhar – zlý; khiaron – soudce

DURMAENIR – kentaur, syn zbrojíře, který ukul dvanáct isaerských mečů. Pro Durmaenira, jenž zahynul v bitvě s Khadrimy v Prvním věku, byl vyroben meč Alithiel.

výslovnost: dur-mei-e-nýr

základ slova: dir – kámen; maenien – padlý

ELAIRA – čarodějka Koriathain. Původně dítě ulice, koupená pro výcvik Koriani v Morvain.

výslovnost: í-lei-ra

základ slova: e’ – předpona, značící malý; laere – půvab

ELDIR s’LORNMEIN – princ Havishe a poslední žijící potomek královského rodu s’Lornmeinů. Vyrůstal jako barvič vlny, dokud ho nezačali vychovávat čarodějové Bratrstva pro vládu po porážce Věčné mlhy.

výslovnost: el-dyr

základ slova: eldir – zvážit, rozmyslet si

ELSHIAN – bard a výrobce nástrojů z rasy Paravianů Athlien. Vyrobil lyrantu, která byla svěřena mistrovskému bardovi Athery.

výslovnost: el-ší-an

základ slova: e‘ashian – malý zázrak, div

ENITHEN TUER – věštkyně, působící ve městě Erdane. Asandir u ní přebýval, když projížděl přes Camris Tysanem.

výslovnost: en-it-en tu-er

základ slova: en‘wethen – jasnozřivá; tuer – stařena

ERDANE – staré paravianské město, později ovládnuté lidmi. Sídlo hrabat Camris až do nástupu Desh-thiere a do povstání.

výslovnost: er-dei-na

základ slova: er-deinia – dlouhé zdi

ETARRA – trhové město postavené u průsmyku Mathorn měšťany po povstání, které smetlo Ithamon a nejvyšší krále Rathainu. Hnízdo korupce a intrik, ovládá sever země.

výslovnost: í-tar-a

základ slova: e’ – předpona značící malý; taria – uzly

FELIRIN – zpěvák, který se přidal k Asandirově družině cestou do Erdane.

výslovnost: fel-ír-in

základ slova: fel – rudý; lyron – zpěvák

FFERETON s’DARIEN – kentaur – zbrojíř, který vykoval dvanáct isaerských mečů a mezi nimi i Alithiel.

výslovnost: fér-et-on

základ slova: ffereton – řemeslník/mistr

GRITHEN – poslední zástupce hrabat z Erdane. Vedl přepad Asandirovy družiny v soutěsce Orlan.

výslovnost: gri-ten

základ slova: kierth – chyba

HALLIRON – mistr bard Athery ve Třetím věku. Svůj titul získal po svém učiteli jménem Murchiel v roce 5597.

výslovnost: hal-ír-on

základ slova: hal – bílý; lyron – zpěvák

HAVISH – jedno z pěti království na Atheře, jak je definovalo Bratrstvo sedmi. Vládne zde královský rod s’Lornmeinů. Znak – zlatý sokol na červeném poli.

výslovnost: hav-iš

základ slova: havieshe – sokol

HRADNÍ MYS – přístavní město na západním cípu Západní cesty v knížectví Atainia v Tysanu.

ILITHARIS – Paraviané – kentauři, jedna ze tří téměř nesmrtelných starých ras. Zmizeli za časů vpádu Věčné mlhy.

výslovnost: i-li-ta-ris

základ slova: i’lith’earis – strážce/ochránce tajemství

ISAER – ohnisko síly postavené v průběhu Prvního věku v Atainii v království Tysan jako zdroj síly pro paravianskou pevnost stejného jména.

výslovnost: i-sei-er

základ slova: i‘saer – kruh

ITHAMON – město postavené na páté dráze v pustinách Daon Ramon v království Rathain. Původně paravianská pevnost. Tady se nachází Kompas neboli Sluneční věže. Během Třetího věku se stal sídlem nejvyšších králů Rathainu a v roce 5638 z tohoto místa princové Lysaer s’Ilessid a Arithon s’Ffalenn bojovali proti Věčné mlze.

výslovnost: it-a-mon

základ slova: itha – pět; mon – jehla, věž

IYAT – Atherský duch na bázi energie, okem neviditelný. Působí jako poltergeist tak, že se náhle zmocňuje různých předmětů. Ziskává sílu z přírodní energie – z ohně, z vln, z blesků.

výslovnost: í-at

základ slova: iyat – zlomit

KARMAK – rovina v severní části knížectví Camris v Tysanu. V Prvním věku se zde odehrál nespočet bitev, ve kterých se paravianské jednotky postavily hejnům Khadrimů, pocházejících ze sopečných pohoří v severní části Tornirského pohoří.

výslovnost: kar-mek

základ slova: karmak – vlk

KARTHAN – království ve světě Dascen Elur za západní Bránou, ve kterém vládli králové pirátů, s’ffalennští dědicové prince vyslaného do vyhnanství během vpádu Věčné mlhy.

výslovnost: kart-an

základ slova: kar‘eth‘an – pirát/ten, kdo loupí

KARTHSKÝ – z Karthanu, výraz vyjadřující národnost

výslovnost: kart-ský

základ slova: kar‘eth‘an – pirát

KASTELÁN – zkomolené jméno Caith-al-Caen, údolí Stínů, viz výše.

výslovnost: kastelán

KHADRIMOVÉ – létající plazi schopní plivat oheň, kteří sužovali Druhý věk. Ve Třetím věku byli vytlačeni a zajištěni v sopečných pohořích na severu Tysanu.

výslovnost: ká-drim

základ slova: khadrim – drak

KHARADMON – čaroděj Bratrstva sedmi, nehmotný od té doby, co Khadrimové spolu se Seardluiny srovnali se zemí paravianské město Ithamon v Prvním věku 3651. Díky Kharadmonově zásahu byli ti, kteří útok přežili, přepraveni do bezpečí s pomocí ohniska síly na páté dráze.

výslovnost: ka-rad-mun

základ slova: kar‘riad en mon – dá se přeložit jako zamotaná nit na jehle

KIELING – jedna ze čtyř věží Kompasu nebo Slunečních věží v Ithamonu v pustinách Daon Ramon v království Rathain. Její kameny k sobě poutá Slitování.

výslovnost: kí-íl-ing

základ slova: kiel‘ien – základ je lítost, s příponou se překládá jako slitování

KORIANI – přivlastňovací způsob slova Koriathain, viz níže

výslovnost: kor-í-ah-ní

KORIAS – jihozápadní knížectví Tysanu.

výslovnost: kor-í-as

základ slova: cor – loď, plavidlo; i‘esh – hnízdo, útočiště

KORIATHAIN – řád čarodějek řízený osmi představenými, jež vede nejvyšší čarodějka. Vychovávají osiřelé děti nebo ze dcer věnovaných do jejich služeb rodiči. Obřad zasvěcení s sebou nese přísahu poslušnosti, která ducha dětí naladí k ovládání Nejvyšší.

výslovnost: kor-í-ah-tein

základ slova: koriath – řád; ain – patřící

LANSHIRE – severozápadní knížectví Havishe. Jméno podle pouští ve Scarpdale, kde se v První věku bojovalo se Seardluiny, kteří zdejší půdu roztavili.

výslovnost: lán-šír

základ slova: lan‘hansh‘era – místo horkých písků

LIRENDA – vrchní představená čarodějka řádu Koriani. Hodlá jednou nastoupit na místo Morriel.

výslovnost: lír-end-ah

základ slova: lyron – zpěvák; di-ia – disonance (pomlčka značí fonetický ráz)

LUHAINE – čaroděj Bratrstva sedmi – nehmotný od pádu Telmandiru. Luhaineova těla se zmocnil dav, když v transu zajišťoval únik královského nástupce do Havishe.

výslovnost: lu-hei-ne

základ slova: luirhainon – ochránce

LYRANTA – nástroj, na který na Atheře hrají bardi. Má čtrnáct strun a je laděna do sedmi tónů. Dva páry strun jsou struny basové, laděné v oktávách, a zbylých pět párů je melodických – spodní tři jsou laděné v oktávách a horní dva unisono.

výslovnost: lir-ant-a

základ slova: lyr – píseň; anthe – skříňka

LYSAER s’ILESSID – princ Tysanu, 1497. nástupce Halduina, jenž založil rod ve Třetím věku v roce 1. Při narození obdařen mocí nad Světlem a Zkázou Desh-thiere.

výslovnost:ly-sej-er

základ slova: lia – světlý, žlutý nebo světlo; saer – kruh

MAENALLE s’GANNLEY – správkyně a caithdein Tysanu

výslovnost: mej-nal-e

základ slova: maeni – spadnout, přetrhnout; alli – zachránit, ochránit, také spojit

MAIEN –– přezdívka Maenallina vnuka – Maenolla.

výslovnost: maj-en

základ slova: maien – myš

MAENOL – nástupce Maenalle s’Gannley, správkyně a caithdein Tysanu.

výslovnost: mei-nol

základ slova: maeni’alli – spojovat

MEARTH – město za západní Bránou v Rudé poušti. Všichni jeho obyvatelé podlehli stínům Mearth, které byly stvořeny čarodějem Bratrstva Davienem, aby ochraňovaly Fontánu Pěti století. Stíny jsou kouzla, živená světlem, která připoutávají mysl oběti na nejbolestnější vzpomínky.

výslovnost: me-art

základ slova: mearth – prázdný

METHLAS – poměrně rozsáhlé jezero v knížectví Radmoor v Melhalle.

výslovnost: met-las

základ slova: meth‘ilass‘an – utopené, potopené věci

METH-HADI – geneticky zmutovaní kříženci, zbylí po stvoření z Prvního věku, které se nazývalo methuri (duch nenávisti). Tato stvoření, příbuzná iyatům, napadala živé hostitele, které nutila vytvářet různé mutace vedoucí k oslabeným druhům a ty tak rozšířily jejich výběr potenciálních hostitelů.

výslovnost: meth jako anglický výraz „death“

základ slova: meth – nenávist

METHURI – parazit příbuzný iyatům, napadající živá zvířata. Ve Třetím věku už byli vyhynuli, ale jejich zmutovaní hostitelé se dále množí v Mirthlvainském močálu.

výslovnost: meth-iur-í

základ slova: meth – nenávist; thiere – duch

MIRTHLVAINSKÝ MOČÁL – bažiny plné nebezpečných zmutovaných druhů, na západ od Tiriackých hor v knížectví Midhalla v Melhalle. Nikdy nezůstal bez dozoru. Od nástupu Věčné mlhy byl za strážce určen Verrain.

výslovnost: mir-tl-vein

základ slova: myrth – zhoubný; vain – bláto

MORRIEL – nejvyšší čarodějka Koriathain od Třetího věku 4212.

výslovnost: mor-riíl

základ slova: moar – chamtivost; riel – střibro

MORVAIN – město v knížectví Araethura v království Rathain na pobřeží Instrellské zátoky. Rodiště Elairy.

výslovnost: mor-vein

základ slova: morvain – trh podvodníků

NARMS – město na pobřeží Instrellské zátoky, postavené počátkem Třetího věku lidmi jako řemeslné centrum. Známé díky svým barvírnám.

výslovnost: narms

základ slova: narms – barva

ORLAN – soutěska v Thaldeinských horách a sídlo západní základny klanů z Camris, království Tysan. Asandirova družina zde byla přepadena Grithenem cestou do věže Althain.

výslovnost: or-lan

základ slova: irlan – římsa

PARAVIANÉ – jméno tří starých ras, které sídlily na Atheře před lidmi. Jsou to kentauři, děti slunce a jednorožci. Tyto rasy přirozenou cestou neumírají. Zosobňují energii světa a jsou přímým spojením s Athem stvořitelem.

výslovnost: par-ai-ví-ané

základ slova: para – velký; i‘on – osud nebo „velká záhada“

RATHAIN – království Athery pod vládou potomků Torbranda s’Ffalenna od roku 1 Třetího věku. Znak – černostříbrný leopard v zeleném poli.

výslovnost: rathain

základ slova: roth – bratr; thein – věž, svatyně

RAUVEN – věž, domov s’ahelaských mágů, kteří vychovali Arithona s’Ffalenna a vycvičili ho v ovládání síly. Nachází se na vnějším světě Dascen Elur za západní Bránou.

výslovnost: ró-ven

základ slova: rauven – zaříkávání

RIATHAN – rasa Paravianů – jednorožci, nejčistší a nejpřímější spojení s Athem stvořitelem. Primární vibrace je přímo přenášena rohem.

výslovnost: rí-a-than

základ slova: ria – dotýkat se; ath – základní životní síla; ri’athon – ten, kdo se dotýká božstva

SAERIAT – jméno brigy pod velením Avara Karthanského, poražené a zapálené v bitvě se sedmnácti loděmi Amrothu.

výslovnost: sej-rí-et

základ slova: saer – voda; iyat – zlomit

s’AHELAS – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Shand. Vrozené vlohy – jasnovidectví.

výslovnost: s’ah-hel-as

základ slova: ahelas – nadaný pro magii

s’FFALENN – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Rathain. Vrozené vlohy – slitování a soucit.

výslovnost: fal-en

základ slova: ffael – temný

s’GANNLEY – jméno hraběcího rodu ze západu, který zastával funkci caithdein a správce za krále Ty sánu.

výslovnost: gan-lí

základ slova: gaen – vést; li – vznešený nebo souznějicí

s’ILESSID – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Tysan. Vrozené vlohy – spravedlnost.

výslovnost: s-il-es-id

základ slova: liessiad – rovnováha

s’LORNMEIN – jméno královského rodu určeného čaroději Bratrstva v roce 1 Třetího věku k vládě království Havish. Vrozené vlohy – sebeovládání.

s’PERHEDRAL – rod dětí slunce, který nastoupil na atherský trůn po Enastirovi, jenž zemřel bez potomků.

výslovnost: per-híd-ral

základ slova: para – velký; hedreal – dub

SETHVIR – čaroděj Bratrstva sedmi, od zmizení Paravianů po vpádu Věčné mlhy ve Třetím věku sloužil jako strážce Althain.

výslovnost: set-vyr

základ slova: seth – fakta; vaer – udržovat

SEVERNIR – řeka, jež kdysi protékala středem pustin Daon Ramon v Rathainu. Po vpádu Věčné mlhy odvrácená do zátoky Eltair.

výslovnost: se-ver-nyr

základ slova: sevaer – cestovat; nir – jih

SHAND – jedno z pěti atherských království, rozdělené Jižním průlivem, část na západním břehu se nazývá Západní Shand.

výslovnost: šand

základ slova: shand – dva

SHANDSKÝ – označení národnosti, příslušnosti ke království Shand.

výslovnost: šand-ský

základ slova: shand – dva

SITHAER – mytologická obdoba pekla – síně soudu Dharkarona Mstitele. Podle vyznavačů Atha je to stav, kdy nelze vnímat prvotní vibraci.

výslovnost: sit-aer

základ slova: sid – ztracený; thiere – duch

SKYRON – koncentrační kámen, akvamarín, používaný po ztrátě Kamene cest při povstání Kruhem přestavených k náročným magickým úkonům.

výslovnost: skaj-ran

základ slova: skyron – výraz pro okovy; s’kyr’i’on – doslova „truchlivý osud“

SKYSHIEL – pohoří, které se táhne ze severu na jih podél východního pobřeží Rathainu.

výslovnost: skáj-ší-il

základ slova: skyshia – proniknout; tel – světlo, paprsek

TAERLIN – jihozápadní knížectví království Tysanu

výslovnost: tej-er-lin

základ slova: taer – klid; lien – milovat

TALERA s’AHELAS – princezna. Manželka krále Amrothu na vnějším světě Dascen Elur. Svému muži porodila Lysaera s’Ilessida a z nemanželského poměru s pirátským králem Karthanu – Avarem s’Ffalennem – matka Arithona.

výslovnost: tal-er-a

základ slova: talera – ratolest nebo rozcestí

TASHAN – starší rady Maenallina klanu, v době Grithenova přepadení v soutěsce Orlan na západní základně.

výslovnost: taš-an

základ slova: tash – svižný, rychlý

TEIR– titul značící dědictví.

výslovnost: teir

základ slova: teir’s – „nástupce vlády“

TENNIA – děvče z Rauvenu na Dascen Elur, vnějším světě na západní Bránou. Arithon ji velice přitahoval, avšak ve vážnějším vztahují zabránil strach z jeho moci nad Stínem.

výslovnost: ten-í-a

základ slova: itenia – nejistá

TIENELLE – vysokohorská bylina vyhledávaná mágy pro své účinky rozvíjející mysl. Vysoce toxická. Žádná protilátka. Největší účinek má inhalace kouře z usušených listů. Čarodějky Koriani její účinky zmírňují tak, že listy vyváří a odvarem napouští tabákové listy.

výslovnost: tý-en-el-e

základ slova: tien – sen; iel – světlo, paprsek

TISHEALDI – jméno, které dostala Arithonova klisna kvůli nepravidelné bílé skvrně na krku.

výslovnost: tiš-í-el-dý

základ slova: tishealdi – kaňka

TORBRAND s’FFALENN – zakladatel rodu s’Ffalennů, jmenovaný Bratrstvem sedmi, aby vládl království Rathain ve Třetím věku v roce 1.

výslovnost: tor-brand

základ slova: tor – ostrý, nadšený; brand – nálada

TORNIR – pohoří na západní hranici knížectví Camris v Tysanu. Na severu se nachází aktivní sopečná oblast a zde pod dohledem přežívají poslední hejna Khadrimů.

výslovnost: tor-nýr

základ slova: tor – ostrý, nadšený; nier – zub

TRAITHE – čaroděj Bratrstva sedmi. Bez cizí pomoci zavřel jižní Bránu proti dalšímu pronikání Věčné mlhy. Přitom přišel o většinu svých schopností a od té doby kulhá. Protože není jisté, zda by se v tomto stavu dokázal od svého těla odpoutat, zachoval si své fyzické tělo.

výslovnost: trej-the

základ slova: traithe – jemnost

TYSAN – jedno z pěti atherských království podle Bratrstva Sedmi. Pod vládou královského rodu s’Ilessidů. Znak – zlatá hvězda na modrém poli.

výslovnost: tý-san

základ slova: tiasen – bohatý

VALENDALE – řeka pramenící v soutěsce Orlan v Thaldeinských horách v knížectví Atainia v Tysanu.

výslovnost: val-en-dejl

základ slova: valen – propletená; dále – pěna

VASTMARK – knížectví v jihozápadním Shandu. Značně hornatá oblast, které se vyhýbají obchodní cesty. Velmi často se stává, že na jejím pobřeží ztroskotá loď. Obydlená kočovnými pastýři a dráčky – menšími příbuznými Khadrimů, neschopnými plivat oheň.

výslovnost: vast-mark

základ slova: vhast – holé; mheark – údolí

VERRAIN – učedník vycvičený Luhainem. Začal zastávat funkci strážce Mirthlvain, když začalo mít Bratrstvo po vpádu Věčné mlhy nedostatek sil.

výslovnost: ver-rein

základ slova: ver – udržovat; ria – dotek; původní paravianský výraz – verria‘an

Války Světla a Stínu

Kniha první

svazek 1

Janny Wurts

Kletba Věčné mlhy I

– Bratři –

Z anglického originálu

THE CURSE OF THE MISTWRAITH – volume 1

vydaného firmou HarperCollins Publishers

77-85 Fulham Palace Road,

Hammcrshmith, London W6 8JB, UK v roce 1993

přeložil Tomáš Richtr

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 774. publikaci v roce 2002

První vydání

Z dodané sazby vytiskly

Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 229 Kč

ISBN 80-7174-492-1