Janny Wurtsova - Pan Bile boure

Wurts Janny

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Na galéře Mhurgů, z níž nikdy nikdo neutekl, je k veslu přikován sedmnáctiletý Korendir. Postupně v sobě objeví nadpřirozené schopnosti a unikne. Potom se stane žoldnéřem, který za peníze bojuje s různými nebezpečnými formami nadpřirozených bytostí. Peníze potřebuje k tomu, aby splnil svůj životní sen a vybudoval si nedobytné útočiště na mysu Bílé bouře.

Janny Wurtsová

Pán Bílé bouře

Janny Wurtsová

Pán Bílé bouře

Copyright © 1992 by Janny Wurst

Translantion © by Stanislav Kadlec

Cover illustration © by J. P. Krásný

Copyright © 1999 for the Czech edition

by United Fans a. s.

ISBN 80-86129-19-5

Tato kniha je věnována těm, kteří zůstávají v pozadí a pro něž je práce v nakladatelství víc než jen pouhé zaměstnání:

Elaine Chubb

Jonathan Matson

Peter Schneider

PODĚKOVÁNÍ

Mé nejvřelejší osobní díky patří těmto lidem, díky nimž jsem se mohla stát spisovatelkou:

Dot Gerke, mé bývalé domácí, pod jejíž střechou se daly spřádat sny.

Topherovi Wurtsovi za to, že udržoval oheň naživu.

Donu Maitzovi za to, že se neustále ptal: „Už je to hotové?“

Kapitola první

GALÉRY MHURGY

Haldetha vyrušil ze spánku úder pěstí do bukového vesla, na němž měl položenu hlavu. Napřímil se a svaly se mu mimoděk napjaly. Ale povel, který očekával, nepřišel. Nenásledoval žádný hrdelní křik, který by proměnil noc v mučivou trýzeň veslování proti nekonečným řadám mořských vln. V tlumeném měsíčním svitu, jenž pronikal skrz otvory pro vesla, si Haldeth prohlédl podpalubí Nallgy. Všichni otroci zůstávali skloněni nad tyčemi svých vesel, až na jednoho. Úder, který ho probudil, nepocházel od mhurgajských pánů, ale od jeho souseda na veslařské lavici, jenž na okamžik podlehl záchvatu bezmocného vzteku.

„Kroť svou zlost!“ zasyčel Haldeth, sám rozhněván.

Muž vedle něho zvedl hlavu. Při pohledu do šedých očí a tváře, z nichž nevyčetl ani stopu po výsměchu či soucitu, se Haldeth zajíkl a naskočila mu husí kůže. Odvrátil zrak, a přestože bylo dusno, otřásl se, když si vzpomněl, jak jeho souseda přivlekli do podpalubí. Tento zajatec, ušpiněný od sazí, tehdy nanejvýš sedmnáctiletý, v jehož mladých rysech bylo vepsáno utrpení, které Mhurgajci pravidelně působili jeho lidu pleněním a vypalováním měst na pobřeží Illantyru, ho od té doby oním pohledem počastoval mnohokrát. Ale kdo byl či z jaké pocházel rodiny, než skončil připoután řetězy k veslu, se Haldeth nikdy nedozvěděl. Chlapec vyrostl v muže v zarytém mlčení.

Mhurgajci mu dali jméno Dardžir, mrzutý, kvůli vzpurnému pohledu, který upíral na každého, kdo ho oslovil. Po celé tři roky, jež strávil v ponížení v podpalubí Nallgy, ho nikdo neslyšel promluvit.

Krutost Mhurgajců by dohnala i tu nejsilnější povahu k šílenství. Haldeth to dobře věděl. Protáhl si nohu, v níž měl zadřené třísky z neudržované podlahy galéry, a znovu ho zavalily hořké vzpomínky. Stále ho pronásledovaly noční můry, v nichž viděl svou ženu a dvě dcery. Zabili je před jeho očima týž den, kdy ztratil svobodu. Proklínal svou tělesnou zdatnost, za niž vděčil svému kovářskému řemeslu a která ho dosud držela při životě a zdraví. Přestože mu vlasy předčasně zbělely, sedm let, jež strávil jako otrok na galéře, ho změnilo jen málo. Haldeth Dardžirovi záviděl jeho tupost. Lépe necítit nic než trpět bolestí a nenávistí, bezmocně spoután v řetězech.

Úlevu nabízel jen spánek. Rozhodnut beze zbytku využít hodin, během kterých bude Nallga odpočívat se spuštěnými kotvami, Haldeth znovu opřel čelo o zkřížená zápěstí. Dardžirovy oči ho neklidně sledovaly jako lesklé mince v měsíčním svitu.

„Věčný Nethe!“ Haldeth zahrozil pěstí, aby dodal váhy svým slovům, jež zřejmě neměla žádný účinek na muže, který ze sebe nikdy nevydal ani hlásku. „Otravuj si někoho jiného! Já už toho mám dost.“

Dardžir natáhl mozolnaté prsty a dotkl se jimi vesla. Potom zvedl hlavu a promluvil s náhlou, překvapující jasností. „Prchnu z téhle lodi.“ Jeho hlas zazněl jako poryv zimního větru.

Haldeth zalapal po dechu. Protože byl zaskočen, chvíli mu trvalo, než se zmohl na odpověď. Žádnému muži se ještě nepodařilo prchnout z mhurgajské galéry. Kdo se o to pokusil, vysloužil si strašlivý trest, a protože osud uprchlíka sdíleli i otroci, sedící na lavicích okolo, neodvažoval se takový muž nikdy důvěřovat svým druhům. Po celá tři staletí mhurgajských loupeživých nájezdů nebylo slýcháno, aby na jejich lodích došlo ke vzpouře. Nezdálo se, že právě Nallga se stane výjimkou. Haldeth se mimoděk otřásl a zavrtěl hlavou. „Raději mlč.“

Dardžir pohnul nohou. Noční ticho přerušilo zachřestění jeho řetězu. „Já toho mám dost.“

„Ticho, blázne!“ Haldeth pocítil strach, mrazivý jako dotek oceli na hrdle. „Předák veslařů tě nakope do žeber, jestli se vzbudí a uslyší tě.“

„Jmenuji se Korendir. A prchnu z lodi.“ Jeho slova zněla tak odhodlaně, že se zdálo nemožné ho zviklat.

Haldeth se o to ani nepokusil. Neklidně se rozhlédl po nahrbených tělech otroků a pátral, zda nezachytí nějaký pohyb. Avšak v podpalubí bylo ticho, až na pleskání vody narážející do lodního trupu. Haldeth zvedl hlavu a jeho oči se střetly s Korendirovými.

„Jdu s tebou,“ řekl hlasem tak pevným, až ho to ohromilo. „Ať mě raději stihne nůž.“

Korendirovy zarostlé rysy se roztáhly do pomalého, nacvičeného úsměvu, který však nijak nezměkčil tvrdý pohled jeho očí. „Věděl jsem, že půjdeš.“

Haldeth se znovu sklonil k veslu, avšak spánek nepřicházel. S léty utrpení přivykl svému osudu. V hloubi srdce tušil, že Korendirův návrh je pošetilý. Na holých zádech mu vyrazily krůpěje potu. Bude-li jejich plán odhalen, žádné milosti se nedočkají. A i kdyby se jim podařilo zbavit se řetězů, Mhurgajci opatřovali hrdla svých otroků těžkými železnými kruhy. Moře bylo spolehlivým strážcem. Haldeth se zaposlouchal do vln, jež pravidelně narážely do lodního trupu, a doufal, že v nich najde svou smrt. Nože mhurgajských námořníků nikdy nezabíjely. Mrzačily.

* * *

„Bhaka! Bhaka!“ křičel ze schůdků loďmistr, aby probudil spící veslaře Nallgy.

Haldeth se probral z nepříjemného snu a klouby prstů si promnul zalepená oční víčka. Skrz otvor pro veslo spatřil, že na obloze nad přístavem se objevily první ranní červánky. Otroci, sloužící na Nallze, se probouzeli a protahovali svá zubožená těla. Loďmistr prošel mezi lavicemi až k zádi a udeřil po hřbetě každého, kdo nezvedl hlavu dost rychle. Pomenší snědý a rozložitý loďmistr byl oděn pouze do šarlatových kalhot, které měl přepásány pleteným zlatým řemenem, vykládaným drahokamy. V ramenních pouzdrech měl bič, tesák, sadu vrhacích nožů a dýku s vroubkovaným ostřím.

Haldeth sebou neklidně zavrtěl. Mhurgajci vystavovali své zbraně na odiv stejně, jako se jejich ženy pyšnily šperky a několik palců dlouhými jehlicemi, jimiž si zdobily ušní lalůčky. S dlaněmi vlhkými od potu a sevřeným žaludkem proklel bývalý kovář úmluvu, již neuváženě uzavřel předchozí noci s Korendirem. Jejich plán je přivede do neštěstí, to bylo víc než jisté.

Loďmistr se procházel po lávce jako kohout na smetišti a zlým okem si měřil dvojí řady zajatců. „Vysunout vesla!“

Haldeth se na jeho rozkaz pohnul, společně se stovkou dalších mužů, kteří vysunuli z lodi padesát vesel vyvážených olovem a drželi je nad hladinou. Nad hlavami slyšeli temné dunění a otvory pro vesla na okamžik zakryl stín. Otroci z vrchní paluby činili totéž.

„Kupředu, zaberte!“

Za bubnování, které určovalo rychlost záběrů, se listy vesel vnořily do vody a Nallga vyrazila vpřed proti přílivovým vlnám. Posádka na palubě vytahovala kotvu, jejíž řetěz s rachocením narážel do boku lodi. Haldeth netušil, zda galéra vyplouvá z přístavu za pleněním či obchodem. Sklonil se nad veslo a sladil své pohyby s mužem, s nímž sdílel svou lavici. Korendirova tvář, lemovaná rozcuchanými bronzovými vlasy, zůstávala neproniknutelná jako vždy. Nebýt toho, že nyní znal jeho jméno, myslel by si, že plán a slib, který si minulé noci dali, byly pouhým přeludem, způsobeným dlouhými léty, jež strávil uvězněn v těsném podpalubí.

Před polednem byl vzduch v podpalubí vlhký a vydýchaný. Po tělech veslařů stékal pot a nosič vody procházel po lávce s kbelíkem, hrnkem a pytlem sucharů. Haldeth žvýkal svou porci a rozmrzele sledoval loďmistra, který si dopřával soleného vepřového, piva, čerstvého chleba a hroznů, jež Nallga naložila v posledním přístavu. Přestože mu poklesávala víčka, uši měl neustále ve střehu. Ani plný žaludek nezmírnil jeho ruku s bičem, pokud přistihl otroka, který nedržel tempo.

Korendir loďmistra téměř nevnímal. Vesloval jednou rukou a palcem s prasklým nehtem vybíral ze svého sucharu moly. Přestože malí broučci se nacházeli téměř v každém kousku tvrdého chleba, dával si pozor, aby žádného nepřehlédl. Haldeth bez reptání převzal převážnou tíhu vesla. Protože Korendirovou malichernou úzkostlivostí pohrdal, málem mu unikla malá nesrovnalost. Jeho soused přehlédl velký chumel broučků a pozvedl suchar k ústům.

Korendir poznal svou chybu v okamžiku, kdy se do sucharu zakousl. Zakuckal se a rychle vstrčil hlavu do otvoru pro vesla, aby vyplivl sousto přes okraj lodi.

Haldeth pevně sevřel veslo. Kdyby ho náhodná vlna vychýlila, Korendirův krk a hlava by byly vystaveny nárazu stodvacetilibrového, olovem zatíženého bukového dřeva. Haldeth zaklel a opatrně se opřel do dalšího záběru. Viděl už několik otroků, kteří kvůli takové neopatrnosti přišli o život.

Korendir však nebezpečí nedbal. Beze spěchu si vyprázdnil ústa a pak napodobil kapitánův chraplavý hlas. „Alhare!“ Křik se odrazil od vody, takže se zdálo, že pochází z paluby. „Pojď nahoru, ty synu zavšiveného velbloudáře!“

Loďmistr sebou trhl. Celý zesinal, vztekle vyskočil, až se mu zbraně, kníry a cop, zakončený střapcem, zatřásly, a dlouhými kroky přešel po lávce. Haldeth cítil, jak mu buší srdce v prsou. Loďmistr však prošel kolem a neohlédl se, ani když Korendir vytáhl hlavu z otvoru pro vesla, cele zaujat svým sucharem.

„Velký Nethe,“ zamumlal Haldeth. Po spáncích mu stékal pot. Pro cizince nebylo snadné osvojit si jazyk Mhurgajců a Korendirův uskok naznačoval, že vše pečlivě promyslel. Avšak jakkoli měl své úmysly dobře naplánovány, Haldeth neviděl žádnou výhodu v tom, že obelstí loďmistra. Ten muž byl pořádný zuřivec a svou zlost si nepochybně brzy vylije na ubohých hřbetech otroků.

Korendir dojedl. Olízl si prsty a položil druhou ruku na veslo. Hlasitý hovor z paluby ho zřejmě nevzrušoval. Mezi dvěma záběry Haldeth zaslechl loďmistrovy námitky přerušené kapitánovou úsečnou odpovědí: nikoho na palubu nevolal, a už vůbec nedoprovodil svůj rozkaz urážkou. Za bouřlivého smíchu posádky překvapeného loďmistra propustil. Protože klepům se na palubách lodí daří jako nikde jinde, nešťastný důstojník se nepochybně brzy stane terčem veselého vtipkování. Haldeth věděl, že i chlapec roznášející vodu se bude nějakou dobu při pohledu na loďmistra pokradmu usmívat, než se na tu událost zapomene.

Rozzuřený loďmistr zakrátko s dupotem sestoupil po schůdcích do podpalubí. Haldeth, připraven na vše, blýskl pohledem po svém sousedovi. Na Korendirově tváři se nepohnul ani sval. Ústa měl sevřená jako obvykle, přestože loďmistr přikázal bez ohledu na horko s potměšilou pomstychtivostí zdvojnásobit rychlost.

Vesla Nallgy krájela hladinu. Vlny rozrážené přídí s dračí hlavou pěnily a rozplývaly se ve vodní tříšť a všech dvě stě otroků se opíralo do vesel, aby zvýšilo počet záběrů. Rychlejší tempo se obvykle udržovalo jen proto, aby byli otroci dobře připraveni pro boj. Toho dne však bylo cvičení bezdůvodně prodlouženo. Brzy se i na nejmozolnatějších dlaních vytvořily praskající puchýře a každý záběr se stal utrpením. Haldethovi bušila krev ve spáncích za pravidelného práskání biče, kterým loďmistr co chvíli přetáhl po zádech některého nešťastného opozdilce. S bolavými plícemi a čelem zbroceným potem si pomyslel, že ostatní veslaři by Korendirovi nejspíš vytloukli duši z těla, kdyby se dozvěděli, že má na svědomí loďmistrovu špatnou náladu. Korendir sám však nesl muka námahy lhostejně a bez lítosti.

Loďmistrova zuřivost polevila, až když do podpalubí sestoupil nosič vody s večerními příděly. Důstojník si přece jen uvědomil, že hladoví otroci nemají sílu k veslování, zastrčil bič do pouzdra a konečně poručil bubeníkovi, aby zpomalil tempo. Vyčerpaný Haldeth si položil hlavu na zkřížená zápěstí. Protože večerní příděl byl štědřejší než polední, jedli otroci na směny, aby mohli používat obě ruce. Většina mužů, stejně jako Haldeth, však sotva popadala dech. Loďmistr podrážděně přecházel po lávce a nutil je do spěchu rukojetí svého biče, dokud se do služby nepřihlásil noční důstojník. Brzy poté, co vyhlásil odpočinek, celá dolní paluba upadla do hlubokého spánku.

Nallga udržovala kurs sníženou rychlostí, poháněna horními vesly. O půlnoci se měly role vyměnit. Dolní otroci se chopí vesel a otroci nahoře budou spát až do svítání. Vítr vytrvale vál do pravého boku lodi a jediná, čtvercová plachta galéry se vzdouvala proti obloze poseté tropickými souhvězdími. Mhurgajská flotila mířila v zimě na jih, aby se vyhnula chladným, bouřlivým vodám domovských šířek. Kapitán předpokládal, že moře zůstane klidné a obloha jasná, a odebral se do kajuty, takže na palubě zůstal z důstojníků vzhůru pouze kormidelník. Voda pod lodním kýlem světélkovala a šum vln na zádi zvýrazňoval onen vzácný okamžik míru mezi křehkým dřevem a houžvemi na jedné a nemilosrdným oceánem na druhé straně.

„Bhaka! Vysunout vesla! Zpětný záběr!“ Zvolání proťalo noc jako bojový pokřik. Podle řízného, panovačného hlasu patřilo nepochybně loďmistrovi.

Dolní vesla se s rachocením vysunula ven. Jejich suché listy se vnořily do vody, poháněné svaly surově probuzených otroků. Vyčerpaní otroci na palubě, kteří dosud veslovali vpřed, se v nastalém zmatku pomalu přizpůsobovali změně.

Následkem protichůdných záběrů vesel se Nallga povážlivě naklonila. Námořníci byli vrženi proti pažení a zábradlí lodi jako loutky. Plachta se obrátila s prudkým plesknutím, které ji odtrhlo od stěžně. Uvolněné plátno se třepotalo ve vzduchu a vesla, vržená stranou vzdutou vlnou, se navzájem zkřížila. Bukové dřevo, zatížené olovem, pochroumalo žebra několika veslařů a z lavic se ozývaly bolestné výkřiky a sténání.

„Zasunout vesla! Kormidlo na levobok!“

Kapitán Nallgy, dosud nahý, tak jak opustil své lůžko, s dupotem seběhl po schůdcích a držel se za krvácející rameno. Tvář měl fialovou vztekem.

„Přived mi loďmistra!“ zařval na nejbližšího námořníka. Když se galéra začala otáčet po větru, pohlédl na kormidelníka a překřičel pleskot uvolněné plachty, zmítané větrem. „U Zhairdovy nejčernější díry, proč ten blázen provedl takovou hloupost?“

Kormidelník mlčel. Nallga se jemně kolébala na vlnách s přídí natočenou po větru. Bolestné úpění z lavic připomnělo kapitánovi jeho povinnosti. Rychle vydal potřebné rozkazy. Ruce námořníků vylétly do výše, aby zkrotily plachtu a zjistily stupeň poškození. Felčar, doprovázený po zuby ozbrojeným dozorcem, procházel mezi lavicemi pro otroky a ošetřoval zraněné. Zabralo mu to většinu noci.

Loďmistr strávil nepříjemnou chvilku v kapitánově kajutě. Trval na tom, že když se ozval výkřik, který narušil plavbu Nallgy, spal ve své síti, ale přestože opakovaně popíral svou vinu, kapitán mu nevěřil.

„Chováš se jako hlupák.“ Kapitán pohněvaně zamával rukou. „Žádná posádka si neváží důstojníka, který provádí takové bláznivé kousky. Pro příští hlídku tě zprošťuji služby. Odpočinek ti snad vrátí rozum. U Zhairdových pekel, hleď, ať se tak stane. Tato loď si nemůže dovolit další tvoje chyby.“

Nallga pokračovala v plavbě až do rozbřesku. Posádka opravovala plachtu pomocí nožů a jehel. Některé lavice zely prázdnotou, protože jejich veslaři utrpěli zranění. Sedm vesel prasklo a muselo být nahrazeno jinými. Zlomené konce byly uloženy za schůdky do podpalubí, neboť jejich olovem vyplněné tyče bylo ještě možno využít. Galéra se postupně dávala do pořádku, ale mezi posádkou se šeptalo, že loďmistr zešílel, a všemožné úvahy co chvíli odváděly námořníky od práce.

Haldeth se přizpůsobil tempu veslování a pokradmu sledoval nehybnou tvář svého souseda. Povel ke zpětnému záběru ho vytrhl z hlubokého spánku. Navyklým pohybem, zakořeněným roky poslušnosti, vysunul veslo napůl ven, než mu soused sevřel zápěstí.

„Počkej.“ Korendir zvedl veslo a list se jakoby náhodou pouze otřel o hladinu. Zpětný záběr dolních vesel v následující vteřině způsobil, že vesla obou palub se do sebe zaklesla s katastrofálními důsledky. Haldeth ihned vycítil, že loďmistr žádný povel nevydal. Hlas a slova, pronesená s ďábelskou dovedností, patřily muži, jehož by nikoho nenapadlo podezírat. Dardžir podle mínění Mhurgajců neuměl mluvit a sotva by dokázal napodobit povely svých pánů. Haldeth sledoval list vesla, vynořující se z vody. Pokud by někdo chtěl loďmistra znevážit, pomyslel si ponuře, nemohl by to navléknout lépe. Až na to, že Korendir svým svéhlavým výstupem zavinil smrt dvou otroků, kterým tyče vesel prorazily plíce. Šest dalších utrpělo četné zlomeniny žeber a jejich bolestné úpění znělo podpalubím celý den.

„Mrtví už netrpí,“ šeptl Korendir Haldethovi, který zarytě mlčel. „A zlomené kosti jsou přijatelnou cenou za svobodu.“

V jeho slovech zněla jistá povýšenost, která nepřipouštěla námitek. Haldeth se mu ani nepokoušel odporovat. Buď byl Korendir šílenec se sklony k ukrutnostem, nebo velmi dobře věděl, co dělá. Naznačil, že má v úmyslu osvobodit všechny otroky Nallgy. Haldeth ponořil veslo do vln s trpkým vztekem. Pravděpodobnější bylo, že kvůli jeho sousedovi všichni okusí chladnou čepel mhurgajského nože.

Pozdě odpoledne vplula Nallga do malého přístavu na ostrově Kahille. Mhurgajské lodi tu často kotvily, protože z horských svahů ostrůvku stékaly hojné prameny stříbřitě čisté vody. Mnohá jižní souostroví byla závislá na dešťové vodě, která se zachytává do nádrží, a obchodníci tam vyhnali ceny nehorázně vysoko. Kahillánci však byli příliš hloupí, aby žádali poplatek, a voda zdarma učinila z jejich přístavu oblíbenou zastávku.

Nallga kotvila za přehradním útesem a ihned se stala cílem flotily domorodých prodejců ve vydlabaných člunech. Jejich obtěžování vyvážilo klidnější vody přístavu. Sudy se přepravovaly na palubu nesmírně obtížně a kapitán chtěl, aby nakládání proběhlo co nejrychleji. Kahillánci ho nezajímali. Kultura, která neznala kov, nemohla otrokům propašovat žádné zbraně, a každého strážného, jehož ušetřil, mohl zapojit do práce.

V podpalubí se Haldeth oddal lenošení, vděčný za chvíle odpočinku. Hlídku držel jakýsi lodník, kterého neznal. Seděl na lodní lávce a pochutnával si na ovoci. Styku otroků s kupci nijak nebránil. Jednomu ze smělých ubožáků se dokonce podařilo vyžebrat trs ovoce, ale lodník byl příliš zaměstnán jídlem, než aby zasáhl.

Korendir se opíral o veslo s hlavou položenou na předloktí. Oko, obrácené k podpalubí, měl zavřené, jako by spal. Haldeth však věděl, že nespí. K boku galéry přirazil jeden z kahillánských vydlabaných člunů. Kupci, kteří v něm pluli, seděli s tvářemi obrácenými vzhůru a sledovali Korendira, jenž předstíral, že se snaží chytit veš ve vousech. Haldeth si toho povšiml, když se mimoděk protáhl. Účel tohoto představení mu unikal, dokud mu nedošlo, že kahillánští muži jsou hladce oholeni. Na národ, který neznal nůž ani ocel, to bylo přinejmenším podivné.

Korendir si toho zřejmě rovněž povšiml. Celé představení zakončil zuřivým škrábáním, jež vyvolalo potlesk jeho diváků. Muži ve vydlabaném člunu odrazili od lodi. Vesele rozprávěli a smáli se, jako by si právě sdělovali něco velmi směšného, a potom vytáhli pádla a vnořili je do vln. Když kánoe zmizela z dohledu na opačné straně Nallgy, Korendir zavřel oči a začal skutečně dřímat. Haldeth následoval jeho příkladu.

„Badža!“ zavolal usměvavý domorodec, napodobuje mhurgajský budíček.

Haldeth otevřel oči a spatřil, že Korendir zvedá hlavu a opatrně vyhlíží ven otvorem pro vesla. Kahillánec balancoval na špičkách ve svém vydlabaném člunu. Nad hlavou držel pádlo, na jehož konci visela malá dřevěná skříňka. Korendir protáhl ramena otvorem pro vesla, aby na ni dosáhl. Rozvázat uzly na kymácejícím se listu pádla mu trvalo neskutečně dlouho.

Haldeth neklidně pohlédl na hlídkujícího lodníka a zjistil, že otrok, který se naklání skrz otvor pro vesla ven, neunikl jeho pozornosti. Muž vyplivl na podlahu několik slupek a varovně vykřikl hrdelním hlasem. Korendir si ho nevšímal. Hlídkující se zachmuřil, povstal a vytáhl bič.

Haldeth kopl svého souseda do kotníku, aby ho varoval. Ale protože Korendir byl s posledním uzlem téměř hotov, nechtěl se své kořisti vzdát. Provaz se uvolnil právě v okamžiku, kdy lodník přešel až k jejich lavici s bičem v ruce. Korendir se snažil co nejrychleji vtáhnout ramena dovnitř, ale lodník byl rychlejší. Dva metry pletené kůže se zaryly do Korendirova svalnatého těla.

Korendir sebou trhl a odřel si o otvor pro vesla kůži na zátylku. Tiše a vzdorně se napřímil. Oběma rukama sevřel veslo a probodl lodníka pohledem svých šedých očí. Svou drzostí si vysloužil úder rukojetí biče do tváře, až se zakymácel.

„Tohle už nedělej,“ křikl lodník. Avšak při pohledu do chladných otrokových očí znejistěl. Otřel si pot z horního rtu a odkráčel zpět na své místo.

Jakmile se k nim lodník obrátil zády, uchopil Haldeth svého přítele za rameno a zašeptal: „Bylo to nezbytné?“

Korendir odhalil pod rukou roh malé dřevěné skříňky. V ní se jistě nacházelo kahillánské holicí náčiní, a jelikož krátký projev vzdoru odvrátil lodníkovu pozornost, Korendir považoval cenu za přiměřenou. Mrkl pohmožděným okem a vsunul svou kořist pod bederní roušku. Potom znovu objal veslo, a nedbaje much, které se slétaly na jeho otevřenou ránu, ihned usnul.

* * *

Teprve v noci si Korendir prohlédl svou kořist. Když otvíral skříňku, Haldeth natáhl krk, aby mu viděl přes rameno. To, co spatřil, pro něho znamenalo zklamání. Ve slabém světle, jež pronikalo dovnitř otvorem pro vesla, Haldeth zjistil, že Kahillánci si holí vousy nabroušenými úlomky lastur, které byly uloženy ve vrstvě dehtu, aby se nepoškodily jejich křehké hrany. Přihrádka na jedné straně obsahovala častokrát používaný brousek.

„U Netha,“ zaklel Haldeth. Znechucení otupilo jeho obvyklou ostražitost. „Ty věci nejsou k ničemu.“

Korendir zvedl hlavu. „Jsou přesně takové, jak jsem čekal,“ řekl mírně.

Ale Haldeth byl příliš podrážděný, než aby žádal vysvětlení. Rozzloben sám na sebe, že vůbec v něco doufal, se schoulil u vesla a očekával svítání.

* * *

Potupený loďmistr se vrátil do služby následujícího dne. Čelisti měl sevřené, a když propustil dozírajícího lodníka, procházel se po lávce ještě hrozivěji než předtím. Haldeth z těch neklamných známek vyčetl, podobně jako rybář dovede odhadnout počasí, že muž co chvíli vybuchne. Žádný z otroků nepotřeboval pohled na Korendirova rozbitá záda, aby si připomněl, jak rychle dokáže udeřit mhurgajský bič. Veslaři v podpalubí plnili všechny rozkazy, jako by seděli na vaječných skořápkách.

Nallga obeplula přehradní útes krátce po rozbřesku. Poháněna oběma řadami vesel, prodírala se nyní vlnami za silného proti větru, který zaléval veslaře na přídi sprškami vody.

Haldeth byl na nárazy těžkých vln do trupu lodi zvyklý, a tak se při veslování pohroužil do chmurných myšlenek. Korendirova výměna s kahillánskými domorodci byla značně neuvážená a Haldeth měl velké obavy, protože najisto věděl, že loďmistr holicí náčiní objeví. Broušené lastury proti mhurgajské oceli nic nezmohou. Korendir byl blázen, když na ně spoléhal.

Asi hodinu poté, co obepluli přehradní útes, Haldeth pocítil na chodidlech chladnou vodu. Pohlédl pod sebe a ihned ho napadlo, že v lodi je trhlina. Nallga byla stavěná s překládaným bedněním a jednotlivá prkna byla spojená dehtovými provazy, provlečenými mezi žebrovím. Jeden z provazů povolil a dovnitř se mezi prkny v podlaze s každým pohybem trupu hrnula voda.

Haldeth zaklel. To byla bezpochyby Korendirova práce. Provaz byl předtím zcela neporušený. Haldeth si vzpomněl na zlostného loďmistra, o jehož způsobilosti pochybovala celá posádka, a pomyslel si, že poškození trupu nemohlo přijít v horší chvíli.

Neměl však na vybranou. Kdyby trhlinu v lodi neohlásil, čekal by ho mnohem krutější trest než bičování. Zdráhavě zvedl hlavu a zavolal na loďmistra.

„Zhairdova pekla,“ vyštěkl loďmistr. „Jak se to stalo?“ Mrzutě a netrpělivě zazvonil na mosazný zvonec, aby přivolal lodního dozorce, protože mhurgajští námořníci se nikdy neodvažovali vkročit mezi otroky bez ozbrojeného doprovodu, který by jim chránil záda.

Loďmistr přešel po lávce k Haldethově lavici. I z místa, kde stál, viděl, že mezi prkny podlahy proudí do lodi voda. Věc nebyla vážná, a při jeho špatné náladě ho nařízení, že musí vyčkat, až přijde pomoc, pořádně hnětla. Jakmile se na schůdcích objevila dozorcova mohutná, po zuby ozbrojená postava, nařídil loďmistr, aby veslaři drželi tempo. Potom sestoupil mezi lavice.

Haldeth pustil veslo a udělal důstojníkovi místo. Korendir, který nyní obsluhoval veslo sám, vyhlížel otvorem na moře, jako by ani nevnímal, že důstojník přišel prověřit rozsah škod.

Loďmistr utrousil jakousi urážku a krátkým gestem Dardžirovi naznačil, aby odsunul nohy. Korendir beze spěchu uposlechl. Upřel na loďmistra své šedé oči a předstíral, že přehlédl zpěněnou vlnu, která se zdvihla pod vytaženým listem vesla. Prudké plesknutí mu vyrazilo žerď z ruky. Zdvižený konec se obloukem zhoupl a udeřil loďmistra do spánku.

Haldeth zděšeně vykřikl, když těžké bukové dřevo, zatížené olovem, zasáhlo loďmistrovu lebku. Důstojník se svalil jako podťatý. Jeho zbraně při pádu zarachotily o dřevěnou veslařskou lavici, žebroví a podlahu. Korendir pohybem ruky zachytil veslo a rychle se sehnul k důstojníkovu tělu.

Haldeth se mimoděk zachvěl. Muž, který strávil u vesla čtyři roky, by nikdy takovou vlnu nepodcenil. Korendir nepochybně jednal úmyslně. Svalnatý, břichatý dozorce byl svědkem celého výjevu a nyní kráčel po lávce k nim. V obou velkých rukou svíral nože.

Haldethovo hrdlo se sevřelo hrůzou, takže nemohl ani vydechnout. Jen boží zásah by ho nyní ušetřil přeříznutí podkolenních šlach, a jelikož Mhurgajce znal, mohl by mluvit o štěstí, kdyby vyvázl tak lacino. Než si vzpomněl na loďmistrův nůž, dozorce ho strhl k sobě. Haldetha dusilo chlupaté zápěstí a na hrdle pocítil chladnou ocel.

„Zpátky!“ přikázal dozorce. Jeho slova však nepatřila Haldethovi.

Korendir se ihned poslušně napřímil. Stáhl ruce, jimiž předtím podpíral loďmistra. Kupodivu v nich nedržel žádnou zbraň. Slaná voda šplíchala mezi prkny podlahy a vynášela vzhůru chuchvalce krve z mužovy rozbité hlavy. Loďmistrovo tělo bylo hrozivě nehybné.

Korendir pokrčil rameny a naschvál zdůraznil, že má prázdné ruce. Dozorce cosi znechuceně zabručel a pomalu uvolnil stisk, jímž svíral Haldethovo tělo.

„Zachoval ses dočista jako Zhairdův hlupák,“ zamumlal polohlasně k bezvědomému loďmistrovi. Potom probodl Korendira nepřátelským pohledem. „Drž to veslo, otroku, a hleď, aby nezpůsobilo další neštěstí.“

Dozorce křikl na palubu, aby poslali lodního felčara. Muž se dostavil v doprovodu dvou lodníků, kteří pod bedlivým zrakem dozorce zvedli loďmistra z podlahy. Felčar ho zběžně prohlédl a prohlásil, že muž je mrtev. Svá slova doprovodil tím, že kývl k Haldethovi a Korendirovi.

„Oba tito otroci by měli být potrestáni.“

Dozorce zkřížil ruce na prsou a odplivl si. „Nemyslím,“ řekl. „Proč se zbavovat dvou párů silných paží? Loďmistr si zavinil smrt vlastní neopatrností. Viděl jsem to. Veslo, které srazilo Alhara, nevedla ničí ruka. Každý blázen, který si myslí, že se může sám jen tak procházet mezi otroky, si zaslouží prorazit lebku.“

„To musí rozhodnout kapitán,“ odsekl felčar. „Pochybuji, že Alharovo zranění byla náhoda.“

Dozorce pokrčil rameny. Natáhl ruku pro felčarovu brašnu a pomohl muži zpět na lávku. Zemřelého loďmistra přišel nahradit jiný člen posádky, zatímco dozorce i felčar se vrátili na palubu.

* * *

Kapitána vyrušila novina o Alharově nehodě při snídani. Dozorcův popis události vyslechl mlčky, ale když felčar naléhal, aby otroci byli mučeni, došla veliteli Nallgy trpělivost.

„U Zhairdových pekel, jsem rád, že jsem se toho neschopného loďmistra zbavil!“

Felčar svraštil obočí. „O důstojníkovi, který byl ve službě zavražděn, by se nemělo mluvit tak potupným způsobem.“

Kapitánova tvář zbělela. „Alharových zbraní se nikdo nedotkl,“ zdůraznil hrozivě. „Otroci, kteří zabijí, mají obvykle dost odvahy se bránit. Nemáme dostatek veslařů, abychom si mohli dovolit marnit čas podřezáváním ovcí.“

Kapitán si změřil felčara pohledem, který nepřipouštěl dalších námitek.

„Zmiz odtud,“ dodal. „Rychle, než si to rozmyslím a nechám tě pověsit za nohy na ráhno.“

Felčar vycouval ze dveří a ve spěchu zapomněl na svou brašnu. Kapitán ji vykopl ven z kajuty s takovou silou, až se lahvičky uvnitř rozbily. Aniž by se omluvil, obrátil se k dozorci.

„Vytáhněte to veslo a tesař ať se hned pustí do práce na té trhlině. Otroky zatím zamkni ve skladišti a už mě s tou záležitostí neobtěžuj.“

* * *

Haldeth, uvězněn v přítmí skladiště, se zachvěl chladem. Po celém těle cítil lepkavý pot. Lodní přepážkou za jeho zády pronikalo temné dunění, způsobené záběry horních vesel. Dýchal vzduch nasycený plesnivým pachem vlhkého plátna. Nové místo neskýtalo žádnou výhodu. Byl připoután těžkým řetězem ke kruhu, zasazenému v bednění. Za schůdky do podpalubí navíc stála hlídka. Muž na stráži zcela jistě nezačne dřímat, protože všichni lodníci až po nosiče vody trpěli kapitánovou špatnou náladou. Haldetha sužovaly obavy, protože věděl, že vina ulpěla na otrocích, jejichž veslo způsobilo Alharovu smrt.

Korendir, jako by vytušil myšlenky svého společníka, zašeptal z přítmí: „Nikdy jsem nesliboval, že nám nehrozí nebezpečí.“

Haldethem zalomcoval hněv. „Přinesl jsi nám jenom neštěstí. Viděl jsi sám, co se stane těm, kdo se znelíbí Mhurgajcům. Za jak dlouho tě asi zlomí, když tě budou do krve bít, sotva se pohneš, abys odehnal mouchu?“

„Mlč!“ odsekl Korendir. „Nikdy nejednám bez rozmyslu.“

Haldeth pocítil, že ho Korendir uchopil za zápěstí a vsunul mu do dlaně cosi teplého. Pozvedl tu věc k slabému proužku denního světla, který pronikal bedněním. Podle výrazné borové vůně ihned poznal, o co se jedná. Korendir mu podal kus pryskyřice z kahillánské skříňky. Hluboko v ní byl otisk klíče od okovů na nohy, který Korendir nepochybně pořídil během chvilkového zmatku poté, co veslo zasáhlo loďmistra do hlavy.

Haldeth vrátil předmět Korendirovi a uklidnil se natolik, že mohl přemýšlet. Mezi záběry vesel tu a tam zaslechl tiché škrábání lastury o brousek. I ve tmě cítil, že se Korendir usmívá.

„Vyrobím ti také jeden,“ řekl Korendir tiše. „Dřevěný, ale to postačí, protože dozorce laskavě namazal zámky.“

Haldeth potlačil bláznivé nutkání se hlasitě rozesmát. Okovy na nohy bývají obvykle pokryté rzí a dozorce málem zlomil svůj klíč, když je odemykal, aby je mohl odvést do skladiště. V zuřivém záchvatu horlivosti poručil lodníkovi, aby namazal zámky olejem, a osobně dohlédl, aby byla požadovaná práce poctivě odvedena. Zámky nyní pracovaly téměř hladce. Haldeth tehdy poprvé uvěřil, že útěk je možný.

Dotkl se paže svého společníka. „Pomohu ti. Budu brousit a ty vyřezávej.“

Korendir mu podal brousek a dvě tupé lastury a potom se dal znovu do práce. Tesař opraví trup nejvýš za hodinu a druhý klíč musel být hotov dříve, než se pro ně vrátí dozorce, aby je odvedl zpátky k veslu.

Kapitola druhá

SOUTHENGARD

Sotva za hodinu poté vyzkoušel Korendir výtvory na jejich okovech. Jeho vlastní se odemkla s uspokojivým klapnutím, ale Haldethovy okovy odolaly kahillánskému dřevu a klíč se v zámku ulomil.

„U Netha,“ zamumlal Korendir. V jeho hlase zaznělo ryzí zklamání.

Haldetha polilo horko a po páteři mu stékaly krůpěje potu. Kdyby je našli s jedněmi okovy odemknutými a druhými plnými třísek, před trestem mhurgajských pánů by je spasil snad jen zázrak.

Ale Korendir neztrácel čas úvahami nad možnými následky. „Nic mě nezastaví,“ zašeptal. Rychlým, divokým pohybem utrhl kus pryskyřice a použil lepkavou hmotu k tomu, aby zalepil své okovy.

„Dobře mě poslouchej,“ nabádal Haldetha. „Dokud nedojdeme k lavici, Mhurgajci nepoznají, že jsme chtěli zámky otevřít. Buď ve střehu a nech mě jednat.“

Haldeth, posílen rozhodným okamžikem, opanoval své rozechvělé smysly. Neměl jinou možnost než hrát svou hru až do konce. S úlevou, že ho už nečekají žádná překvapení, si v duchu představil, jak budou věznitelé postupovat, až je povedou zpět do podpalubí, a doufal, že se najde příležitost, jíž bude možné využít.

Haldeth viděl vězně, které odváděli k potrestání, dost často, aby uhádl, co tomu předchází. Mhurgajci sejmou jejich řetězy z kruhů v bednění a připoutají je k opasku nového loďmistra, jenž nahradí Alhara. Haldeth s Korendirem potom přejdou po celé lávce na palubě, následováni loďmistrem a dozorcem. Protože Mhurgajci vždy lpěli na svých zvycích, Haldeth předpokládal, že dozorce je u schůdků předejde, protože žádný důstojník se nikdy neodvážil sestupovat do podpalubí obrácen zády k otrokovi.

„Schůdky do podpalubí,“ zamumlal tiše Haldeth. Protože bude Korendir na okamžik nehlídán, mohl by srazit dozorce dolů. A v podpalubí za schůdky leželo sedm zlomených vesel, zbraní, jež mohli pozvednout proti překvapeným Mhurgajcům.

„Snad,“ připustil Korendir. „Ale pokud se dříve naskytne lepší příležitost, nebudu čekat.“

* * *

Světlo pronikající mezi spárami bednění zčervenalo a pomalu šedlo. Venku se stmívalo. Zdálo se, že Mhurgajci nijak nespěchají s vyzvednutím otroků, kteří měli na svědomí Alharovu smrt. Táhlé zadunění horních vesel bylo předzvěstí večerního jídla a nástupu noční hlídky. Ve skladišti se rozhostilo tíživé ticho, přerušované pravidelnými záběry dolních vesel, jež poháněly Nallgu vpřed. Dokonce i rozhovor vedený šeptem by nyní mohl někdo zaslechnout. Haldeth sevřel svá předloktí vlhkými prsty. Cítil, že pokud bude muset čekat ještě dlouho, neudrží se a vykřikne. Napjatě pohlédl na svého společníka.

Korendir ležel pohodlně natažen a opíral si hlavu o roli plátna. Zdálo se, že spí. Haldeth se pokusil ovládnout svou netrpělivost. Odpočinek na palubě znamenal, že veslaři v podpalubí dostali večeři bez nich. O několik minut později se dveře skladiště otevřely a v nich stanul dozorce a loďmistr. Oba byli po zuby ozbrojeni. Dozorce vstoupil rychle dovnitř. Se zabručením se sklonil a odvázal řetěz od kruhu v bednění.

„Jdeme,“ utrhl se na ně. „A rychle, pokud nechcete jít spát s prázdným žaludkem.“

Korendir okamžitě vyskočil. Sebemenší trhnutí řetězem mohlo rozlepit pryskyřici a předčasně odhalit, že jeho okovy nejsou uzamčeny.

Dozorce ohrnul své masité rty. „Myslím, že tenhle ubožák si nenechá večeři ujít.“ Připoutal řetěz ke kruhu na loďmistrově opasku a ústa se mu roztáhla do širokého úsměvu. „Ať jde tedy první. Vsadíme se, jestli bude polykat dost rychle, aby to stihl do směny vesel.“

Haldeth si otřel zpocené dlaně o bederní roušku a předstíral lhostejnost. Dozorce odvázal z kruhu v bednění jeho řetěz, prudce ho přitáhl k sobě a připoutal si jeho konec ke svému opasku. Haldeth se zapotácel a u schůdků se srazil s loďmistrem, který mu oplatil nadávkou a kopnutím. Haldeth klesl na kolena, ale než padl docela, podařilo se mu zachytit rámu dveří. Pomalu vyšel ze skladiště rozhodnut pomstít se. Očima dychtivě sledoval loďmistrova záda a napjatě poslouchal dupot dozorce, který mu kráčel v patách.

Haldeth s Korendirem, uvězněni mezi dvěma Mhurgajci, vykročili po palubní lávce. Řady otroků po obou stranách se skláněly nad dlouhými vesly. Tu a tam se některému z veslařů při pohledu na nenáviděného dozorce zablýsklo v očích. Většina z nich však němě zírala před sebe a neprojevovala žádné hnutí mysli. Když Haldeth společně se svým druhem došli ke schůdkům do podpalubí, přetáhl ho loďmistr horní paluby bičem a před Korendirem si uplivl. Korendir však nevzrušeně položil chodidlo přímo na plivanec a zůstal stát v tupé podřízenosti, zatímco mhurgajští páni si vyměnili pořadí, aby mohli sestoupit dolů.

Haldetha z Korendirova nelidského jednání zamrazilo. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Mohutný dozorce prošel kolem něho a začal sestupovat ze schůdků. Korendir ho následoval. Jeho dlaně zanechaly vlhké otisky na první příčli. Nebýt tohoto okamžiku, Haldeth by si pomyslel, že onen muž se zrodil bez nervů a citů, které by byl schopen projevit. Kolena se mu zachvěla.

Loďmistr si toho zřejmě nevšiml. Obtížen řetězy, nemotorně se sehnul s hlavou obrácenou vzhůru, aby měl Haldetha na očích. „Jestli mi šlápneš na prsty, budeš cedit krev.“

S tichou přísahou, že zlomí mužovy klouby, položil Haldeth nohu na první příčel. V tom okamžiku vykopl Korendir patou vzhůru a zasáhl dozorce do brady. Muž se zapotácel a s překvapeným výkřikem se zřítil dolů. Loďmistr se na schůdcích prudce otočil a zuřivě se po Korendirovi ohnal. Pryskyřice, spojující Korendirova pouta, se ihned rozlepila. Korendir seskočil ze žebříku nohama napřed a dopadl jako kámen na dozorcova prsa. Praskot kostí doprovodil strašlivý výkřik.

Loďmistr sebou zděšeně trhl. Než stačil sáhnout po zbrani, Haldeth mu přišlápl klouby k příčli. Důstojník bezmocně vykřikl. Korendir sevřel v dlaních okov, který nyní visel prázdný u důstojníkova opasku. Haldeth vyskočil, zachytil petlici a uzavřel padací dvířka do podpalubí právě v okamžiku, kdy Korendir vší silou trhl řetězem.

Loďmistr s pohmožděnými prsty se pustil příčle a s řevem se zřítil ze schůdků. Strážný v podpalubí se mu rozběhl po lávce na pomoc. Neodvažoval se vrhnout svůj nůž, aby nezasáhl svého představeného. Jeho obavy byly zbytečné. Haldeth skočil z žebříku dolů přímo na loďmistrovu lebku. Potom se sklonil k chvějícímu se tělu umírajícího a vytrhl z jeho opasku klíče ke svobodě a zbraně.

Korendir se napřímil nad mrtvolou dozorce. V rukou, zakrvácených až po zápěstí, svíral meč a nůž. Odrazil výpad strážného a proklál mu hruď. Potom strhl z jeho opasku svazek klíčů a zachřestil jím nad hlavami překvapených otroků.

„Všichni jste ztraceni,“ vykřikl. „Kdo z vás hodlá bojovat?“

Jeho proslov přerušilo zapraskání, které přicházelo shora. Poklop do podpalubí se otevřel a palubní loďmistr skočil dolů s bojovým mhurgajským pokřikem. Haldeth, který se mezitím zbavil pout, kolem sebe mával těžkým veslem jako sochorem a důstojník se brzy zhroutil bezvládně na zem.

Veslaři to přivítali s radostným pokřikem. Několik rukou vylétlo vzhůru. Korendir hodil mužům klíče. Haldeth spěšně vystoupil po schůdcích nahoru a uzavřel poklop. Přitiskl se zády k bednění a držel poklop vlastní vahou, zatímco otroci se horečně zbavovali želez. Nad hlavami se ozýval dusot nohou, doprovázený úsečnými rozkazy. Nallga se neklidně houpala na vlnách. Nikdo už nedbal na pravidelné záběry jejích vesel.

Muži se zvedali ze svých lavic a připojovali se ke vzbouřencům pod schůdky. Brzy si rozebrali všechny zbraně, které měli padlí u sebe. Ti, na něž se nedostalo, se chopili žerdí vesel. Bouřící tlupa čekala, až se nějaký Mhurgajec odváží slézt ze schůdků. Haldethova síla zanedlouho také podlehla páčidlu, jež použili námořníci na palubě.

Kovář pustil poklop a skočil dolů. Tucet rukou ho zachytil a odstrčil stranou. Muži, zaslepeni nenávistí, jež v nich doutnala po celá léta strávená na mhurgajských galejích, se vrhli ke schůdkům a tlačili se nahoru k poklopu. Jejich útok zastavili mhurgajští kopiníci. Otroci, kteří přežili, obklopili své umírající druhy a vykřikovali hněvivé hrozby. Jiní hledali delší vesla, jimiž by mohli zasáhnout kopiníky, kteří by se odvážili třeba jen nahlédnout do podpalubí.

„To nikam nevede,“ pošeptal Korendir Haldethovi do ucha. „Musíme to skončit rychle. Vezmi šest zdatných mužů a pojď se mnou.“

Kovář ho uposlechl bez jakýchkoli otázek. Rychle vybral potřebné muže a odvedl je na lávku doprostřed lodi, kde čekal Korendir s druhou skupinou.

„Vylezte ven otvory pro vesla,“ vybídl je Korendir, „a pak po trupu nahoru. Když obsadíme palubu, Nallga je naše.“

Muži se nedali dvakrát pobízet. Přeběhli po opuštěných lavicích. Svazek s klíči dosud koloval mezi otroky na zádi. V okamžiku, kdy muži prolézali otvorem pro vesla, se každý z nich vystavoval nebezpečí, ale protože schůdky se zdály být hlavním ohniskem vzpoury, žádný z námořníků nepomyslel na to, že by měl hlídat hrazení. Kapitán, kormidelník a tři námořníci padli na palubě po krátkém krvavém boji. Otroci, ozbrojeni jejich zbraněmi, žraloci harpunou a několika tesáky, rozhodli souboj o poklop do podpalubí s lítou pomstychtivostí. Jediný Mhurgajec nezůstal naživu.

Haldeth strhl ze stěžně šarlatového mhurgajského mloka a zahodil znak přes hrazení. Smál se jako opilý a prohlásil Nallgu svobodnou lodí. Klíče zabitých námořníků rychle kolovaly mezi otroky a horní paluba se brzy zaplnila muži, radujícími se ze znovu nabyté svobody. Někteří hledali zlato v kapitánových truhlicích a potom otevřeli skladiště a za velkého jásotu je vyrabovali. Paluba byla zanedlouho poseta prázdnými síťovými pytli od ovoce a jídla. Haldeth nabral ze sudu s pivem dvě plné holby a hledal ve zmatku Korendira. Nikde ho však neviděl.

Obavy zchladily jeho nadšení. Osud by si zlomyslně zahrál, kdyby se ukázalo, že Korendir byl mezi hrstkou padlých. Haldeth se prodíral vpřed. Odpovědí na dotazy po Dardžirovi mu byly jen prázdné pohledy. Kováře se zmocnila úzkost. Vtiskl obě holby do rukou jednomu z překvapených mužů a vydal se pátrat mimo rozradostněný dav živých.

Soumrak se už dávno změnil v noc. Nad ráhny plachtoví visely nehybné hvězdy, chladné v oranžovém svitu luceren. Haldeth, přemožen vzrůstající beznadějí, téměř přehlédl stín, sklánějící se nad uvazovacím lanem, jež upevňovalo šalupu Nallgy k výložníkům.

Tíseň z něho spadla jako kámen. „Co to, u všemocného Netha, děláš?“ zavrčel hněvivě. „Jsme svobodní muži. Není to důvod k oslavě?“

Korendir se zarazil. Vítr si pohrával se záhyby důstojnického pláště, který si přehodil přes ramena. „Svobodní?“ procedil skrz zuby. „Jak dlouho to bude trvat, ve vodách, kde se nachází celá mhurgajská flotila?“

Haldeth se posadil na hrazení. „Muži mluví o plavbě na sever.“

Korendir ho přerušil. „A také o plavbě na jih.“

Jeho hlas zněl ledově. „Když poplujeme na jih, stihne nás pomsta Mhurgajců. Když poplujeme na sever, zimní bouře nás zničí ještě dříve, pokud někdo nepřiměje tuto posádku, aby utěsnila otvory pro vesla. Při první vichřici se nám vlny převalí přes palubu a ten kousek plachty nám nepomůže.“

„A co tedy, pro všechno na Aerithu, navrhuješ?“ Haldeth sevřel pěsti položené na stehnech a znepokojeně si uvědomil, že jeho společník má pravdu.

Korendir pokrčil rameny. „Nehodlám si pokazit vyhlídky vyčkáváním, jestli se ta horda opilých kumpánů dokáže na něčem shodnout.“ Pokynul hlavou k šalupě. „Jsou v ní zásoby. Popluji k pobřeží Southengardu.“

Haldeth na něho zíral s otevřenými ústy. „A co pak?“

V temné tropické noci nebylo Korendirovi vidět do tváře. Sáhl k opasku a vyňal pár rubínů, jež vyloupl z očí sochy na přídi Nallgy. „Postavím si tvrz,“ řekl váhavě, „jejíž hradby přinesou smrt každému, kdo se ji pokusí dobýt.“

„To stojí daleko víc, než si můžeš koupit za pár drahokamů,“ poznamenal Haldeth.

Korendir zachřestil kameny v dlani jako kostkami. „Za ty si koupím koně a dobrý meč. Slyšel jsem, že každý, kdo zbaví Torresdyr ničivé mlhy, získá nesmírné bohatství. Snad ho bude dost, abych mohl začít těžit kámen.“

Haldethovi se sevřel žaludek. „To je nemožné! Každý, kdo se o to pokusil, skončil bez náhrobního kamene v královské zahradě. Zbláznil ses?“

Korendir se obrátil k uvazovacímu lanu. „Nemožné věci se nejvíce vyplácejí,“ řekl prostě. „Nečekej, že budu trpělivý.“

Haldeth ovládl náhlé nutkání uchopit toho muže za ramena a zatřást s ním. „Popluješ tedy sám?“

Korendir s prsty na uzlech zaváhal. V hrdle mu zazněl podivný neveselý smích. Hodil jeden z rubínů Haldethovi. „Vezmi si Alharův druhý plášť a nůž. Stejně potřebuji k spuštění téhle skořápky na vodu druhého muže. Celou dobu jsem ti to chtěl říct.“

* * *

Emarrcek, nejjižnější cíp Southengardu, ležel sto padesát legií na sever. Na otevřené lodi to byla strastiplná plavba, dokonce i pro muže uvyklé veslu. První dny svobody však přesto uběhly příjemně. Teplé jižní větry poháněly šalupu vpřed žádaným směrem a nad vlnami tančili hraví delfíni. Haldeth si postupně seškrábal strupy z kotníků, způsobené železnými okovy. Smutně vzpomínal na své dvě dcery a ženu, zavražděné Mhurgajci toho rána, kdy byla zpustošena jeho vesnice.

„Museli nás napadnout kvůli zásobám. Neth ví, že jsme neměli nic, co by se dalo vyplenit. Na člunech, s kterými přistáli, měli sudy na vodu. Byl jsem v kovárně a chystal se kout podkovy, když jsem uslyšel křik a vyběhl jsem ven. Na trhu podřezávali prodavače, kteří bránili své zboží. Lindey byla s děvčaty u studny. Běžel jsem tam jen s železnou tyčí, kterou jsem měl právě v ruce.“ Haldeth, zabrán do ošklivých vzpomínek, si ani nevšiml, že Korendir se k němu obrátil zády a sevřel okraj lodi, až mu klouby zbělely. Napjatá ramena měla jen máloco společného s udržováním rovnováhy na kymácejícím se člunu.

Haldeth sklonil hlavu a přitiskl si prsty ke spánkům. „Víš,“ řekl hořce, „nestačily ani vykřiknout. Mhurgajci s vraždícími meči byli rychlejší. Nejprve Lindey a potom děvčatům, všem třem usekli hlavu, než stačily vůbec vzhlédnout. Jen proto, že jim náhodou přišly do cesty. Byl jsem za křovím, mohl jsem zasáhnout, ale, u Netha! I kdybych jednu vraždící bestii složil, pět dalších by mě hned proklálo svými meči.“ Haldeth se na chvilku odmlčel a zhluboka vzdychl. „Nikdy nezapomenu na tu krev ve vědrech na vodu. Když mi nasadili řetězy, byl jsem tak ochromený hrůzou, že jsem se ani nebránil.“

Haldeth se roztřásl a pak, jako by závěrečné pokrčení ramen mělo sílu odhodit dávný děs, věcně dodal: „Nemohl jsem zachránit svou rodinu. Kdo se bránil, toho zabili. Ale každý den se probouzím s myšlenkou, proč jsem vlastně přežil. Nemám žádný domov, kam bych se vrátil. Lidé, které jsem měl rád, jsou mrtví.“ Zvedl zrak a pátravě pohlédl na Korendira. „A co ty?“

Odpověď nepřišla. Postava opřená o okraj člunu zůstávala nehybná. Pouze černý kabát vlál v póry věch větru.

Tísněn osamělostí a potřebou podělit se s někým o prožité utrpení, zeptal se Haldeth přímo: „Unikl vraždění někdo, koho jsi miloval?“

To přimělo Korendira, aby se obrátil. V jeho tváři nebylo znát žádné pohnutí. Oči, jimiž zneklidňoval své bývalé mhurgajské pány, upřel na dlouhé minuty na Haldetha. Hleděl na něho chladně, jako by kovář byl pouhým cizincem, zatímco ruka svírající jediný nůž na člunu se mohla v jediném okamžiku uchýlit k násilí. Při čerstvé vzpomínce na nemilosrdné zabíjení, jež postihlo posádku Nallgy, Haldeth raději cosi zamumlal na svou omluvu. Od té doby v přítomnosti svého společníka vždy jednal a mluvil obezřetně. Přesto však vztah mezi nimi zůstával napjatý. Korendir se zatvrzele zdržoval jakýchkoli projevů vlídnosti. Zvuky a náhlé poryvy větru ho zvedaly na nohy a nutily být ve střehu proti hrozbám, jež vnímal jen on sám.

Postupně se ochladilo a nebe se hrozivě zatáhlo. Oba muži střídavě stáli u kormidla a spali. Pokud jim však zimní oceán poskytl chvilky nečinnosti, člun byl příliš malý, než aby se mohli jeden druhému vyhnout. Korendir se uzavřel do sebe. Během jídla a hodin volna zachovával zasmušilou osamělost a mluvil, jen pokud to bylo nezbytně nutné.

O čtrnáct dní později se vítr změnil v zuřivý severák. Spršky ledu, ostré jako jehly, dopadaly na palubu. Korendir byl nucen opustit severozápadní kurs, pokud neměli oba zmrznout. Haldeth hrozil pěstí k nebi, avšak špatné počasí neustávalo. Malý člun se prodíral vlnami Vnitrozemského oceánu a minul Emarrcek i jižní pobřeží Southengardu.

Vítr neúnavně vyl. Dny byly drsné a noci temné a bídné. Člun, bičován deštěm a poté sněhem, se prodíral proti větru k severním šířkám. Mezi těžkými mraky pronikaly jen ojedinělé sluneční paprsky. Korendirovy vousy zbělely solí a ledovými krystalky a podobaly se prošedivělé bradě jeho druha. Haldeth, zanedbaný jako lovec kožešin, svíral omrzlé klouby mezi koleny a přísahal si, že se už nikdy nepustí na moře.

Člun dosáhl Kardžirského mysu uprostřed zimních plískanic. Plachta byla potrhaná a voda prosakovala každou spárou v člunu. Oba muži byli vyčerpaní a vyhublí na kost. Přistání spíše připomínalo ztroskotání. Neovladatelný člun plný vody, bezmocně zmítaný vlnobitím, narazil pravým bokem na skalisko.

„Pros Netha o smilování,“ vykřikl Haldeth a v podivném veselí, že pevná zem je konečně na dosah, skočil přes okraj člunu do zpěněné vody. Korendir se vrhl na příď. Podařilo se mu zachránit nůž, než se plavidlo obrátilo a odhodilo ho hlavou napřed do moře. Ihned se vynořil nad hladinu a mocnými záběry zamířil ke břehu. Oba uprchlíci z mhurgajského zajetí se dovlekli na souš, promáčení, hladoví a zakrvácení. Země, jež je přivítala, byla pustá. Před nimi se prostíraly jen divoké temné lesy, kam oko dohlédlo.

Korendir stál na písčité pláži a několikrát se zachvěl, zřejmě zaujat vlnami, jež lámaly jejich člun na třísky. „Umíš chytat králíky?“ nadhodil, jako by vedl nezávazný rozhovor v nějaké krčmě.

„Cože?“ Haldeth potřásl svými mokrými vlasy jako pes. Jeho předchozí nadšení jako by zmizelo v prudkých póry věch větru. „Ne.“

Korendirovi se na tváři objevil pokřivený úsměv. „Tak budeš vařit.“

Haldeth se k němu prudce otočil a sevřel ruku v pěst. Korendir se obratně vyhnul jeho ráně a zmizel v křoviscích za písčitými dunami. Haldeth si opožděně uvědomil, že nemají žádný křemen. Králíci, pokud Korendir nějaké chytí, se sotva dali jíst syroví, a jestliže se chtěli trochu zahřát, musel oheň rozdělat třením dřívek.

* * *

O čtyři dny později v přístavním městečku si klenotník odkašlal. Před jeho zraky se zatřpytily dva dobře vybroušené kameny, zářící jako krev proti bílému plátnu, rozprostřenému na jeho pultě.

„Rubíny, říkáte?“ S nesouhlasným povzdychnutím se napřímil. „‚Drahokamy‘, které jste přinesli, jsou pouhé sklo. Obyčejné broušené sklo.“ Zamrkal krátkozrakýma očima a poprvé pohlédl do tváří svých zákazníků.

Oba trhani, oblečení do špinavých, páchnoucích hadrů, si vyměnili dlouhý pohled. Byli sice hladoví jako žebráci, nicméně statní a rozložití. Kůži měli popraskanou od soli a větru. Klenotník se raději nezajímal, jaké okolnosti je přivály do jeho obchodu. Pocítil obavy, že by si jeho slova mohli vyložit zle, a toužebně si přál, aby ti cizinci zase odešli.

„Sklo,“ zopakoval. Dotkl se kamenů tlustými prsty. „Jenom sklo. Je mi líto.“

Muži neřekli ani slovo, ale jednali v dokonalé shodě. Prošedivělý obr uchopil klenotníka za zápěstí, zatímco jeho společník s bronzovými vlasy přeskočil pult a sevřel ohromeného kupce zápasnickým chvatem zezadu. Vše proběhlo tak rychle, že si muž ani nepovšiml obnažené oceli. Než se vzpamatoval, pocítil na svém hrdle dýku. Ruka, jež ji svírala, tlačila nemilosrdně hrot vpřed.

„Tvrdíš, že je to sklo,“ promluvil kupci do ucha chladný hlas. Klenotník se otřásl bezmocným vztekem. „Živím se počestně, na rozdíl od tebe, zloději. Vezmi si, co chceš, a jdi. Ať ti krk uvízne v katově oprátce za tvůj zločin.“

Slabý dech polechtal kupcův límec a mrazivá čepel nože se stáhla. Muž s bronzovými vlasy ustoupil a jeho prošedivělý společník uvolnil své sevření. Klenotník rychle vytáhl dýku a obrátil se proti útočníkům. Setkal se s pohledem očí, které byly znepokojivě šedé.

„Kdo jsi?“ tázal se.

„Zloděj ne.“ Barbarův přízvuk zněl kultivovaně, což bylo v podivném rozporu s jeho oblečením a jednáním. Barva jeho vlasů byla u smrtelníků rovněž nevídaná. Zasunul svůj nůž do pochvy s plynulým pohybem kočkovité šelmy. „Mohl bys prodat skleněné kameny?“

Klenotník si mnul pohmožděná zápěstí a vypadal vyděšeně. „Potulní herci někdy potřebují cetky pro svá představení. A samozřejmě děvky z východní čtvrti jich mají celé truhlice. Dám čtyři stříbrňáky. Lepší nabídku nikde nedostanete.“

„Ujednáno,“ prohlásil muž s bronzovými vlasy. Na jeho rtech se neobjevil žádný náznak úsměvu, když ke klenotníkovi napřáhl špinavou dlaň.

Klenotník se otřásl a vtiskl odpočítané mince do mozolnaté dlaně. S úlevou, že ho neokradli, se napřímil a ještě jednou se zachvěl, když podivní zákazníci opustili jeho obchod.

Červená sklíčka tu zůstala a leskla se na bělostném plátně. Podivné, pomyslel si klenotník při pohledu na jejich ornamenty. Zamyšleně je zabalil do kusu tkaniny. Taková sklíčka viděl jen jednou, vsazená do očních důlků sochy na přídi mhurgajské galéry. Zarazil se, s dlaní položenou na své truhlici, ale pak potřásl hlavou. To bylo nemožné. Na celém Aerithu by se nenašel zloděj, který by dokázal něco ukrást Mhurgajcům a zůstat naživu.

* * *

Haldeth se zastavil přímo uprostřed uličky řemeslníků. „Jsi učiněný šílenec!“ Mořský vítr povíval jeho vlasy kolem zrudlých tváří, když rozhorleně pokračoval. „Za dva stříbrné se nedostaneme ani k nejbližšímu rozcestí, a to chceš Torresdyr zbavit mlhy! U Netha! Pověz mi, jak? Ta pouť už stála život nejlépe vyzbrojené rytíře ze všech Jedenácti království Aerithu.“

„Podívej,“ řekl Korendir a nedbalým gestem hodil jeden ze svých stříbrňáků žebrákovi, který se třásl ve škarpě.

Haldeth zavrtěl hlavou. „Raději bych se opil. Pitomec, to jsi. Utečeš Mhurgajcům a nenapadne tě nic lepšího než zase dávat v sázku svůj krk. Torresdyr leží sto šedesát legií odsud, zahorami, nezapomínej na to. Buď rozumný a počkej do jara. Najdu si práci v kovárně. Jestli budeš pořád tak posedlý tou cestou, až se vyčasí, půjdu s tebou.“

„Ne.“ Korendir pohlédl do Haldethových očí s výrazem konečným jako smrt.

Do uličky vjel s rachotem jakýsi kočár. Vozka zaklel a zahrozil bičem dvěma mužům, kteří mu stáli v cestě. Korendir se ani nepohnul.

„Jdi tedy sám!“ vykřikl Haldeth. Netrpělivě se otočil a uskočil před spřežením, které se přehnalo kolem něho. Kola, opatřená železnými loukotěmi, s lomozem přejela po prašné cestě, jejíž vyježděné koleje byly pokryty ledem. Haldeth zmizel v taverně na protější straně ulice. Vývěsní štít se houpal v póry věch větru, osvětlený pochodní, která zvala dovnitř s příslibem tepla a pohodlí, jež líčila pozlacená písmena pod pestrobarevnou žábou s holbou.

Osamělý Korendir dlouho stál s nehybnou tváří v uličce. Vítr mu čechral měděné vlasy. Nakonec se zašklebil, obrátil se k osvětleným oknům zády a šel si svou cestou. Za zbylé peníze koupil obnošený, ale zachovalý oděv a vysloužilého černého valacha. Aby byl obchod uzavřen, musel ještě přidat svůj nůž.

Koňský handlíř pohladil jemnou mhurgajskou ocel a odplivl si mezerou mezi zuby. „Uzdu ti k té herce už nedám.“

Valach se otřel hlavou o prosolený vlněný plášť svého nového pána, který ho za to poplácal po nozdrách. „Žádnou nepotřebuji,“ řekl Korendir.

Cestou k městské bráně vyžebral u jakéhosi vozky kus provazu, z něhož vyrobil ohlávku. Potom, bez peněz, beze zbraně a bez sedla, nasedl na svého ubohého koně a vyrazil k severu.

* * *

Korendir jel jen velmi pomalu. Cokoli rychlejšího než krok žalostně nadouvalo boky jeho valacha, který se s námahou pokoušel nasát vzduch do zničených plic. Smířený Korendir ho přejmenoval na Slimáka. Po zimě přišlo jaro, potom i jaro uběhlo a pole se pokryla sytou letní zelení. Korendir procestoval dvě království. Aby si vydělal na jídlo a nocleh, pracoval na statcích. V divočině mezi obydlenými místy se živil lovem a spal pod širým nebem. Od zaprášených cestovních bot až po rozcuchané vlasy se zanedbaným zevnějškem stále více podobal svému koni. Přesto se mu nikdo neodvažoval bránit v cestě. Odhodlané rysy jeho tváře umlčely každého, kdo by se mu chtěl vysmívat. Všichni mu raději ukázali cestu do Northengardu a nechali ho co nejrychleji zmizet.

Ale jakmile byl se svým ubohým koněm z doslechu, kroutili hlavami a propukali v smích. Co mohl neurozený, bezejmenný neznámý na dýchavičné herce dokázat tam, kde neuspěli slavní a opěvovaní hrdinové? Dokonce ani kouzelníci Bílého kruhu by se neodvážili zahrávat si s torresdyrskou mlhou, a ti měli větší moc než kdokoli ze smrtelníků.

Léto pozvolna uzrálo v podzim a noci začaly být chladné a mrazivé. Pod kopyty valacha šustilo spadané dubové listí. Korendir se blížil k horským průsmykům, jež označovaly nejzazší hranice Northengardu. Za nimi ležela temná země Torresdyr, pustá od té doby, co krajinu zahalila mlha.

Korendir projížděl údolími, jež se dusila pod bledými chuchvalci mlhy. V houštinách se neukrývala žádná zvěř. Rostliny byly vysušené a zahnědlé, jakoby spálené předčasnými zimními mrazy. V údolích spatřil pobořené ploty, obklopující pole ležící ladem a pastviny zarostlé kopřivami a bodláčím. Několik poutníků, s nimiž se střetl na cestě, k němu obracelo nevlídné tváře. Cizinec na vysloužilém valachovi nebyl žádný důvod k radosti.

Korendir však nebojácně putoval dál a sedm nocí před podzimní rovnodenností přitáhl koni uzdu na dvoře královského paláce, pod oblouky pokrytými mechem.

* * *

Král nevesele přijal cizincovu žádost o audienci. Pomyslel si, že Torresdyr musel za ta léta nesmírně zchudnout, když se o úkol, který zahubil nejlepší bojovníky Jedenácti království, hlásil jen neznámý otrhanec.

„Pusťte toho ubožáka dovnitř,“ poručil král pohrdavě se tvářícímu komorníkovi. „Sami jsme žebráci a ztratit můžeme jenom svou pýchu.“

Král nemluvil v nadsázce. V kdysi nejbohatší zemi Aerithu nyní návštěvník čekal ve vlhkém, nevytápěném předpokoji a sluha, který ho vpustil dovnitř, byl pod ošumělou livrejí vyzáblý jako tyčka. Cestou do trůnního sálu kráčel Korendir kolem stěn s tisíci prázdných důlků, z nichž vyrýpli drahokamy, které pomáhaly nějaký čas živit hladovějící dvůr. Koberec, na nějž poklekl, byl plesnivý a král, jemuž vzdal čest, bezzubý a churavý.

Korendir se napřímil. „Vaše královská Milosti,“ řekl tiše, „žádám o dovolení, abych se směl pokusit vzít čarodějnici Anthei strážný kámen Torresdyru. Vaše země umírá na to prokletí a já potřebuji její bohatství.“

„Anthei zavraždila každého muže, který ji vyzval na souboj.“ Král se nesnažil skrývat své pohrdání. Korendir byl v každém ohledu bezvýznamná nicka, jak ho komorník popsal, od potrhaného černého pláště až po rozpraskané kožené boty. Nebýt bronzových vlasů, jež ve spojení s šedýma očima působily neobvykle, vypadal by jako zloděj. „Jakým právem žádáš o pohřeb mezi nejstatečnějšími z Jedenácti království, až nám Anthei vrátí tvou mrtvolu?“

Korendir si urážky nevšímal a pečlivě volil slova jako nuzák, který se chystá utratit poslední peníz. „Kdysi mi uloupili vše, co mi bylo vzácné. Ten den jsem přísahal, že nebudu vlastnit nic, co má nějakou cenu, dokud si nebudu moci být jist, že o svůj majetek nepřijdu. Kdybych zemřel, můžete mé tělo dle libosti předhodit svým sokolům. Žádám vás jen o tolik, abyste mi pověděl, jak se stalo, že na vaši zemi padla ta mlha, a dal mi požehnání na cestu.“

Král zatahal za zplihlé střapce, jež zdobily jeho trůn. „Mé požehnání nemá žádnou cenu. A o mlze ti za půl měďáku poví každý žebrák na náměstí. Proč s tím obtěžuješ mě?“

„Protože od vás uslyším čistou pravdu,“ odpověděl Korendir. „Možná to bude důležité.“

„Proč by mělo být?“ vyštěkl král. „Posledního sokola jsme zabili pro královskou tabuli už před rokem a nač obtěžovat mé poddané, aby ti kopali hrob? Odejdi odsud. Nemám co nabídnout, tím méně ztratit.“

„To vím.“ Korendirovi zahrál na rtech podivný váhavý úsměv. „V tom, Vaše Milosti, jsme si velmi podobní.“

Pobuda se vzdálil z trůnního sálu. Poslední úklonu provedl s vážností, jež připomínala lepší časy. Král to zaznamenal s pocitem lítosti. Královský souhlas s válečníkovou výzvou na souboj kdysi obsahoval dlouhý seznam povinností. K podpoře každého pokusu se nakupovalo množství zbraní a koní a najímaly se stovky žoldnéřů. Nebylo divu, že torresdyrská pokladnice se dávno vyprázdnila. Korendir však věděl, že truhlice jsou prázdné. Nežádal téměř nic, a ani výsměch ho nevyprovokoval k nezdvořilému chování. Král se zastyděl za svou nevlídnost a s námahou se zvedl.

Pomalu sestoupil na nejistých nohou z pódia a odsunul petlici na okně. Velký rám se otevřel a do truhlíku pod okenní římsou spadlo několik odrolených pozlacených vloček. Korendir, jenž byl na zpustlém nádvoří sám, se po zvuku ohlédl. Dlaň měl položenu na provaze, který sloužil jeho koni jako ohlávka.

„Vaše Milosti?“ obrátil vzhůru své šedé oči, tvrdé jako kámen, a vyčkával.

Král náhle znejistěl. „Strážce u brány ti poví o mlze. Potom jdi s královským požehnáním.“ Protože král už nic neříkal, vyhoupl se Korendir na hřbet koně a zamířil s ním přes nádvoří. Projel pod posledním obloukem, nikým nedoprovázen a bez fanfár. Král, ponechán napospas svému zoufalství, si otřel slzící oči a obrátil se ke svému komorníkovi.

„Ten muž s sebou nemá než perořízek. Kéž Neth přijme jeho zbloudilou duši. Najdi pár pážat a nařiď jim, ať vykopou hrob. Nechci vidět jeho tělo, až ho Anthei pošle zpět.“

Kapitola třetí

MLHA TORRESDYRU

Strážný u brány královského paláce se opřel o předmostní věž, porostlou lišejníkem. Přimhouřenýma očima pohlédl na cizince na hřbetě vysloužilého valacha a promluvil hlasem skřípavým jako závěsy vrat, jež střežil. „Takže ty chceš slyšet příběh o mlze Torresdyru? Proč ode mě? Každý ve městě by ti o tom pověděl.“

Korendir, nevyveden z míry jeho jízlivostmi, řekl: „Chci pravdu, ne hospodské povídačky.“ Pak se odmlčel, pamětliv, že netrpělivostí si vyslouží jen strážného pohrdání.

Starý muž posléze kopl do plevele, jenž mu rostl pod chodidly, a pokynul k polorozbořeným hradbám. „Torresdyr býval krásnou zemí. Ale starý král se dopustil nespravedlnosti. Nyní trpí pán i kmán.“ Potom, se vzrůstajícím hněvem, se na Korendira obořil: „Co se staráš? Jsi chuďas jako my.“

Korendirova dlaň klidně spočívala na ohlávce a jeho oči vybízely strážného, aby pokračoval.

Stařec, zneklidněn upřeným pohledem, pokrčil rameny. Stručnými slovy popsal, proč bylo nejkrásnější z Jedenácti království stiženo kletbou.

O generaci dříve, když zemi vládl otec současného krále, Torresdyr najímal čaroděje, aby pro obveselení dvora předváděli svá kouzla. Posledním, kdo zastával tuto funkci, byl Iraz z Idmiru. Přestože mu chybělo jedno oko a jeho tvář hyzdila dlouhá jizva způsobená chybně provedeným zaklínadlem, byl bezesporu největším mistrem nižší magie Jedenácti království. Ne všechna jeho zaklínadla byla klam. Iraz dokázal, že růže kvetly v zimě a hrušky vyrůstaly z větví trnitých keřů. Jeho dovednosti se staly předmětem závisti ostatních dvořanů a rychle mu získaly slávu i přízeň panovníka. Díky tomu žil v paláci jako pán, ale pak se zamiloval do královy druhé dcery, která s ním otěhotněla.

Král bezmezně zuřil. Než aby dal své dceři souhlas ke sňatku se zjizveným neurozeným bezzemkem, nařídil, aby Iraze uvěznili. Princeznu nechal odvézt do vzdálené věže, kde měla v hanbě povít své nemanželské dítě. V předvečer porodu našli královi strážci Irazovu celu prázdnou a ocelový zámek ulomený. Na zdech vězení zanechal čaroděj runový nápis, jímž hrozil, že se ožení s princeznou, jinak zemi stihne zlá kletba.

Král svolal své ozbrojence, avšak dříve, než se dali na pochod, princezna při porodu zemřela. Zarmoucený Iraz prohlásil věž i dceru, kterou zanechala, za své.

Zdi Irazovy věže chránila kouzla a zbraně v rukou vojáků nedokázaly prolomit jeho zaklínadla. V obavách z Irazovy pomsty povolal král Bílý kruh, nejmocnější čaroděje na Aerithu, jejichž schopnosti daleko převyšovaly nadání smrtelných kouzelníků. Na pomoc králově věci vytvořil Bílý kruh strážný kámen z krystalu tallixu. Hotový drahokam byl velký jako lidská pěst a každá ze sta čtyřiceti broušených plošek odvracela jeden aspekt zla.

„Dobře ho střež,“ varoval krále velmistr, když mu předával talisman. „Druhý už nedostaneš.“

Iraz pracoval na své kletbě proti králi sedmnáct let. Její provedení se mu stalo osudným, ale jeho dcera přežila. V zármutku ve své věži spatřila, že země je neporušena. Rozzlobena, že smrt jejího otce nepřinesla pomstu, přísahala, že jeho práci dokončí.

V den smrti starého krále se Anthei vypravila ke dvoru. Tam pomocí své krásy a čar, jimž se naučila od Iraze, omámila prince a odcizila strážný kámen. V bezpečí své věže začarovala talisman Bílého kruhu a omezila jeho moc na zahrady obklopující její tvrz.

Irazova mlha postihla Torresdyr plnou silou. Úroda nevzešla a hlad sklátil dobytek na pastvinách i ve chlévech. Děti onemocněly horečkou a plátno plesnivělo na tkalcovských stavech. Slunce zmizelo za závojem mlhy a už se nikdy neobjevilo. Vesničané uprchli přes hory do Northengardu, avšak mlha je pronásledovala i tam a jejich statkům se nikde nedařilo.

Mladý král Torresdyru veřejně vyzval všechny statečné muže, aby se pokusili znovu získat strážný kámen. Tomu, komu by se to zdařilo, slíbil nesmírné bohatství. Sedmdesát čtyři se jich o to pokusilo a neuspělo. Anthei se zvráceným požitkem posílala zpět jejich mrtvá těla. Chudoba a beznaděj dolehla na torresdyrský dvůr a dobrodruzi se přestali hlásit u bran paláce. Král zestárl. Odevzdaný a lhostejný ke svému osudu nabídl za strážný kámen svou korunu, avšak žádný muž nepřišel dát v sázku svůj život pro vládu nad zpustlou zemí.

„Už dlouhá léta se nikdo nepřihlásil,“ zakončil strážný u brány své vyprávění a odplivl si do prachu. „Ale cožpak to nevíš? Je to předem ztracená věc a král beztak vyměnil korunu za jídlo a ošacení. Říká se, že v Antheině věži se skrývá pohádkové bohatství, ale zlato té čarodějnice je prokleté. Jen blázen by dával v sázku život pro něco takového.“

„Stejně půjdu.“ S klidem, jenž hraničil s posedlostí, pak Korendir kladl strážnému různé otázky, dokud byl muž ochoten odpovídat. Slova neměla moc rozplést Antheiny čáry a stařec se nakonec na Korendira rozhněval. Otočil se k němu zády a položil dlaně na vrátek. Řetězy zarachotily a zrezivělá brána královského paláce se začala zavírat. Avšak dřív, než se se skřípotem uzavřela docela, Korendir jí projel a obrátil sípajícího valacha k severozápadu. Ve svém úmyslu získat ztracený strážný kámen Torresdyru hodlal vytrvat a od tohoto úmyslu ho nic nemohlo odvrátit.

Antheina věž se tyčila nad rovinami pobřeží Jardinského moře. Pouze tam svítilo slunce nad Torresdyrem, protože strážný kámen chránil její území před mlhou. Přestože modré nebe občas probleskovalo nad okolní krajinou, musel Korendir poslední legii urazit po cestě zarostlé hnědým kapradím. Selské domy po obou stranách byly opuštěné. Strážný královského paláce tvrdil, že děti zemřely na otravu z ovoce, jež rostlo poblíž Antheiných hradeb. Jiní s hrůzou šeptali cosi o ochranných zaklínadlech u jejích bran.

Korendir prošel posledním zákrutem mezi kopci ještě před setměním. Před očima se mu zjevila velká kamenná věž, rýsující se proti zpěněným šedým vlnám mořského příboje. Antheiny zahrady, lemovány hradbami z proslulého torresdyrského bílého achátu, vypadaly uprostřed pustiny jako zázrak. Korendir si prohlížel krásu vzácných květů a cizokrajných stromů. Cítil jejich vůni a slaný mořský vzduch, s nímž se mísil štiplavý pach doutnajícího dřeva.

Korendir přitáhl uzdu. Když jeho valach zastavil, povšiml si dalšího odvážlivce, který nedbal na varovné zvěsti kolující v Torresdyru. Téměř ve stínu Antheiných hradeb se nad ohněm skláněl jakýsi muž a pekl placky z ječné mouky. Korendirova zachmuřená tvář se rozjasnila. Pobodl svého valacha patami do slabin a vykřikl ve vzácném projevu radosti.

„Haldethe!“

Muž vzhlédl od ohně a zaclonil si vrásčitou tvář dlaní. Potom vstal a usmíval se, dokud valach pomalu nedoklopýtal na doslech. „Myslel jsem si, že se tu objevíš. Neslíbili jsme si snad, že to dokončíme společně?“

Korendir sesedl. Netrpělivě ušel poslední metry, avšak když stanul vedle Haldetha, v jeho tváři nebylo ani stopy po předchozí radosti. „Co tě přimělo změnit názor?“

Haldeth se pod zkoumavým pohledem náhle cítil nesvůj. „Doufám, že máš rád ječné placky,“ řekl vyhýbavě. Vzal valacha za ohlávku a pokynul k ohništi. „Jez. Postarám se o koně.“

„Říkám mu Slimák.“ Korendir, skoupější na slovo ještě víc než obvykle, se usadil na kládu ležící u ohně. „Nech ho být. Nikdy se nezaběhne.“

Haldeth přetáhl valachovi ohlávku přes uši. Kůň chvíli nedůvěřivě očichával trávu, než se konečně začal pást. Haldeth se usadil vedle svého přítele. Po počáteční radosti z překvapivého shledání však oba muži opět upadli do rozpaků. Haldeth už věděl, že nemá klást žádné otázky. Místo toho hnětl těsto z ječné mouky a vyprávěl o hře v karty, jež mu pomohla získat práci v kovárně. V náhlém hnutí mysli koupil zpět falešné rubíny z mhurgajské galéry. Jeden z nich nechal zasadit do stříbrné přezky, kterou nyní nosil na opasku. Druhý uložil do váčku s penězi.

„Chtěl jsem si je nechat na památku.“ Kovářovy ruce na okamžik znehybněly nad sáčkem s moukou a oči hleděly kamsi do dáli. „Aby mi připomínaly, že cena za přežití byla vysoká.“

Pokud Korendir rovněž pomyslel na ty, jež miloval a kteří byli barbarsky zavražděni, nehodlal o tom mluvit. Jelikož čas dosud nerozptýlil jeho nedůvěru, Haldeth usoudil, že nejmoudřejší bude mlčet.

* * *

Čarodějnice Anthei, usazena vedle lomeného gotického okna pod horním cimbuřím věže, se opírala o parapet a česala své na loket dlouhé zlaté vlasy. Soustředěně jako kočka si prohlížela muže, který právě dorazil. Věděla, že přišel s královým požehnáním a má v úmyslu osvobodit torresdyrský dvůr od otcovy kletby. Zanedlouho bude mrtev, stejně jako jeho čtyřiasedmdesát předchůdců. Anthei činilo potěšení pohrávat si s lidskými životy a pokaždé vychutnala boj až do konce. Tentokrát se však neusmívala v dychtivém očekávání. Žádný muž dosud nepřišel k její věži beze zbraně. Nyní se toho jeden odvážil. To ji znepokojilo.

Zaslechla, že bělovlasý kovář ho oslovuje jménem Korendir. To jméno v sobě neskrývalo žádnou sílu, avšak jména mohla být zavádějící. Přestože měl muž na sobě potrhané hadry a děravé boty, jeho bronzové vlasy a ledově šedé oči byly nezvyklé. Na celém Aerithu se takovou barvou vlasů a očí vyznačovalo jen pokolení kouzelníků Bílého kruhu. Anthei štíhlými prsty zapletla cop a roztržitě se pustila do druhého.

U ohně se Korendir naklonil vpřed a popálil si prsty o ječnou placku. Tiše zaklel, napřímil se a foukal si na palec s mrzutým výrazem obyčejného tuláka. Anthei, jista si nyní jeho smrtelností, se zbavila obav, že Bílý kruh proti ní vyslal svého zasvěcence. Uchopila krvavě rudou stuhu, kterou měla položenou na klíně, a s mdlým potěšením si ji vpletla do vlasů. Dlouho zamyšleně seděla. Ať už byl mudrc či blázen, marným snažením tohoto muže se bude skvěle bavit, dokud mu nedovolí zemřít. Tělo, jež vrátí králi Torresdyru, odradí i toho nejnuznějšího dobrodruha, který by chtěl znečišťovat vzduch její zahrady kouřem z ohně.

Když na věž padl přízračný šedý soumrak, opřela se Anthei o lokty a začala tiše zpívat. Smrtelníci před hradbami se věnovali svému večernímu jídlu a vůbec si nevšimli, že Korendirův valach pozvedl svou vyzáblou hlavu a pozorně nastražil uši.

* * *

Nastala noc. Písečné duny tlumily burácení příboje a praskot hořících klád se zdál křehký, jakoby přehlušený tíživým tichem. Když valach náhle prudce vtáhl vzduch do zničených plic, prořízl ten zvuk temnotu jako nůž látku.

„Slimáku!“ Korendir vyskočil. Odhodil ječnou placku a rozběhl se vpřed, avšak nestačil už zastavit valacha, který se vzepřel na kostnatých zadních nohou a přeskočil zeď Antheiny zahrady.

Přední kopyta koně dopadla na cestičku a zvířila drobné kamínky a písek. Zvíře zmizelo ve tmě, avšak bolestné ržání prozrazovalo, že trpí. Haldeth se rychle zvedl. Chopil se hořící větve a vykročil k Antheině hlavní bráně.

Korendir se ohlédl a spatřil plamen pochodně a sršící jiskry. Uhodl Haldethův úmysl a vykřikl. „Nedotýkej se závory!“ Jeho varování však zaniklo ve valachově zoufalém ržání. Kovář nedbal nebezpečí a rozběhl se vpřed.

Korendir si strhl z tuniky opasek. Přezka byla z obyčejného opracovaného kovu, téměř bezcenná. Předtím si však povšiml, že Antheina brána je celá vykovaná z bronzu. Možná že se jako čarodějnice země nevyznala v zaklínadlech, která by dokázala ovládnout chladnou ocel.

Koňské ržání náhle ustalo. Korendir doběhl ke zdi s opaskem v ruce. Znovu vykřikl, avšak Haldeth už zvedal vnější závoru. Kovář, zcela hluchý k jeho varování, otevřel bránu dokořán.

Světlo z pochodně jasně ozařovalo těžkou bronzovou mříž. V temnotě za ní se matně třpytila bílá cestička. Zprvu se zdála opuštěná, ale bližší pohled odhalil rudolící selku s kbelíkem a dvě hezké černooké dcerky, které se držely její šedé vlněné sukně. Při pohledu na Haldetha se jejich tváře rozzářily. Děvčata na otce radostně zavolala a rozběhla se k bráně.

„Lindey!“ vykřikl užaslý Haldeth chraplavým hlasem a chystal se vkročit na bílou zahradní cestičku.

„Ne!“ Korendir uchopil svého přítele za rameno a prudce jím smýkl zpět. „Lindey je mrtvá, zabili ji Mhurgajci společně s oběma tvými dětmi.“

Haldeth se otočil a ohnal se pochodní po svém druhovi.

Korendir se shýbl, zasypán jiskrami. „Lindey je mrtvá! Anthei vy volala její podobu, aby tě chytila do pasti.“

Haldeth se mu přesto vykroutil. Jedno z dětí téměř doběhlo k jeho napřažené paži. Korendir odstrčil kováře stranou a máchl před ním opaskem v širokém oblouku. Přezka proletěla tváří smějícího se děvčátka, které se rozplynulo jako odraz na zčeřené vodní hladině. Korendir na okamžik zahlédl rozevřené pařáty a hladový chřtán bestie, než Antheino kouzlo opět nabylo nevinné podoby dítěte. Aniž by přerušil svůj pohyb, zavěsil Korendir opasek na bronzovou mříž a zavřel bránu. Závora s třesknutím zapadla na své místo. Korendir ustoupil o krok zpět. Těsně unikl jednomu nebezpečí a nenadál se, že mu vzápětí hrozí druhé. Pěst, která udeřila zezadu do jeho ramene, ho zastihla nepřipraveného. Korendir se zapotácel. Oslepen pronikavou září, nastavil Haldethovu útoku pochodní holá předloktí. Plamen olízl jeho rukáv a popálil ho, až bolestí zasykl. „Lindey je mrtvá!“ křikl kováři do tváře.

Haldeth, obluzen Antheinými kouzly, znovu máchl pochodní. Korendir se po něm ohnal svým opaskem a potom ho ramenem udeřil do břicha. Haldeth ztratil rovnováhu, rozpřáhl ruce a padl. Pochodeň mu vyklouzla z ruky. Suchá tráva se vznítila a osvětlila hrozný souboj obou mužů.

Korendir a Haldeth se do sebe zaklesli a svalili se společně na zem. Korendir čelil pažím, posíleným prací v kovárně, a musel tedy spoléhat na svou rychlost a obratnost. Haldeth sebou trhl a s bolestivým zasténáním uvolnil své sevření. Muži bojovali zuřivě a svými těly brzy uhasili trávu, jež se vznítila od hořící pochodně.

Korendir se podruhé ocitl v sevření svého soupeře a s námahou se pokoušel nadechnout přes klouby svírající jeho průdušnici. Na hranici bezvědomí udeřil přezkou svého opasku Haldetha do spánku. Kovářovi poklesla hlava. Nad jeho uchem se objevila ošklivá rána a paže konečně znehybněly. Korendir ze sebe setřásl omráčené tělo svého přítele a šťavnatě zaklel. Po chvilce, kterou věnoval prohlídce vlastních zranění, se zvedl a zkrvavenými prsty hledal v trávě ohlávku svého koně. Postrojem spoutal kováři ruce a nohy. Dlouze se zadíval na Antheinu potemnělou věž, potom uchopil pánev, na níž si s Haldethem opékali ječné placky, a odpotácel se mezi dunami pro mořskou vodu.

* * *

Haldeth zasténal, když u něho Korendir poklekl, aby mu vyčistil ránu na hlavě. Pálení slané vody ho opět přivedlo k vědomí a prvními slovy, která pronesl, bylo zlořečení, jež by otřáslo i otrlým bojovníkem. Korendir nehnul ani brvou. Smyl krev z Haldethových vlasů a vychrstl pánev na kouřící trsy trávy. Potom se vrátil a nedbaje kovářových nadávek mu přehodil smyčku opasku přes hlavu a přivázal druhý konec ke kolíku, který zarazil poblíž ohně. Korendir ještě vyzkoušel pevnost uzlů a pak vylezl na strom, z něhož měl výhled do Antheiny zahrady. Tam zůstal po celou noc, přestože ho Haldeth co chvíli častoval hlasitými nadávkami.

Kovář zmlkl až před svítáním. Za zdí, kterou v noci přeskočil Korendirův valach, odhalilo ranní světlo křoviska, na nichž visely cáry masa a kůže. Na cestičce bylo vidět rudé skvrny táhnoucí se všemi směry. Z koňské oběti krvavé lázně nezbylo než tohle a několik úlomků kostí. Korendir odvrátil od zahrady svůj ledově chladný pohled. Spustil se na zem a opatrně přistoupil k vyhaslému ohništi.

Haldeth spal. Vytrhané drny kolem jeho rozhozených údů svědčily o marných pokusech o vysvobození. Korendir se shýbl, aby si prohlédl roztřepený provaz na jeho zápěstí. Haldeth, probuzen tím nepatrným pohybem, sebou trhl. Pokusil se vstát, avšak krátký řemen ho rdousil.

Kovář nechal hlavu opět poklesnout. „Velký Nethe,“ zamumlal. S bolestmi z utrpěných zranění se mu konečně vrátila jasná mysl. Pohlédl na svého druha. Na Korendirově tváři, ušpiněné od popela, spatřil popáleniny, avšak chmurný výraz vystřídal upřímný soucit. Haldeth se překvapeně nadechl a Korendir, jako by se zalekl toho slabého zvuku, se prudce odvrátil.

Haldeth si nebyl jist, zda to krátké odhalení nemá na svědomí pouze jeho zjitřená představivost. „U Netha,“ řekl nevrle, „chlapče, při pohledu na tebe by mladé děvče omdlelo. Budeš mít ošklivé jizvy, jestli si ty rány neošetříš.“

„Zkusím to, když slíbíš, že se nepřiblížíš k Antheině bráně.“ Korendir vytrhl kolík ze země a beze spěchu z něho odvázal opasek. Potom se sklonil nad uzly, jež poutaly Haldethova zápěstí. „Máš ještě trochu ječné mouky?“

Haldeth zůstal ležet a pokynul k sáčku, který dosud spočíval opomenut vedle vyhaslého ohniště. Korendir odhodil ohlávku a nahlédl do sáčku. Haldeth se posadil a rozvázal si pouta na nohou. Protáhl si ztuhlé svaly a přijal misku ječné kaše z rukou stejně do krve rozedřených, jako byly jeho. „Co zamýšlíš?“ otázal se.

Korendir ani nevzhlédl. „Pomstít Slimáka,“ pravil temným hlasem nepřipouštějícím odpor. Když dojedl, zmizel mezi dunami a později se znovu objevil s umytým obličejem. Chvíli pozoroval Antheinu věž a achátové zdi zahrady, nyní nevinně se lesknoucí v dopoledním slunci. Nakonec sebral ze země svůj opasek.

„Mám pro tebe práci,“ řekl Haldethovi, když zaklapl přezku svého řemene. „Půl legie odsud je opuštěná kovárna. Chci, abys tam šel a rozdělal pořádný oheň.“

Haldeth uraženě odložil misku s kaší. „Měl ses raději zeptat, jestli mi zbylo nějaké kovářské nářadí.“

„Předpokládám, že mlha je zničila.“ Korendir se shýbl a zavázal si boty. „Přijdu v poledne. Počkej na mě a s kladivem zacházej opatrně, aby sis nerozdrtil své velké palce.“

Haldeth se po něm ohnal, avšak Korendir se jeho ráně obratně vyhnul a se sveřepou umíněností odkráčel. Jeho druh za ním chvíli hleděl, a teprve když Korendir zmizel v houštině, uvědomil si, že se zapomněl zeptat, co vlastně má vykovat.

„Ty drzý synu prasnice!“ hulákal Haldeth. „Jakou pitomost se zase chystáš udělat?“

Ale Korendir se ztratil kdesi v křovinách za dunami.

* * *

Haldeth se otřásl zimou pod ztrouchnivělou doškovou střechou a sklonil se nad ohništěm opuštěné kovárny, v němž se pokoušel podpálit vlhké uhlí. Neustále tiše klel a nepovšiml si ani, kdy vešel Korendir s nákladem zrezivělého železa. Kořist, posbíraná po okolních statcích, zahrnovala téměř vše od zlomených ostří sekyr až po děravé kbelíky. Haldeth, varován řinčením kovu, vzhlédl a podvědomě se přikrčil. Korendir složil svůj náklad s ohlušujícím rachotem hned za prahem. Kovářův podrážděný výkřik ponechal bez povšimnutí, přešel k prasklému pracovnímu stolu a položil na něj své další úlovky: zaprášený kus lojové svíčky, kuchyňský nůž bez střenky a několik mokrých tetřevích per.

„Už jsi někdy řezal peří?“ otázal se Haldetha.

„Ne.“ Kovář se vztekle otočil. „A ani nebudu. Jestli chceš z mé ječné mouky udělat klíh, použij svůj večerní příděl.“

„Jistě bys ale dokázal vykovat větší množství hrotů,“ řekl Korendir a vyhladil jedno z per.

„Ze železa?“ opáčil Haldeth a nevěřícně se zasmál.

Korendir se odmlčel a podržel pero mezi dlouhými prsty. „Nemusí být příliš vzhledné.“

„Vzhledné!“ Haldeth kopl do nejbližšího zrezivělého kbelíku a udělal do jeho dna další díru. Netroufal si však říct, co si myslel, totiž že šípy Korendir Antheinu pevnost nikdy nedobude a místo toho při tom přijde o život. Byl však příliš rozrušen, než aby mlčel, a tak alespoň znechuceně zvedl ruce nad hlavu. „U Netha, člověče, mlha zničila v tomto království úplně všechno. Nedaří se mi ani rozdělat oheň. Železné hroty, ukované na tomto místě, nebudou mít žádné ostří, brzy zreziví a rozpadnou se v prach.“

Korendir chvíli hrozivě mlčel. „Dlouho je mít nebudu,“ odpověděl posléze. Pak vytáhl z hromady podpalu větev a začal loupat kůru. Haldethovi nezbylo než se dát do práce. Přistoupil k hromadě zrezivělého železa u dveří a pustil se do hledání vhodných kusů.

* * *

Do soumraku měli oba muži hotový svazek šípů. Vrátili se k tábořišti, kde Korendir vyrobil luk a opatřil ho tětivou z ohlávky svého valacha.

Haldeth zachmuřeně přihlížel. „Ty šípy sotva proděraví tykev. Anthei se ti určitě vysmívá.“

„Jen ať se směje.“ Korendir odložil luk, dal lojovou svíčku na pánev a čekal, dokud se nad ohněm nerozpustí. Potom si měkkým voskem ucpal uši a přes hlavu si přetáhl plášť. „Křikni na mě.“

Haldeth uposlechl a okořenil večerní ticho peprnou nadávkou.

Neslyšící Korendir přikývl a vsunul šípy a luk pod paži. Vyšplhal na strom poblíž Antheiny zahrady a posadil se obkročmo na větev. Potom vyryl do pěti železných hrotů čísla a ulomil špičku šestého. První ze šípů střelil v dlouhém oblouku přes zeď. Šíp se po nejistém letu odrazil s hlasitým třesknutím od Antheiných dveří a dopadl na schodiště pod nimi.

Korendir se znovu pevně opřel o kmen stromu. S tak špatnými šípy by nikdy nevyhrál žádný turnaj, ale pro účel, jemuž měly posloužit, úplně stačily. Soumrak se rychle blížil. Zbývaly jen minuty, než mu tma znemožní střílet.

* * *

Anthei sledovala z lomeného gotického okna věže Korendira, který střílel jeden šíp za druhým na její zahradní cestu. Zvláštní způsob, jakým šípy létaly, prozrazoval, že muži použili, co měli právě po ruce, a Anthei se musela obdivovat dovednosti, s níž je dokázali navzdory mlze vyrobit. Pomalu zvedla dlaň z okenního rámu, vyklonila se ven a začala zpívat píseň, jež předchozího večera zvábila vysloužilého valacha. Tentokrát však zaměřila své zaklínadlo na lukostřelce, který na něm přijel.

Korendir se ani nezachvěl a znovu natáhl tětivu. Poslední šíp dopadl do přítmí těsně za bránou. Anthei, přivolávajíc svým zpěvem kouzlo, čekala, až muž projeví první známky neklidu. Korendir však lehce seskočil na zem, přistoupil k ohni a nabral do náruče zrezivělou hromadu železa. Za jeho patami se krátce mihl stín. Hluchý ke kovářovu přesvědčování, přenesl železo k bráně a vytvořil mezi jejími sloupky jakousi hráz.

Anthei, sedící u svého okna, se zachmuřila. Kdyby muž podlehl jejímu zaklínadlu, vstoupil by do zahrady, aniž by se zdržoval se stavbou hráze. Anthei položila na parapet štíhlou pěst a nasadila svůj hlas o oktávu výš.

Korendir pohlédl k věži. Klidně a beze spěchu narovnal zbývající šípy na zem hroty vpřed. Vyzkoušel, zda je tětiva řádně napnutá, a pak opatrně, aby se žádnou částí těla nedotkl bronzu, nadzdvihl botou závoru a prudkým kopnutím otevřel bránu.

Anthei zmlkla uprostřed verše. Vábení na tohoto muže neplatilo. Čarodějnice přimhouřila oči a prohlédla si postavu mezi vraty s novým zájmem. Korendir odolal zabití svého zvířete a magii země. Anthei byla zvědava, zda dokáže vzdorovat také jejím strážcům.

* * *

Za bronzovou bránou se objevil čistě bílý chodníček. Cestička, lemovaná kvetoucími keříky, však zůstala tichá pouze okamžik. Rostliny po obou stranách se zachvěly a mezi nimi se vynořily kočkovité postavy Antheiných strážců, řítící se přímo proti vetřelci. Byly tři. Pod černobíle pruhovanými plášti se jim vlnily mohutné svaly. Oči, černé jako uhel, svítily zpod zježených per a rozevřené mordy s ohrnutými pysky odhalovaly špičaté tesáky.

Korendir napjal svůj luk. Upřeně sledoval strážce a bělostné kamínky, vířící pod jejich nohama. Jakkoli vypadali nebezpečně, jejich útok nebyl přímočarý; pečlivě se vyhýbali železným hrotům, které ležely na cestičce. Na svět je povolala magie země a zdálo se, že mají z chladné oceli strach. Korendir s uspokojením zjistil, že jeho předpoklad se potvrdil, a kopl šelmám do cesty zrezivělý hrnec.

První ze strážců vztekle zaprskal. Přikrčil se, napjal svaly na předních tlapách a vysunul drápy veliké jako dýky, opatřené háčky, jež mu sloužily k uchvácení i trhání kořisti.

Korendir vypustil svůj šíp. Střela zasáhla šelmu přímo do oka. Z rány se vyvalil obláček kouře. Řev šelmy, rozléhající se nocí, byl tak děsivý, až stydla krev v žilách. Haldeth, sedící u ohně, sehnul hlavu a zakryl si tvář.

Korendir, s ušima zalitýma voskem, založil u brány do luku další šíp. Zbývající dva strážci minuli svého padlého druha, jenž v křečích vyryl do bělostné cestičky hluboké brázdy, ostražitě kráčeli k bariéře ze železných předmětů a vzrušeně šlehali pruhovanými ocasy. Korendir napjal svůj luk. Bližší ze strážců zasyčel. Máchl mohutnou tlapou s vysunutými drápy a závan vzduchu se lehce dotkl Korendirových prstů. Korendir si vybral za cíl měkký trojúhelník na netvorově hrdle a vypustil šíp.

Mířil přesně. Šelma za vřeštěla, pološílená zuřivostí, a vyskočila do výšky. Z čenichu jí stoupaly proužky dýmu. Korendir o krok ustoupil a vyslal další ze šípů do jejího obnaženého podbřišku. Šelma dopadla celou vahou svého těla na hráz. Hrnce a kbelíky se rozkutálely na všechny strany a polozvířecí tělo se rozplynulo v dýmu. Korendir, oslepen výpary, několikrát zamrkal, aby vyhnal z očí slzy, a spatřil, že poslední ze strážců přeskakuje těla svých druhů. Založil další šíp, ale tětiva, stižená prokletím mlhy, se přetrhla.

Strážce zaútočil na svou kořist.

Korendir se vrhl na zem. Horečně hledal kousek kovu, zatímco strážce mu přeletěl nad hlavou. Nahmatal však pouze stonky plevele. Šelma dopadla na zem, ihned se obrátila a znovu zaútočila. Korendir se převalil a hřbetem ruky zavadil o zrezivělou žehličku. Nakonec se mu podařilo sevřít v dlani držadlo, ale bylo příliš pozdě. Strážce se znovu napřímil a se zavrčením skočil po Korendirově hrdle.

Korendir pozvedl žehličku, připraven na náraz, který měl následovat. Původně zamýšlel vrazit žehličku do netvorova rozevřeného chřtánu, ale včas si uvědomil, že by to byl beznadějný pokus. Šelma by ho rozsápala svými drápy dříve, než by se kov dotkl jejího těla. Vzápětí by přišla bolestná smrt.

Korendir hleděl do vražedných, zarudlých očí a neviděl pánev, vrženou ze strany, která zasáhla netvora do boku. Strážce se v půli skoku zarazil a obrátil se s vyceněnými tesáky proti Haldethovi, který, ač beze zbraně, se mu odhodlaně postavil. Kočkovité svaly se napjaly. Korendir v zoufalství zasekl žehličku šelmě do krku. Z rány se vyvalil hustý dým. Korendir se dusil páchnoucími výpary, avšak podařilo se mu uchopit poslední šíp a vrazit ho strážci přímo do srdce. Netvor ho v posledním křečovitém záchvěvu ještě zasáhl svými drápy do lýtka. Korendir klesl k zemi a ani nevnímal, že zaklínadly stvořená masa kostí a svalů se rozplývá v ohyzdných oblacích kouře.

Haldeth ho odtáhl na čistý vzduch. Napůl udušený a omámený štiplavým dýmem lapal po dechu, zatímco Korendir se opřel o lokty a zvracel.

Haldeth držel svého přítele za ramena a čekal, až se uklidní jeho rozbouřený žaludek. „Jsi v pořádku?“ otázal se.

Třesoucí se Korendir neodpovídal. Po chvilce vyňal z uší vosk a pozvedl k Haldethovi průsvitně bledou tvář. „To byl krutý konec pro Slimáka. Ti démoni ho zhltli i s kopyty.“

„Pomstil jsi ho,“ řekl Haldeth prostě. Přestože ho krátký rozhovor neujistil o jejich přátelství, podepřel Korendira a zvedl ho na nohy. „Pojďme k ohni. Ošetřím ti tu nohu.“

„Ještě ne.“ Korendir ho odstrčil a napřímil se. „Musím dovnitř.“ Šedýma očima pohlédl na dýmající těla na cestičce. „Kdybych otálel, Anthei přivolá na ochranu svých bran další strážce. Musím jít teď, nebo nikdy.“

„Budeš opatrný?“ namítl váhavě Haldeth.

Korendir si otřel z dlaní kousky rzi a zasmál se hlubokým hrdelním smíchem. „Dám si pozor.“

Haldeth s hrůzou přihlížel, jak jeho přítel odhazuje kousky vosku. Nenapadala ho žádná slova, která je v takovém okamžiku vhodné říct, ale Korendir si toho jako vždy nevšímal. Dobelhal se k zahradě, bez váhání se vydrápal na zeď a skočil rovnýma nohama do Antheina záhonu růží.

Čarodějnice, uložena pohodlně na poduškách u okna své věže, svraštila obočí, když ucítila zápach pokažených zaklínadel. „Chytrý muž,“ zašeptala.

Kdyby Korendir vstoupil hlavní branou, byl by nyní už mrtev. Protože se tak nestalo, Anthei musela změnit taktiku. Opřela se lokty o parapet, zaměřila muže v úhlu mezi palcem a prsty a zazpívala několik veršů v různé tónině. Její zahrada se ponořila do tmy. Křoviska, cestička i hvězdy zmizely, jako by to, co stvořil Neth, nikdy neexistovalo.

Kapitola čtvrtá

ANTHEINA VĚŽ

Korendir se náhle ocitl v temnotě. Oči jako by měl obalené plstí a vzduch ztratil veškerý pach. Korendir si byl jist, že pokud Anthei proti němu neuchystala ještě jiné hrozby, dočasná slepota sama o sobě nepředstavovala žádné nebezpečí. Hmatal kolem sebe, avšak jeho ruce nacházely jen prázdnotu. Zahradní listoví zmizelo. Dokonce i samotná půda pod jeho nohama jako by se změnila ve vzduch a on sám stál pouhý krůček od nicoty a nevědomí.

Korendir se napřímil a odepjal opasek. Přezka se v nepřirozené prázdnotě jevila přízračně bílá. Jako by blízkost kovu oslabovala zaklínadlo, slabá záře zachytila obrysy listů růžových keřů ve tmě, naprosté jako smrt. Korendir natáhl paži v jejím směru a pocítil trny, které se zachytily o jeho rukáv. Bez dalšího uvažování spustil přezku dolů jako závaží. Proklouzla listovím a dopadla na zem.

Korendir zvedl chodidlo. Cítil přitom, jako by se pevná půda zahrady pod jeho nohama v tom okamžiku kamsi propadla. Veden železným svitem, odvážil se udělat krok vpřed. Špičkou se dotkl země, avšak jeho pata stále zůstávala viset v prázdném prostoru. Nesmírně opatrně posunul chodidlo vpřed do okruhu působnosti kovu a přenesl váhu. Růžový záhon držel pevně. Krok za krokem se mohl pohybovat kupředu, avšak musel si dávat bedlivý pozor, aby neudělal chybu. Korendir soustředil všechny své smysly a mučivě pomalu si razil cestu spletí planých růží a keřů. Konečně ucítil pod svými chodidly drobné kamínky a písek a uvědomil si, že dosáhl hlavního chodníčku.

Korendir spatřil u svých nohou slabou záři. Shýbl se, hrábl prsty do písku a nahmátl dřívko obalené provázkem. Záře vycházela z železného hrotu jeho šípu, který dosud ležel na Antheině cestě. Hrot byl označen číslem pět a dveře do věže se podle Korendirových výpočtů nacházely padesát kroků na sever. Mávaje opaskem, pokračoval dál po stezce vyznačené mlhavým svitem jeho šípů.

Poslední šíp sebral pod Antheiným schodištěm. Mramorové stupně zůstaly pevné, aniž bylo třeba připoutat je ke skutečnému světu pomocí železa. Korendir po nich vystoupil na odpočívadlo přede dveřmi. Temný příkrov náhle zmizel. Dveře, pobité mosazným plechem, se otevřely dokořán a odpočívadlo zalilo světlo pocházející od plamene svíce. Anthei čekala na prahu. Stála pod zdobeným achátovým rámem dveří, oděna do dlouhého karmínového sametu, který si v pase stáhla zlatou stuhou. Jemný oválný obličej pod záplavou zlatých kučeravých vlasů Korendira ohromil svou krásou. Protože očekával vrásčitou tvář staré babizny, bylo mu, jako by dostal tvrdý políček.

Anthei, pobavena jeho překvapeným pohledem, se zasmála. Její smích připomínal cinkot mincí dopadajících na sklo. „Nejsem jako smrtelné ženy. Což jsi zapomněl? Jsem dcera kouzelníka a k tomuto dědictví jsem přidala moc nejmocnějšího strážného kamene Bílého kruhu.“

Měřila si svého hosta zelenýma očima, měňavýma jako páví pera. „Šestnáct mužů ze čtyřiasedmdesáti došlo až k mému prahu. Dala jsem jim na vybranou, tak jako dám teď tobě. Odejdi s mým odpuštěním za znesvěcení, kterého ses dopustil za mými branami, nebo vstup dovnitř na vlastní nebezpečí. Varuji tě. Žádný muž, který překročil můj práh, nevyváži živý.“

Korendir odložil své šípy na římsu okna a zapjal si opasek. Nepromluvil, ale pohled mu sklouzl ke klice mezi Antheinými prsty v rukavičce. Byla vykována ve tvaru draka a svítila mrazivou modří leštěné oceli.

„Jsi statečný a bystrý muž,“ poznamenala Anthei. „Doufám, že se nebudeš chovat jako hlupák. Uvnitř tě žádné železo neochrání.“

„Zkusím to.“ Korendir vykročil vpřed.

Když vstupoval dovnitř, Anthei naklonila hlavu na stranu. Pak přitáhla dveře k sobě a zástrčka zapadla s ponurým kovovým klapnutím. Anthei vytáhla svíci z nástěnného držadla a stoupala po schodech vzhůru. Korendir ji následoval, vědom si toho, že důvtip je nyní jeho jedinou zbraní.

Komnata v horním poschodí byla pokryta kobercem z bílé vlny. Achátové nymfy podpíraly stropní trámy a na stěnách visela sbírka brnění a zbraní, jež by mohla být pýchou kterékoli královské pokladnice Aerithu. Vzácné kovy a drahé kamení se třpytily jako hvězdy, avšak jejich lesk bledl ve srovnání s klenotem, spočívajícím v průzračné skříňce na třech nohách. Strážný kámen Torresdyru zářil v uzavřeném prostoru veškerou svou strašlivou nádherou. Přestože v krbu nehořel žádný oheň a všechny svícny zely prázdnotou, v komnatě bylo teplo a světlo jako za letního poledne.

Anthei zhasila svíci a usedla na bílou vlněnou podušku. Jasnýma očima sledovala Korendira, který se odvrátil od strážného kamene a kráčel podél stěn. Se zjevným zájmem si prohlížel meče, štíty, pancíře a přilby.

„To jsou mé trofeje,“ řekla čarodějnice. „Každý z mužů, kteří zemřeli pro královu věc, mi tu zanechal tretky, jimiž si zdobím své zdi. Máš nějakou cennost, kterou by se slušelo přidat k této sbírce?“

Korendir na ni nevzrušeně pohlédl. „Nic, co by se mohlo měřit s takovou nádherou.“

„Vskutku?“ Anthei se plácla do kolen. „Nemusí to být žádný zázrak.“

Vstala a ladně se protáhla jako kočka. Z protější stěny sňala dýku se slonovinovou rukojetí. Zbraň byla tupá a opotřebovaná ocel prozrazovala, že ji čarodějnice často a nedbale používala. Korunu ošklivosti nasazoval rukojeti matný nebroušený kámen. Anthei zamyšleně přejela prstem po ostří. Pak rychlým pohybem zápěstí vrhla nůž proti Korendirovi, míříc na jeho prsa.

Korendir se mrštně otočil a rukou dýku odrazil. Ocel se s plesknutím odrazila od jeho dlaně a zanechala malou červenou ranku na palci. „Ach,“ řekla soucitně Anthei. „Tak brzy jsi našel svou záhubu. Tu dýku vyrobil Bílý kruh. Malé říznutí, jež ti způsobila, se nikdy nezhojí. Morey z Dalthernu se domníval, že mi tak vezme život. Místo toho dostane tvůj.“

Korendirova dlaň se zalila krví, jež padala v neslyšných kapkách na koberec u špičky jeho boty. „Umažu ti tvou ovčí kůži,“ poznamenal bez výčitek svědomí.

Pozorně si prohlédl dýku a potom se posadil na divan a upřel své zraky na Anthei. S hranou bezstarostností se znovu uhnízdila na své podušce tak, aby stejně jako strážný kámen působila velkolepě, až oči přecházely. Korendirovi to neušlo. Avšak tam, kde se jiným mužům zrychloval dech a potily dlaně, on seděl nehybně jako bronzová socha.

„Umíš se dobře ovládat,“ prohodila Anthei. Chvíli se dívala na pomalu se rozšiřující skvrnu na vzácném brokátu pod jeho rukou. Korendir neodpověděl. Zlostně prohrábla prsty kožešinu a dvojsmyslně dodala: „Jaká škoda, že máš na sobě ty nuzné hadry. Mohla bych ti přinést Moreyovu tuniku a kabátec, abych ti zpříjemnila poslední hodiny.“

„Ne.“ Korendir si položil nůž na koleno. „Raději zůstanu, tak jak jsem.“

„Nemáš co ztratit.“ Anthei ukázala na přezku jeho opasku. „Železo chrání pouze před kouzly strážného kamene, protože všechna zaklínadla utvořená s jeho pomocí musí odpovídat zákonům země. Ale Irazovo vědění sahalo mnohem dál. Jeho kouzla dokážou spoutat všechny kovy bez rozdílu. Zůstaň si u své kovářské cetky, chceš-li. Zjistíš, že v boji proti mně je bezcenná.“

Korendir mlčel. Anthein hlas zněl přesvědčivě, ale její rukavičky prozrazovaly lež. Její základní síla mohla být skutečně odolná vůči železu. Jeho dotyku se nicméně pečlivě vyhýbala. V hodinách, jež mu zbývaly, než vykrvácí, se Korendir nechtěl vzdát této jediné, i když pochybné výhody.

Pokud byla Anthei zklamána, že odmítl přijmout porážku, nedala to na sobě znát. Znuděna svým nemluvným společníkem, zvedla se k odchodu. Na okamžik se ještě zastavila u dveří a odlesk strážného krystalu zvýraznil měňavou barvu jejích očí. „Zde se budeš cítit dobře, alespoň na chvíli. Tvé tělo vrátím do Torresdyru, aby tě pohřbili tam, co tvých čtyřiasedmdesát předchůdců. Tvá přezka ozdobí mou východní zeď. Tím se můžeš utěšovat. Byl jsi první, koho napadlo čelit vábivé písni voskem v uších. To byl tvůj životní úspěch.“

Anthei opustila komnatu. Zástrčka tiše zapadla na své místo. Přestože se v zámku neotočil žádný klíč, Korendir nepochyboval, že dveře jsou zapečetěny tak, aby je nebylo možné otevřít ani pomocí železa. Neměl v úmyslu jít hlavou proti zdi a nechat se přitom roztrhat na kusy. Místo toho si zastrčil za opasek Moreyovu dýku a prošel se po komnatě. Cena zbraní a pancířů by mohla posloužit jako výkupné pro tucet urozených knížat. Mezi palcáty a halapartnami s ozdobnými střapci se nacházela čtyři lomená okna s výhledem do všech hlavních světových stran. Byla ovšem příliš úzká, než aby se jimi dalo protáhnout. Strážný kámen však byl stále na dosah v průzračné skříňce. Kdyby se Korendirovi podařilo vyhodit drahokam z okna tak, aby ho Haldeth mohl sebrat, nemuselo by veškeré vynaložené úsilí vyjít nazmar. Děti by přestaly v Torresdyru umírat a jejich ubohý král by se zbavil tíživého břemene viny.

Aniž pomyslel na důsledky svého činu, odpásal Korendir svůj řemen. Zámek víka ponechal bez povšimnutí a zkusil vsunout přezku mezi závěsy. Jakmile se dotkl skříňky, proťal komnatu oslnivý blesk. Korendirovo tělo zachvátila bolest a z jeho úst, jež zůstala tichá dokonce i při mhurgajském mučení, se vydral výkřik. Jakási síla odhodila Korendira na koberec, kde zůstal v bezvědomí ležet pod kamennými lýtky nymf téměř hodinu, zatímco z jeho palce kapku za kapkou odtékala životadárná krev. Když se probral a znepokojeně pohlédl na šířící se šarlatovou kaluž, rozhodl se dalších pokusů o otevření skříňky raději zanechat. Antheina věž byla vězením odolávajícím jakémukoli lidskému snažení a každou kapkou ztracené krve se jeho naděje zmenšovala. Korendir s námahou povstal.

Přecházel po komnatě, dokud ho nepřemohla závrať. Když první paprsky vycházejícího slunce pronikly úzkými okny, zhroutil se na koberec vedle skříňky s dlaní přitisknutou k lokti, tváří bledou jako kouřové sklo a zmodralými rty.

* * *

Sluneční svit vplétal měděné paprsky do Korendirových vlasů, když se Anthei konečně vrátila. Bílý vlněný koberec byl ušpiněný od krve jako podlaha na jatkách všude tam, kam jejího vězně zavedly neklidné kroky. Muž ležel natažen u ohniště, v tváři smrtelně bledý. Anthei nespokojeně pohodila hlavou. Přišla, aby mu odchod ze světa ještě znepříjemnila, a zjistila, že padl daleko dříve, než předpokládala. Ochuzena o svou zábavu, přistoupila k ležícímu tělu. Pokud byl Korendir pouze v bezvědomí, mohla ho ještě oživit a nechat trpět. Jeho předstíraná netečnost bude ta tam a on bude prosit, aby směl zemřít. Anthei, krásná jako sukubus[1], se k němu sklonila, uchopila ho za zápěstí a pokusila se nahmatat tep. Nepovšimla si boty, jež se opírala o kovový kozlík v krbu. Dlouhé, rozpuštěné vlasy jí sklouzly z ramen a pohladily Korendira po tváři.

Korendir se náhle pohnul. Schoulil se jako střelený kocour a vsunul si Antheiny vlasy pod rameno. Jeho pohyb napjal vlnité kadeře a Anthei ztratila rovnováhu. Do uší mu zazněl překvapený smích, když mu padla napříč přes prsa. Jako v mlze Korendir zahlédl rozšířené modrozelené oči, z nichž čišela vražedná rozkoš.

„Chytrý muž,“ řekla čarodějnice. Ale její pobavení se změnilo v úlek, když se znovu převalil a její hedvábné lokny zůstaly vězet v přezce jeho opasku.

Z místa dotyku stoupal dým. Proměna rychle putovala po pramíncích vlasů a jejich mladistvý lesk zešedl. Osudový dotek železa zasáhl její tvář a na Antheině čele se začaly tvořit vrásky jako pavučina. Jasné oči se zakalily a hladké líce propadly. Roky stárnutí postihly její tělo v jediném okamžiku a proměnily štíhlé ruce a úchvatnou tělesnou krásu ve vyzáblou ošklivost. Rudý samet se vyprázdnil a zůstal zplihle viset na bezmasé kostře. Anthei ze sebe vyrazila polekaný vzlyk jako plačící děcko, zachvěla se a zemřela.

Muž se vyprostil zpod jejího těla s chladnou účelností. Voják u královské brány správně označil strážný kámen za původce Antheina prodlouženého mládí. Malý kousek železa ji znovu spojil se skutečným světem a přinutil podlehnout přírodním zákonům Aerithu. Následný otřes byl pro její srdce příliš silný. Vítěz však cítil, že je rovněž na konci svých sil.

Korendir s námahou povstal, opřel se o skříňku a vyzvedl strážný kámen ze skříňky na třech nohách. Trpěl závratí a měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Zabalil klenot do svého pláště a potácel se dolů po schodech věže jako opilý. Zástrčky na dveřích držely na svých místech, aniž byly zajištěny kouzly. Korendir je nemotorně zotvíral a vyšel do ranního světla.

Anthein chodníček pálil do očí jako zasněžená pláň. Na jeho konci se blýskala bronzová brána, neskutečně daleko. Za ní se objevila rozmazaná, křičící postava: Haldeth.

Korendir zavřel oči a soustředil se. S velkým úsilím vytáhl strážný kámen ze svého pláště. Dva tisíce dvě stě čtyřicet faset na okamžik zazářilo na slunci jako oheň. Potom se Korendir zapotácel, kolena se mu podlomila a spadl po hlavě ze schodů.

Když k němu Haldeth doběhl, s námahou se pokoušel vstát. Silné ruce ho uchopily za ramena a jemně ho opřely o zídku Antheiných schodů.

„Pro věčné milosrdenství Nethovo, hochu, jsi zřízený jako kohout, co právě skončil zápas. Je ta krev tvá, nebo čarodějnice?“

Korendir se otřásl, otevřel pomalu oči a pozvedl k nim svůj palec. Říznutí, způsobené Moreyovou očarovanou dýkou, se však zázračně zahojilo. Dotek strážného kamene zaklínadlem postiženou ránu nepochybně zacelil. Nezůstala po ní ani jizva. Korendir, hrající všemi barvami duhy od hranolovitých faset drahokamu, se rozesmál. „Haldethe,“ řekl, když znovu popadl dech. „V té věži leží celé jmění.“

Haldeth vzal strážný krystal z chvějících se rukou svého přítele. Přestože jeho tvář byla ozářena leskem kamene, oči mu svítily ještě jasněji. „A také jsi získal korunu a království,“ poznamenal.

Korendir sebou trhl, uhodil pěstí do stehna a šťavnatě zaklel. Na tváři se mu objevil zasmušilý výraz. „Na to jsem zapomněl.“

* * *

O čtyři dny později dorazil spolu s Haldethem do paláce Torresdyru se strážným kamenem vsunutým do pláště, který společně nesli. Unavený starý voják stojící u brány vytáhl mříž a udivenýma očima hleděl na rozkvétající sady a svěže zelenou trávu. Po celém království sedláci vyorávali na polích plevel a sázeli obilí, a přestože jaro mělo přijít až za šest měsíců, zrno vzcházelo a zrálo hned za jejich patami.

Král plakal. Jeho komorník poctil Korendira jako knížete a vzrušeně hovořil o plánech na korunovační slavnost.

„Odvolejte ji!“ přerušil ho Korendir ostře. „Přišel jsem si jen pro Antheino zlato. Půjčte mi povoz a já s ním hned odjedu.“

„Nepřijmeš žádnou odměnu?“ podivil se král. Skutečnost, že ten neznámý pobuda myslí svá slova vážně, ho překvapila.

„Tažného koně a postroj,“ žádal Korendir podrážděným hlasem. Nic víc nepřijal.

Později, když prázdný povoz drkotal po cestě k věži, v níž byla uložena jejich kořist, Haldeth si po očku prohlížel svého druha. Věděl, že triumfální výraz v jeho tváři dlouho nevydrží. Korendir nebyl mužem, který by zapomněl na svůj neklid. Avšak kdyby se Haldeth odvážil hádat, nikdy by ho nenapadlo, že změří síly s obávanými útesy Bílé bouře, kde vichřice kvílely nad kostmi mrtvých draků a kam se neodvážili vkročit ani kouzelníci.

* * *

Kapitán brigy ustaraně pohlédl na muže s bronzovými vlasy, který ho právě přesvědčil, že jeho nabídka zlata byla míněna zcela vážně. „Je mi líto, mladý pane,“ řekl konečně. „Plavbu k útesům Bílé bouře nezaplatíte žádnou mincí, kterou kdy vyrazili. Na lodi by došlo ke vzpouře, kdybych nastavil kurs směrem do těch vod, a oba bychom zaplatili podříznutým hrdlem, jakmile bychom obepluli Irgyrova skaliska.“

Cizinec, jenž si říkal Korendir, přijal odmítnutí klidně. Bez rodokmenu, domova a zřejmě i bez příjmení nedávno získal bohatství i slávu tím, že vymanil Torresdyr z prokletí čarodějnice. Říkalo se o něm, že nedbá nebezpečí. Přesto kapitána překvapilo, když se ten mladík vzápětí tázal na cestu do doků.

„Čeká tě smrt, hochu,“ odtušil.

Korendirovi přejel po tváři nevzrušený, chladný úsměv. „Možná ne. Doporučil bys mi dobrého stavitele lodí? Budu potřebovat obratné plavidlo s pevnou kostrou.“

„Jsi snad blázen?“ Kapitán si odplivl přes přístavní hráz. „I ta nejlepší plavidla se stanou na moři poblíž útesů Bílé bouře hříčkou vln. Vedle špatného počasí jsou tam ještě ledové kry, které odříznou lodi dno, než se naděješ. Nebudu ti radit, abys prznil dobré dřevo. To nosí neštěstí.“

Korendirovi zmizel úsměv z tváře. Prudce se obrátil k odchodu a kapitán, při pohledu na jeho odhodlaná ramena, cítil podivné pohnutí. „Ptej se po Sathigovi! Má dobré oko na zdravá prkna.“

Korendir se v tlačenici lidí na rybím trhu krátce ohlédl. „Dožij v bohatství,“ řekl. „Jdu najít Sathiga.“

Kapitán se díval za dobrodruhem, dokud se jeho černá tunika neztratila v šedém davu. Náhle zalitoval, že promluvil, povzdychl si a zavrtěl holou hlavou. Pomyslel si, že ten šílenec se živý nevrátí.

* * *

Sotva Sathig napjal pergamen na svůj pracovní stůl a začal rýsovat loď pro dva muže, věděl každý námořník ve Fairhavenu o Korendirově přání. Ten blázen hodlal plout k útesům Bílé bouře pro dračí poklad, který se skrýval v několika jeskyních ve výšce přílivu. Kdysi to nebývalo nic neobvyklého, ale v nynějších časech už se o pokladu nemluvilo. Z draků zbyly jenom kosti, pevně zamrzlé v ledu na vrcholku Bílé skály. Lidé v docích si šeptali o Korendirovi a smutně si mnuli brady. Ten mladý hlupák zemře. Stejně jako draci padne za oběť větrnému duchu, který v posledních sto padesáti letech ničil břehy Bílé bouře zuřivými vichřicemi a ledovými mořskými proudy.

Korendir, lhostejný k osudu, který ho čekal, seděl v Sathigově dílně a prohlížel si nákresy úzké plachetnice s mělkým ponorem, dlouhé pětadvacet stop. Měla být opatřena dvojím párem vesel pro případ nepříznivého větru a Sathig navrhl pobít kýl olovem, protože se dalo očekávat, že loď se nevyhne mělčinám. Spokojený Korendir nechal pergamen rozbalený a zatížil ho ve všech čtyřech rozích mincemi v sumě opravdu knížecí.

Sathig vybavil malé plavidlo dobře, i když přihlížející se jeho práci smáli od prvního dne, kdy postavil kýl. Korendir dočista zešílel, pokud se domníval, že porazí větrného ducha pomocí vesel. A navíc ve všech Jedenácti královstvích by se nenašel stejný blázen jako on, který by usedl k druhému páru.

Korendir si jejich posměšků nevšímal. Skláněl se nad teslicí mezi Sathigovými dělníky, aniž se zmínil o svém společníkovi, který si pro sebe zabral ohniště ve svíčkářově dílně.

Haldeth, vděčný za trochu soukromí, odhodil kovářský měch, otřel si mozolnaté dlaně do zástěry a sáhl po svém kladivu. Neměl nejmenší chuti stát se terčem posměšků. Stál u kovadliny s vlasy přilepenými ke spánkům a hrdlu a bušil do železné vidlice, z níž se měla stát kotva. Nadával sám sobě do hlupáků. Hák byl příliš velký i pro rybářskou loď a proudům, které by takovou kotvu vyžadovaly, se měl každý smrtelník raději vyhnout. Korendir však byl pevně rozhodnut.

„Jen samotný Sharkashův poklad je tak velký, že se za něj dá koupit pevnost od základů až po cimbuří, a ještě zbude dost bohatství na pořádnou zbroj,“ říkal Korendir. „Takovou příležitost nesmím zahodit.“

Haldeth popuzeně vstrčil kotvu mezi žhavé uhlíky a chopil se měchů. Korendir by vyplul i sám, kdyby na to přišlo. Ten muž vlivem zlých zkušeností ztratil veškerou soudnost a hrad, o němž snil, pro něho znamenal víc než život a dýchání. Haldeth zaklel a olízl si prasklý puchýř na palci. Nenáviděl moře. Jeho přítel však bude potřebovat někoho, kdo mu srovná zpřerážené kosti v těle, pokud to dobrodružství z Nethovy milosti náhodou přežije.

* * *

Haldeth se při práci na šalupě neobjevoval příliš často. Stěžeň byl vztyčen koncem jara a řemeslníci nyní horlivě pracovali na leštěném kování. Korendir celé dny přihlížel tvrzení plátna, zatímco plachtáři sešívali dvojnásobně zpevněnou kosatku.

„Vypadá to spíš jako sloní prak než plachta,“ bručel mistr plachtář.

Korendir s úsměvem umlčel řemeslníkovy stížnosti zlatem. Šalupa byla spuštěna na vodu následujícího rána a pojmenována Carcadonn po okřídleném jednorožci, jehož nikdy nikdo nedokázal ulovit. Vyplula počátkem léta. Přístaviště lemovaly davy lidí, kteří se s ní přišli rozloučit, mezi nimi i Sathig, jenž si byl jist, že své dílo vidí naposled a že z šalupy se do Fairhavenu nevrátí ani tříska v koši lovce trosek.

* * *

Carcadonn, unášen příznivými proudy v široké oblasti letních obchodních cest, plul hladce vpřed i přes malé zakřivení boků lodi. Korendir se věnoval pouze svým mapám a odpichovači a příliš nemluvil. Přestože výměna plachet a drobné opravy Haldetha do jisté míry zaměstnávaly, dlouhé hodiny u kormidla mu skýtaly spoustu času k přemýšlení.

Bílá skála bývala kdysi oblíbeným přístavem s bezpečným kotvištěm. Ale od té doby, co se jí zmocnil větrný duch, zuřily tu neustálé bouře pustošící pobřeží, až nakonec útesy ztratily veškerou podobnost s obrysy zakreslenými na mapách. Ve fairhavenských tavernách se o vichřicích v okolí Bílé bouře vyprávěly historky, při nichž Haldethovi běhal mráz po zádech. Žádná kletba nemohla zmírnit jeho obavy. Nenáviděl zimu a chlad.

Carcadonn proplul Dračím Okem a zamířil k východu. Přestože jinde léto vrcholilo, za Irgyrovými skalisky začala teplota nemilosrdně klesat. Při jedné noční hlídce, během níž měsíc vůbec nevyšel, si Haldeth poprvé povšiml, že zčeřená hladina oceánu za zádí už nevydává fosforeskující záři. Voda, pěnící pod kýlem Carcadonnu, byla chladná a temná a několik kapek, jež přivál vítr, se mu zapíchlo do tváře jako ledová tříšť. Když Korendir o půlnoci převzal kormidlo, otevřel Haldeth lodní komoru a hodil svému druhovi plášť z naolejované vlny.

„Budeš ho potřebovat,“ zavrčel.

Korendir pouze pokrčil rameny.

Sedm dní nato přestalo počasí Carcadonnu přát docela. Korendira probudil tlukot plátna a skřípot rozkývaného ráhnoví. Slezl ze své pryčny. Promáčený Haldeth na palubě zápolil s kormidlem a šťavnatě klel. Vyjící poryvy větru narážely do trupu lodi jako údery pěstí a vychylovaly plavidlo o šedesát stupňů z kursu. Carcadonn se pod plnými plachtami prodíral mezi vzdutými vlnami.

„Otoč ji po větru!“ zvolal Korendir, zatímco si obouval námořnické boty. „Skasáme hlavní plachtu a vytáhneme menší. Kterým směrem se kormidluje nejlépe?“

„Žádným!“ Haldeth se sehnul pod ledovou sprškou. „Povídám, nedožijeme rána.“

Korendir se vyhoupl na palubu a přešel na záď. „Jsi škarohlíd,“ řekl mírně.

Prudký vítr však dával za pravdu spíše Haldethovi. Druhý den odpoledne se Carcadonn zmítal na hřebenech vln, unášen prudkými poryvy. Ráhnoví zlověstně skřípělo a hrozilo, že nevydrží. Kormidlo naráželo do Haldethových dlaní silou raněného kance. Dílo starého Sathiga dosud odolávalo, ale když se Korendir ujal za soumraku kormidla, kovář pochyboval, že šalupa bude zítra ještě schopna plavby. Počasí se od včerejšího dne stále zhoršovalo.

Do rána se vichřice obrátila a vála od severovýchodu.

Carcadonn křižoval proti větru a vlnám, jejichž hřebeny se vzdouvaly vysoko nad stěžeň. Mezi nimi Haldeth zahlédl na pravoboku zemi. Nízké Dunharrské pahorky nahradila ostrá skaliska, do nichž jako nekonečné hromobití narážel prudký příboj.

Haldeth si vytřásl vodu z vlasů a otočil kormidlo až na doraz na závětrnou stranu. Carcadonn se naklonil, plachty se za hlasitého třepotání obrátily a nebezpečná skaliska zůstala za zádí. Pobřežní útesy byly důkazem, že loď pluje vpřed. Když však Haldeth sešel do podpalubí a zjistil, že oheň v lodní kuchyňce vyhasl, proklel zvlášť každou legii, kterou po moři urazili. Zaskřípění ráhna na palubě znělo jako varování. Haldeth hledal oporu, ale sáhl do prázdna.

Ráhno se prudce zvedlo a rozpáralo plachtu vedví. Carcadonn se zhoupl a Haldeth narazil do pažení. Prsa si potřísnil studenou ovesnou kaší. Jeho nadávky přiměly Korendira, aby odběhl od kormidla a zjistil rozsah pohromy.

Haldeth seděl opřen o pažení a seškrabával si z vousů kaši, zatímco jeho druh se zhoupl na patách s klidným úsměvem, který doháněl Haldetha k šílenství.

„Až se očistíš,“ řekl Korendir, „skasáme plachtu.“

Kovář mu věnoval zlostný pohled, oblékl si vlněný plášť a neochotně se k němu připojil. Lepkavá ovesná kaše zanechala na prsou cákance, které vypadaly jako ledové prsty. Pak, když se šalupa s holým ráhnovím houpala na vlnách, pomohl Korendirovi upevnit veslové vidlice k hrazení. Přestože Haldeth veslování nenáviděl, bylo to stále lepší než plout pod vzdouvajícími se plachtami ve větrné smršti.

Bez plachet byl Carcadonn lépe ovladatelný, ale musela za to trpět jeho posádka. Vlny neustále zalévaly palubu a voda proudila kolem Haldethových kotníků. Veslování pokládal Haldeth za mizernou zkoušku vytrvalosti. Chlad a únava mu otupily mysl, až se zdálo, jako by se i čas zastavil.

Když se na hřebenech vln, v proudech narážejících do lodního kýlu, objevila první, špinavě bílá kra, Haldeth mlčky vytáhl vesla a sešel do podpalubí uvařit horký čaj. Korendir mezitím stále vesloval nezměněným tempem a loď se každým záběrem blížila k Bílé bouři, kde ji živly rozmetají na beznadějné třísky.

Ráno druhého dne vplula loď do husté mlhy, šedivé jako nebělená vlna. Poryvy větru lomcovaly ráhnovím, jehož skřípění připomínalo smích starých babizen. Carcadonn se zmítal ve vlnách jako smrtelně zraněný jelen. Oba muži se sotva udrželi na lavicích a měli co dělat, aby sladili záběry vesel. Haldeth, s očima zalitýma potoky mořské vody, si toužebně přál, aby Korendir konečně připustil pošetilost svého nápadu a obrátil loď. Avšak hodina za hodinou ubíhala, a Korendir se neúnavně opíral do vesel. Ze rtů mu neuniklo jediné slůvko a jeho nehybnou tvář neosvítil žádný záblesk zdravého rozumu.

Té noci zajistili Carcadonn dvěma kotvami a Haldeth držel hlídku, kdyby se háky náhodou uvolnily. Třásl se zimou a vzpomínal na teplo, zatímco poryvy větru zpívaly v ráhnoví ponurou píseň o nekonečné zimě. Čas se nesnesitelně vlekl. Protože hvězdy nebylo vidět, měl pocit, jako by zamrzl v prázdnotě. Ztuhlý Haldeth skončil hlídku o půlnoci. V podpalubí našel Korendira, který se zaujatě skláněl nad mapou.

Kovář oklepal ze svého pláště kusy ledu. „Jsi šílenec a z nás obou se brzy stane zmrzlý pomník bláznovství. Tam venku je větší zima než ve třetím mhurgajském pekle.“

Korendir v kymácejícím se světle zavěšené lucerny vzhlédl. Oči měl neproniknutelné jako zrcadlo. „Už jsme skoro na místě.“ Jeho hlas zněl ve vytí větru a burácení vln udiveně.

Haldeth se opřel o pažení a pohlédl na mapu. Inkoustová čára, označující plavbu Carcadonnu, končila téměř u Bílé skály. Sotva dvě legie na sever ležela doupata mrtvých draků a středobod síly větrného ducha.

„Blázni jsme, nic jiného,“ zamumlal Haldeth. Zvědavost na krátký okamžik převážila nad zdravým rozumem. Vzrušení však záhy pominulo, když si vzpomněl na boty plné mořské vody a vyhaslé ohniště v kuchyni. Nahlas mapu proklel a vůbec si nevšiml shovívavého úsměvu, který přelétl po Korendirově tváři, když stoupal po schůdcích vzhůru, aby se ujal hlídky.

Kapitola pátá

VRCHOL BÍLÉ SKÁLY

Ráno bylo kalné a zamračené. Korendir stál na přídi, smáčen ledovými sprškami tříštících se vln, a pokoušel se vyprostit kotvu z mořského dna. Zbědovaný Haldeth bez řečí usedl k veslům a pevně zavřel oči, aby je uchránil před pichlavými kapkami slané vody. Dlouhá léta, strávená na mhurgajské galéře, mu pomohla rychle sladit tempo s Korendirem, jenž usedl na přední lavici. Carcadonn se odpoutal od svého kotviště a vyplul vichřici vstříc.

Veslující muži, bičováni větrem, urazili asi jednu legii. Hučící moře se několikrát převalilo přes těžce zkoušenou šalupu a palubu zaplavila zelená voda. Mokré boty nesnesitelně dřely jako struhadlo. Haldeth však neměl sílu láteřit nad šílenstvím, které provádějí.

Počasí se zhoršilo a udeřilo na jediném místě strašnou silou, větší, než by dokázala zosnovat sama příroda. Vítr rozerval mlhu na cáry, připomínající roztřepené přízraky. Carcadonn se neustále otřásal pod nárazy zpěněných vln, jež hrozily, že ho rozlomí. Korendir s Haldethem, promrzlí a vyčerpaní veslováním za prudkého větru, vyhodili dvojitou kotvu a schoulili se v kuchyni u pece. Carcadonn, spoután provazy, se zmítal na rozbouřené hladině jako býk, napůl šílený bolestí.

Bouře přinesla brzký soumrak. Stěžeň bušil do stehů, lana skřípěla v ráhnoví, kování řinčelo a kormidlo naráželo do svorníků, přestože bylo přivázáno silnými provazy. Krátce před půlnocí narazila plovoucí kra do kotevního lana na zádi. Lano se přetrhlo a Carcadonn se prudce zhoupl, jištěn nyní pouze druhým, slabším lanem. Náraz otřásl každým prknem v trupu šalupy.

Jakýmsi zázrakem kotva na přídi vydržela.

Svítilny se převrhly, avšak jejich nádržky byly naštěstí prázdné, což bylo v tomto počasí opatření nanejvýš prozíravé. Haldeth se uchýlil na svou pryčnu a skryl hlavu v dlaních. Rovněž Korendir dal tentokrát přednost zdravému rozumu a nesnažil se vstát. Podmínky byly tak strašlivé, že nemělo smysl riskovat pád do chladných hlubin a pokoušet se vyhodit náhradní kotvu. Kdyby se Carcadonn v takovém proudu utrhl, nic je nemohlo spasit před ztroskotáním na pobřežních útesech.

Nastalo jitro. Pokud se Korendirovi v noci podařilo usnout, Haldethovi zcela jistě nikoli.

Úsvit opět přinesl pohled na hrozivě stažená mračna. Haldeth vstal první, otevřel poklop vedoucí na palubu a blahořečil svému štěstí, že je dosud naživu. Všude, kam se podíval, viděl škody, které šalupa v bouřlivém počasí utrpěla, od laku a barvy, jež oprýskaly na holé dřevo, až po roztřepená a přetrhaná lana. Nikdo nemohl zaručit, že Sathigovo plavidlo vydrží ještě jednu takovou noc. Korendirovi na tom zřejmě nezáleželo a spěšně zvedal kotvu. Haldeth byl příliš vyčerpán, než aby se s ním přel, a usedl odevzdaně k veslům.

Carcadonn se naklonil na bok a palubu pokropila ledová tříšť. Haldeth si otřel oči a varovně vykřikl. Korendir v té chvíli uvolnil kotvu. Šalupa se zatočila jako korková zátka v mlýnské strouze. Korendir však neztratil rozvahu. Zajistil kotvu a obratně jako opice skočil k veslařské lavici.

Oba muži si sáhli na dno svých sil, avšak nebylo to nic platné. Jejich svaly a vesla na prudké proudy a vysoké vlny nestačily a šalupa se stala neovladatelnou.

Haldeth první spatřil kru, třpytivě bílou, s okraji ostrými jako čelisti železné pasti, která se náhle objevila vedle přídě. Proud vytvářel podél obou jejích boků malé víry. Kovář vykřikl a zabral za veslo, aby stočil šalupu po větru.

Voda odolávala jeho záběru, jako by byla ze železa. Carcadonn se naklonil na bok a setrvával ve směru své sebevražedné plavby. Haldeth se připravil na náraz, který musel nevyhnutelně přijít.

„Vesluj!“ volal Korendir.

Sám vytrhl jedno veslo z vidlice, vrhl se k boku lodi a stoupl si jednou nohou na hrazení a druhou na střechu kabiny. Pak se naklonil vpřed a zoufale se snažil kru odrazit.

Bukové dřevo se se zaskřípěním zabodlo do kry a kolem se rozlétly úlomky ledu a dřeva. List vesla se rozpadl na třísky. Korendir se opřel do pahýlu a tvář se mu zkřivila námahou. Bednění za jeho zády a pod jeho nohama kvílelo, jako by měl celý trup lodi prasknout. Potom se šalupa zhoupla na vlnách. Voda od jejího kýlu vysoko vyšplíchla a loď prudce vyletěla vpřed. Ledová kra zůstala za její zádí.

Korendir se ani neohlédl a přešel na příď. Uvolnil zdvihací lano, ale jeho nadlidská snaha vykasat plachtu skončila zdrcující porážkou. Vítr byl příliš silný. Pán Carcadonnu se pustil stěžně, bičován lany a uvolněným plátnem. Padl na kolena a přeřízl provazy poutající kotvu. Hák i řetěz ihned pohltily pěnící vlny. Lano dřelo o bok lodi. Korendir, s bílými rty, počítal hloubku a poté omotal lano kolem úvazníku.

Haldeth, konečně schopen činu, zabral za vesla. Bojoval s něčím, co připomínalo pekelné běsnění, aby ulehčil kotvě. Napjaté lano drnčelo jako kohoutek samostřílu, nicméně vydrželo.

Haldeth se málem rozplakal úlevou.

Korendir se napřímil na rozkročených nohou. Pohlédl na výsledky svého pokusu vykasat plachtu a pak vzkřikl: „Ta věc se hodí jedině do sloního praku!“ Vytáhl vlhké plátno z třemenu a hodil ho Haldethovi. „Ulož tu zatracenou věc do podpalubí, kdybychom potřebovali něco na utěsnění trupu.“

Haldeth, nevěda, co říct, raději mlčky uposlechl. Když se vrátil na palubu a spatřil, že Korendir odvazuje záchranný člun, došla mu konečně trpělivost.

„Jak daleko se v tom chceš dostat?“ Kovář v zuřící vichřici sklonil hlavu a sevřel oběma rukama záchranné lano.

Korendir pokynul hlavou k útesům, kde se nacházel malý ostrůvek, zalévaný mocnými příbojovými vlnami, a překřičel zuřící živly. „Musíme natáhnout přes průliv lano. Sathig by mi nikdy neodpustil, kdybych tu nechal jeho loď napospas.“

„U Netha!“ Haldeth si oklepal led z límce. „Jsi blázen, když si myslíš, že se tam dostaneš na té skořápce. Jestli se převrhneš, bude s tebou zle.“

Korendir se zarazil. Vzhlédl a rty se mu rozevřely v náznaku pobaveného úsměvu. „Nejsem blázen. Znám jméno ducha Bílé bouře.“

Haldeth se překvapeně posadil na střechu kajuty. „Kde, u Jedenácti království Aerithu, ses ho dozvěděl? Nemáš žádné kouzelnické vzdělání.“

Korendir, zabrán do rozvazování uzlů, řekl: „Získal jsem přece Antheinu knihovnu. Její otec zanechal poznámky na okrajích svitku se zaklínadlem, kterým vyvolával devět dračích zubů.“

Na Haldetha toto odhalení zapůsobilo jen svou drzostí. Kouzelník by dokázal ovládnout ducha pomocí nadpřirozených vlastností, jež obsahují duchovo jméno, ale Korendir nebyl v tomto umění cvičen.

Haldeth se zhluboka nadechl chladného vzduchu. „Myslíš, že umění číst z tebe dělá zasvěcence?“

Korendir odhodil poslední lano. Upřel na Haldetha až příliš klidný pohled. „Chceš se vrátit?“

„Ne, a proto jsem ještě větší blázen než ty!“ Zmatený Haldeth se uchýlil do podpalubí, zatímco Korendir zavěsil člun na tažné lano a chystal se znovu překonat vzedmuté mořské vlny a dostat plavidlo přes hrazení.

Až když hodil své nástroje a lano do člunu pod veslařskou lavici, smířil se kovář s nevyhnutelným. Vyšel z podpalubí a podržel tažné lano, zatímco jeho druh přeskočil lana a usadil se v člunu.

Korendir pokynul na znamení, že si přeje být spuštěn na vodu.

Haldeth sevřel lano, až mu zbělely klouby. „Bojíš se vůbec něčeho?“

Korendir pokrčil rameny a okamžik váhal s odpovědí. Pak z náhlého popudu změnil názor. „Smrt, která přijde zpředu, poznám, smířím se s ní a dokážu ji přijmout. Ale konec, který mě zastihne nemilosrdně odzadu, mě děsí. Proto si chci postavit pevnost, kde bych se ubránil, Haldethe. Do té doby na ničem jiném nezáleží.“

Korendir se spěšně chopil vesel. Jako by bylo nutné celou věc uzavřít, dodal: „Na stavbu kamenných pevností je potřeba spousta peněz.“ Pomalu, téměř jemně natáhl ruku a vytáhl lano ze zmrzlé dlaně svého přítele.

Pod šalupou se vzedmula vlna zelené vody. Člun odplul pryč, unášen vlnami. Haldeth tomu přihlížel se sevřeným hrdlem.

Korendir se nepokusil veslovat, ale místo toho se vztyčil a opřel se o tyče vesel na houpající se zádi. Vítr povíval jeho pláštěm jako praporem a nárazy vln lomcovaly prkny pod jeho nohama. Mužova vztyčená postava, zmítána mocnou silou ducha jako tříska, odrážela veškerou marnost počínání jako větvička zabodnutá do země proti lavině.

Kdyby mohl, přitáhl by Haldeth člun i s plavcem zpět ke Carcadonnu. Protože to bylo nemožné, začal kovář poprvé od doby, kdy Mhurgajci vy vraždili jeho rodinu, uvažovat o vroucí modlitbě.

V příštím okamžiku Korendir křikl proti útesům, pokrytým ledem. „Cyondide!“

Slovo se odrazilo ozvěnou zpět, proneseno dost nahlas a nepokrytě, aby vyprovokovalo válku mezi sousedními královstvími. V Haldethovi by se krve nedořezal.

„Cyondide!“

Duch Bílé bouře odpověděl poryvem větru a vzedmutou vlnou. Záchranný člun Carcadonnu se otočil kolem své osy jako korková zátka a spršky vody se přelily přes jeho okraje. Korendir se zapotácel na mokrých prknech, ale zůstal stát. Nedbaje rozbouřených vln pozvedl znovu svůj hlas. „Cyondide, připlul jsem na Bílou bouři jako posel. Potopíš mou loď dříve, než ti předám zprávu?“

Voda pleskala o příď člunu. Jeho kýl se ustálil tak náhle, až Korendir padl na kolena. Potom se vítr rozestoupil a kolem maličkého člunu se vytvořil klidný kruh. Do vzduchu, jenž náhle ztichl, duch odpověděl. Jeho hlas zněl jako syčení tříštícího se příboje. „Cyondide je tady. Kdo ke mně posílá smrtelníka? Žádný čaroděj by se to neodvážil učinit.“

Korendir znovu vstal. Odpověděl s klidem, při němž Haldethovi běhal mráz po zádech. „Ishone z východu mě posílá. Jako doručitel jeho zprávy žádám bezpečný přístav a možnost přivázat svou loď k pobřežním skaliskům.“

Mořská voda se pod člunem náhle vzedmula. Malá loďka zůstala na vysoké vlně, jež ji hrozila každým okamžikem převrátit. Místo aby se Korendir přikrčil a chopil se úzkostlivě lavice, klidně odložil vesla, jako by bylo hotovou věcí, že se duch postará o jeho bezpečnost. Cyondide, přinucen rozhodnout příznivě, uklidnil moře. Vlny se na okamžik zpěnily a zase uklidnily. Kam oko dohlédlo, proměnil se oceán v skleněnou desku, ležící na úpatí ostrých skalisek.

Korendir se nevzrušeně posadil a chopil se vesel. Ozvěna jeho záběrů zněla jako výkřik v nehybném vzduchu. Podle způsobu veslování se zdálo, že nemá naspěch, ale Haldeth si přesto povšiml, že neztrácí ani okamžik. Ani ne za hodinu učinil vše potřebné, aby mohl přitáhnout šalupu mezi ostrůvek a břeh pevniny. Když se vrátil zpět na Carcadonn, panovalo úplné bezvětří, přestože teplota prudce poklesla. Haldeth pomohl pevně uvázat šalupu k útesům. Přestože ve Fairhavenu viděl kovář i dvacetitunové lodě uvázané volněji, zdržel se námitek. Když Cyondide zuřil, i ocelová lana praskala jako konopné provázky. Budou mít štěstí, pokud kovaný řetěz vydrží.

Korendir naložil do člunu jídlo, náhradní oblečení a několik svazků nepoužitých lan. K těmto základním potřebám přidal čtvercovou plachtu, cepín a svazek skob. Haldeth zajistil poklopy a vkročil na lávku. Ticho ho velmi zneklidňovalo. Přestože větrným duchům chyběl zrak, měli neobyčejně vyvinutý sluch.

Haldeth opatrně seskočil z paluby Carcadonnu do naloženého člunu. Když se Korendir chopil vesel, kovář se usadil na zádi a položil mu otázku, jež ho celou hodinu zneklidňovala. „Kdo, u všech království Aerithu, je Ishone?“

Korendir se opřel do vesel a šeptem mu odpověděl: „Jiný duch.“ Haldeth nejistě sledoval, jak člun vyplul vpřed. „A tvá zpráva?“

Korendir tvrdošíjně mlčel. Listy jeho vesel se zdvihly nad hladinu a plynule se opět ponořily.

Brzy poté narušil klid poryv větru. Hladina, odrážející nehybné útesy, se zvlnila a ze skalisek pokrytých ledem se ozvala Cyondideova netrpělivá otázka: „Smrtelníku, tvá hra na jistotu mě unavuje. Předej zprávu.“

Korendir ponořil list vesla do vody a stočil člun na stranu, aby se vyhnul ledové kře. Za zádí se na hladině objevilo několik křehkých bublinek.

„Smrtelníku! Odpověz Cyondideovi, nebo tě roztříštím o útesy.“

Korendir rozhněvaně zakřičel: „Nemá snad Cyondide čest, že vyhrožuje Ishoneovu poslovi?“

Haldeth vtáhl hlavu mezi ramena a čekal, že bude každým okamžikem svržen ze zádi do smrtícího mořského víru.

Korendir však klidně vesloval dál. Kýl člunu se posunul pod hladinou o jednu legii, pak o druhou. Nehybné ticho napínalo Haldethovy nervy k prasknutí.

Korendir konečně vytáhl vesla, naklonil se k zádi a pošeptal svému společníkovi: „Začni hledat. Je odliv a my bychom měli najít římsu. Vchod do Sharkashova doupěte je hned nad ní.“

„Smrtelníku!“ zahřímal Cyondide. „Tvé myší pískání mi není k ničemu. Mluv nahlas, abych slyšel, jakou novinu mi Ishone sděluje ústy smrtelného člověka.“

Člun plul tiše po hladině vpřed. Na vlhkých černých skaliscích, pokrytých ledovými krystalky, nebylo ani stopy po nějaké římse či jeskyni. Haldeth ztratil odvahu docela a pohlédl do hlubin, příliš chladných i pro mořské chaluhy. A tam, několik sáhů pod hladinou, spatřil skalní výčnělek. Cyondide způsobil, že někdejší dračí doupata zmizela pod mořem, nepřístupná z člunu naloženého nářadím.

Haldeth vystrašeně čekal, zatímco Korendir zachmuřeně dumal nad jeho nálezem. Haldeth tušil, že pokud ihned neopustí toto místo, čeká je osud draků a skončí pod vodou, snad zamrzlí v kostce ledu, z pouhého duchova rozmaru.

Loďka se rozhoupala. Haldeth vzhlédl právě v okamžiku, kdy se jeho druh z plných plic nadechl mrazivého vzduchu. „Cyondide! Strávil jsem na moři šest týdnů a tíží mě boty na nohou. Pusť mě na pevnou zem a já ti předám Ishoneovu zprávu.“

Na hladině se vzedmula vlna a prudce narazila do útesu. „Všude kolem jsou ledové kry, smrtelníku, které skýtají oporu jako země. Vyber si jednu z nich, a rychle, protože mi dochází trpělivost.“

„Co je led jiného než zmrzlá voda?“ opáčil opovržlivě Korendir. „Nemá snad Cyondide dost síly snížit hladinu o několik sáhů, aby měl Ishoneův posel suchou skálu pod nohama?“

„Cyondide by dokázal zastavit příliv a pokrýt vysušené dno sněhem. Varuji tě, smrtelníku. Cyondide může rozmetat tvé kosti na prach.“

„Slova. Jen se chvástáš,“ odtušil opovážlivě Korendir.

Haldeth se přikrčil. Ticho, které na okamžik zavládlo, mu připadalo jako klid před bouří. Potom oceán s hlasitým burácením odplynul a obnažil skály. Člun se zatočil na místě. Voda se přelila přes jeho boky. Korendir se zachytil veslařské vidlice, aby neupadl, usadil se a pomocí vesel vyrovnal plavidlo. Jakmile nad ním znovu získal vládu, kývl bradou na kováře.

Haldeth přeskočil na římsu. Co nejrychleji vyložil nástroje a lana z člunu do vlhkého ústí jeskyně.

„Smrtelníku, tvá zpráva!“ Ledový vítr zmrazil stékající kapky vody. Haldeth se zachvěl, když mu za límec spadly slané kroupy. Ve vzduchu byla cítit Cyondideova netrpělivost, která v sobě skrývala hrozící úder blesku.

Korendir se ho pokoušel uklidnit. „Zpráva, kterou mi Ishone nařídil sdělit Cyondideovi, obsahuje složité slovní obraty a je dlouhá. Týká se nanejvýš choulostivé věci.“

Haldeth naslouchal a po zádech mu přejel mráz. Začínal mít podezření, že jeho druh nemá žádný plán, ale snaží se ducha pouze oklamat.

Korendir vytáhl vesla a vstoupil na břeh. „Cyondide není příliš pohostinný k unavenému poslu důležité zprávy. Ishoneův vyslanec má za sebou dlouhou cestu a Cyondide bude mít jistě strpení a nechá ho odpočinout.“

„Buď si tedy vědom své zranitelnosti, smrtelníku!“ zahřímal duch. „Tvé požadavky se Cyondideovi nelíbí.“

Haldeth pomohl Korendirovi vytáhnout člun na souš. Potom spěchal vyložit zbývající zásoby. Duchové bývají nedůtkliví. Jsou nesmírně pyšní a několikrát se už stalo, že v zuřivosti rozpoutali takový běs, který pohltil je samotné. Jejich moc a síla vzbuzovaly bázeň. Jelikož byli domýšliví na svou sílu, pro zábavu vyzývali kouzelníky na souboj. Jen málokterý čaroděj na Aerithu byl dost učený, aby se s nimi mohl měřit. Jediná věc, která Cyondideovi bránila, aby vetřelce na římse nezabil, byl náznak podceňování jeho všemocnosti.

Kdyby měl duch Bílé bouře zrak a spatřil by oba muže na svých útesech, svrhl by je do moře a nechal utonout. Ale protože smrtelníci postrádali auru, jež se tvořila i kolem toho nejslabšího z kouzelníků, mohl je vyzradit pouze zvuk. Korendir obalil cepín kusem plachty a potom kývl na svého společníka. Haldeth od něho převzal nástroj, a zatímco Korendir zůstal stát na římse, vystoupil šachtou ve skále výše nad hladinu.

Místo, kam kdysi dosahovalo moře za přílivu, označovaly bílé vrstvy soli. Přestože Haldeth měl prsty ztuhlé zimou, soukal se šachtou dál. Cyondide si dříve či později vynutí odpověď, a ani nedotknutelnost posla mu nezabrání v kruté pomstě. Kovář neměl nejmenší chuť utopit se jako krysa, až dá napálený duch naplno průchod své zuřivosti, zvláště když o něco výše se nacházela dračí doupata, kde by byl v bezpečí. Haldeth se neobtěžoval s cepínem ani skobami, ale tvrdošíjně tlačil své mohutné tělo vzhůru černým jícnem šachty a opíral se o stěny rameny a chodidly. Po dlouhém výstupu se kamenné stěny šachty rozšířily a vyústily do temné chodby, jež se táhla neznámo kam.

Haldeth si sedl, ztěžka dýchal a třel si prsty. Potom odvázal od pasu náhradní lano. Než se mu podařilo uvolnit uzel, vystoupily mu na spáncích krůpěje potu. Hodil lano šachtou Korendirovi, který k němu dole přivázal jakýsi balík. Několikrát zatáhl za lano, aby kováři naznačil, že má balík vytáhnout nahoru. Haldeth položil balík na okraj šachty. Protože v té tmě špatně viděl, sáhl dovnitř a hledal křemen, hůlky a chumel hadrů napuštěných olejem.

Od kovářovy dlaně odlétla jiskra a zažehla pochodeň. Poklekl a pozvedl paži. Pochodeň se rozhořela jasným plamenem a ozářila temnotu. Z výklenku sotva krok od jeho lokte svítil safír jako odlesk hvězd.

Rozradostněný Haldeth vyskočil. Narazil přitom hlavou do skály, až se mu zatmělo v očích, ale vzrušení ho neopouštělo. Hned za převisem, o nějž se udeřil, se nacházely tři chodby. Stěny jeskyně byly hladké, jako vyleštěné dračími šupinami. Mihotavý třpyt safíru sliboval další bohatství. Hlavní část Sharkashova pokladu se jistě skrývala hlouběji v jeskyních.

Haldeth zarazil pochodeň do pukliny ve skále. Podle smyček lana, smotaných dosud u jeho nohou, usoudil, že vyšplhal téměř tři sta stop vysoko. Zda by Cyondide dokázal přivolat tak vysoký příliv, bylo lépe nezkoušet. Haldeth si pomyslel, že zbývající zásoby je třeba bez meškání dopravit nahoru.

Korendir dole zachytil lano, vědom si, že nebude dlouho trvat a duch odhalí jeho lest. Vzduch v okolí Bílé skály byl chladný jako sama smrt. Kdyby nějaký člověk v takových podmínkách usnul, jistě by zmrzl na kost, jak Cyondide nepochybně zamýšlel. Moře jako by ve svých temných černozelených hlubinách odráželo duchovu uraženou pýchu.

Korendir se zkřehlými prsty pokoušel zavázat uzly, což by mu za běžných okolností zabralo pár vteřin. Když zvedl z římsy poslední balík, jedna ze skob vyklouzla ven.

Korendirovi se nepodařilo ji zachytit. Kov se s tichým cinknutím odrazil od skály a žbluňkl do vody. Na hladině se utvořily kruhy, jež se rozběhly všemi směry. Korendira na okamžik ochromil strach. Potom shodil balík a odřízl ho svou dýkou.

„Smrtelníku!“ Hlas ducha rozechvěl vzduch jako zahřmění. „Mluv, smrtelníku! Cyondide už nebude déle čekat.“

Korendir shodil rukavice. Uchopil lano holýma rukama a přivázal si ho kolem pasu.

„Předej Cyondideovi Ishoneovu zprávu!“ vyl duch. Římsa se pod Korendirovýma nohama zachvěla.

Odkudsi se přihnala vlna. Korendir se ocitl až po pás ve vodě a prudce narazil do skály. Pokoušel se odolat proudu, který mu podrážel nohy. Z rány na čele se mu řinula krev. Byl v úzkých a zbývala mu už jen jediná možnost. Pozvedl svůj hlas.

„Cyondide!“ zvolal, předstíraje hněv. „Věz, že zraněním, které jsi způsobil poslovi, jsi Ishonea urazil. Za tuto urážku posel jménem Ishonea vyzývá Cyondidea. Nikdy nebude mezi Cyondidem a Ishonem mír, dokud nerozhodne souboj.“

Ještě než ozvěna jeho slov utichla, vrhl se Korendir do jeskyně a horečně zatahal za lano.

Nebe proťal blesk a udeřil do místa, kde ještě před okamžikem stál Korendir. Z římsy odlétla sprška kamenných úlomků. Moře se valilo zpět, jako by je vtahoval mocný dech. Zoufalý Korendir šplhal vzhůru, seč mu síly stačily. Vítr výhružně zasvištěl a voda se ve chvilce valila vzhůru šachtou jako beranidlo.

Korendir vůbec nepocítil chlad. Vržen hlavou proti skále, ztratil ihned vědomí. Jeho smysly obestřela temnota a tělo zmizelo pod zpěněnou hladinou vody, rychle stoupající šachtou.

* * *

Ozvěna zvedajícího se přílivu burácela jako řev rozzuřeného draka. Haldeth, stojící na římse na okraji vyšší jeskyně, vztekle křičel. Vědom si toho, že na laně visí tělo jeho druha, táhl nadlidskou silou, již mu do paží vlily obavy o jeho život. Vůbec si nevšiml vody, která se převalila přes výstupek, smáčela mu chodidla a odnesla narovnané zásoby kamsi do tmy. Smyčka za smyčkou padala se šploucháním k Haldethovým nohám. Záplava ustoupila stejně rychle, jako přišla, a mořská voda s klokotáním odtekla šachtou dolů. Proud rozhodil balíky do všech stran jako kostky a dychtivě rval Haldethovi lano z rukou.

Konopí pálilo Haldetha v dlaních. Zaťal zuby a nepouštěl, přestože mu na dlaních prasklo několik puchýřů a málem ztratil půdu pod nohama. Rozedřené ruce ho doháněly k šílenství a proklel všechny vody na celém Aerithu. Bez sebe strachy, že zůstane na Bílé bouři sám, rychle tahal lano z šachty sáh za sáhem, dokud se ve světle pochodní neobjevily bronzové vlasy. Haldethovy svaly se ještě jednou napjaly. Vyzvedl Korendirovo tělo přes okraj a položil ho naznak tváří vzhůru. Šedé oči byly nehybné a slepé. Z pootevřených úst crčela voda a spánky, čelo a tvář byly zbrocený krví, jež ve svitu pochodně vypadala černá.

Hakieth se sklonil a leknutím se otřásl. Položil ruce na promáčenou tkaninu, ale necítil žádný život. Korendirova hruď se pod jeho dotykem ani nepohnula. „Tak si klidně umři!“ vykřikl vztekle.

Odpovědí mu byla pouze ozvěna. Výsměšné opakování téhož zvuku kováře rozlítilo k nepříčetnosti. Bohatství, pevnost i samotné bezpečí se zdály být jen bláznivým snem, stejně nedosažitelným jako získat zpět rodinu pobitou Mhurgajci. Haldeth, napůl šílený žalem, popadl svého přítele za ramena a zalomcoval jeho tělem, jako by násilím dokázal zahnat smrt.

Korendir zakašlal a zvrátil hlavu. Haldeth nahmátl na hrdle slabý tep a rázem byl opět při smyslech. Obrátil bezvědomého muže na břicho a uštědřil mu pořádný štulec do zad. Korendir zakrátko vyprskl a z jeho nosu a úst vychrstla voda. Hruď se mu slabě zachvěla.

„Sláva Nethovi!“ Kovář si náhle uvědomil chlad, rychle svlékl Korendirovy šaty a zabalil ho do svého suchého pláště. Balíky se zásobami vězely vklíněny ve skalní puklině. Haldeth vytáhl svůj nůž a přeřízl provazy. Modlil se, aby troud uvnitř nebyl zcela promáčený.

* * *

Korendira probudily teplé sluneční paprsky. Kožešiny hřály jeho údy a za zády mu praskal oheň. Jedno oko bylo tak oteklé, že ho nedokázal otevřít, a po celém těle měl oděrky a podlitiny. Hruď ho bolela a tváře pálily. Sluneční světlo a stín, který jeho postava vrhala na skalnatou stěnu, jitřily jeho mysl nejasným vědomím čehosi nepatřičného.

„Cyondide opustil Bílou bouři kvůli souboji s Ishonem,“ ozval se hlas, který podle protahované výslovnosti, typické pro obyvatele Southengardu, patřil Haldethovi.

Korendirovi se vrátila paměť. Pokusil se pohnout, ale pak si to s bolestnou grimasou rozmyslel. „V to jsem doufal,“ vypravil ze sebe sípavým šepotem. I pouhé mluvení ho vyčerpávalo.

Korendir ležel nehybně u ohně a Haldeth mu zatím vyprávěl o svém pátrání ve skalních jeskyních. Kovář objevil tunel, vedoucí na vrchol útesů Bílé bouře. O něco podrobněji popsal dračí doupata a první skladiště Sharkashova legendárního pokladu.

„V těch skalách je tolik zlata, že by sis mohl koupit každý hrad na Aerithu,“ dokončil kovář. „Budeš mít svou pevnost, pokud najdeme způsob, jak odsud dostat tu obrovskou tíhu.“

Chvíli oba mlčeli. „A co člun?“ otázal se Korendir.

Haldeth zavrtěl hlavou. „Zbytky zádi jsem spálil. To bylo vše, co jsem našel.“

Stromy, rostoucí v černé neproniknutelné houštině na vrcholku skaliska, však nabízely řešení této překážky. Přestože je čekala těžká práce, kmeny skýtaly ucházející dřevo. Haldeth už dokonce začal se stavbou voru, na němž hodlal převézt klenoty na Carcadonn.

Korendir souhlasně zabručel. „Než se vrátíš do práce, měl bys uschovat nějaký podpal v nejsušším a nejlépe větraném doupěti, které najdeš.“ Když se znovu nadechl, jeho hlas se už podobal tomu, jímž oklamal Cyondidea. „Duch, který zvítězí, se sem vrátí a bude se chtít pomstít.“

Haldeth už si o to dělal starosti a zvedl se. „Jestli nás tu najde dřív, než vyplujeme, jsme oba mrtví.“

„Tak jako tak nás bude pronásledovat,“ uzavřel věcně Korendir. A zatímco jeho nešťastný společník dumal nad potížemi, jež je čekají, zavřel své zdravé oko a spal.

Korendir odpočíval až do soumraku, když tu mu Haldeth křikl do ucha ošklivou nadávku. Zloba, skrývající se za tou kletbou, byla skutečná. Zraněný muž se napůl vyprostil z kožešin, obrátil se, vytáhl dýku a máchl jí vpřed ve snaze probodnout útočníka, který tam nebyl.

Římsa u ohniště zela prázdnotou. Nástroje, zásoby jídla a balíky lana zůstaly nedotčeny. Z chodeb, vedoucích k některému z temných dračích doupat, ke Korendirovi nedoléhaly žádné prchající kročeje. Byl zcela sám. Neopatrný prudký pohyb mu způsobil velkou bolest. Přesto zůstal sedět. Čekal a přemýšlel, zda ho napadne nějaké rozumné vysvětlení.

O vteřinu později Haldeth svou nadávku zopakoval. Tentokrát však patřila Nethem prokletému cepínu.

Korendir svraštil čelo. Vyklouzl z kožešin a s námahou udělal několik kroků. Kletby jeho druha zněly nepřirozeně hlasitě, jako by kovář seděl u ohniště. Korendir si byl jist, že se nestal obětí halucinace ani že by ta slova způsobilo nějaké zaklínadlo. Jeho sluch nepochybně oklamala zrádná skála. Zaujat tou věcí, natáhl se pro nohavice a boty. Oblékl se, zabrán do svých myšlenek natolik, že nevnímal pohmožděné a rozedřené končetiny.

Když se Haldeth vrátil, zjistil, že jeho společník sedí bez pláště na okraji čtyři sta stop hluboké propasti nedaleko ohniště. Chladný vítr povíval prameny Korendirových vlasů. Uhlíky za jeho zády zcela vychladly.

„Co to, u všech mhurgajských pekel, děláš?“ Kovář shodil z ramene vak s nástroji a popuzeně poklekl, aby znovu rozdělal oheň.

Aniž se ohlédl, Korendir zopakoval Haldethovu předchozí nadávku a dokonale napodobil jeho tón a přízvuk. „Počasí je dobré,“ dodal. „A já už nehodlám marnit čas zabalený v kožešinách jako novorozené dítě.“

Haldeth narovnal polena, vdechl přitom oblak popela a kýchl. „Budeš odpočívat, kdybych měl vykovat řetěz a spoutat tě.“

Korendir přešel tu poznámku mlčením. Věnoval se sledu vlastních myšlenek, jako by mu kovář nic neřekl. „Kde jsi byl a co tě přimělo tak šťavnatě zaklít, až jsi mě probudil ze spánku?“

„Cože?“ Haldeth se zarazil s křesadlem nad kůrou stromu, kterou oloupal na podpal. „U Netha, člověče, ty blouzníš. Nemohl jsi mě slyšet. Byl jsem v chodbě východně od Sharkashova pokladu.“

Korendir se odvrátil od okraje propasti. Oči mu padly na Haldethovu levou ruku. „Uhodil ses náhodou, nebo jsi chtěl mít fialový nehet na palci, abys přivábil milence? Ten zvyk zavedly děvky z Athagy, ale ty si nehty obvykle barví.“

Haldethův vzteklý výkřik pohltilo bez ozvěny pusté nebe. Přes otoky, podlitiny a odřené čelo se mohlo zdát, že se Korendir usmál. „Zacházej s cepínem opatrněji, milý příteli. A nezapomeň, kam jsi zatloukl tu skobu. Brzy na ní možná budou záviset naše životy.“

* * *

Korendirovi se postupně vracela síla. Zprvu nebyl schopen těžké práce na stavbě voru a trávil dny průzkumem útesů Bílé bouře, vnitřního řetězce jeskyní i vnějších skalisek. Poklad byl příliš velký, než aby bylo možné sečíst jeho hodnotu. A pevnina, osvobozena od Cyondideova vlivu, se změnila.

Letní větry odvály mráz. Přestože skály z bílého křemene dosud pokrýval led, vysoké útesy zářily chladnou, hrozivou krásou. Korendir se toulal po výškách až nad pásmem neproniknutelné houštiny stromů. Tam, kde Haldeth proklínal ostré trny a zkroucené černé větve, které se jako zmučené duše draly k nebesům, viděl Korendir hráz proti útokům. Celé hodiny vydržel s pohnutím naslouchat křiku racků. Bílá bouře ho pronásledovala, probouzela a uspávala, dokud nakonec nedal svým myšlenkám slova.

„Svou pevnost postavím zde,“ oznámil jednou nad plameny nočního ohně. „Je to nejlepší místo na celém Aerithu.“

Kovář, který právě vařil večeři, sebou trhl a nasypal do pečené nadbytek koření. „U Netha!“ Hrábl do pánve naběračkou, ale nepodařilo se mu byliny včas vylovit. Mrzutě sledoval, jak se lístky topí v omáčce. „Jsi blázen. Blázen! Cyondide tě zničí. Jak se chceš vypořádat s tou zlobou, kterou jsi mezi ty duchy zasel? U všech mhurgajských pekel, člověče! Máme dost zlata, abychom si postavili honosné domy a vybavili je spoustou krásných služebných. Nemůžeš vymyslet něco jiného, při čem nám nebude hrozit smrt?“

„Neměl ses uhodit do palce,“ odtušil Korendir. „Smícháš to maso s rozmarýnou, nebo si mám raději udělat ovesnou placku?“

Haldeth zrudl, odhodil naběračku a mrštil pánev do ohně. „Posluž si sám. Do pekla s pečínkou.“ Prudce vstal. „Můžeš se vsadit, že nemám hlad.“

Korendir, ani v nejmenším nevzrušen výbuchem svého společníka, pánev vytáhl. Brzy se z útesů ozvalo zuřivé bušení kladiva. Haldeth vybíjel svůj vztek na prknech, která nařezal v Trnovém lese. Když se mu ani po hodině nevrátila chuť k jídlu, Korendir hodil jejich překořeněnou večeři z útesu.

O čtyři dny později byl jejich vor dokončen a spuštěn na vodu. Plavidlo, obtížené pokladem, bylo těžko ovladatelné, ale pevné. Korendir s Haldethem se pokusili vrátit ke Carcadonnu za odlivu. Světlo a stíny rýsovaly na mělčině podivuhodné vzory a tající led stékal po kamenech v zurčících pramíncích. Přestože ve vodě se dosud nacházely zrádné kry, přirozené proudy Bílé bouře byly klidné a bezpečné. Šalupa stále kotvila tam, kde ji zanechali. Cyondideův bouřlivý odchod ji však zbavil části stěžně.

Haldeth vyšplhal po boku lodi na palubu a klestil si cestu mezi zříceným ráhnovím a lany. Ozdoben pro štěstí zlatými řetězy a šňůrou perel, dokázal se zdržet kleteb, dokud neotevřel poklop do podpalubí. Voda se vyvalila ven a zmáčela jeho oblíbenou pokrývku. Skutečnost, že Korendir se ihned chopil pumpy, jen málo zmírnila jeho zlost. Voda se sice dala vyčerpat, ale těsnění lodi a nezbytné opravy nebylo tak snadné provést. Předtím, než mohli na Carcadonnu rozvinout plachtu, potřebovali více dřeva z Trnového lesa. Bylo jisté, že nějakou dobu potrvá, než budou moci odplout.

„Sathig tě dá zavraždit, až uvidí, jak jsi zacházel s jeho mistrovským dílem!“ Přestože se o tom kovář nezmínil, domníval se, že do Fairhavenu se už živí nevrátí. Paličatý Korendir si snad z čiré pýchy vzal do hlavy, že vyrve pobřeží Bílé bouře z moci duchů a získaje pro sebe.

„Veškeré bohatství draků je zde.“ To bylo vše, čím dokázal svůj úmysl obhájit. Haldeth, vědom si vznětlivé povahy svého přítele, se ani nepokoušel namítnout, že ze samotných draků nezbylo nic než pověsti a nepohřbené kosti.

Kapitola šestá

PÁN BÍLÉ BOUŘE

Cyondide se vrátil jednoho večera za soumraku. Haldeth a Korendir byli právě na útesech a káceli stromy. Varováni náhlým poklesem teploty a vzdáleným hučením vody bičované větrem, jež doléhalo až ke skaliskům, odhodili nástroje. Nechali teslice, hoblíky a napůl očištěná prkna na zemi a rozběhli se ukrýt v bludišti jeskyní. Doupě, které si vybrali, bylo suché, s hladkými stěnami a daleko od všech otvorů vedoucích ven.

Ovanul je chladný šepot duchova dechu, zatímco příboj ledových vln zuřivě narážel do skály. „Smrtelníku! Cyondide bojoval s Ishonem a zvítězil. Z Ishonea nezbylo nic než truchlivá píseň ve větru. Když Ishone naposledy promluvil s Cyondidem, řekl, že žádný člověk nebyl vyslán jeho jménem.“

Poryv větru zasypal útesy sněhem. Tající stružky ledovců ihned zamrzly a ztvrdly jako křemen. „Smrtelníku, ty jsi lhal. Cyondide roztříští skály na padrť, aby tě našel. Cyondide slyší tvůj dech.“

Korendir odhodil plášť. Pohlédl na svého společníka a řekl: „Půjč mi svou pochodeň. Osvobodím Bílou bouři z Cyondideovy moci.“

Poryvy větru zasypaly skaliska krupobitím. „Smrtelníku! Od lží ses dostal až k nestoudnosti. Cyondide ti vyrve život z těla.“

Náhlý mráz spustil z okolních vrcholků lavinu. Po svazích se do zpěněného moře valily obrovské balvany, které vrhaly vzhůru celé gejzíry vod. Ve vzduchu se vznášela oblaka vodní tříště a kapky, zmrzlé v ledové kroupy, bušily do skal a rachotily jako věštecké kosti. Vichřice lomcovala Trnovým lesem a starobylá síť dračích jeskyní jí odpovídala pronikavým pískotem.

Korendir se prodíral poryvy větru vanoucími v jeskyních. Prošel otvorem v přirozeném kameni a ocitl se v Sharkashově doupěti. Kosti krále draků se dosud nacházely zde, pohřbené na hromadě jeho pokladů. Korendir vylezl na tu spoustu, jejíž cena byla nezměrná, a prošel mezi drakovými žebry. Pod podešvemi bot mu zvonily zlaté mince. Plamen pochodně plápolal nad jeho hlavou. Dech vycházející z jeho úst se v mihotavém světle jevil jako kouř. Cyondide nemilosrdně vysával ze vzduchu veškeré teplo.

Korendir překročil prsní kost a potom se vyšvihl na ostré obratle. Byl téměř u cíle. Vpředu, nad prázdným očním důlkem, zela ve stropu šachta.

Korendir uchopil konec pochodně do zubů a šplhal vzhůru po dračích tesácích jako po žebříku. Když stanul na temeni drakovy lebky, hmatal ve tmě mezi pavučinami, až se jeho prsty dotkly chladného kovu. Byla to skoba, při jejímž zatloukání se Haldeth udeřil do palce.

Korendir odhadl polohu, kterou musel kovář zaujmout, aby upevnil svorník. Zatímco tak činil, v uších mu znělo ohlušující burácení živlů. Slyšel Cyondideovo běsnění, jako by stál vysoko nahoře na obnaženém skalisku. Ten přelud byl podivuhodný. Svištění větru a bouřlivý příboj zněly natolik skutečně, až se Korendir zachvěl.

Uchopil pochodeň zpocenou dlaní. Křikl do šachty a vložil do svého hlasu veškeré pohrdání, jehož byl v tu chvíli schopen.

„Cyondide!“

Skála odrazila ten zvuk stejně jako Haldethovu nadávku. Korendirovo zvolání rozeznělo hladké dračí chodby vedoucí k vnější jeskyni, již předtím využili jako tábořiště, proniklo nad útesy Bílé bouře a přehlušilo dokonce i burácející vichřici a mořský příboj.

Cyondide odpověděl okamžitě. Mohutný blesk spálil římsu, z níž zvuk vyšel. Ohlušující hřmění otřáslo jeskyněmi a doneslo se až k muži stojícímu s pozvednutou pochodní mnoho desítek stop ve skále.

Korendir se nadýchl vzduchu, nabitého duchovým hněvem. „Slabé jsou Cyondideovy blesky, když jim odolá i smrtelník!“

Nocí zaznělo vzteklé vytí. Tma náhle ustoupila mihotavému sinalému svitu blesků, jimiž Cyondide zasypával římsu. Hřmění otřásalo skalisky a z vrcholků se hrnuly dolů kameny a kusy ledu.

„Slabý je Cyondide!“ volal Korendir. Odhodil pochodeň a zacpal si oběma rukama uši. Nekonečné dunivé hřmění, jež následovalo, mu téměř vytřáslo duši z těla. Padl na kolena a přitiskl tvář k dračí lebce. Burácení však nepřestávalo. Šachtou pronikal do doupěte čpící zápach spáleného kamene. Pot stékal Korendirovi z čela a do plic mu pronikl horký vzduch. Zavřel oči, bezmocně schoulený před běsněním, jež ochromovalo všechny smysly.

Poslední kouřící záblesk rozťal římsu na vrcholku útesu. Cyondide, rozzuřen do nepříčetnosti, se celou svou bytostí vrhl proti smrtelníkovi, který se mu vysmíval. Kámen se rozžhavil do ruda, roztavil se a přetvořil v trvalý pomník hněvu.

Náhle udeřil hrom. Ozvěna se několikrát odrazila od útesů Bílé bouře, a potom pomalu utichla. Pobřeží, bičované vichřicí, se utišilo, až na mořský příboj a slábnoucí poryvy větru.

Duch Cyondide už neexistoval.

Korendir v bezpečí jeskyně nahmatal chvějící se rukou mezi hladkými dračími rohy ztracenou pochodeň.

„Velký Nethe,“ řekl tlumeným hlasem.

Všude bylo ticho. Korendir vyskočil. Na potlučené tváři se mu objevil úsměv a z hrdla mu unikl vítězný výkřik. Nesen ven touže šachtou, která oklamala Cyondidea a způsobila jeho zkázu, zazněl nad Bílou skálou jako triumf boha. Bezpočet zvětralých lebek mrtvých draků přenášel ozvěnu dál a duše, jejichž ohně uhasila Cyondideova ledová krutovláda, byly konečně svobodné a směly dojít klidu.

* * *

Teplo vrcholícího léta zbavilo útesy Bílé bouře ledu. Mráz povolil poprvé po patnácti desetiletích a zdálo se, že život, který se po oblevě opět probudil, kypěl o to více, čím déle dosud spal. Traviny zvedaly žluté klasy a vítr šířil živoucí, sluncem ozářený koberec do vyšších poloh. Hustá spleť větví Trnového lesa se obsypala modrofialovým kvítím a tmavozeleným listím. Bílá skála se přes noc změnila ze zmrzlého, větrného domova vrtošivého ducha v širou krajinu mezi mořem a nebem, kde se stejně jako kdysi s drsnou nádherou střídají všechna roční období.

Příroda však už neměla nad tímto místem neomezenou vládu. Ze Southengardu byly po moři přivezeny velké kvádry ze šedého kamene, které pak byly vytaženy vrátkem, poháněným voly, na vrchol útesů Bílé bouře. Korendir si prohrábl vlasy slepené potem. Bez košile, oblečený pouze v roztrhaných, zaprášených nohavicích pod kolena jako řemeslník, si prohlížel nedávno položené základy své tvrze. Jeho rysy na okamžik změkly a vypadal mírně a spokojeně.

Vnější hradby, zdi a věže byly navrženy tak, aby zapadaly do okolní krajiny. Přestože zlatých mincí v truhlicích valem ubývalo, Korendir nesmlouval. Pevnost Bílé bouře měla podle nákresů mít nejsilnější obranný systém na celém Aerithu. Zvonění kamenných zednických kladiv, skřípění mohutných vrátků a křik honáků zněly Korendirovi jako rajská hudba. Když si uvědomil vše, čeho dosáhl svýma rukama a důvtipem, pocítil vzácné uspokojení.

Haldeth se rozmáchl zednickým kladivem. Okamžikem štěstí se nenechal oklamat. Dobrodruh, který třikrát dokázal nemožné, se v noci často probouzel zbrocený potem, neboť noční přízraky se nepodřizovaly jeho železné schopnosti sebeovládání a nemilosrdně ho dusily. Za některých nocí se Korendir svým snům vyhnul docela a celé hodiny se za měsíčního svitu procházel po útesech. Nepokoj ho po celé léto neopustil, navzdory týdnům namáhavé práce.

Jakmile byly hradby vztyčené, střechy pokryté břidlicí a velké vrhací stroje umístěné za cimbuřím, modlil se Haldeth k Nethovi, aby napětí pominulo. Tušil však, že si dělá marné naděje. Jako rána, jež hnisá pod zdánlivě zacelenou jizvou, nepokoj, který jim pomohl k osvobození z mhurgajského zajetí, se musel brzy zase projevit. Jakkoli Korendir toužil usadit se za bezpečnými zdmi, Haldeth pochyboval, že ho takový život bude dlouho těšit.

Korendir se prudce obrátil, jako by cítil za zády čísi pohled. „Takhle bys byl skvělým modelem pro chrlič.“

Haldeth setřásl mrazení, jež mu působil pronikavý pohled přítelových šedých očí. „Když jsem tě vytáhl z té prokleté zatopené šachty, věděl jsem, že toho budu litovat.“ Pozvedl kladivo a chystal se použít veškeré své síly, nabyté díky kovářskému řemeslu, k úderu do dláta, ale jeho paže zůstala viset ve vzduchu. Zvonění zednických kladiv postupně umlklo. Na staveništi zavládlo tíživé ticho, doprovázené tlumeným přívalem mořských vln.

Korendirova bezstarostná nálada byla ta tam. Pohlédl na okraj paseky a oči mu potemněly. „To není žádný z našich dělníků.“

Jeho hlas zněl najednou chladně. Haldeth sledoval pohled druha a spatřil nahrbenou, zbědovanou postavu, potácející se mezi užaslými řemeslníky, kteří vstávali od svého díla.

„Vypadá, jako by se právě prodral Trnovým lesem,“ poznamenal Korendir ponuře. Odhodil měřicí pásmo a křídu a rozběhl se k zbědovanému muži.

Haldeth zaklel a upustil kladivo. Korendir měl pravdu. I z dálky bylo vidět, že oděv toho nešťastníka je roztrhaný na cáry a tělo pod ním na tom nebude o mnoho lépe. Pod příkrovem zelených listů vytvářely stromy na vrcholu Bílé bouře hustou, téměř neproniknutelnou a nebezpečnou spleť. Dokonce ani srnci neobývali hlubiny Trnového lesa. Ať už byl onen cizinec kdokoli, a měl k namáhavé cestě skrz pusté houštiny jakýkoli důvod, Haldeth ho už předem nenáviděl za to, že porušil jejich klid.

Kovář vyklepal ze zástěry prach a úlomky kamene. Váhavě kráčel mezi příkopy, žulovými kvádry a opuštěnými volskými spřeženími, připraven na vše.

Než Haldeth k cizinci došel, byl už muž obklopen zedníky. Protože se Haldeth nechtěl prodírat shlukem lidí, zůstal stát stranou a pouze přihlížel, zatímco ostatní se starali o vše potřebné. Jeho neblahá předtucha se však začala naplňovat.

„Dojděte pro Jonnirovu ženu,“ zvolal Korendir úsečným hlasem. „Řekněte jí, ať s sebou vezme košík s léčivými bylinami.“

„Jestli se jí mezitím připálí chléb, bude zuřit jako fúrie,“ prohodil jeden ze zednických předáků.

„Přiveďte ji hned!“ Korendirova naléhavá slova přiměla všechny dělníky na doslech mimoděk ucouvnout.

Zedník ihned uposlechl. Hlouček se rozestoupil, aby mohl projít, a Haldeth se vmísil do davu. Spatřil, proč byla povolána kořenářka, a ihned si přál, aby to raději nevěděl.

Cizinec klečel na udusané zemi, podpírán Korendirem. Plášť i koženou tuniku měl na krvavých ramenech roztrhanou na cáry od trnů. Vlněná podšívka byla nasáklá krví a spečené chuchvalce vlasů zakrývaly jeho tvář. Avšak když pozvedl hlavu, zedníci se otřásli hrůzou při pohledu na prázdný oční důlek, z něhož vytékaly krvavé slzy. Muž se nadechl a promluvil s přízvukem sedláka. „Hledám pána Bílé bouře.“

„Našel jsi ho.“ Korendir ten titul přijal, jako by k němu byl od narození předurčen. „Musíš být opravdu v nouzi, když ses odvážil prodrat Trnovým lesem.“

„Žádná loď z Northengardu nebyla ochotna plout k Bílé skále.“ Z cizincových slov byly patrné jisté rozpaky, přestože měl nepochybně velké bolesti.

Haldeth si uvědomil mužovu odvahu a zamrazilo ho. Korendirova pověst člověka, který se neohroženě ujímá nebezpečných úkolů, se už zřejmě rozšířila na celé dva kontinenty. Námořníci z Fairhavenu neuměli držet jazyk za zuby a rádi vykládali po přístavech nejrůznější historky. Na tom, že lidé v neštěstí nyní přicházeli na Bílou bouři s žádostí o pomoc, nebylo nic překvapujícího. Haldeth si prohlížel zkrvavenou sedlákovu tvář, plnou naděje, a spolkl vzteklou kletbu. Přinejmenším si přál, aby nevyhnutelné počkalo do té doby, než bude alespoň jedna stavba pod střechou.

Křik Jonnirovy ženy vytrhl muže z ohromení. „Ustupte! Hrome, nebudu kvůli nešikovi, který se uhodil do palce, přelézat někomu po zádech.“

Přihlížející ihned ustupovali ušpiněné, rozcuchané stařeně, shrbené nad proutěným košíkem s bylinami. Jazyk měla ostrý jako žena přístavního rybáře. Když se jí muži klidili z cesty, zjistila, že postižený není žádný neopatrný kameník. Po následující dlouhé řadě nadávek se všichni s výjimkou Korendira raději kvapně kamsi vytratili.

Z bezpečné vzdálenosti Haldeth pozoroval Korendirovo střetnutí s tou ženou.

„Budeš potřebovat pomoc,“ řekl pán malé otylé felčarce, jež mu hrozila pěstí. „Tento muž je mým hostem. Nebudeš ho ošetřovat jako koně pod širým nebem.“

„Tvrdohlavý, to jsi, a také na to jednou spravedlivě doplatíš,“ odsekla žena. Ale ani ona nevydržela pohled oněch šedých očí dlouho. Poražena poklekla a prohmatala cizince zkušenými a překvapivě citlivými prsty.

Haldeth se pohnul za dělníky, kteří se pomalu vraceli ke své práci, vděčný za to, že se nebude muset chopit nosítek. Jeho vlastní osud byl dost smutný. Rozhodnut nevměšovat se do té věci, věnoval se plně tesání tvrdé šedé žuly. Později, až ho síla i zlost opustí, opije se do němoty. Když bude mít štěstí, cizinec zemře na nevymáchaná ústa Jonnirovy ženy dřív, než stačí povědět, co měl na srdci. Korendir vykope na Bílé bouři nový hrob a stavba nedobytné tvrze bude poté nerušené pokračovat dál.

* * *

Soumrak nuceně ukončil práci kováře Haldetha. Unaven, avšak nikoli vyčerpáním, odložil kladivo a dláto. Mraky nad Trnovým lesem zbarvily nebe do ruda. Od moře vál vlhký vítr, slibující déšť. Smířen s další nocí v mokrých pokrývkách pod děravým stanem, kterou ukončí až ráno, kdy ho bude bolet celé tělo, se kovář protáhl a potom odkráčel pryč. Nešel k ohňům, aby se podělil o smích, stížnosti a vařené maso. Místo toho sebral svůj soudek, shodou okolností naplněný den předtím kapitánem lodi z Fairhavenu.

Ale ještě než se Haldeth stačil sehnout a vlézt do svého ubohého přístřešku, zastoupil mu cestu čísi stín.

„Odjíždím do Northengardu,“ ozval se ze tmy Korendirův hlas.

Haldeth spolkl nadávku, kterou měl na jazyku. Ve snaze, jež už byla marná, popadl svého druha za rameno. „Co tě nutí podniknout čtyřtýdenní cestu víc než padesát legií po souši, když vše, čeho si ceníš, je zde?“

Korendir se vytrhl z jeho sevření. „Zlato.“ Jeho hlas zněl drsně.

Haldethovi se udělalo nanic z pachu léčivých bylin, který čpěl z Korendirových šatů. „U Netha, člověče!“ vykřikl podrážděně. „Už máš všechno, co si za bohatství můžeš koupit. Jsi snad posedlý?“

Noční temnota skryla Korendirovu tvář. Haldeth nejistě čekal, jakou odezvu vyvolá jeho výbuch. Na čele mu vyrazil chladný pot. V trávě zpívali cvrčci a ve vzduchu bylo cítit vůni vadnoucích trnových květů. Korendir, snad obměkčen půdou, v níž chtěl zapustit kořeny, si povzdychl.

„Viděl jsi Torresdyr předtím, než se zvedla mlha,“ řekl tiše. „I kdyby na hradbách pracovali ti nejlepší zedníci, southengardská žula neodolá útoku kouzel a čar.“

Haldeth mu odpověděl kousavou poznámkou, k níž ho přiměly vzpomínky stejně strašlivé jako ty, které pronásledovaly Korendira. „Co může udělat smrtelník proti kouzlům a čarám? Koupit si přízeň Bílého kruhu a získat strážný kámen? Člověče, ty jsi opravdu posedlý. Kolik zlata to bude stát, a je vůbec na celém Aerithu duše, která by to věděla?“

„To zjistím,“ odtušil Korendir.

„Tak si to zjisti sám!“ Haldeth postřehl, že jeho hlas zní lítostivě, a neúspěšně se pokusil pronést svá další slova důrazněji. „Muže jako ty jsem znal. Začínají jen s o málo většími touhami, než má většina lidí. Ale pak jim zachutná dobrodružství a napětí. A nakonec zjistí, že ho potřebují jako dýmku s omamným jedem. Napětí se jim stane vzrušením, bez kterého nemohou žít.“

Haldeth vykročil vpřed a pokusil se Korendira odstrčit, ale Korendir vytrvale zůstával po jeho boku. Kovář zaklel. „Nejsem z těch bláznů. Štěstí mi zachránilo život už naposled, mladý pane. Žádné zlato Aerithu a žádný šálivý milodar Bílého kruhu nezmění můj názor.“

Korendir pobaveně sledoval jeho tirádu a vzpomněl si na strastiplnou plavbu, která je osvobodila z otroctví. Zastavil se nad hromádkou kamenných úlomků a odpověděl pevným hlasem, který doháněl Haldetha k šílenství: „Nepamatuji se, že bych tě žádal, abys mě doprovodil.“

Když se Haldeth opět pokusil ho odstrčit ramenem a předejít, Korendir mu zastoupil cestu. „Pokud se jdeš opít, vyslechni nejprve mé pokyny, dokud jsi ještě střízlivý. Honáci a zedníci mají dostat zaplaceno za čtrnáct dní a plány jižní věže byly upraveny tak, aby do ní mohla být umístěna druhá zbrojnice.“

„Milosrdný Nethe, ty si nedáš říct!“ Kovář si vybavil tvář nevítaného cizince a ztěžka se posadil na základy hradeb. „S jakým děsem budeš bojovat tentokrát?“

„S leopardími lidmi,“ odpověděl Korendir věcně, jako by tyto bytosti zrozené ze samotných pekel nebyly o nic horší než králíci. „Ty šelmy pronikly přes hory a zabíjejí vesničany v údolí řeky Ellgol.“ Haldeth měl pocit, jako by mu někdo vyrazil dech. „Kdy odplouváš?“

„Zítra. Loď, která ti přivezla pivo, zvedá kotvy za ranního odlivu.“ Korendir zmizel jako stín. Odnesl s sebou kyselý pach mastí a na místě zůstala jen vůně travin a prázdné tmy.

Haldeth dlouho seděl a snažil se uspořádat myšlenky. Nemohl se zbavit dojmu, že cosi významného mu uniklo, že v Korendirově jednání je něco, co přesahuje jeho rozumové schopnosti. Nyní potřeboval útěchu ze svého soudku s pivem ještě více než předtím. Na celém Aerithu nebylo obávanějších šelem než leopardí lidé. V lidské podobě v noci a kočkovité ve dne se tito měňavci chovali jako lítí zabijáci. Jejich kousnutí bylo jedovaté a jejich pohyby rychlejší, než dokázal lidský zrak postihnout. V okamžiku, kdy se Korendirova noha dotkne southengardské půdy, bude mrtvý muž. Haldeth se udeřil do holeně o dřevěné laťky a v návalu sebelítosti zaklel. Sály hradu Bílé bouře zůstanou navždy prázdné a ve všech Jedenácti královstvích se najde jen jeden potrhlý kovář, který nad tím truchlí, jako by to bylo kdovíjaké neštěstí.

* * *

Než obchodník přistál v Northengardu, teplé dny pozdního léta vysušily listí na stromech. Korendir byl příliš netrpělivý, a tak nečekal na výsledek zdlouhavého vyjednávání o místo u mola a vypůjčil si kapitánův člun, na němž dovesloval ke břehu.

Sedlák, který ho doprovázel, se už uzdravil natolik, že mohl chodit. Poněkud neohrabaně, neuvyklý dosud své pásce na oko, následoval Korendira, jenž se prodíral přístavním davem. Když Korendir otevřel dveře rejdařské společnosti a gestem naznačil svůj úmysl vejít, překvapeně se zarazil.

„Ale my nemůžeme dál plout po moři,“ namítl sedlák. Jeho venkovský přízvuk přiměl několik hlav ve vstupní hale, aby se otočily.

„Nejde o pochod po souši,“ řekl ostře Korendir. „Šel bys nyní dovnitř a osvědčil můj podpis? Jinak se tví krajané budou muset navždy prodírat Trnovým lesem, protože bázliví kapitáni z pevniny se neodváží plout dál než k Irgyreským skaliskům.“

Sedlák vykulil své zbylé hnědé oko. „Žádný peníz je k tomu nepohne,“ varoval. „Věř mi, už jsem to zkoušel.“

Korendir zvedl ruku a těžké dveře se opět zabouchly, až se střecha otřásla. „Neplatím lidem, kteří mě rozhněvají.“

V záři nástěnné lucerny se zlatě zaleskl jeho obnažený meč. Sedlák s otevřenými ústy sledoval pána Bílé bouře, který si razil cestu zástupem kupeckých magnátů jako jestřáb mezi slepicemi. Za sebou zanechával pobouřený křik, jenž byl výsledkem asi půl tuctu rozříznutých brokátových plášťů. Nedošlo však k žádnému krveprolití. Na pergamen, který nadiktoval, aby zajistil, že vesničané budou moci dosáhnout Bílé bouře po moři, získal rychle potřebné podpisy.

Potom, ještě než šokovaní rejdaři přestali hořekovat nad svým drahým oblečením, opustili žoldnéř a sedlák město.

Z pobřeží vyrazili do hor klikatými stezkami a úzkými průsmyky, jež se daly projet jen na ponících. Korendir šel raději po svých, aby nezpřelámal nohy některému z nich. Tou dobou už sedlák poznal, že není radno přerušovat ticho, které někdy trvalo celé dny. Korendir z Bílé bouře mluvil jen nerad. Neliboval si v historkách, na nichž bylo sotva půl pravdy, a dokonce ani nejlepší vtipy nedokázaly rozjasnit jeho ocelově šedé oči. Chladný jako mráz, který svým kobercem pokrýval každé ráno okolní krajinu, kráčel za svým průvodcem do nížiny, kde malebnou krajinu dotvářela pole a pastviny.

„Tam dole leží obchodní cesta,“ ukázal sedlák do údolí. Večerní stíny se už začínaly dloužit. „Teď už to bude mnohem snazší. Jakmile řekneme, proč jsme tu, žádný povozník nás neodmítne svézt.“

Korendir na sobě nedal znát žádné obavy, že od nebezpečí už ho dělí pouze několik legií. Přestože byl pohublý a ušpiněný po mnoha dnech puto vání v horách, měl stále pružný kočičí krok, dokonce i při chůzi přes čerstvě zoraná pole. Sedlák klopýtal bez dechu za ním, zrudlý a zpocený. Na svého černě oděného ochránce pohlížel s obdivem, který hraničil s posvátnou bázní.

Korendir nikdy neklel, ani když pršelo nebo se mu pod chodidla připletl kámen. Zvěř, kterou lovil pro večerní jídlo, zabíjel jediným bodnutím dýky. Jeho ruka přinášející smrt byla tak jistá, že sedlák někdy pochyboval o jeho lidství. Navíc bronzové vlasy a šedé oči se mezi smrtelníky na Aerithu vyskytovaly jen zřídka. Nemluvný zabiják vypadal jako démon seslaný ze světa duchů Alhaerie.

Po setmění rozdělali večerní oheň. Korendir se skláněl nad uhlíky a obyčejným brouskem ostřil svůj meč. Sedlák se zabalil do pokrývek, lehl si na zem, dosud promáčenou od deště, a naslouchal řinčení oceli, dokud neusnul.

Ušli po obchodní cestě ještě deset legií, přebrodili řeku Ellgol a na druhém břehu usmlouvali místo na říční lodi, jež měla namířeno proti proudu do Karsfordu. Z tohoto města museli znovu pokračovat pěšky, neboť od té doby, co se v kraji vyskytli leopardí lidé, žádný říční lodník ani obchodník se dále neodvážil.

Mel’s Bye bývalo kdysi vzkvétajícím městem s vyhlášeným trhem na řece Ellgol. Avšak toho dne během žní, když do něho přibyli Korendir se sedlákem, zelo náměstí prázdnotou. Nikdo si nepronajal dřevěné stánky, jejichž plátěné střechy se třepotaly ve větru vanoucím od řeky. Opuštěnost toho místa Korendira nijak nepřekvapila. Posledních pět legií cesty kráčeli mezi akry polí s nesklizenou úrodou. Ovesné klasy se ohýbaly ve větru a dobytek, který tu a tam zahlédli na pastvinách, byl zanedbaný a špinavý. Domky měly zavřené všechny okenice, nebo byly opuštěné a cesty zarůstaly plevelem.

Kde Korendir viděl jen prázdné náměstí, pronásledovaly sedláka vzpomínky. Celý život těžce pracoval a na podzimním trhu vždy prodával své přebytky. V uších mu dosud zněly vrzající, plně naložené vozy a povýšené smlouvání koupěchtivých obchodníků u pyramid narovnaného zboží.

„Mí lidé by tě jistě měli přivítat lépe,“ pokrčil rozpačitě rameny. „Leopardí lidé je dosud všechny nepovraždili. Ne za jedno léto.“

Korendir uchopil muže za rameno. „Nejsou všichni mrtví.“ S jistotou, která vlévala sílu, ukázal k taverně. Přestože okenice byly zavřeny a hlavní dveře opatřeny závorou, z komína nad kuchyní stoupal dým.

Oba muži přešli přes dvůr. Větřík odháněl listí zpod jejich bot. Žádný toulavý pes nevyčkával ve stínu pod verandou na zbytky z kuchyně. Beze slova, téměř stejně zpustlý a špinavý jako onoho dne, kdy se poklonil před trůnem krále Torresdyru, Korendir zabušil jilcem svého meče na dubovou okenici hostince.

Okno zůstalo zavřené. Místo toho se pohnula okenice vedlejšího a kdosi podezíravě vyhlédl škvírou ven. Potom se okenice znovu přibouchla a za dveřmi bylo slyšet hlasy, řinčení řetězu a konečně klapnutí odsouvané závory.

Korendir zamyšleně zasunul meč do pochvy. Dveře se otevřely a těstovitý muž v zástěře hostinského pokynul, aby vstoupili.

Na rozdíl od sluncem zalitého dvora byl výčep temný, plný dýmu a páchl lidským potem. Hostinský za nimi znovu zajistil dveře. Oba poutníci, uzavření v temné místnosti, pouze částečně osvětlené olejovou lampou, čekali, až si jejich oči přivyknou šeru.

Návštěvníci taverny podobnou nevýhodu neměli, avšak sedlákova kožená páska přes oko je zpočátku mátla.

„To je Lain!“ zvolala po chvilce jakási žena. „U Netha, můj muž, a já bych ho málem nepoznala. Laine, tys ale zhubl. Dostal ses na Bílou bouři a, hrůza, co sis udělal s okem?“

Lain, příliš dojatý, než aby mohl promluvit, jen pokrčil rameny. Náhle se ocitl v zajetí brebentících měšťanů. Žena se k němu musela prodrat, aby ho mohla obejmout. Lain zabořil svou zjizvenou tvář do jejích rozpuštěných, prošedivělých vlasů a zahanbení krajané ho konečně nechali vydechnout. Hovor utichl. Potom si lidé ve výčepu konečně povšimli cizince, jenž čekal za Lainovými zády.

Protože byl oděn v černém, snadno ho přehlédli. Nyní, v tlumeném svitu lampy, jeho bronzové vlasy, klidné šedé oči a ruce, nehybně zkřížené na prostém jilci meče, přitáhly pozornost všech přítomných.

„Lain nám přivedl pána Bílé bouře,“ zašeptal jakýsi muž.

„Je to pravda, vidíte?“ říkal tlumeně jiný. „Opravdu má vlasy jako bronzová mince.“

Korendir zůstal při jejich poznámkách netečně stát u dveří, nehybný jako skála.

Hostinský byl první, kdo si uvědomil, co se sluší. „Carralin!“ překřičel šum vzrušených hlasů. „Přines pivo pro Laina a pána Bílé bouře.“

Z davu vystoupila tmavovlasá dívka v plátěné haleně, i přes svou výšku ztepilá. Přešla rychle k soudku a vrátila se s plnými korbeli. Korendir si povšiml, že má velké ruce popraskané od tvrdé práce u kuchyňského rožně. První holbu podala Lainovi, který rozčileně vykřikl: „Smrt leopardím lidem!“ Dlouhým douškem se napil a naklonil se, aby políbil svou ženu.

Zatímco se lidé připojovali k přípitku, Carralin podala druhou holbu Korendirovi, který ji přijal s tlumenými slovy díků. Nespouštěl z dívky zrak. Beztvará suknice služebné nedokázala zcela skrýt její urostlou postavu. Přestože měla velké kosti a příliš hranatou čelist, uměla se pohybovat s hbitostí, díky níž nevypadala neohrabaně.

Dívka si uvědomila cizincův pohled a začervenala se. „Máš hlad, pane?“

Korendirův zájem jako by se náhle obrátil jinam. „Díky, ale raději bych se něco dozvěděl o těch leopardích lidech.“

Při jeho zmínce o nepříteli všichni kolemstojící zvýšili hlas a každý z nich chtěl cosi říct. Hostinský je okřikl, aby nastolil znovu pořádek. Protože se neodvažoval žádat o něco ozbrojeného cizince, uchopil Laina za loket a odtáhl ho k prázdnému stolu. Korendir je následoval, obklopen hroznem lidí, zatímco dívka využila zmatku a vytratila se.

Vzduch ve výčepu během odpoledne zhoustl kouřem z dýmek. Muži pili a postupně rozvazovali. Jeden po druhém vyprávěli o hrůzách, jež postihly jejich městečko a statky. Hovořili o dětech vytažených z postelí a nalezených ráno v tratolišti krve, o zabitých ženách, příbuzných, domácích zvířatech a o silných dveřích vyvrácených ze závěsů ostrými drápy. Korendir pozorně naslouchal výpovědím o obětech zabijáků a pod stolem mezi koleny hrozivě svíral ruku v pěst. Pivo v korbeli, jehož se sotva dotkl, dávno ztratilo pěnu.

„Rolníci opustili před sklizní pole,“ hořekoval jeden z mužů. „Museli, jen co je pravda. Ti zrozenci pekel zabíjejí i za bílého dne, hlavně těsně před obdobím dešťů.“

Korendir pozvedl svůj korbel a napil se. Námořníci mu vyprávěli podobné historky. Leopardí lidé nesnášeli dvě věci: vodu a změny tlaku vzduchu. S odporem se vyhýbali mokřinám, zatímco v nížinách těsně po bouři či v řídkém vysokohorském vzduchu propadali záchvatům krvežíznivého vraždění.

Leopardí lidé pocházeli ze suchých pustin Ardmarku a zřídka se zatoulali do jiných končin. Přístupu do obydlených krajů bránily močály, na východě pak vrcholky Doriad. Vzhledem k tomu, že Mel’s Bye sužovaly nejprudší útoky před obdobím dešťů, leopardí lidé se skutečně vyhýbali vysokým polohám. A to znamenalo, že v krajině se musela udát nějaká změna.

„Kde pramení řeka Ellgol?“ otázal se nakonec Korendir.

Lidé z Mel’s Bye na něho pohlédli, jako by vypil neslýchané množství piva. Korbel vedle jeho lokte však zůstával ze tří čtvrtin plný. Jeho ruka spočívala pevně na desce stolu a oči měl znepokojivě střízlivé. „Budu se tam muset vypravit, abych to zjistil?“

Muž, sedící na kraji lavice, statný černovlasý chlapík, udeřil pěstí do stolu. „To jsme si vyžebrali půjčku od kupců, abychom zaplatili tomuto muži za procházky na čerstvém venkovském vzduchu?“

„Zmlkni, Emmone!“ odsekl Lain.

Korendir se obrátil k muži, jenž ho povolal z útesů, které pro něho znamenaly víc než život. Jeho hlas zněl náhle studeně. „To není odpověď na mou otázku.“

„Výlet proti proudu řeky nás leopardích lidí nezbaví,“ vykřikl Emmon, zjevně ve snaze Korendira vyprovokovat. Jeho divoký pohled a býčí svaly, vzdouvající se pod vyrudlým kabátcem, nenechávaly na pochybách, že je schopen zabíjet.

Korendir pod stolem sevřel jilec svého meče. Naklonil se vpřed, připraven kdykoli odkopnout stůl.

Jen jeden člověk se v té vypjaté atmosféře odvážil zasáhnout. Carralin se tiše jako duch objevila těsně vedle Emmona. Když stáli tak blízko sebe, byli si nápadně podobní jako dva sourozenci. Dívka cosi pošeptala Emmonovi do ucha a muž svraštil čelo a uklidnil se. Přítomní ve výčepu si s úlevou oddychli.

Korendir nehybně vyčkával a jeho postoj vyjadřoval velkou netrpělivost.

Hostinský mu rychle sdělil, co chtěl vědět. „Ellgol vytéká z pukliny v horách, můj pane. Onmal Tarris tam před lety choval ovce, než jeho žena spadla ze svahu a zabila se. Nikdo další se tam už nikdy neusídlil. Pěšina je strmá a nebezpečná.“

„Ne pro leopardí lidi,“ řekl tiše Korendir. Jen málokdo v místnosti ho přeslechl. S důstojným pohybem bojovníka se zvedl a řekl Lainovi: „Najdi mi průvodce, který bude ochoten provést mě po městě, než padne tma. Podzimní deště nejsou daleko. Pokud do té doby nezaženeme leopardí lidi zpátky do Ardmarku, nikdo z vašich lidí nebude v bezpečí.“

Kapitola sedmá

LEOPARDÍ LIDÉ Z ARDMARKU

Odpoledne před soumrakem Korendir prošel křížem krážem městečko Mel’s Bye. Spatřil dveře rozsápané na třísky a ohlodané kosti dobytka. Viděl hroby. Na statcích, zarostlých plevelem, vyslechl vyprávění o útocích a ztrátách, zatímco jejich obyvatelé mu bázlivě kráčeli v patách a lekali se každého stínu. Kde lovili leopardí lidé, nebylo nikde bezpečno. Pán Bílé bouře to věděl. Přesto se však procházel po cestách a polích, ozbrojen pouze svým mečem.

Emmon, syn z Podhůří, se tomu hlasitě vysmíval. Ozbrojenec, kterého si město najalo, neměl všech pět pohromadě, anebo netušil, jakou rychlostí dokážou leopardí lidé zaútočit. Ostatní sedláci mlčeli. Zima se blížila a jiná možnost jim nezbývala. Ti, kteří by rádi viděli věc z té lepší stránky, pokládali jeho postoj za výraz nesmírného sebevědomí, všímavější však měli za to, že mužova nebojácnost pramení především z toho, že mu na životě jen málo záleží.

Rychtář, jako jeden z těch, který obstaral půjčku na zaplacení žoldnéře, kvůli tomu mohl spustit povyk, avšak Korendirova bezstarostnost se neprojevovala v práci, na niž byl najat. Když žoldnéř narazil na čerstvě zabitého loveckého psa, přihlížející s bázní sledovali jeho soustředěný pohled. Poklekl na potřísněnou zem a holýma rukama zkoumal ještě teplou mršinu. Dýkou změřil hloubku ran po tesácích a poté hledal v okolí stopy boje, avšak samozřejmě žádné nenašel. Leopardí lidé byli mrštní a lehkonozí jako sám vítr a jejich jed účinkoval téměř okamžitě. Vytrhaná tráva i rýhy po drápech mezi drny byly způsobeny smrtelnými záškuby zabitého psa.

Leopardí lidé byli zřejmě vybíraví. Pohltili pouze vnitřnosti oběti a zbytek nechali vránám. Korendir se napřímil a znepokojeně svraštil obočí. Očistil dýku a rukama potřísněnýma psí krví ji zasunul do pochvy. Pak, zatímco jeho průvodci se neklidně chystali k odchodu, zůstal na místě a sledoval mělké stopy zanechané kočkovitým démonem. Měřením zjistil, že závěrečný skok šelmy byl dlouhý šestnáct kroků. Potom se jal prohlížet stopy odcházejícího nasyceného zvířete. Jeho výkladu se však přihlížející průvodci nedočkali. Korendir se mlčky přehoupl přes ohradu a vydal se zpět k městské taverně.

Pomalu se stmívalo. Stíny vytvářely v uličkách fialové pruhy a na západním nebi žhnuly rudé červánky. Korendir přidal do kroku a podsaditý rychtář mu sotva stačil. Po chvíli mu bylo zřejmé, že se od Korendira nedozví nic. Otylý představitel města sebral veškerou odvahu a odvážil se zeptat: „Co budeš dělat?“

„Zabiji leopardí lidi.“ Žoldnéř po těch slovech ještě zrychlil, jako by si nepřál být obtěžován.

Rychtář, jemuž tak stručná odpověď nestačila, se dal do klusu. Nezvyklý takové námaze, zrudl v tváři. Tunika se mu vyhrnula nad opaskem a břicho se třáslo ze strany na stranu. Nehodlal se smířit s pokořujícím chováním a zadýchaně se Korendira zeptal: „Jak to chceš provést? Leopardí lidé dostihnou i koně a jediným stiskem čelistí zlomí páteř býkovi.“

Pán Bílé bouře na rychtáře pohlédl a uvědomil si, že ten muž mu sotva stačí. Ihned zpomalil. „Zítra, až v kopcích prozkoumám tok řeky, ti to povím.“

Rychtář se zachmuřil a upravil si svou tuniku. Odpověď ho ani zdaleka neuspokojila, zejména když všichni lidé v Mel’s Bye dali do zástavy svou příští úrodu, aby si mohli vypůjčit zlato. Pokud se žoldnéři, jehož si za tuto – pro ně značnou – cenu najali, nepodaří leopardí lidi vypudit, nebude žádné obilí, ani ruce, jež by ho zasely. Sedláci a jejich rodiny přijdou na mizinu. Rychtář sotva popadal dech a na čele se mu perlily krůpěje potu. Zoufale potřeboval od Korendira slyšet nějaké ujištění, ale nakonec se s mávnutím ruky smířil se znevážením svého úřadu. Pohlédl na nemluvného muže po svém boku a pocítil jakési neurčité varování, aby už nenaléhal s dalšími otázkami.

Od dobrodruha, jenž sám zvedl mlhu Torresdyru a poté zbavil útesy Bílé bouře větrného ducha, se nedalo čekat, že na požádání ochotně objasní své úmysly.

* * *

Noc padla na Mel‘s Bye. Měšťané a sedláci zaplnili výčep taverny v takovém počtu, že se nedostávalo židlí a stolů. Ti, kdo přišli pozdě, se usadili na lavice nebo postávali opřeni o stěny, mezi nimi i matky s dětmi v náručí. Jiné ženy rozprostřely uprostřed místnosti na podlahu pokrývky pro batolata. Každou mezeru mezi tím zaplnily hlučné děti. Někteří z postarších měšťanů se opili do bezvědomí, aby unikli té vřavě. Mladší muži, mezi nimi i Emmon, syn z Podhůří, vyšplhali po podpěrných sloupech a usadili se na střešních trámech, jež byly zaprášené a zčernalé od dýmu, avšak dost široké, aby je unesly. Emmon odtamtud přehlížel tavernu zlostnýma temnýma očima, až mu zrak padl na jediné místo, kde se měšťané netlačili jeden na druhého.

V rohu kolem Korendira z Bílé bouře bylo volno.

Předtím, když žoldnéř brousil svůj meč, přinutila délka čepele okolostojící, aby prostor vyklidili. Ale ani poté, co se svou prací skončil a odložil brousek, se volný prostor kolem něho znovu nezaplnil. Korendir seděl nad dřevěnou mísou, kterou před něho postavila číšnice. Nikdo jiný se neodvážil k němu přiblížit. Mlčky jedl a zdálo se, že nestojí o to, aby se s ním někdo dával do řeči. Dokonce i Lain, jenž s ním putoval celých šest týdnů, váhal, zda má navázat na jejich mlčenlivé přátelství.

Večer pokročil. Carralin sklidila nádobí a uzavřela na noc soudky. Přestože byla vysoká a měla hranatý obličej, její milé a upřímné způsoby jí získaly celou řadu nápadníků, kteří se navzájem předháněli, aby upoutali její pozornost. Avšak toho večera to byl žoldnéřův stůl, u kterého se zdržela, když obcházela místnost s kbelíkem a hadrem.

Její bratr, sedící na střešních trámech, si toho všiml a zamračil se.

Když měšťané vyprázdnili poslední korbele piva, hovor začal pomalu váznout. Ticho a tma za zavřenými okenicemi hostince jako by dolehly na všechny s výjimkou Korendira, který seděl u stolu a tvaroval palcem kůrky chleba.

„Zřejmě promýšlí nějakou lest,“ odvážil se kdosi zašeptat, ovšem tak, aby ho žoldnéř neslyšel.

Emmon, syn z Podhůří, však podobnými zábranami netrpěl a zvučným hlasem se zpod střešního krovu otázal, jak chce Korendir zastrašit leopardí lidi prostřednictvím hostiny, která se hodí spíše pro myši. Měšťané sebou rozpačitě zavrtěli, ale urážka nevyvolala žádnou odezvu.

Korendir pozvedl zraky, šedé jako severní oceán, a oznámil, že má v úmyslu jít spát.

Carralin ho zavedla do jeho pokoje, nejlepšího v hostinci, který se nacházel na konci zkosené chodby na poschodí. Výbava zahrnovala ručně tkané koberce, skříně z cedrového dřeva a postel s šarlatovým, zeleným a tyrkysovým povlečením, jež spíše odpovídala zálibám southengardských kupců než vkusu žoldnéře. Korendir bez váhání naházel podušky k pelesti. Potom obrátil i pokrývky a prošívaný přehoz.

Carralin zažehla svíčku na nočním stolku a sledovala jeho počínání s očima rozšířenýma údivem. Sebrala odvahu a nesměle, téměř toužebně se nabídla: „Chce můj pán zout boty? Pacholek by je naolejoval a vyleštil.“

„Děkuji, ne.“ Pán Bílé bouře vzal svíčku z jejích popraskaných rukou a přistoupil k oknu, kde se zabral do prohlídky háčků, petlic a závěsů. Carralin setrvávala dosud v pokoji, opojena touhou, zcela protichůdnou k vyzývavým poznámkám jejího bratra. Vědom si jejích pohledů, prohlásil Korendir zřetelně: „Tvůj hostinec se postaral o mé potřeby zcela dostatečně.“

„Popřeji ti tedy dobrou noc, můj pane.“ Carralin se tiše vzdálila, a protože stáhla knot, aby ušetřila olej, Korendir nespatřil její zklamaný obličej.

Když její kroky na schodech utichly, Korendir odstoupil od okna. Sfoukl svíčku a uhnízdil se obutý v nohách postele. Jeho rozhodnutí však neovlivnila změť podušek, nevkusně naházených jedna přes druhou; vybral si tu polohu jen proto, že mu skýtala nezakrytý výhled z okna. Dveře za zády tak zůstaly nehlídané, ale lidé v hostinci ho nijak neohrožovali. Nebezpečí v Mel’s Bye představovali leopardí lidé, nabývající za tmy lidské podoby, schopní vyšplhat po omítnutých kamenných zdech či přejít k oknu po došcích od vnitřních stájí.

Korendir si mezi spánkem a bděním vybavil mršinu loveckého psa bez vnitřností, jež byly vyrvány z těla jediným trhnutím mocných drápů. Zvíře nemělo čas uskočit, bránit se či uniknout. Smrt přišla dříve, než se stačilo pohnout, rychleji než myšlenka. Jediný pohled Korendira ujistil, jak zoufale nedostatečné jsou možnosti smrtelných bytostí proti zabijákům z Ardmarku. Ale pokud ho skutečnost, že má za úkol zbavit Mel’s Bye jejich dravých nájezdů, vůbec zneklidňovala, nyní se tím nijak netrápil. Ležel nehybně s rukou volně položenou na meči a přemýšlel. Něco po půlnoci usnul. Na východě vyšel srpek měsíce a ozářil svým svitem rámy oken.

Probudil ho jakýsi zvuk, kradmé zaškrábání, následované zavrzáním podlahy. Korendir otevřel oči a v témže okamžiku sevřel jilec svého meče.

Čtvrtinu okna zahalil jakýsi stín.

Korendir, hnán výbušnou silou, se prudce zvedl. Sotva se jeho chodidla dotkla podlahy, vylétla čepel jeho meče z pochvy a zaútočila hrotem napřed, s úmyslem zabít.

Protivník však nebyl žádný leopardí muž, dokonce ani zloděj, který by přišel krást. Průvan od otevřených dveří přinesl vůni laciného parfému, podobného tomu, který používaly ženy, jež poskytovaly lásku výměnou za peníze. Korendir si toho povšiml v poslední chvilce. Zarazil svůj pohyb v polovině a obrátil meč, aby nezasáhl hrdlo oné opovážlivé ženy ostřím, ale plochou čepele. Zkrotit sílu vloženou do výpadu ovšem nebylo tak snadné. Žena utrpěla ránu do klíční kosti a zapotácela se.

Korendir ji zachytil levou rukou a otočil se tak, aby zmírnil její pád. Udeřil se přitom do žeber o tvrdý roh šatní skříně. Jilcem svého meče shodil umývadlo, jež stálo na její vrchní desce. Voda mu zalila ramena, promáčela jeho tmavou tuniku a hedvábné, dlouhé vlasy dívky, osvěžené vůní třešňových květů.

Korendir se s dívčinými měkkými ňadry, přitisknutými k hrudi, naklonil vpřed, aby ulehčil pohmožděnému boku. Bledé měsíční světlo odhalilo její hranatou čelist.

Když poznal, koho má před sebou, upustil meč, jako by to bylo žhavé železo. „Carralin!“

Vrhla se mu okolo krku a sípavě lapala po dechu. Korendir jí odhrnul límec a přejel prsty po jejím hrdle. Necítil žádné říznutí ani rozdrcenou chrupavku, pouze odřenou pokožku. Bylo zřejmé, že vyvázne s pouhou modřinou. Jen samotný Neth věděl, jak těsně unikla smrti. Korendir rozechvěle vydechl.

„Proč jsi sem přišla?“

Jeho slova zněla přísně. Carralin si opřela hlavu o jeho rameno a rozplakala se. Ochromena strachem, nemohla promluvit. Korendir, kleče s jejím mladým tělem přitisknutým k hrudi a slabinám, si uvědomil, jak spoře je oblečena. Průvan od otevřených dveří jí naháněl husí kůži a pod tenkou mušelínovou spodničkou se rýsovaly tuhé bradavky. Ani nadbytek parfému nedokázal zakrýt její zdravou ženskou přitažlivost.

Korendir se pohnul jako šlehnut bičem. Opanoval své smysly, přesunul nohy pod sebe a povstal s dívkou v náručí. Dvěma kroky přešel k lůžku a pak, jako by se o její tělo mohl spálit, ji hodil na pokrývky.

Carralin se stulila do teplého dolíku, který mezi pokrývkami zanechalo jeho tělo. Na okamžik přestala plakat a natáhla se k němu, dávajíc zřetelně najevo, že potřebuje utěšit. Avšak Korendir se jí vyhnul lehce jako stín. Měsíční svit ho znovu odhalil u dveří pokoje, kde se shýbl pro svůj meč, který ležel na podlaze. Potom se tichým krokem, jen s lehkým zapraskáním prken, vrátil a usedl na matraci vedle číšnice. Meč, jehož jilec svíral v zbělených kloubech, spočíval opřen hrotem dolů na vydrhnuté podlaze.

„Neměla jsi sem chodit, Carralin.“

Hlas měl ochraptělý, jako by běžel a nyní se snažil zklidnit dech. Carralin natáhla ruku, avšak jeho temná tunika zůstávala těsně mimo dosah konečků jejích prstů. Zklamání a vzpomínka na čepel, jež na ni zaútočila ze tmy, otřásla jejím křehkým klidem. Pokusila se, aby její hlas zněl vyrovnaně. „Pane, chtěla jsem útěchu. Chtěla jsem dát útěchu. Můj otec, mladší bratr, sestra a matka jsou všichni mrtví. Emmon je poslední z mé rodiny, koho leopardí lidé nezabili, a je šílený zármutkem. A ty se chceš vypravit mimo město a budeš také zabit –“ Korendir krátce zavrtěl hlavou, aby zarazil proud jejích slov. „Za to mě vaši radní neplatí. Ne za to, abych tu zemřel.“

Carralin se s ním nepřela, ale zaúpěla a roztřásla se po celém těle. „Můj pane, musíš poslouchat! Ti tvorové jsou vražední a zákeřní. Když padne tma, přichází jejich čas a já nemohu spát kvůli děsivým snům.“

Korendir se ztěžka nadechl. Potom vstal a čile přešel k oknu. Dlouhou chvíli tam zůstal stát a hleděl na pole, kde ležela hnijící pšenice jako bahno vyplavené rozvodněnou řekou. „Ať už jsou leopardí lidé zákeřní nebo ne, nejsou neporazitelní. Mohou krvácet a zemřít jako každý.“

„Jak?“ V Carralinině hlase bylo více hysterie než víry. „Jak chceš zabít bytost, která se pohybuje rychleji než člověk a jejíž kousnutí je jedovaté?“

Korendir se k ní obrátil se zlověstným úsměvem. „Až to zjistím, stáhnu z mršiny kůži a daruji ti ji jako kobereček ke krbu.“ Carralin se zděšeně posadila. Prudce položila své dlouhé nohy na podlahu a shrnula svými boky pokrývku. Měsíční paprsky se jako dým dotkly jejího těla v tenké spodničce. „Nemáš žádný plán,“ řekla. Korendir neodpověděl. Slabý svit, pronikající oknem za jeho zády, zahalil výraz jeho tváře stínem, jako by záměrně cosi tajil.

„Nemáš žádný plán,“ opakovala vyděšeně Carralin. Přejela si po své spodničce rukama, které v přítmí už nevypadaly tak velké. Její předstíraný klid byl ten tam. Vrhla se přes komnatu ke Korendirovi v zoufalé touze po dotyku muže, aby znovu nabyla ztracené jistoty.

Korendirovy ruce ji nešetrně uchopily za ramena. Nepřipravena na jeho hrubost, Carralin vykřikla. Zdálo se však, že její bolest pouze podnítila Korendira k ještě drsnějšímu chování. Když se obracel, na okamžik spatřila jeho tvář, nepřístupnou lítosti jako větrem ošlehaná žula. Potom ji hrubě posadil na židli u okna a sám se stáhl do nejtmavšího kouta místnosti.

Zmatená a rozrušená Carralin naslouchala jeho skřípavému dechu. Náhle pochopila, že se chce vyhnout jejímu dotyku. Její strach vystřídal úžas. Otupila ostří své nejistoty zastřenou ženskou otázkou. „Můj pane z Bílé bouře, jak je to dlouho, co jsi naposledy sdílel lože se ženou?“

Neodpověděl. Carralin čekala, bolestně nehybná, dokud nenabyl ztracené rovnováhy, jež mrazila srdce. Když se jeho dech uklidnil, a on přesto stále mlčel, pohodila dlouhými vlasy a nestoudně se vypjala, aby měsíční svit zvýraznil její tělo. „Jak dlouho, můj pane?“

Korendir se ve tmě neznatelně pohnul. Carralin ho neviděla, a proto netušila, že má oči pevně zavřené a čelisti stisknuté. Dlaněmi si zakrýval tvář, jako by mu její ženská krása působila vnitřní utrpení, spalující do nepříčetnosti. Na světě byla jen jediná věc, která pro něho měla cenu, a Korendir si to opakoval jako modlitbu. Myšlenka na tvrz na Bílé bouři, kterou začal budovat, ho uklidnila.

Sevřené hrdlo se mu uvolnilo. Přestal se potit a zvolna pronesl pečlivě volená slova: „Panno, muž jako já může poskytnout jen jedinou útěchu.“ Napjatě jako vlasová spoušť kuše sebral z postele svůj meč. Když procházel otevřenými dveřmi, zrychlil krok, aniž se ohlédl.

Dívka na židli u okna za ním vyděšeně hleděla. „Velký Nethe, ty ses zbláznil!“ zvolala hněvivě, odmítajíc uvěřit, že slyší jeho kroky na schodech. „Jestli půjdeš ven v noci, roztrhají tě na kusy.“

Korendir jí neodpověděl. Nevrátil se. Carralin se v nezměrném smutku vrhla na prázdnou postel. Odešel, odehnán útěchou, kterou mu chtěla poskytnout a dostat na oplátku zpět. Povlečení, na němž předtím leželo jeho štíhlé tělo, náhle mrazilo jako hrob. Carralin tlumila svůj pláč v podušce. Když slzy promáčely tkaninu pod její tváří, konečně únavou usnula.

* * *

Výčep hostince nebyl zcela opuštěný, když Korendir sešel ze schodů. Olejové lampy nad lavicemi dosud svítily. Mezi pruhy světla a stínu seděl hostinský, hlídající dveře, s dýmkou ze sithmarské hlíny vtisknutou mezi silnými zuby. Obrátil ke kráčejícímu Korendirovi svou tvář, překvapeně nadzdvihl tmavé obočí a jeho oči se zaleskly mezi obláčky kouře.

„Myslel jsem, když jsi šel spát, že odložíš svou práci na ráno.“ A s úsměvem naznačil, že ví o Carralinině výletu po schodech vzhůru.

Korendir vyzkoušel ostří obnaženého meče, který držel v ruce. „Už ne.“ Sklonil špičku k podlaze, opřel jilec o koleno a potom sňal z kolíku na stěně plášť. Jediným pohybem zápěstí si neslyšně přehodil plášť přes ramena. „Otevři dveře, dobrý muži.“

Hostinský vyskočil a zamával rukou, v níž svíral dýmku. „To nemyslíš vážně! Ve tmě mají leopardí lidé podobu člověka a –“ Korendir mu věnoval pohled, který nepřipouštěl námitek. Ve svitu luceren si upravil oblečení, aby měl ruku s mečem volnou, a potom zvedl hrot zbraně z podlahy. „Měšťané mě najali, abych leopardí lidi zabil.“

Jeho zlověstná rozhodnost děsila. Hostinský zíral na nepřirozeně nehybnou tvář a pak na čepel meče, nastavenou v nepřátelském úhlu. Rozpačitě ustoupil. „Zadlužili jsme se kvůli sebevrahovi,“ zamumlal, když ho Korendir míjel.

Žoldnéř se jal otvírat zámky a závory. Hostinský, pohnut ztřeštěnou odvahou toho muže, sáhl za svou židli a zvedl těžkou bronzovou lucernu, jež kdysi sloužila jako výstražná svítilna nákladního voru. „Vezmi si tohle,“ naléhal. „Milosrdný Nethe, venku bys mohl potřebovat světlo.“

Korendir vsunul zápěstí skrz nosný kruh. „Zapal knot,“ vyzval tiše hostinského, který sevřel dýmku v zubech a s chvějícíma se rukama uposlechl. Od zápalníku odlétla jiskra a plamen se vznítil. V místnosti bylo cítit rozpálený olej. Korendir zavřel svítilnu a položil ruku na závoru. Když strčil do dveří, které se pomalu otevřely, hostinský hledal slova, jimiž by mu popřál hodně štěstí. Jeho rty však zůstaly němé. Pán Bílé bouře překročil práh a sestoupil po schůdcích dolů. Jeho plášť zanedlouho nerozeznatelně splynul s hrozivě temnou nocí.

Hostinského odvaha se vytratila spolu se žoldnéřem. Mohutný muž, přemožen hrůzou, přibouchl dveře a prudce shodil závoru, až se rámy otřásly. Potom vyděšeně šátral ve tmě po váčku s tabákem, který kamsi založil.

* * *

Měsíc se skryl za zalesněné kopce, jež lemovaly údolí řeky Ellgol. Voda protékala mělkým korytem, zarostlým rákosím, zpěněná v místech, kde musel proud překonávat různé překážky. Korendir se nevydal po břehu řeky, ale sledoval její tok z hřebene kopců, aby šumění vody nepřehlušilo jiné noční zvuky. Těžká uzavřená lucerna se mu houpala u lokte a v ruce držel připravený meč. Pustá pole poblíž Mel’s Bye prošel, aniž spatřil jediný podezřelý stín, avšak pocit jistoty se nedostavil. Leopardí lidé lovili v otevřené krajině pouze za denního světla. V lidské podobě se raději skrývali v záloze. Korendir se pohyboval pomalu a obezřetně. Čekal, až utichne šelest každé šlépěje, než se odvážil dalšího kroku vpřed.

Čas od času se zaposlouchal do osamělého skřehotání žab, cvrkotu hmyzu a vytí větru ve větvích stromů. Více než jednu legii chůze se noční les zdál klidný. Do nosu mu stoupal čpavý pach spáleného oleje a dlaň, svírající jilec meče, měl lepkavou od potu. Zastavil se nad svahem a pohlédl dolů. Pláštěm se otřel o hnijící kůru stromu. Cvrkot náhle ustal. Korendir ztuhl, udělal krok vpřed a zastavil se. Za zády zaslechl praskot suchých větviček.

Korendir se vrhl na břicho a začal klouzat po hlavě dolů, bez ohledu na lucernu narážející do jeho boku. Poklop se otevřel a jiskry vyletěly ven mezi vířící mokré listí. Korendir klouzal po strmém svahu stále rychleji. Ve snaze udržet obnaženou čepel co nejdále od svého těla se udeřil o kámen do zápěstí. Nemyslel na bolest, a místo toho pohlédl přes levé rameno. V mihotavých záblescích světla poprvé spatřil útočníka.

Leopardí muž ho pronásledoval po svahu dlouhými skoky. Oči měl žádostivě přivřené a z jeho trojúhelníkových čelistí s mohutnými tesáky kapaly jedovaté sliny. Špičaté uši s krátkými štětinkami přiléhaly k lebce, která se neskutečně podobala lidské. Rukama, porostlýma jemnou srstí a zakončenýma prsty s dlouhými drápy, se bytost pokoušela na Korendira dosáhnout a zasadit mu ochromující úder. Rychlost onoho tvora byla neuvěřitelná. Nepochybně dokonale viděl ve tmě.

Korendir narazil do jedle a hlavu mu zasypalo suché jehličí. Část ho napadala i do otevřené lucerny. Plamen se ihned vznítil a odhalil leopardího muže chystajícího se ke skoku, který hrozil skončit smrtelným stiskem jedovatých čelistí, jež by rozsápaly Korendirovo tělo na kusy.

V beznadějném postavení Korendir pozvedl svůj meč. Udeřil těžkopádnou lucernou do kmene, který ho tlačil do zad. Bronzový kryt se s třesknutím otevřel a jiskry zažehly suché jehličí a pryskyřici.

Oheň se rozhořel jasným plamenem, který ozářil leopardího muže jako děsivý sen. Korendir se přichystal k boji.

V týž okamžik se šelma vyřítila z přítmí na světlo. Rozšířené panenky se stáhly do úzkých štěrbin a náhlý přechod ze tmy do světla způsobil hrůznou proměnu. Ruce s dlouhými drápy se zamlžily, zkrátily a změnily se v tlapy. Dravec se hnal stále vpřed, avšak jeho obličej nabyl nové podoby, zcela zvířecí. Svaly a kosti se znovu přizpůsobily tělu kočkovité šelmy a pohyby se náhle zpomalily. Leopardí muž neohrabaně dopadl před svou oběť.

Korendir zareagoval okamžitě, bez dalšího přemýšlení. Odlepil se od jedlového kmene a vnořil čepel svého meče hluboko do skvrnitého těla. Šelma cenila zuby, vlhké od jedu, a mávla svými tlapami do prázdna.

Ocel proklála leopardímu muži srdce, konec však stále nepřicházel. Šelma se nepřestávala zběsile zmítat s hlasitým vytím, při němž stydla krev v žilách. V smrtelných křečích vyrývala svými drápy do hlíny hluboké brázdy a ocasem bičovala spadané listí.

Korendir náhle pocítil, že mu jakási síla málem vy kroutila meč z ruky. Odskočil stranou a o vlásek unikl hrozícímu nebezpečí. Čelisti s mocnými tesáky cvakly na místě, kde ještě před okamžikem spočívalo jeho lýtko. Nohavici mu potřísnily kapky jedu, jež představovaly nové nebezpečí. Jed leopardích lidí byl velmi prudký a ve styku s pokožkou se mohl stát osudným. Korendir ihned ustoupil o několik kroků vzad, odřízl znečištěnou tkaninu a odhodil dýmající látku do ohně. Potom, nespouštěje z umírajícího protivníka ostražitý pohled, prostrčil čepel meče kruhem lucerny a vyzvedl ji z hořícího listí. Postavil lucernu na zem, obalil si paži pláštěm, aby ji ochránil před popálením, a znovu upravil knot.

Leopardí muž se konečně zachvěl naposled. I mrtvý skýtal pohled nahánějící hrůzu. Ohrnuté pysky, potřísněné jedovatými slinami, odhalovaly čelisti s tesáky, dlouhými nejméně pět palců, a řezáky, ostrými jako břitvy. Jeho smaragdově zelené oči zůstaly děsivě otevřené. Hladká zlatá srst posetá černými skvrnami by slušela i královně. Korendir si náhle vybavil strach, který pronásledoval Carralin. Snad to byl z jeho strany nerozum, zůstávat na místě, kde ho mohli překvapit další leopardí lidé. Avšak jako by na slibu daném té dívce závisel celý jeho život, vytáhl žoldnéř dýku a poklekl za svitu lucerny vedle mrtvé šelmy.

Tělo onoho tvora bylo nepřirozeně horké, a když Korendir řízl do masa, krev téměř vřela. Bez otálení však rychle pokračoval dál ve své práci. Napadlo ho, že leopardí lidé možná pocházejí z Alhaerie, onoho druhého světa, z něhož kouzelníci Bílého kruhu čerpali sílu pro svá zaklínadla. Ne všichni čarodějové ovšem měli dobré úmysly a zabijáci měnící podobu snad mohli mít svůj původ v jakési dávno zapomenuté kletbě.

Korendir stáhl kůži z předních tlap a dával pozor, aby se neporanil o ostré drápy. Šlachy, silné jako provazy, spojovaly hladké svaly s kostmi. Každá čiva tohoto těla byla dokonale přizpůsobena k zabíjení. Zatímco lovec stahoval svou kořist, bedlivě naslouchal lesu. Z požáru za jeho zády zbyly jen doutnající uhlíky a hmyz, umlčený žárem, ho nemohl varovat před nebezpečím. Kdyby teď leopardí lidé překvapivě zaútočili, mohl by jim snadno padnout za oběť.

Korendir povstal a sbalil zakrvácenou kožešinu. Opřel si meč o stehno a kusem šlachy si přivázal svou trofej k pasu. Potom otřel nůž o nohavice a shýbl se pro lucernu. Uprostřed pohybu se náhle zarazil. Z přítmí těsně za kruhem světla se zaleskly zelené ovály očí leopardího muže, který ho pozoroval. Když ho Korendir spatřil, dravec zasyčel. Prsty s mohutnými drápy se vzrušeně chvěly, avšak leopardí muž se překvapivě držel zpět a váhal s útokem.

Korendir pozvedl meč a rozkýval přitom ocas čerstvě stažené kožešiny. Netvor v lidské podobě, skrývající se ve stínu, poplašeně ucouvl.

Žoldnéř náhle pochopil, proč nebyl ihned napaden. Leopardího muže zřejmě zastrašil osud jeho druha. Jako by kůže zabitého byla jeho talisman, Korendir předstíral útok a potom vrhl svůj nůž.

Mířil přesně a nůž zasáhl svůj cíl. Nocí se rozlehl strašlivý řev. Šelma se obrátila a prchla do tmy.

Korendir radostně vykřikl. Světlo lucerny odhalilo na listech stopy horké krve, kouřící v chladném vzduchu. Žoldnéř sevřel v prstech kožešinu svého prvního úlovku a vydal se po stopách dalších.

* * *

Úsvit zastihl pána Bílé bouře zpět na náměstí v Mel‘s Bye. Vychladlá lucerna mu visela u opasku. Jeden rukáv kazajky měl roztrhaný na cáry a zápěstí pod ním poškrábané od drápů leopardího muže. Krev na jeho botách však neprýštila z žádného otevřeného zranění, nýbrž crčela ze tří nevydělaných skvrnitých kožešin, které měl uvázané kolem pasu. V prachu u jeho nohou leželo nehybné tělo čtvrtého zabitého netvora, jehož s sebou přivlekl za žlutohnědou hřívu. Toho stačil proklát mečem dřív, než mu sluneční paprsky vrátily kočičí podobu.

Když Korendir došel k taverně, mohutné dveře byly dosud opatřeny závorami. Nevyveden z míry ani na okamžik, hodil tělo leopardího muže se zaduněním na dřevěnou verandu. Potom se opřel ramenem o vývěsní štít, sebral ze země jakýsi hadr a začal čistit čepele meče a dýky, lepkavé od krve.

Po chvíli se ozvalo zarachocení řetězu a skřípění závor. Dveře se otevřely. Korendir, aniž odtrhl zrak od své práce, pravil: „Povězte někdo Carralin, že jsem jí přinesl dárek.“

Odpovědí mu bylo mlčení.

Korendir vzhlédl. Spatřil hostinského, rychtáře a všechny měšťany, kteří se tlačili ve dveřích. V jejich očích se zračilo nepřátelství, a přestože čtyři mrtví leopardí lidé jistě byli důvodem k oslavě, nikdo nevyšel žoldnéři vstříc, aby mu k tomuto činu blahopřál.

Korendir zasunul meč a nůž s tichým zařinčením do pouzder a obličej se mu zachmuřil ještě o poznání víc než předtím. „Snad byste mi měli prozradit, co se stalo,“ vyzval měšťany.

Nikdo neodpovídal.

Korendir hleděl do nepřátelských tváří a po zevrubném pátrání odhalil skutečnost, že Carralin mezi nimi chybí.

Od chvíle, kdy přibyl do města, ho sledovala jako stín.

Žoldnéř mlčky rozvázal provaz u pasu a zakrvácené kožešiny mu spadly ke kotníkům. Bez dalších slov je překročil a vystoupil ke dveřím taverny po dřevěných schůdcích, jež hluše duněly pod jeho chodidly. Minul mrtvé tělo leopardího muže, jako by tam ani neleželo, a protlačil se hloučkem měšťanů dovnitř.

Lidé mu ustupovali z cesty. Přestože mu nikdo nebránil v cestě, slyšel za zády trpké poznámky. Těžký vzduch byl nasáklý směsicí potu, neskrývané zloby a tabákového kouře. Korendir shodil plášť z ramen a přidal tak ještě pach spálené pryskyřice a krve. Prošel mezi seslemi a lavicemi a zdánlivě klidným krokem minul stoličky u pultu. Lidé, kteří se odvážili ho následovat, však zjistili, že mají co dělat, aby mu stačili.

Korendir vystoupil po schodech, které bral nejprve po dvou a pak po třech. Dvěma kroky překonal potemnělé odpočívadlo, zabočil do chodby, kde se nacházel jeho pokoj, a otevřel dveře.

Teprve před pěti hodinami zde zanechal plačící dívku v bezpečí na své posteli. Nyní bylo v pokoji cítit laciný parfém a ještě jeden pach, mnohem sytější. Denní světlo, jež sem pronikalo oknem, odhalilo strašlivé krveprolití. Bíle omítnuté stěny, podlaha a pokrývky byly potřísněny cákanci krve. Carralin ležela s hlavou zvrácenou vzad.

Měla rozervané hrdlo a mezi rozsápanými chrupavkami bylo vidět bílé obratle její páteře. Ruka, jíž nalévala pití žíznivým hostům, jí sklouzla z postele a zůstala nehybně viset.

Korendir zůstal stát jako omráčený.

Několikrát se zhluboka nadechl a zrak mu těkal od mrtvé ženy k okennímu rámu. Na místě, kudy vrah unikl, zůstaly krvavé stopy. Okno bylo otevřené dokořán a zástrčky vytržené nesmírnou silou z úchytů. Nikdo se neobtěžoval je zavřít a skřípějící okenice se houpaly ve větru, který vál od vzdálených polí. Korendir se vydal k oknu, aby napravil to opomenutí, když tu se za ním ozvaly těžké kroky. Čísi ruce se vymrštily vpřed ve snaze ho uchopit za hrdlo.

Korendir se bleskurychle otočil. Mohutný Emmon, syn z Podhůří, sáhl do prázdna. Oba muži si vyměnili pohledy, klidný a vyčkávavý na jedné straně, a divoký, přemožený zoufalým smutkem a nezvladatelným šílenstvím na straně druhé.

Emmon sevřel ruce v pěst. „Muži, vzal sis svou rozkoš, a pak jsi ji nechal zemřít!“

Měšťané se shromáždili ve dveřích pokoje. Jeden z mužů, který si přál, aby byla vůči žoldnéři zachována spravedlnost, se pokusil ho uklidnit. „Emmone, přestaň! Pán se vypravil na lov leopardích lidí, a jak se zdá, dostal čtyři.“

Avšak obrovitý Emmon, syn z Podhůří, nevnímal nic než zabitou dívku, ležící na posteli. Hrozivě se přiblížil ke svému štíhlejšímu protivníkovi. „Mohl jsi tedy lovit přímo zde. Za to, že ti poskytla v posteli levnou kratochvíli, si má sestra zasloužila ochránce.“

Korendir ani jediné z těch obvinění nepopřel. Jeho tvář neodrážela žádné hnutí mysli a v jeho pohybech nebylo ani stopy po zaváhání, když se vyhnul Emmonovi a neslyšně zavřel okno. Potom se vrátil k posteli a rukama, jež se ani na okamžik nezachvěly, zahalil mrtvé tělo prostěradlem jako nevěstu. Prsty dosud potřísněnými krví svých obětí shrnul několik posledních pramenů jejích vlasů tak, aby nebyly vidět. Potom vzhlédl.

Jeho oči hořely hněvem, hlubším, než bylo rozumem uchopitelné.

Emmon si však jeho pohled vyložil špatně. Zuřivě vykřikl jako smyslů zbavený a vrhl se vpřed, aby rozdrtil ničemu, který opustil jeho sestru a nechal ji zemřít nepředstavitelnou, strašlivou smrtí.

Korendir se rychle, ale s rozvahou otočil. Útočník byl o hlavu vyšší než on a nejméně o polovinu těžší. Předloktím odvrátil první ránu a vyhnul se druhé. Lehkonohý jako tanečník tasil svůj meč a odkopl stoličku Emmonovi pod nohy. Větší z mužů za praskotu lámaných příčlí klopýtl. Korendir ustoupil stranou a udeřil obrovitého muže jilcem meče do zátylku.

Emmon klesl na kolena a potom se zhroutil na trosky rozbité židle. Korendir prošel kolem něho. Pohnutí, které snad dal předtím najevo, bylo pryč. Ohromení vesničané nespatřili v jeho ocelově šedých očích nic než známý chladný pohled.

„Zůstaňte někdo u něj,“ řekl žoldnéř a kývl hlavou k Emmonovi, který nehybně ležel na krví potřísněné zemi. Potom dodal: „Až ten tupec přijde k sobě, řekněte mu, že budu na stráži při pohřbu jeho sestry.“

Potom, s mečem v ruce, zamířil pán Bílé bouře ke schodišti. Přes všeobecné pobouření jež způsobil Carralinin osud, se mu nikdo z mužů neodvážil zastoupit cestu.

Ve výčepu usedl Korendir na židli a odložil zašpiněné boty do kouta. Opřel se loktem o koleno a změřil si přítomné ponurým pohledem. „Budu potřebovat tucet mužů, kteří se nebojí nosit zbraň, a šest dalších, kteří umějí zacházet s lukem. Leopardí lidé pronikají do Southengardu ellgolskými jeskyněmi a právě tam je, dá-li Neth, můžeme zastavit. Vyberte tucet svých mužů a řekněte jim, aby odpočívali, protože budu potřebovat, aby byli po setmění bdělí a ostražití.“

Korendir se odmlčel. Jeho dlaně nehybně spočívaly na meči, jejž měl opřený o stehno. „Také chci, aby ševci každému z těch mužů dnes ušili boty, které si obují.“

Více už neřekl. Z jeho úst nezazněla žádná výmluva, proč opustil Carralin, ani se nechvástal čtyřmi zabitými leopardími lidmi. Nepožádal ani felčara, aby mu ošetřil poškrábané předloktí. Místo toho vyšel ven. Obyvatelé městečka zůstali ohromeně stát, a dokonce i jejich výřečný rychtář marně hledal slova, která by se hodilo pronést.

Kapitola osmá

ELLGOLSKÉ JESKYNĚ

Výprava se sešla za soumraku v hostinci. Tvořilo ji dvanáct mužů s pochodněmi a vaky, naditými zbraněmi a zásobami, a šest dalších s kušemi a luky. Boty každého, počínaje Set, honem, synem mlynáře, a konče šlachovitým vesnickým kovářem, byly nově potaženy nahrubo oškrábanou kůží leopardích lidí. Korendir trval na tom, aby švec totéž učinil s jeho obuví. Když nedůtklivý řemeslník pronesl cosi na adresu loveckých trofejí a marnivosti, Korendir mu úsečně naznačil, aby si hleděl svého. Výprava z Mel’s Bye spoléhala na zkušenost, kterou Korendir učinil předchozí noci: živí leopardí lidé se zdráhají zaútočit, ucítí-li kůže svých zabitých druhů. Onen zlomek vteřiny váhání byl vše, v co mohli muži doufat. V tom jediném okamžiku se obratný lovec musel vyhnout útoku a následně zabít svou oběť.

Proto si po setmění všichni obuli páchnoucí boty bez jakýchkoli námitek. Prohlédli své zbraně, upravili popruhy vaků a opasky, truchlili, že se nemohou napít piva, a křičeli přitom jeden přes druhého, jak to muži dělají, když si potřebují vzájemně dodat odvahy. Korendir seděl nevzrušeně na stole a obvazoval si zraněné předloktí proužky natrhanými z plátěného kapesníku. Zuby zavázal uzel, jehož konce zastrčil pod rukáv.

„Připraveni?“ otázal se svých společníků. Sklouzl ze stolu a vykročil ke dveřím. Hostinský odsunul závoru a otevřel dveře. Korendir vyšel do tmy, aniž se ohlédl, zda ho ostatní následují.

Mistr kovář přerušil rozpačité mlčení. „Nuže, chlapci, přece nedovolíme, aby sám slízl všechnu smetanu.“

„Beze všeho,“ zasmál se sedlák, který měl k vaku přivázané dvě lopaty. „Já se spokojím se spáleným jídlem a protivnou ženou a divoké šelmy rád přenechám těm, kdo musejí dokázat, že mají čím naplnit kalhoty.“

Ze zadních řad kdosi vykřikl. „Teď si vzpomínám, že tvá žena zpívala jinou písničku a chtěla ti sešít poklopec, protože to, co visí uvnitř, je stejně líné jako ty.“

Muži zařičeli smíchy a sedlák vykřikl a zčervenal. „Ticho, kdo by věřil ženě, která má ústa tak velká a nevymáchaná, že by se v nich dala vyudit kýta!“ Prudce se obrátil, sešel po schůdcích verandy a téměř narazil do Korendira, jenž se pod schody nečekaně zastavil, zcela neviditelný ve svém tmavém oblečení. Sedlák ucouvl zpět ke svým druhům, zatímco žoldnéř promluvil hrozivým hlasem.

„Ty nemůžeš jít do jeskyní.“

Sedlák, jako by ho bodl, se nadechl a chystal se něco namítnout. Když jeho oči přivykly tmě, zjistil, že ta slova vůbec nepatřila jemu. Korendirovi zastoupil cestu obrovitý stín. Byl to Emmon, syn z Podhůří, svírající ve svých mohutných pěstech oštěp, který se mu podařilo zachránit z otcova domu. Mihotavé světlo na okamžik ozářilo jeho šílené oči a čerstvě nabroušený hrot, který se stříbřitě leskl nad jeho ramenem.

„Jdu s vámi,“ řekl Emmon.

Jeho požadavek bude zpochybněn. Korendirův pevný postoj to naznačoval. Nejbližší z farmářů se osmělil, pohnut strachem a záští, a prohlásil: „Myslím, že na to má právo.“

Ostatní za ním dávali hlasitě najevo svůj souhlas. Carralin plnila jejich džbánky od té doby, co dokázala uzvednout konvici. Její vysoká, ostýchavá postava ve výčepu jim chyběla a muži z Mel’s Bye, odhodlaní dávat ve tmě při lovu leopardích lidí v sázku svůj život, teď otevřeně projevovali svou nespokojenost. Korendir možná zbaví jejich městečko hrozby, přesto se však na něho vždy bude vzpomínat jako na muže, který využil dívčiny slabosti a pak ji opustil a nechal zemřít.

„Jestli Emmon nepůjde, zůstávám tu také,“ prohlásil mlynářův syn. Jeho nejbližší druhové mu vzrušeně přitakávali.

Korendir se obrátil k Emmonovi bokem. Jako by se v rukou, toužících pomstít sestřino zneuctění a smrt, nechvěla píka, prohlédl si žoldnéř vesničany, jednoho po druhém. Rozhostilo se tíživé ticho. Korendir dobře rozuměl, co to znamená.

„Pokud Emmon půjde, způsobí to jen smrt a smutek,“ varoval. „Ne z mé viny. Nic víc než to nemohu slíbit.“ Pak se rychle otočil a pokračoval v cestě.

Vesničané, připraveni na celou řadu námitek, které však nebyly vůbec vysloveny, na sebe zmateně pohlédli. Potom vzali své vaky, nástroje a zbraně a znepokojeně následovali Korendira. Nevěnovali Emmonovi pozornost, avšak když se zařadil za poslední muže výpravy, nebránili mu v tom. Dveře hostince se za nimi s třesknutím zavřely. K těžkým dubovým prknům byla přitlučena kůže čtvrtého leopardího muže, jehož Korendir předešlé noci zabil v lidské podobě. Ta měla jako talisman zajistit bezpečí žen, dětí a řemeslníků, kteří zůstali uvnitř.

V naprosté tmě vedl Korendir muže ven z města, kolem kůlu, na němž zanechal lebku leopardího muže, aby chránila prázdné domy. Sedláci, kráčející mu v patách, se trofeji vyhnuli širokým obloukem, až na Emmona, který se u ní zastavil a plivl do zakrvácených prázdných očních důlků. „To udělám tomu, kdo zabil Carralin,“ zamumlal zlověstně. Ti, kteří ho zaslechli, netušili, o kom hovoří – zda o vraždící kočkovité šelmě, nebo o žoldnéři.

* * *

Když výprava minula statky ležící mimo město, hovor utichl. Mnozí ze sedláků se neodvážili na svá pole od jarního setí, a když spatřili, že místo obilí na nich roste bujný plevel, pukalo jim srdce. Pastviny byly zarostlé vysokou trávou, kterou dobytek v lepších letech vždy spásl na krátký pažit.

Vedle zpustlých polí a pastvin vypadaly lesy jako učiněný ráj. Vzduch byl nasycen vůní borovic. Nevál tu žádný vítr, ale příliš hlučné kročeje mužů, již nebyli cvičeni v lovu, vyplašily hmyz. Ostatní noční tvorové, kteří je mohli varovat před útokem ze zálohy, uprchlí ještě dříve.

Měsíc se čas od času skryl za mraky a tehdy se celý les ponořil do naprosté tmy. Muži s klením klopýtali přes kořeny a naráželi do větví, až na Korendira, jenž si vždy pečlivě prohlédl překážky, které měl před sebou, a zastavil se mezi kroky, dokud se jeho oči nepřizpůsobily temnotě.

Aby nemusel přerušovat pochod a poučovat své společníky, jak se mají pohybovat v lese, nařídil žoldnéř zapálit pochodně. Každý druhý muž pak nesl louč, zatímco ostatní měli na starosti zbraně.

Skupina postupovala vpřed, zahalena olejovými výpary, jež stoupaly z pochodní. Pokud byli leopardí lidé nablízku, zůstávali skryti ve stínu. Muži nyní kráčeli s větší jistotou. Zanedlouho dorazili k temnému kruhu popela, kde Korendir zabil prvního leopardího muže. Po stažené mrtvole nebylo ani stopy. Pečlivě uhrabané spáleniště nevykazovalo žádné známky boje. Ještě hrozivější bylo, že spálený pahýl stromu, který zastavil Korendirův pád, byl vyvrácen a rozsápán na bílé třísky.

Objev nepochybně znamenal, že leopardí lidé ctí své mrtvé. Muži si o to více uvědomili svou vlastní smrtelnost a Korendir, zahalen v ponuré mlčení, se ptal sám sebe, zda pruhy kůže přišité k botám každého muže nevyvolají spíše zuřivý hněv tvorů, jež hodlali vyhubit.

Pochodně hořely stále jasně, avšak těžký, opojný vzduch pozdního léta jako by tlačil plameny k zemi a zmenšoval kruh světla, který vrhaly do okolí. Korendir se ohlédl, aby spočítal své muže, a zjistil, že dva z nich se poněkud opozdili. Emmon a mlynářův syn se zastavili u spáleniště z předešlé noci.

„Nevidím žádné stopy, že by tu byl zabit leopardí muž,“ řekl Emmon hlasitě.

„Uvidíš a velmi rychle, pokud se hned nepřipojíš k ostatním!“ Korendir se vrátil podél zástupu zpět s úmyslem zaujmout zadní hlídku, aby měl lepší přehled o opozdilcích.

Emmon tvrdohlavě pozvedl bradu. „Podívej, Sethone, budeme mít chůvu.“

V tom okamžiku došlo k útoku.

Družka leopardího muže, který tu byl zabit minulé noci, se dlouho skrývala v křoviscích a sledovala je. Pruhy kůže na jejich botách ji zprvu odrazovaly, avšak nyní vycítila v řadách svých nepřátel, klopýtajících mezi stromy, neshody. Rozhodla se této výhody využít a vrhla se ve svitu pochodní vpřed jako zlatý šíp.

Ve vzduchu se nepohnul ani list. Muži z Mel’s Bye sledovali, jak se Korendir vypořádá s Emmonovým vyzývavým chováním, a na okamžik zcela zapomněli na les, který měli za zády. Pád jednoho z nosičů pochodní a jeho výkřik je přiměl k tomu, aby se obrátili. Ke svému zděšení spatřili dvě těla ve spadaném listí, jedno okrově žluté, druhé oblečené, bojující o život.

Korendir se vyhnul muži, jenž byl příliš ohromen, než aby dokázal zareagovat, a potom dalšímu, který ječel hrůzou. „Držte ty pochodně!“ křikl na ně. Potom vytáhl dýku a vrhl svůj nůž.

Čepel se zabořila do těla dravé šelmy, jež bylo nepokrytě ženské. Korendir nezaváhal ani okamžik. Smrtelný výkřik leopardí ženy ještě nedozněl, když se sehnul, holýma rukama uchopil šelmu za ramena a shodil ji z její oběti.

Tesáky cvakly naprázdno. Kapky jedu, letící vzduchem, vypadaly ve světle pochodní jako drahokamy. Přestože Korendir rychle uskočil, několik kapek zasáhlo plátno, jímž měl obvázané zápěstí. Látka ihned zčernala. Korendir rozvázal uzel a stáhl si potřísněnou tkaninu. Pak bez váhání popadl muže a odvlekl ho z dosahu smrtelných záchvěvů leopardí ženy.

Z mužova zraněného těla crčely potoky krve. V bolestech se bezmocně zhroutil do listí a pokoušel se potlačit výkřiky bolesti. Rukávy z tvrzené kůže ochránily jeho zápěstí před jedem leopardích lidí, avšak loket měl rozsápaný až na kost.

„Milosrdný Nethe,“ zamumlal jeden z přihlížejících. Jiný z mužů se předklonil u křoví a zvracel.

„Držte se pohromadě,“ nařídil jim úsečně Korendir. Týmaž rukama, kterýma dokázal před několika okamžiky bleskurychle zabít, nyní jemně prohlížel zraněného. Avšak i kdyby měl lékařské znalosti, nemohl mu pomoci. Ve vzduchu visel těžký pach krve a výkalů, a dokonce i ti choulostivější, kteří odvrátili své zraky, pochopili, že mužův stav je beznadějný. Leopardí žena mu silnými drápy roztrhla břicho a střeva.

Dokonce i Emmon při pohledu na muže zmlkl. Na taková zranění se neumíralo hned. Pokud muži nebude přát štěstí, jeho utrpení může trvat i celé dva týdny.

Postižený si toho byl vědom. „Nenoste mě zpět k mým dcerám,“ žádal. „Prosím, ne.“

Korendir obrátil zrak k hloučku přihlížejících. „Má tu Vwern nějaké příbuzné?“ To, že znal mužovo jméno, v té chvíli nikoho nepřekvapilo. Jejich mysli byly příliš ochromené děsivou událostí. „Je tu někdo dost statečný na to, aby vykonal přání tohoto muže?“

Muži neklidně přešlapovali v listí, střídavě tiskli a pouštěli jilce svých mečů a vyhýbali se vzájemným pohledům. Emmon stál se skloněnou hlavou a přejížděl velkými dlaněmi po hladkém ratišti své píky.

Leopardí žena se po chvíli přestala chvět. Ležela na hřbetě a její prsy, překvapivě lidské, čněly vzhůru a leskly se v záři ohně. Nikdo neprojevoval příliš chuti se k ní přiblížit, avšak ještě méně byli ochotni uvažovat o tom, co muselo být učiněno pro jejich druha.

„Dobrá,“ pravil Korendir do ticha ledovým hlasem. „Sethone, vezmi Emmonovu píku a přivaž k ní zabitou šelmu. Potom všichni pokračujte dál proti proudu řeky.“

Mužům ani nebylo třeba připomínat, aby se drželi pohromadě. S rozpačitou úlevou nabídli Sethonovi své opasky a šněrovadla bot a pomohli mu přivázat mršinu k ratišti píky.

Korendir zůstal klečet v jedlovém jehličí. Jednou rukou podpíral zraněnému hlavu, zatímco druhou mu uvolnil límec košile. „Jsem rád, že to uděláš ty,“ zašeptal Vwern a statečně se pokoušel zakrýt bolest, jež však neměla co dělat s jeho rozpáraným břichem. „Alespoň jsi muž, který ví, kam bodnout.“

Korendir mlčky sňal tmavý plášť a přikryl jím tělo oběti, zachvácené zimnicí. Potom se opřel o paty a čekal, až muži kolem skončí svou práci. Sethon, třesoucí se neklidně po celém těle, vrátil žoldnéři jeho dýku. Kdosi předtím do sucha otřel čepel. Korendir uchopil dýku za obsidiánovou rukojeť. Skrytě za zápěstím, aby to Vwern neviděl, pečlivě zkoumal ostří. Spokojen, že kosti leopardí ženy nezanechaly v oceli žádné zoubky, naznačil Korendir mlynářovu synovi, že může odejít.

Sedláci se shromáždili a vyrazili na cestu. Mihotavé světlo pochodní po chvíli zmizelo mezi stromy. Nehybný muž a oběť osudného útoku osaměli, ozářeni nestálým svitem měsíce, a zhluboka se nadechli.

„Bodni,“ řekl Vwern. Krátký šok z prožitých událostí začínal ustupovat a v jeho hlase zaznělo utrpení. „Kdybys byl kvůli mně napaden, má chyba by byla o to horší.“

V Korendirově hlase zazněl soucit, který žádné uši, ponechané naživu, nikdy neslyšely. „Ještě ne.“ Natáhl ve tmě ruku a našel prsty zraněného. Sevřel je teplou dlaní, jako by mohl zaplašit smrt, která nad mužem už rozepínala křídla. „Nejprve mi pověz jména svých dcer.“

Vwern potlačil vzlyknutí. „Jsou tři. Nessie, Mallie a Tesh. Ta je nejmladší a má světlé vlasy jako její matka, i když Mallie je možná hezčí. Mám je všechny stejně rád,“ dodal, jako by si snad žoldnéř mohl jeho slova špatně vyložit.

„Nessie, Mallie a Tesh, která má světlé vlasy,“ opakoval Korendir. Neznatelně se pohnul a potom dodal: „Bude o ně postaráno, Vwerne. Přísahám na svůj život, že se budou mít dobře, vdají se a vychovají děti ve vzpomínkách na tebe.“

Dlaň, svírající ruku zraněného, se ani na okamžik nezachvěla, ale zůstávala klidná a pevná. Nůž se zjevil jakoby z čistého nebe. Čepel se vnořila rychle, bezbolestně a přesně pod Vwernovo levé ucho. Jeho vědomí rychle vyprchalo, zatímco z tepny tryskala krev.

Korendir zůstal klečet. Tělo, ležící vedle něj, se zachvělo naposledy. Hruď se přestala zvedat, život skončil. Žoldnéř však stále setrvával na místě. Otevřel dlaň, vypustil z ní prsty mrtvého a otřel si z kloubů teplou krev. Pečlivě očistil čepel. Zatlačil oči, jež na něho upíraly prázdný pohled z polštáře listí, a přikryl mrtvou tvář svým pláštěm. Potom se napřímil. Měsíční světlo odhalilo, co Vwern ani žádný jiný člověk v Nethových Jedenácti královstvích nesměl nikdy spatřit.

Po Korendirově tváři se řinuly slzy. Při pláči byl jeho obličej obnažen bolestnou soustrastí, která vyvěrala přímo z jeho srdce.

„Při mé matce, byl jsi statečný,“ řekl nehybnému tělu u svých nohou.

V tom okamžiku by ho mohli leopardí lidé zabít, aniž by pozvedl ruku na svou obranu.

Přestávka skončila náhle, jako když jiskra prudce vznítí velmi suchý troud. Korendir si otřel tváře. Vrátil chladný nůž do pouzdra, zvedl odložený meč a vydal se za ostatními, aniž se ohlédl. Než je dostihl, jeho tvář byla opět nepřístupná jako skála.

„Ten život máš na svědomí ty, jsme vyrovnáni,“ řekl tiše Emmonovi, když ho míjel.

Syn z Podhůří sevřel v dlani nůž. Pán Bílé bouře však netečně kráčel vpřed, dokud nedosáhl čela zástupu. Emmon byl dost vy šinutý na to, aby mu vpadl do zad, avšak jestli se o to Korendir vůbec staral, anebo zda byl přesvědčen, že sedmnáct dobrovolníků, kteří byli dosud naživu, by se v té chvíli postavilo na jeho stranu, nebylo jisté. Ruka žoldnéře z Bílé bouře vedla ránu z milosti, kterou se ostatní zdráhali zasadit. Ten čin byl proveden bez obřadů, tak aby hrdost žádného z mužů neutrpěla. Za to si Korendir vysloužil jejich úctu a odpuštění za údajné zneužití Carralin. Měšťané mu však nikdy nebudou ochotni prominout její smrt. Prodlužovat nepřátelství v této chvíli mohl ovšem pouze šílenec. A tak Emmon, syn z Podhůří, zůstal se svým rozhořčením sám.

* * *

Blížil se úsvit. Při své předchozí výpravě Korendir zjistil, že šero je čas, kdy leopardí lidé mění svou podobu. Za včerejšího rozbřesku nebyl ani napaden, ani nezpozoroval žádný pohyb. Nyní tedy vycházel z předpokladu, že se tito tvorové během proměny, kdy byli zranitelní, uchylují do nějakého úkrytu. Za dne, v kočkovité podobě, bylo mnohem těžší šelmy zabít. Pokud měla tato skupina nezkušených vesničanů zachránit své rodiny, bylo třeba se postarat o jejich bezpečnost ještě před svítáním.

Řeka Ellgol vytékala z průrvy v břidlicových skalách, jež se nacházely na úpatí Doriad. Nerostly tu žádné stromy; les zde náhle končil, jako by ho někdo usekl. Ze semen, která vítr zavál do puklin mechem pokrytých útesů, vyrůstaly neduživé keříky, jež brzy odumíraly a zanechávaly po sobě suché větve, připomínající prsty zkroucené v bolestných mukách. Řeka pramenila z jícnu pod nimi. Vody se valily z temného nitra země a s hřměním padaly do propasti, kde si postupem času vymlely křivolakou cestu údolím.

Výprava z Mel’s Bye se zastavila pod hřebenem jednoho z útesů. Za šera, jež předchází úsvitu, spěšně pojedli chléb a sýr a napili se sladkého piva. Žoldnéř potom rozmístil polovinu lučištníků v rozsedlinách, z nichž byl dobrý výhled na les. Měli za úkol složit všechny leopardí lidi, kteří by se odvážili z lesa, zatímco jejich druhové mýtili stromy v pásu širokém sto sáhů jakýmkoli způsobem: ohněm, sekerou či sesuvem půdy. Korendir zdůraznil, že mu na tom nesejde, pokud světlina obklopující útesy bude úplně holá, bez jediné větvičky. Očištěné klády poražených stromů měly být rozsekány na zátop a uloženy u průrvy, jíž řeka opouštěla podzemí.

Po dlouhém nočním pochodu to byl příkaz tak tvrdý, že by zlomil i silnější povahy. Přesto se všichni bez reptání pustili do práce. Protože okusili krev leopardích lidí, kteří už příliš dlouho vraždili jejich příbuzné, káceli vesničané stromy se značným odhodláním. Dokonce i Emmon se chopil sekyry. Na jeho hřbetě se perlil pot a oči mu vášnivě svítily. Pracoval, jako by hrubou silou a vynaloženou námahou mohl smazat svůj podíl na Vwernově nešťastném konci.

V protikladu k vášnivému zaujetí syna z Podhůří jednal Korendir s hlavou chladnou jako ocel vykovaná pro krvavý boj. Do půl těla nahý, pouze v nohavicích a opásán řemenem, shromáždil všechny nezapálené pochodně a vystoupil se zbytkem mužů do skal.

Muži, sotva viditelní v ranním šeru a promáčení od stékající vody, s námahou šplhali k převisu, podemletému prudkým proudem Ellgolu. Korendir trval na svém, že leopardí lidé pronikají do Southengardu bludištěm jeskyní, jež vyhloubila voda v horském masivu. Měl v úmyslu tyto chodby zasypat kamením, avšak práce nemohly začít, dokud se jeskyně nezajistí zevnitř.

Korendir mužům v hrubých rysech nastínil svůj plán, založený na skutečnosti, že leopardí lidé, vystaveni náhlým změnám světla, mění svou podobu. Přední stěna útesu byla zvětralá a skála se drolila pod nohama. I ten nejpochybovačnější z vesničanů připustil, že Korendirův plán dává smysl. Pod ochranou ohňů by pracovní četa se špičáky a lopatami mohla podkopat uvolněný břidlicový převis, podepřený dřevěnými trámy, a pak podpěry strhnout a způsobit zával.

Muži, kteří byli vybráni pro výstup, šplhali usilovně vzhůru. Třebaže se žoldnéř, jenž je vedl, choval odměřeně, prokázal své schopnosti. Ačkoli bylo jisté, že pokud přežije a dostane svou odměnu, Mel’s Bye se stane chudým městem. Jeho snažení dávalo naději, že statky budou opět bezpečné a v budoucnu se na nich sedlákům bude opět dařit.

Korendir dosáhl otvoru jeskyně. Přes mlhu, stoupající z vodopádů, muži spatřili, jak se vyhoupl na skalní římsu. Než k jeskyni dospěli i ostatní, Korendir už na římse zapaloval pochodně. Několik jich hořelo u jeho nohou. V jejich záři vypadal jako potulný kejklíř připravený předvést svůj výstup, až na to, že v jeho zachmuřeném obličeji nebyl ani náznak veselí a na rukou mu lpěla krev zvířete i člověka.

„Sethon půjde poslední,“ prohlásil, aniž vzhlédl. „Ne proto, že by mu chyběla odvaha, ale proto, že je nejmladší.“ Mezi Korendirovýma rukama se zablýsklo křesadlo. „Svobodní muži půjdou vpředu, hned za mnou. Otcové malých dětí je budou následovat.“ Když žoldnéř zapálil poslední pochodeň, pohlédl postupně každému z mužů do očí. „Pořadí není závazné. Pokud někdo z vás bude tak neopatrný, že se nechá zabít, ať si hledá cestu do pekla sám, protože ostatním, kteří venku kácejí stromy, nezbývá než spoléhat na nás.“

Korendir vtiskl Sethonovi do ruky pochodeň a tasil svůj meč. Potom si jako žonglér nohou nadhodil druhou pochodeň.

Nebe na východě se rozjasnilo. Opar nad vodopády změnil barvu z modré na světle růžovou, předzvěst úsvitu. Korendir si lehl na břicho a vsoukal se do štěrbiny, jež spojovala vnější svět s labyrintem jeskyní. Muži se chopili pochodní a jeden po druhém ho následovali. Sethon, mlynářův syn, šel jako poslední. Oči ho pálily od sazí, jež vířily kolem hadrů napuštěných olejem. Vdechl vlhký, žhavý vzduch a kyselý pach potu. K uším mu doléhalo pouze tlumené hřmění proudícího toku, který si razil cestu ven kamennými chodbami, napájen nesčetnými podzemními prameny.

Korendir dosáhl konce úzkého tunelu, za nímž se jeskyně rozšiřovala. Poklekl, posunul se po kolenou vpřed a konečně získal dost místa, aby mohl vstát. Plamen jeho louče zaplápolal v závanu vzduchu.

„Pospěš si,“ pobízel muže, který šel za ním.

Další a další vesničané vystupovali z tunelu a v jeskyni se postupně rozjasnilo. Pozvednuté pochodně odhalily stěny, jež se zužovaly ke stropu, který jiskřil ložisky vzácných nerostů. Korendir vykročil vpřed po kamenném podloží, mokrém od prosakující vody. Jeho meč se ve svitu pochodní oranžově leskl a kaluže pod jeho chodidly šplíchaly na všechny strany. Rány na zápěstí, jež si rozedřel při namáhavém průchodu úzkým tunelem, mu začaly opět krvácet. Otevřené nezhojené jizvy ho musely pálit, avšak když jeden z mužů vyjádřil svou účast, odmítl jak pomoc, tak soucit.

„Držte se pohromadě!“ Jeho slova se rozléhala jako údery kamenického kladiva. „Spojte světla pochodní a nespouštějte oči ze stěn.“ Potom, jako by si byl vědom, že vůbec neocenil jejich odvážný výkon, dodal: „Očekávejte útok každým okamžikem.“

V temnotě nad jejich hlavami zarachotil štěrk. Oblázky se odrážely od stěn a padaly do kaluží, kde tvořily malé kroužky.

Korendir se vrhl stranou a napřáhl meč k ráně. „Řekněte Sethonovi, ať zapálí víc pochodní!“

V tom okamžiku leopardí muž seskočil dolů. V lidské podobě, se svaly připravenými zabíjet, dopadl na všechny čtyři měkce jako tygr. Ocel zasvištěla vzduchem a Korendir zaútočil. Protivník však stačil uskočit s rychlostí, již nebylo možno postřehnout. Kdosi vykřikl. Ten zvuk zachránil žoldnéři život. Leopardí muž se s přivřenými víčky rozhlédl kolem sebe, obrátil se a vyřítil se na sedláky, stojící v hloučku u vchodu do jeskyně.

„Hoďte pochodně na zem!“ vykřikl Korendir.

Tři muži, které nezachvátila panika, ho uposlechli. Pochodně se zasyčením dopadly na vlhký kámen. Olejem napuštěné hadry se rozprostřely v kalužích a ihned se rozhořely jasným plamenem. Náhlé světlo zalilo pukliny ve stěnách a přinutilo leopardího muže k proměně.

Při útoku klopýtl a zapotácel se.

Korendir máchl svým mečem. „Zapalte další pochodně. Rychle!“

Sethon sáhl po hadrech a oleji, zatímco další muž přeřízl provazy na svazku dřeva. Přestože vyděšení muži reagovali rychle, leopardí lidé se pohybovali ještě rychleji. Odkudsi z temnot se vynořil další.

První se dosud chvěl, naboden na Korendirův meč. Bojovník se s námahou snažil udržet na nohou, zatímco leopardí muž kopal a mával tlapami kolem sebe. Čepel se otáčela v jeho hrudi a potom se vklínila mezi kosti, takže s ní nebylo možné pohnout. Korendir prudce škubal mečem ve snaze vyprostit ho z protivníkova těla, když se nově příchozí, nezraněný netvor odrazil k mohutnému skoku.

Jeden ze sedláků po něm v zoufalství hodil pochodeň. Plápolající hadry a špalek bukového dřeva zasáhly leopardího muže do boku. Náraz vychýlil leopardího muže do strany a dravec cvakl čelistmi do prázdna. Světlo mu zasvítilo přímo do očí a jeho obrysy se při následující proměně rozplynuly. To poskytlo Korendirovi potřebný čas. Než však stačil vytrhnout z těla leopardího muže čepel svého meče, zabil druhého útočníka dřevorubec z Mel’s Bye.

Jeskyní se neslo vytí umírajících nepřátel a drsný jásot mužů. Sethon povstal s plnou náručí připravených pochodní a rozdal je vesničanům.

„Obejděte jeskyni,“ přikázal pán Bílé bouře. „Najděte každou průrvu, jíž by sem mohli vniknout leopardí lidé, a osvětlete ji pochodněmi. Budeme-li mít štěstí, proměna oslabí každou šelmu, která by se tudy chtěla protáhnout. Střelbou z luku je můžete bezpečně skolit na dálku.“

Všichni souhlasili s tím, že tato taktika je moudrá. Dřevorubec, který probodl svého prvního leopardího muže, se kolébavým krokem vzdálil, následován ostatními, až na jednoho.

„A co bude s tebou?“ otázal se dotyčný Korendira.

Žoldnéř totiž zůstal bez pohnutí stát a prohlížel si zakrvácené ostří svého meče. Pátral po různých poškozeních, a když žádná nenašel, otřel si prsty o nohavice a netrpělivě pohlédl na mluvčího, rolníka Nevela, jehož tvář nesla stopy dlouhých roků práce pod širým nebem.

„Půjdu dál,“ řekl žoldnéř. „Tyto jeskyně jsou spojeny s proudem Ellgolu.“

O půl hlavy vyšší Nevel pokrčil širokými rameny. „Proč nepobijeme leopardí lidi zde?“

Pán Bílé bouře mu věnoval nevěřícný pohled. „U Netha, člověče, tohle místo je plné chodeb, doupat a stínů. Kdo by sem zabloudil sám, přišel by o život v několika chvílích, a navíc tu není žádný bezpečný kout, kam se lze uchýlit. Nemluvím ani o suchém místě, kde by se daly uložit zásoby a dřevo. Venku jsou muži. Každým okamžikem zdržení je vystavujeme strašlivému nebezpečí.“

Nevel se dotkl své zbraně, sekyry k otesávání polen. „Jenom bys neměl chodit sám. Vezmi si alespoň Sethona, aby ti nesl pochodeň.“

„Sethona nikdy,“ odsekl Korendir téměř zlostně. „Ani Vwern neměl zemřít. A nyní mi ustup z cesty.“

Rolník uvažoval pomalu a ještě pomaleji se byl ochoten pohnout. Zvedl bradu. „Tak půjdu já a žádný tvůj zákaz mi v tom nezabrání.“

„Jsi ještě větší šílenec než Emmon.“ Korendir pokynul vpřed svým zkrvaveným mečem. „Tudy.“

Světlo pochodně našlo průrvu v jedné ze stěn jeskyně. Za lesklým povrchem mokré skály ležel těžký stín, který připomínal plsť, jíž kněží zahalovali hrobky. Nevel projevil jisté obavy, avšak Korendir kráčel dál, aniž se přesvědčil, zda ho samozvaný průvodce hodlá následovat. Rolník, popuzen Korendirovou pánovitou sebejistotou, a příliš hrdý, než aby připustil, že jeho nabídka nebyla brána vážně, sebral dvě pochodně a vydal se v žoldnéřových stopách.

Strop se začal ihned prudce snižovat. Korendir s Nevelem zprvu kráčeli v předklonu, ale potom se museli pohybovat po kolenou. Prodírali se vpřed vlhkým tunelem, obtíženi zbraněmi a kouřícími pochodněmi. Světlo se ztratilo kdesi za jejich zády, spolu s ozvěnou hovoru ostatních. Podzemní vzduch ztěžkl. Bylo slyšet jen pravidelné bubnování vodních kapek, jež znělo jako tóny harfy. Z nitra skály k nim doléhalo vytrvalé burácení mocného proudu Ellgolu.

Kouř z pochodní nesnesitelně pálil v očích. Nevel téměř nerozeznával Korendirovy paty v přítmí před sebou, přesto se tvrdošíjně vlekl dál. V chřípí cítil pach surové kůže a oblečení měl potřísněné kalem a blátem. V jednu chvíli nahmátl pod dlaní cosi živého, a přestože byl bohabojný člověk, proklel všechna známá i neznámá Nethova stvoření až do pekel.

Korendir si toho nevšímal a místo toho se soukal po kolenou dál. Škrábání pochvy meče o kámen bylo jediným zvukem, který přitom vydával.

„Co když leopardí lidé umějí plavat?“ vyhrkl rolník. „Jestli je to tak, žádný zával jim v tom nezabrání a naše neštěstí potrvá dál.“

Pán Bílé bouře se zastavil a kopl do skály. Jeho noha zmizela. Burácení řeky zesílilo a téměř přehlušilo Korendirův hlas. „To je další věc, kterou tu musíme zjistit.“

Kapitola devátá

ZÁVAL

V šachtě se náhle objevilo více vody a odkudsi zavál čerstvý vzduch. Rolník z Mel’s Bye sevřel pochodně v dlaních a protáhl ramena skrz úzký otvor. Topůrko sekyry, kterou měl přivázanou k zádům, zaskřípalo o břidlici, až mu zatrnulo v zubech. Chodba se náhle rozšířila. Posunul se vpřed, poklekl a vyhlédl ven. Pohled, který se mu naskytl, ho omráčil.

Kaverna před jeho zraky byla obrovská. Prudký proud Ellgolu nad jeho hlavou tryskal odkudsi ze svého pramene, ztraceného ve tmě. Vody se v kaskádách řítily po kamenitém srázu do zpěněného kotle v hloubce šedesáti stop. Ve světle pochodní bylo kdesi dole matně vidět temný proud, který v prudkém víru vtékal do jakési obrovské jámy ve skále. Jen sám ďábel věděl, kudy si razí cestu proud řeky, než se objeví na povrchu pod břidlicovými útesy.

Rolník sevřel pochodně pevně v rukou. Korendirova louč ozářila polovinu šachty. Jeho tunika zmizela v temném stínu, avšak čepel, již držel, se zlověstně blýskala. Žoldnéř si vložil pochodeň mezi zuby, aby si uvolnil ruce pro sestup. Vůbec nedbal, že by si přitom mohl spálit bronzové vlasy, jež tolik obdivovala ubohá Carralin.

Nevel nerozhodně učinil totéž. Přitáhl se blíže k propasti, tiše zaklel a otřel si čelo ušpiněným rukávem. Útok leopardích lidí se mu v tom okamžiku zdál přijatelnější než cesta dolů po kluzkých skalách, smáčených vodopádem.

„Pokud trpíš závratí, zůstaň, kde jsi,“ zvolal Korendir zezdola. Jeho slova doprovázel rachot padajícího kamení. Rolník zavřel oči a čekal na hlasité šplouchnutí, které však nepřicházelo. Pak se znovu ozval Korendirův nevzrušený hlas. „Není se tu o co opřít, a kdybych musel rychle nahoru, budu klidnější s vědomím, že v chodbě za tebou nejsou žádní vetřelci.“

„Neth ho obdařil ještě menším smyslem pro opatrnost, než mají motýli,“ zabručel si pro sebe Nevel a vydrápal se opět nahoru na okraj propasti. V jeho výtce však zazněla i jistá úcta.

Vodopád, řítící se do prudkého vodního víru, by většinu mužů přesvědčil, že proud Ellgolu není možné překonat. Pouze blázen by byl jiného názoru. Korendir, ať už z čiré pošetilosti, šílenství nebo směsice obojího, však zřejmě hodlal prozkoumat jeskyni, zamořenou leopardími lidmi, do poslední štěrbiny. Cena, za kterou město žoldnéře najalo, byla vysoká, ale když se Nevel opět ocitl v chodbě a ulehčené si oddychl, musel uznat, že Korendir za ty peníze odváděl svědomitou práci. Pokud by jeho plán se závalem vyšel, bezpečnost Mel‘s Bye by tím nepochybně byla zajištěna.

Čas, v podzemí neměřitelný, pomalu plynul. Rolník v promáčených šatech se v chladné chodbě roztřásl zimou. Sklonil se nad svými pochodněmi, potom vklínil dřevěné rukojeti do štěrbiny ve skále a vsunul si promrzlé ruce pod kazajku. Noční pochod ho vyčerpal. Opřel se o kámen a položil si sekyru na klín. Hlava mu poklesla, ale hned se zase probral z dřímoty a přísahal při Nethovi, že vstane, plácne se do stehen a udělá cokoli, jen aby neusnul. Nedokázal však přemoci svou únavu a upadl do hlubokého spánku, zatímco pochodně nad jeho hlavou pomalu dohoří valy.

* * *

Nevela probudilo zaskřípění kamene a vír jisker. Jedna z jeho pochodní uhasla, z druhé zbyl jen dýmající zuhelnatělý pahýl. Rolník se nemotorně zvedl. Vylekaně se nadechl, hrábl do vaku pro čerstvé zásoby a teprve v tom okamžiku si vzpomněl na svou sekyru, která dopadla s úděsným třesknutím na kamenné podloží těsně vedle jeho nohou. „Vidím, že žádní leopardí lidé se neodvážili projít touto chodbou,“ poznamenal Korendir ze tmy. Zahanbený Nevel pochopil, že ho probudil kus břidlice, hozený se škodolibou přesností tak, aby zasáhl skálu vedle jeho hlavy.

„Buď rád, že nejsem nepřítel,“ dodal Korendir. Dříve, než se zmatený rolník stačil pohnout, sebral vyhaslé pochodně a dal se do práce s hadry a olejem. Brzy se mu pod rukama rozhořel nový plamínek. Jeho obličej, osvětlený odspodu, vypadal jako obraz ďábla. Z bronzových vlasů mu crčela voda a oči se mu leskly únavou.

„Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se nedůvěřivě rolník.

Korendir byl hotov s loučemi a sebral meč. Čepel vypadala podivně matná a Nevelovi až po chvilce došlo, že je potřísněná čerstvou krví.

„Jak dlouho?“ otázal se naléhavěji.

Pán Bílé bouře si dával s odpovědí načas. Nejprve sebral sekyru a vtiskl topůrko do rolníkových chvějících se rukou. „Dost dlouho, abych stačil zjistit, že leopardí lidé přicházejí ještě jednou jeskyní výše ve skále. A také dost dlouho na to, abych připravil léčku a vlákal živou šelmu do vodopádu, tam, kde řeka mizí v té průrvě.“

Nevelovi se zatočila hlava, když si vybavil zubatá skaliska, obklopující podzemní tok řeky, a prudce se nadechl. Sama skutečnost, že někdo dokáže jen tak stát se zakrváceným mečem a vyprávět o takových skutcích s klidem, hraničícím až s nezájmem, ho děsila.

Rolník se otřásl. „U Netha, člověče, tam dole nic nežije. Jakého zplozence pekel jsi použil místo návnady?“

Korendir popuzeně nadzvedl obočí. „Spal jsi. Nechtěj to vědět.“

Nevel sebou trhl ve strašlivé jistotě. Pán Bílé bouře záměrně použil jako návnady sama sebe. Co jiného by mohlo přivábit strašlivého dravce k propasti, jež se mu nakonec stala osudnou?

Rolník si v tísnivém tichu prohlížel žoldnéřovu tvář. Vyčetl z ní vyčerpání, jehož následkem byla bezkrevně bledá. Pokusil se uklidnit své pocuchané nervy. Žádný muž by nikdy nezašel tak daleko jen kvůli zlatu. Když pomyslel na další z možností, které by k tomu žoldnéře mohly přimět, připadalo mu, že peklo je ve srovnání s nimi učiněné milosrdenství.

„Milosrdný Nethe,“ zašeptal Nevel. „Jsi stejný blázen jako Emmon, syn z Podhůří, a větší než ty divé bytosti, které lovíš tak posedle jako žádný jiný muž zrozený z matky.“ S tlukoucím srdcem sevřel v rukou sekyru a pochodeň a vsunul své mohutné tělo do tunelu.

Cesta zpět k vnější jeskyni se zdála nekonečná. Nevel dýchal zatuchlý vzduch, prosycený vlastním potem. Tichý šramot, který vydával muž, jenž ho následoval, zněl jeho uším přímo děsivě. Nevel se hrabal rychleji vpřed a několikrát zaklel, když si rozbil klouby o ostrý výstupek. Potom se protáhl ohbím chodby do žhnoucí záře pochodní.

„Nestřílejte, to je Nevel,“ ozval se Sethonův hlas.

Rolník zamrkal v oslňujícím světle a jeho zjitřené smysly se uklidnily. Zcela vyčerpán se vysoukal z průrvy a pocítil teplo na své prochladlé pokožce.

„Kde je Korendir?“ otázal se kdosi.

Rolníkovi vypadla sekyra z ruky. V jeho ušpiněném obličeji se objevily známky nevole.

„U Netha! Kde jinde než za mnou?“ odsekl.

„Ten muž nenávidí život,“ prohodil Emmon, syn z Podhůří. Obr se za úsvitu uchýlil do jeskyně, stejně jako všichni, kdo pracovali venku, seděl však stranou ostatních. V jeho přítomnosti se každý cítil nesvůj. Přestože o jeho poznámky nikdo nestál, dodal zamyšleně: „Mohl jsem to vědět. I já nenávidím život. Proto je tak těžké našeho pána z Bílé bouře zabít.“

* * *

Za soumraku se výprava z Mel’s Bye vydala hledat leopardího muže, který se zřítil po hlavě dolů do vodopádu. Jeho znetvořené tělo našli u vyvráceného kmene kus cesty po proudu. Šíji mělo zlomenou a hlavu zvrácenou vzad až k lopatkám. I ze břehu bylo vidět, že má zpřerážené téměř všechny kosti.

Emmon, syn z Podhůří, byl první, komu se vrátil hlas. „Nepřicházejí z Ardmarku po řece, to je jasné jako slunce,“ řekl posměšně. Ruce měl sevřené v pěst.

Korendir nevzrušeně pokrčil rameny. „Myslel jsem si to. Ale musel jsem si tím být jist, než dám v sázku životy dalších lidí z vesnice.“

* * *

Příští dny strávili vesničané namáhavou dřinou. Každý muž, který měl dost síly, aby uzvedl kladivo, lámal břidlici. Kámen se nosil v koších dolů a nakládal na vozy, jež byly poté odtaženy a vysypány na rozšiřující se pruh vyklučené země. Korendir nařídil mužům kácet les ještě dále od útesů, aby lučištníci měli ničím nerušený výhled.

Z poražených stromů vyrobili dřevorubci podpěry a nepoužitelné větve rozsekali na zátop, aby se ve vnitřních jeskyních udrželo teplo. Ohně hořely ve dne i v noci, aby se leopardí lidé, kteří by se pokusili přiblížit, nemohli vyhnout proměně. Ti, již se toho přece odvážili, byli zabiti strážemi v okamžiku, kdy byli nejvíce zranitelní. Tábor postupem času obklopily kůly ozdobené jejich lebkami. Štiplavý kouř z ohnišť a puch hnijícího masa a špatně vydělaných kůží se mísil s vůní jídel, připravovaných selkami a starci ve velkých hrncích pro hladové strávníky.

Korendir z Bílé bouře pracoval s ostatními, ale nikdy ne po jejich boku. Carralinina smrt zchladila vstřícnost vesničanů a on, jako vždy povznesen nade vše, se nepokoušel získat jejich odpuštění. Vysvlečen do nohavic lámal břidlici či sekal dřevo, dával postroje soumarům nebo pomáhal kolářům vyrábět svorníky a paprsky kol, protože vozy se na kamenitém terénu často rozbíjely.

Navzdory své zdrženlivosti však žoldnéř zřídka pracoval sám. Emmon, syn z Podhůří, ho všude sledoval jako nasupený, zablácený stín. Obr lámal kámen spolu s Korendirem a házel lopatou štěrk až do úmoru, jako by věřil, že usilovnou prací dokáže vzkřísit svou sestru. Hodinu za hodinou Emmon dřel společně s pánem Bílé bouře, bez ohledu na pracovní směny.

Večer, když ostatní muži odpočívali, sedával Korendir sám, zahalen do svého černého pláště, a vyráběl šípy a tětivy ze sušených střev leopardích lidí. Carralinin bratr přihlížel s očima hladové šelmy. Neměl trpělivost pro drobnou práci. Spal jen málo, stejně jako žoldnéř. Vstával po půlnoci a společně s lučištníky držel stráž za svitu ohňů, jež dýmaly v jeskyních.

Dny vysilující práce postupně přinášely své ovoce. Než začaly od vysokých vrcholků hor dout podzimní větry a mráz zbarvil listí do zlatočervena, výstupek nad Ellgolem byl podepřen při tesanými kládami jako modlitebna. Přesto se ho sedláci zdráhali využívat jako přístřešek, a to ani tehdy, když prudké poryvy větru přinesly první deště. Dřevo vrzalo pod obrovskou tíhou, kterou neslo, a puklinami v prknech se sypal písek a malé kamínky. A jako by to samo o sobě nestačilo, bouře bez výjimky vyvolávaly u leopardích lidí vražedné záchvaty zuřivosti. V těch dnech umírali lučištníci, rozsápáni i poté, co vyslali proti svému protivníku smrtelnou střelu.

Tak zemřel Sethon, jenž zabil tucet leopardích lidí a začal příliš přeceňovat své síly. Korendir se to dozvěděl, když se společně s Emmonem, rameno vedle ramene, pokoušeli vyprostit vůz, který zapadl do bláta. Korendir beze slova odložil sochor, jímž se pokoušel zdvihnout nápravu. Sebral z bočnice vozu promáčenou tuniku, přetáhl si ji přes zplihlé vlasy a opásal se řemenem. Potom pohlédl přes potoky deště k horám.

Hora se tyčila nad hřmícími vodami Ellgolu jako osudový stín. Klády, jež se zdály slabé jako třísky na podpal, podpíraly tuny zvětralé břidlice. Pařezy stromů smáčely stříbrné proudy vod. Korendir stiskl rty, obhlédl okolí a znehybněl. Pak, jako by dokázal změřit masu půdy a kamene na útesu, se obrátil a promluvil.

„Řekněte vozkům, aby opatřili postroji všechny koně v táboře. Potom přivažte řetězy k nosným pilířům. Strhneme je ještě dnes. Vzbuďte hlídky, které odpočívají.“ Potom, jako by se rozkaz nevztahoval k danému okamžiku, se pán Bílé bouře vydal do kopce. Emmon, syn z Podhůří, ho ihned následoval.

Žoldnéř se otočil a přemáhal se, aby zakryl svou zlost. „Poslední hlídku převezmu sám, synu z Podhůří. Od této chvíle nebudu dávat v jeskyních v sázku jiný život než svůj vlastní.“

Emmon se zachmuřil. Odstoupil prudce od vozu zapadlého v bahně, až sebou soumaři několikrát neklidně trhli. Kapky vody odlétly od zmáčených hřív a zkropily jeho zablácenou tvář. „Při smrti, kterou jsi přinesl mé sestře, nemáš právo mi v tom zabránit.“

Oči žoldnéře na okamžik vypadaly unavené, vymyté do prázdnoty deštěm, bezesnými nocemi a dny vyčerpávající práce. Potom se opět zatvářil tvrdě a rozhodně jako Emmon, avšak zatímco syn z Podhůří vřel jako žhavá láva, Korendir zůstával navenek klidný.

„V tom se se mnou nezkoušej měřit,“ řekl pán Bílé bouře tak tiše, že ho téměř nebylo slyšet. Potom vykročil, černý jako havran, vstříc břidlicovým polím.

„Je zvláštní,“ zabručel vozka. Otřásl se, zahalený v promáčeném plášti, a zvedl se ze sedátka. S otěžemi v rukou si melancholicky otřel bradu.

„Pomoz mi tedy vypráhnout soumary,“ požádal Emmona s věcností, obrněnou proti kruté nepřízni počasí. Jelikož si vůbec nebyl jist, zda syn z Podhůří uposlechne jeho výzvy, poplácal neklidný bok jednoho ze svých zvířat a potom se sklonil, aby odvázal řemeny.

Emmon chvíli upřeně hleděl za Korendirem s neskrývaným odporem. Potom ze sebe znenadání setřásl zlou náladu a začal si hvízdat jakousi neurčitou melodii. Veselou mysl si udržel navzdory tomu, že nebesa, jež otevřela svá stavidla, bičovala jeho hlavu přívaly deště a vypřahání neklidných soumarů z valníku v rozbahněné půdě představovalo vyčerpávající práci.

Když Emmon a podsaditý vozka dovedli spřežení k čistině pod výběžkem, ostatní soumaři už tam stáli přivázaní k postrojům. Výkřiky mužů a rachocení řetězů se mísilo s burácením vod Ellgolu a vytrvalým šuměním deště. Soumaři dupali a frkali v chladném větru. Muži byli popudliví, dílem kvůli promáčeným botám a onucím v nich, zmačkaným do bídných hadrů kolem zkrvavených kotníků. Všichni lidé z Mel’s Bye čekali na tento okamžik. Proto, aby připravili zával, který zabrání leopardím lidem pronikat do Northengardu, došlo ke ztrátám na životech, lidé žili odděleně od svých blízkých a úroda hnila na polích. Nyní, když byli soumaři připraveni a řetězy uvázány k nosným pilířům, každý z mužů měl obavami nervy napnuté až k prasknutí.

Pokud by převis pod tíhou břidlice nepovolil, pokud by se skalní stěna nesesula a chodba se neprodyšně neuzavřela, nezbyla by jim už žádná další možnost. Mel’s Bye by strávilo celou zimu v obležení a obchodní cesty by zůstaly neprůchodné pro dodávky zásob. Hlad by zabil všechny ubožáky, kterým by se podařilo zachránit před útoky leopardích lidí.

Promrzlí a vyčerpaní vesničané vyzkoušeli přezky a popruhy postrojů a ujistili se, že svorníky a řetězy jsou v pořádku. Někteří se modlili, jiní kleli, ostatní ponuře mlčeli. K vozkům se připojili muži, které Korendir odvolal z hlídky. Chvíli panoval zmatek, než byla nově příchozím přidělena práce. Celou dobu vytrvale pršelo. Muži měli oči zalité oslepujícími kapkami deště a prsty zkřehlé natolik, že i ty nejjednodušší práce jim zabraly více času, než bylo obvyklé, což doprovázeli vzteklými nadávkami.

Soumaři se splašili a jeden z řetězů se zachytil mezi kořeny pařezu. Muži zápolili se zaklíněnými články, kleli a rozdírali si ruce do krve. „Kde v pekle je Emmon teď, kdy ž je potřeba jeho zatracená síla?“ křikl kdosi.

Vozkové jen cosi zabručeli, příliš zabráni do své práce, než aby se ještě starali o toho nevypočitatelného šílence. Pařez praskl a povolil. Řetěz vyklouzl zpod kořenů, muži ztratili rovnováhu a padli s klením do bláta. Nakonec se jim přece jen podařilo rozdělit koňská spřežení do dvou dlouhých řad. Zbývalo už jen poslat čtyři muže do jeskyně pro zásoby a Korendira, hlídkujícího u ohně.

Muži, určení pro tento úkol, se vydali ke skalním chodbám se silným poníkem a lehkým povozem, na nějž hodlali naložit všechnu výstroj.

Na místo dorazil rychtář. Z hrubého vlněného pláště mu crčela voda, stejně jako z nosu, který si občas utíral do krajkového kapesníku. „Kde je Emmon?“ otázal se.

„Kde jinde než v patách pánovi Bílé bouře?“ řekl kysele kovář. „Ostatní ho budou muset přivést. Neth ať prokleje to mizerné počasí, nenapadlo tě náhodou vzít s sebou měch s vínem?“

Rychtář kýchl, zavrtěl hlavou a strnul s kapesníkem napůl pozvednutým k tváři. Cosi v jeho nehybném postoji přimělo muže v jeho nejbližším okolí vzhlédnout.

V přítmí mezi dvěma vnějšími nosnými pilíři stál Emmon, syn z Podhůří. Mokré vlasy měl přilepené k čelu a v rukou držel nabitou kuši.

„Co tam, u všech Jedenácti království, ten blázen dělá?“ vykřikl muž držící otěže poníka.

„Jděte to zjistit,“ poručil rychtář, otíraje si nos kapesníkem. „Jestli bude Emmon dělat potíže, požádejte pána Bílé bouře, aby se o něho postaral.“

„Dobrá.“ Muž mlaskl na poníka a podrážděně zatáhl za otěže. Kola se s rachotem rozjela a skupina kolem povozu se v hloučku vydala vzhůru do kopce.

„Zůstaňte tam!“ křikl Emmon. Jeho hysterický hlas přehlušil i skřípění břidlice pod koly vozu a neustávající šumění deště.

Rychtář zaváhal. Muž u hlavy poníka se nejistě ohlédl, ale když nedostal žádné další rozkazy, pokračoval dál.

„Ne!“ zvolal Emmon. Carralin by dokázala odhadnout jeho náladu. Bratr někdy nepřijímal rady od nikoho. Její nebohá duše však nemohla varovat živé. Emmon pohodil hlavou a tmavé vlasy mu zavlály ve větru. „Hlupáci a synové hlupáků! Mou sestru usmrtily tesáky leopardích lidí a já říkám, že jejího vraha čeká stejný osud.“

Pozvedl kuši k rameni.

Rychtář křikl na čtyři vesničany, aby se vrátili, jeho volání zaniklo v poryvu větru.

Emmon stiskl spoušť.

Šipka zasáhla tělo s odporným suchým plesknutím. Poník prudce zvedl hlavu a zaržál a mezi jeho hrdlem a hrudí se objevila šarlatová skvrna. Zvíře se poděšeně vzepjalo, vytrhlo otěže z rukou muže, který je vedl, a padlo na kameny mezi vyježděné koleje těžkých vozů.

Vzduch byl prosycen pachem krve. Koně ve spřeženích neklidně dupali a zvedali hlavy. Bledí vozkové křičeli. Příliš pozdě sáhli po biči a otěžích. Splašená spřežení ve slepé panice vyrazila vpřed a řetězy, připoutané k nosným pilířům, se s řinčením napjaly.

Následoval trýznivý praskot dřeva a šílený smích syna z Podhůří. Kopyta klouzala po břidlicových úlomcích a řetězy rachotily jako řehtačky.

Emmon pozvedl paže, jako by vzýval samotného Netha. Jeden ze středních pilířů vyklouzl ze svého lůžka a klády nad jeho hlavou se posunuly.

Pukliny nad převisem se rozšířily. První z balvanů se zakymácel a zřítil se dolů. Potom povolilo ještě několik dalších pilířů a nakonec i samotná hora. Drtící tuny břidlice se valily z římsy se strašlivým duněním a otřesy.

Emmon zmizel pod hromadou trosek. Země se chvěla. Lidé i koně prchali po svahu pryč, aby zachránili holé životy.

Řady kůlů s lebkami leopardích lidí se kácely a zemi i řeku pohltila lavina kamenných úlomků. Stromy na okraji lesa praskaly jako třísky. Několik koní se bezmocně vzpínalo na napjatých řetězech.

Dva muži se zastavili a pokoušeli se přeseknout popruhy. Sesuv půdy je strhl všechny a nemilosrdně drtil jejich těla. Zkalené vody Ellgolu vířily. Lidem, kteří se šťastně dostali do bezpečí, připadalo jako celá věčnost, než dunivý rachot otřásající se země pominul.

Konečně vše utichlo. Ve vzduchu se vznášela opona jemného prachu, rychle smývaná deštěm. Promáčení, zbědovaní a vyděšení lidé z Mel‘s Bye opustili své skrýše a pohlédli na změněnou tvář přírody.

V místě, kde se odlomila část skalnatého masivu, zela velká jizva. Jeskyně na úpatí hory zmizely pod haldami kamení. Otvor ve skále, z něhož vytékala řeka, byl zavalen a tenké pramínky vody se řinuly sítem neviditelných mezer. Z dokonané spouště vyčnívaly pouze hladce otesané trámy a roztříštěné loukotě kol. Průchody, jimiž do Northengardu pronikali leopardí lidé, byly neprodyšně uzavřeny.

O tom, že muž, který na tuto myšlenku připadl, má zůstat uvězněn ve tmě, odsouzen k smrti rozdrcením či hladem, se nikomu nechtělo přemýšlet.

„Jděte domů,“ řekl rychtář, promoklý a schlíplý před zpustošenou krajinou. „Nemůžete mu pomoci.“

Lidé z Mel’s Bye pomalu, váhavě obrátili své hřbety proti dešti. Nikomu nebylo do řeči. Emmonův čin připisovali jeho žalu a zmateným představám o spravedlnosti. Žádný ze sedláků, kteří se v dešti vrátili domů, mu neupíral právo pomstít svou sestru.

Zbývalo pouze vyřešit otázku zlata, a co se peněžních záležitostí týkalo, městečko se pyšnilo tradicí úzkostlivě čestného jednání.

Déšť se sněhem bušil do nedokončených cimbuří na Bílé bouři. Mezi zdmi, jež se v Korendirových snech měly stát vnějším a vnitřním hradním opevněním, se leskly zamrzlé kaluže, které vypadaly jako kovové pláty. Stavba byla na zimu přerušena. Místo, opuštěné dělníky, bičovaly poryvy slaného mořského větru. Od pobřežních útesů sem doléhalo neustávající burácení příbojových vln. Přes svou nehostinnost však tvrz na Bílé bouři byla obyvatelná. Ohbí jedné z nedokončených kamenných hradeb chránila drnová střecha a stěny utěsněné blátem. Zde, zabalený do pokrývky a s chodidly opřenými o teplou cihlu, se choulil Haldeth u hořících polen z trnových stromů. Jako vždy ho však ve dne přemohla lenost a nyní viděl, že zásoby dřeva mu nevystačí do rána. Proklínaje chlad a dlouhé osamělé noci, shodil z ramen prošívanou pokrývku a vstal.

Odhrnul naolejovanou kůži, jež mu sloužila jako dveře, a vykročil do šera. Vyšlapaná pěšina ho dovedla ke kovárně s výhní pod širým nebem a přístřeškem pro nářadí. Na dvorku se povalovaly bez ladu a skladu kusy železa. V přítmí dalšího přístěnku byl uložen výsledek Haldethovy práce, zdánlivě nahodilá sbírka řetězů, závěsů, zástrček, úchytů, závor, kladek a jiných nástrojů, nezbytných pro stavbu pevnosti. Později měl v úmyslu ocel zakalit a najmout mistra zbrojíře, který začne pracovat na vybavení zbrojnice. Nyní se však jeho úvahy omezily na plachtu přikrývající zásoby dříví, jež se povážlivě tenčily.

Haldeth znovu zaklel. Včerejší lenost se mu vymstila. Měl opravit topůrko a jít nasekat dřevo, dokud bylo počasí mírné a svítilo slunce.

Nyní mu nezbývalo než napravit své opomenutí ve tmě a zuřivém větru. Vinu mohl dávat jen sám sobě. Rozčilen, že Korendir se tak dlouho zdržuje v Northengardu, vykročil Haldeth otvorem, který se jednou měl stát hlavní branou.

Jakmile vyšel za hradby, zadul mu do tváře mrazivý vítr. Haldeth přivřel bolavá víčka a jako obvykle obrátil tvář k moři. Když poryvy větru ustaly, zrak se mu rozjasnil natolik, aby mohl krátce pohlédnout přes útesy. Zastavil se a rázem zapomněl, že nutně potřebuje dřevo na podpal. Proti indigové lince obzoru se zablesklo jakési světélko.

K Bílé bouři se blížila loď.

V tomto ročním období, kdy koráby s kořením kotvily v bezpečí přístavů a vlna, s níž se mělo obchodovat příští rok, dosud rostla na hřbetech pasoucích se stád, mohlo plavidlo v těchto vodách znamenat pouze jediné. Korendir z Bílé bouře se vracel.

Kapitola desátá

KOUZELNÍKOVA VĚŽ

Světla lodi, žlutě zářící na pozadí moře, se stále blížila. Haldeth mezitím doplnil zásoby dřeva. Za úsvitu loď dosáhla přístaviště pod Bílou skálou, skasala plachtu a spustila kotvu. Kovář vařil v hrncích maso, umýval otlučené hrnky a zmatkoval nad nedostatkem čaje. Za dopoledního odlivu sestoupil na pláž, aby přivítal vracejícího se druha.

Briga v kotvišti byla kupecká, krátká a s nízkými boky pro snadnější nakládání a vykládání zboží. Plachty měla pečlivě skasány a nedávno dostala čerstvý nátěr. Haldeth přešlapoval z nohy na nohu a vyčkával, zatímco posádka spouštěla na vodu člun. V duchu si vyčinil, že zapomněl dalekohled, protože člun dosud setrvával u boku mateřské lodi, kde do něj nakládali jakési truhlice, tak těžké, že bylo třeba několika kladkostrojů. Lodníci vykřikovali jakési povely. Šlo samozřejmě o zlato, Korendirovu odměnu. Haldeth znovu proklel svou zapomnětlivost. Přimhouřil oči před slunečními paprsky, které se odrážely od vln, a vyhlížel postavu v černém plášti. Nikdo takový však nepřešel po prkně, aby zaujal místo na zádi. Místo toho do člunu nastoupilo několik sedláků v hnědých kazajkách.

Korendir, pán Bílé bouře, mezi nimi nebyl.

Haldeth v neblahé předtuše sledoval, jak člun odráží od boku kupecké brigy. Vesla se zvedala a opět klesala v jemné vodní tříšti. Člun mířil do stínu útesů, kde dosáhl mělčiny.

Lodníci založili vesla a někteří z nich přeskočili okraje loďky. Haldeth vstoupil do chladné vody, aby pomohl ustálit plavidlo. Jakmile následující vlna zvedla záď, mocně zatáhl směrem k pláži.

Plavidlo, naložené truhlicemi, bylo těžké a neobratné. Další lodníci si museli namočit nohy a napnout síly, než se podařilo člun zvládnout. Na břeh pak vystoupili dva sedláci. Tvář třetího, s černou páskou přes oko, nyní bledou od mořské nemoci, dobře znal.

„U Netha, koukněte na něj, ten se nejspíš pozvrací,“ zasmál se jeden z námořníků.

Lain, jemuž bylo opravdu zle, ale navzdory tomu se snažil zachovávat jako hlavní vyslanec z Mel’s Bye důstojnost, pohlédl jedním okem ke skále, kterou korunovaly zubaté základy nedobytné tvrze. Námořníci ho přenesli na břeh, kde zůstal mátožně sedět v suchém písku a mumlal cosi o tom, že na Bílou bouři nevedou žádné cesty, po nichž by se dalo vyjet vozem.

Haldethovi se v hlavě náhle rozsvítilo a pochopil, co má Lain na mysli. Zamával na námořníky, kteří se lopotili s první truhlicí a snažili se ji vyložit ze člunu. „Nahoře je kladkostroj na zvedání žuly. Když počkáte, až do něj navléknu lano, nikdo si nemusí namáhat hřbet.“

Stojící sedláci se poradili a dohodli se, že zůstanou na pláži a dohlédnou na nakládání truhlic. Lain povstal a vrávoravým krokem následoval Haldetha k průrvě ve skalách, lemované přisedlými ulitami mořských živočichů. Otvor byl temný jako noc a páchl vyvrženými mořskými chaluhami. S odchodem větrného ducha z Bílé bouře hladina moře opět poklesla na původní úroveň a kovář nyní vedl klopýtajícího vyslance z Mel’s Bye chodbou, jež kdysi patřila k temným slujím Sharkashova doupěte.

Od léta se mnohé změnilo. Za prvním zákrutem Haldeth sebral napůl ohořelou pochodeň. Uhlíky se v závanu větru rozhořely a plamen ozářil písčité podloží, kaluže vody a schodiště vytesané do skály. Vše bylo pokryto mořskými řasami.

Lain přemohl nevolnost a stoupal vzhůru Haldethovi v patách. Zanedlouho minuli těžkou ocelovou mříž, již bylo možno shora spustit pomocí vrátku. Přestože obojí bylo pravidelně zaplavováno mořem, řetěz vypadal nový a závěsy nesly čerstvé známky kovářovy práce. K Lainově značné úlevě nechal Haldeth mříž vytaženou. Představil si útočníky, přitlačené k takové bráně stoupajícím přílivem, a nevolnost po plavbě, jež dosud přetrvávala, znovu rozbouřila jeho žaludek, až musel zalapat po dechu.

Haldeth byl však příliš zabrán do vlastních pochmurných úvah, než aby mu věnoval pozornost. Minuli ještě dvoje mříže a konečně vystoupili nad úroveň pravidelně zaplavovanou mořem. Horní vstup do Sharkashova doupěte byl vyztužen podpěrami a opatřen křížovými střílnami, jimiž kvílivě vál dovnitř mořský vítr. Do skály byly vysekány další výstupky, po nichž vedla strmá cesta vzhůru. Lain se zachvěl chladem a také čímsi jiným. Pokládal mechanicky jednu nohu před druhou a přemýšlel, zda je ve Faen Halliru dostatek královských lučištníků, aby bylo možno obsadit obranná stanoviště, zabudovaná do Bílé skály.

Schodiště je přivedlo k nedokončeným vnějším hradbám. Haldeth se zastavil, aby zajistil poslední bránu, kovový plát ovládaný pomocí vrátku a protizávaží. Laina zalily nečekané sluneční paprsky a navzdory chladu mu vyrazil po těle pot. Prohlížel si masivní základy opevnění, dosud vysoké pouze osm stop, avšak postavené z modré žuly tak, že nenechávaly nikoho na pochybách o svém účelu. Vše, co kolem sebe v nedokončené tvrzi viděl, prozrazovalo muže, jenž zůstal uvězněn v Northengardu za břidlicovým závalem. Od leopardích lidí, kteří žili v chodbách doriadských skal, nemohl čekat žádné slitování. Lain si opět připomněl zprávu, kterou přinášel, a zdrceně se zachvěl.

Haldeth uhasil pochodeň v kaluži vody a konečně si povšiml, že sedlák je bledý jako křída. „Tobě není dobře,“ řekl soucitně. „Sedni si na slunce a já se zatím postarám o kladkostroj . Určitě tu najdeš kout krytý před větrem a já uvařím čaj.“

Lain mlčky zavrtěl hlavou. Přinutil se odolat chladnému větru, chopil se lana a pomáhal tahat truhlice z pláže na vrchol skály.

Námaha se ukázala být proti mořské nemoci tím nejlepším lékem a nevolnost sedláka brzy opustila. Vyprahlý a vyčerpaný, přijal od Haldetha čaj a usedl na jednu z truhlic. Kovář se posadil na druhou. Vlasy, které mu spadaly do čela, potřebovaly ostříhat a oblečení, mnohokrát vyspravované, čpělo kouřem a uhlíky z kovářské výhně. Pevně sevřel hrnek v dlaních a záměrně se vyhnul otázkám.

Lain už nemohl přijít na žádnou záminku, proč sdělení zlé zprávy déle odkládat. „Mel’s Bye posílá mzdu Korendira z Bílé bouře, který úspěšně splnil podmínky smlouvy.“ Sedlák vážně přetáhl přes hlavu řetěz se železnými klíči a předal ho s hluchým cinknutím kováři.

„Zemřel tedy,“ řekl suše Haldeth. Když se kov dotkl jeho dlaně, zachvěl se.

Lain krátce přikývl a Haldeth ztratil poslední naději, že ten blázen s bronzovými vlasy se snad z Northengardu vydal přímo za dalším dobrodružstvím.

Zhluboka vydechl, aby se uklidnil. „Pověz mi, jak se to stalo.“

Lain hleděl svým jedním okem do čajových lístků. Pak začal přerývaně vyprávět.

Když skončil, chvěl se po celém těle. Prsty měl propletené do sebe a sevřené v pěst, když vzpomínal na hromový rachot padající břidlice.

Haldeth mu úsečně položil jakousi otázku. Lainovi chvíli trvalo, než kováři porozuměl a dokázal odpovědět. „Ano, v jeskyni byly zásoby. Dřevo, plátno a potraviny pro hlídky.“

Muži seděli mlčky. Ticho přerušoval pouze pronikavý křik racků.

Potom kovář vztekle udeřil pěstí do otevřené dlaně. „Korendir jistě přežil!“ A jako by hovořil s hlupákem, dodal: „Do těch jeskyní musejí vést ještě další vchody, vysoko v horách, kam se leopardí lidé neodváží. Proč jste to zlato přinesli sem? Místo toho jste za ně měli najmout pátrací skupiny, aby hledaly v Doriadách další jeskyně. Milosrdný Nethe, člověče, pán Bílé bouře zachránil vaše město! Alespoň tuhle malou službu jste mu zato mohli prokázat!“

Lain zahanbeně svěsil hlavu. Šňůrky na jeho límci povívaly ve větru. „Městská rada byla proti, kvůli Carralin.“

Haldeth se prudce nadechl, ale necítil potřebu Laina proklít. Místo toho se zvedl a kopl do truhlice, z níž se ozval tlumený cinkot zlaťáků. Dubová prkna, pobitá železnými cvočky a kováním, odolala. Kovář si ke své zlosti pouze bolestivě narazil palec. Zachmuřeně se odbelhal k rozestavěným hradbám a zadíval se na otevřené moře.

Nedokázal dále snášet pohled na nedokončenou hlavní síň. Tam leželo jádro skvělé pevnosti, kterou hodlal postavit muž posedlý potřebou vlastní bezpečnosti. Touze po nalezení přístavu, v němž se dá prožít klidný život, Haldeth velmi dobře rozuměl. Mhurgajské ukrutnosti dohnaly mnohé muže k šílenství; Korendirovo bylo jen racionálnější než většiny ostatních. Haldethovi se hlavou honily nejrůznější vzpomínky. Pokusil se představit si budoucí domov, který neprávem zdědil, a s bolestí v srdci se zamyslel nad okolnostmi, jež vedly k tomuto neštěstí.

Cosi v jeho nitru se vzbouřilo. Obrátil se k Lainovi a začal na něm vyzvídat další podrobnosti. „Vedli jste záznamy? Kolik dřeva Korendirovi zbývalo?“

Lain zíral s otevřenými ústy na Haldetha, který rozčileně mával rukama. „Odpověz, člověče, jak dlouho by mu vystačily ty zásoby?“

„Ale co leopardí lidé?“ namítl nevěřícně Lain a neklidně poposedl.

Haldeth však nehodlal popřát sedlákovi oddychu. Postavil se přímo nad něj a sevřel mohutné kovářské ruce v pěst. „Jenže pán Bílé bouře se těm bytostem, co mění svou podobu, vyrovnal! Sám sedíš na zlatu, které to dokazuje.“

Nešťastný Lain sklopil zrak a přejel si prsty po zapnutých rukávcích. „Tam za závalem zůstalo dost potravin na dva měsíce. Dřevo by mu došlo mnohem dříve. Bez světla se leopardím lidem nemůže ubránit. Jen blázen by uvěřil, že pán Bílé bouře je dosud naživu.“

Sedlákův odhad byl správný, až na to, že žoldnéř by si nikdy nerozdělal oheň a nečekal by u něj, až dravci přijdou a roztrhají ho na kusy. Šel by dál a bojoval by. Haldeth si představil zimy, trávené v osamění na vrcholku Bílé skály, a ochotně té myšlence uvěřil. Na okamžik se sice zarazil, když si uvědomil, že takové úvahy se podobají spíše Korendirovým než jeho vlastním, ale nakonec se přece jen odhodlal položit Lainovi poslední otázku. „Kam má namířeno vaše loď?“

„Na sever do Heddentonu a pak do Northportu, kde ji mají opravit.“ Lain rozpačitě pokrčil rameny. „Na jih poplujeme, až skončí zima. U všech mhurgajských pekel, i kdyby měl tvůj pán štěstí a vyvázl z doriadských jeskyní, nevydržel by bez pomoci do jara.“

Holá pravda, kterou ten muž vyslovil, však Haldetha ani v nejmenším nezviklala v jeho rozhodnutí. „Vydám se na sever,“ odsekl. „Můžeš to dole oznámit vašemu loďmistrovi. Já si zatím vezmu čistou košili.“

Když mu Lain věnoval nechápavý pohled, kovář si přejel prsty po mozolnatých dlaních a doplnil: „Popluji s vámi a každá Nethem prokletá mince z toho zlata poputuje zpátky do podpalubí té kupecké brigy.“

Lain si znovu připomněl prudké poryvy větru a vzedmuté mořské vlny a zvedl podrážděně obočí. „Proč? Abys najal pátrací skupiny, které budou pročesávat jeskyně a hledat jeho kosti? Až v průsmycích roztaje sníh, nic jiného z něho stejně nezbude.“

Haldeth se opřel pěstmi o kamenný kvádr a mlčel.

Lain odsunul svůj špinavý hrnek a vstal. „Jsi stejný blázen, jako byl tvůj pán.“

To byla zřejmě pravda. Před útěkem z galejí Haldeth zajisté nikdy neprojevoval tolik pohrdání vším, co bylo nemožné. Nyní však odmítal uvěřit v Korendirovu smrt, a proto mu nezbývalo nezjednat tak, jak by jednal i jeho přítel.

Haldeth přešel rozhodným krokem ke kladkostroji. Jeho další slova se prolínala s rachocením řetězu. „Cestovat se dá ještě dalšími způsoby, bez ohledu na roční období nebo čas.“

„Zajisté,“ řekl suše Lain, a aniž předtím odložil kazajku, přistoupil k Haldethovi, aby mu pomohl. „Kouzelníci Bílého kruhu dovedou překročit celé kontinenty přes druhý svět Ahaerie,“ pokračoval jízlivým tónem. „Až na to, že neposkytují svá zaklínadla smrtelníkům a jejich věže nemají dveře.“

Haldeth mu povídačky o věžích bez dveří, které měly původ v pohádkách pro děti, nehodlal vyvracet. Místo toho rozprostřel smyčku na promrzlé zemi a chopil se první z beden. Věřil, že dvanáct tisíc mincí ve zlatě už přesvědčí zaříkávače počasí, aby uzavřeli obchod se smrtelníkem. A sotva tři legie od kupeckého přístavu Heddentonu se nacházela věž kouzelníka Orama.

* * *

Kupecká briga spustila kotvy v heddentonském přístavišti jednoho deštivého dne. Haldeth se za slušný peníz nechal odvézt člunem k molu. Námořníci po cestě proklínali kapitána, svou brigu a ostatní lodníky za to, že jim plavba na větrném moři zabrala tolik času. Haldeth stál prostovlasý na dešti v promáčeném vlněném plášti, umazaném od sazí lodní lucerny, šťastný, že se zbavil odporného pachu, který stoupal z podpalubí plavidla přeplněného prasaty, a pohlížel ke svému cíli.

Doky byly staré a pobořené, obtížené naskládanými sudy, dřevem a haldami mnohokrát spravovaných rybářských sítí. Za nimi se táhly dlážděné ulice, pokryté slizkou stokou z rybného trhu, nyní opuštěného až na racky, kteří si tu hledali potravu. Na nábřeží se tyčily kamenné budovy s pestře pomalovanými okenicemi. Ty honosnější měly balkony a okenní římsy, celkově však vytvářely dojem nehezké směsi šesti století obecně se měnícího vkusu jejich stavitelů. Některé domy zdobilo tepané železo, všechny rohové nosníky a průčelí však byly bez ohledu na módu pokryté racčím trusem.

Haldeth si přitáhl plášť a zachvěl se, když mu po páteři stekl pramínek studené dešťové vody. Rozumný muž by odlehčil Korendirovým proklatým truhlicím a obstaral by si teplé oblečení, v němž se snáze čelí zimním bouřím a vánicím. Promáčený kovář svraštil obočí a na okamžik zalitoval, že projevuje tolik ztřeštěného pochopení pro přítelovy nesnáze. Rázným krokem přešel ke kolně velitele přístavu a vytáhl od ohně tři přístavní dělníky.

„Zatraceně, ta je ale těžká,“ postěžoval si první z nich, když zvedl určený náklad z mola. „A navíc prší, budeš muset připlatit.“

„Myslíš?“ opáčil Haldeth s hrozivým pohledem. „Jestli chceš, dohodneme se, ale neslibuji, že ti zaplatím v mincích.“

„U Netha, nerozumíš vtipu?“ zabručel dělník. Když si hodil truhlici na rameno a uslyšel cinkot kovu, vyčinil si, že se nechal tak snadno zastrašit.

„Jdi,“ přikázal Haldeth přísně.

Dělník se zklamaně ušklíbl nad ztracenou příležitostí a uposlechl. Oba jeho druhové ho následovali s dalšími dvěma truhlicemi a šeptali si mezi sebou: „První boháč, který kdy přibyl do Heddentonu, a musí to být, zrovna když prší.“

Na vnitřním dvoře, pod oprýskaným rozhoupaným štítem, si Haldeth pronajal vůz a tažného koně. Celá transakce ho přišla draho, díky nepatřičné poznámce jednoho z odcházejících dělníků. Kovář si však pomyslel, že čas je mnohem cennější než usmlouvané peníze. Na cestě, když se mu čtyřkolový vůz rozpadal pod nohama a do zadnice si zadřel několik třísek z kozlíku, začal litovat, že tak brzy ustoupil. Skutečnost, že někdo takovou rozhrkanou káru vůbec pronajal, byla učiněnou loupeží, nemluvě ani o tom, že zapražený kůň vyhazoval zadníma nohama jako osel postižený hemeroidy. Když už po několikáté udeřil kopyty do prken, Haldeth mu pohrozil bičem a přísahal, že ho ztluče, pokud nepřestane střečkovat.

Soumar zastříhal ušima a pohodil hlavou do strany. Haldeth spatřil bělmo jeho očí a vykřikl v náhlém osvícení. Pronajali mu postroj bez klapek na oči. Možná na ně handlíř zapomněl. Spíše však doufal, že se povoz převrhne, některá z truhlic se rozbije a na cestě zůstane pěkných pár zakutálených mincí. Ať už to bylo jakkoli, na kováře si nikdo nepřišel. Haldeth uvázal opratě a sestoupil do kašovitého bláta podél cesty. Přistoupil ke koni a vecpal mu pod lícní řemení svůj šátek.

Kůň ihned přestal vyhazovat, protože už za sebou neviděl vůz ani ho neznepokojovalo rachocení kol, a klidně klusal po cestě, po níž Heddentonští jezdili jen zřídka. Na jejím konci, uprostřed jehličnatého lesa, z něhož stoupala pára, se tyčila věž Orama z Bílého kruhu.

Stavba měla osmiúhelníkový půdorys a leštěný kámen jako by vyrůstal přímo z lesního podloží. Ozubený vrchol se ztrácel v mlze, a přestože Haldeth spatřil dubová dvířka, ozdobená vyřezávanými runami a rozšklebenými tvářemi, majestátní velikost černých stěn nehyzdilo ani jediné okno. Kámen, hladký jako zrcadlo, odpuzoval déšť a kymácející se větve borovic, stejně jako promoklého a promrzlého návštěvníka, který se krčil na kozlíku svého rozklíženého povozu.

Haldeth odložil otěže a opatrně slezl. Zachvěl se v provlhlém oblečení chladem i čímsi jiným a po celém těle mu naskočila husí kůže. Jakkoli byl Korendir troufalý, nikdy se nepokusil o něco tak pošetilého jako žebrat o pomoc u kouzelníka. Na to, že se svým úmyslem dostat se do Northengardu nijak netajil, by Haldeth teď nejraději zapomněl.

Kovář však uměl být také tvrdohlavý jako mezek. Nedbal na rozum, který mu velel, aby se obrátil a ujížděl pryč. Místo toho slezl z vozu a obešel věž. Když našlapoval po koberci z borového jehličí a brouzdal kalužemi, uvědomil si, že je sledován.

Temná věž nevydala žádné tajemství. V lesklém kameni bez jediné skulinky spatřil pouze svůj vlastní odraz. Na dveřích pod sloupovým obloukem nenašel žádnou kliku ani klíčovou dírku, pouze šklebící se tváře démonů a řady run. Kovář přešel po mokrých větvičkách k prahu. Dešťové kapky mu stékaly z vlasů do očí. Na okamžik si pomyslel, že by bylo lepší, kdyby seděl v taverně u plného korbele pěnivého piva, ale pak si připomněl, že Korendir touží po tomtéž, s tou výjimkou, že se právě nachází v jeskyních zamořených leopardími lidmi.

Haldeth pozvedl paži a zaklepal. Dubové dřevo bylo tvrdé a kovář si o ně rozedřel klouby. Neklidně přešlápl.

Nic se nestalo.

Liják neustával a dešťová voda stékala v pramíncích z borových větví Haldethovi za krk. Tažný kůň dupal a frkal. Haldeth si připadal jako hlupák, přesto zaklepal znovu.

Vyčkával, připraven utéct před zaklínadlem, které nepřicházelo. Při sebetišším podezřelém zvuku či sebemenším záblesku magie by se rozběhl jako o závod. Nezájem byl tím posledním, co očekával od kouzelníka, který patřil k nejmocnějšímu řádu na Aerithu. Přesto však jeho přítomnost na tomto místě neprošla zcela bez povšimnutí. Mezi lopatkami se mu plíživě šířila husí kůže. Kdosi ho opravdu sledoval, a velice pozorně. Oram v suchu a teple své útulné věže nejspíš zapomněl na dobré vychování a odmítal nabídnout pohostinství návštěvníkovi, který se třásl zimou na prahu u jeho dveří. Skutečnost, že byl kouzelníkem Bílého kruhu, a tudíž ne zcela smrtelný, nepokládal prostý Haldeth za významnou. Oramovo slídění ho spíše popudilo o to více.

Haldeth pohlédl na zavřené vyřezávané dveře a potom přešel přes čarodějův dvůr k vozu, který zanechal mezi stromy. Vypráhl koně, omotal si otěže kolem předloktí a uřízl si borovou větvičku.

„Orame!“ křikl. Les bez ozvěny pohltil jeho volání. „Před tvou věží je muž, který přijel z daleka, aby se s tebou poradil.“

Čaroděj neodpovídal, avšak vzduch náhle utichl, jako by kdosi zbystřil pozornost.

Haldeth však byl příliš rozčilen, než aby si toho povšiml, a vytáhl šátek, který po cestě vstrčil do ohlávky svému střečkujícímu koni. Potom postavil zvíře zadkem ke dveřím s vyřezávanými runami a hlavami démonů, sevřel otěže a mávl větvičkou ve vzduchu nad soumarovou hlavou.

Kůň nahrbil hřbet, vyhodil zadní nohy a prudce kopl do dveří, až z nich odlétlo několik dubových třísek. Náraz rozezněl temnou studnu bez oken jako úder božího kladiva.

Potěšený Haldeth pozvedl větvičku, aby celý proces znovu zopakoval.

„Co to děláš?“ ozval se zevnitř vyčítavý hlas.

Haldeth upustil větvičku na zem a otočil se, aby zachytil otěže vzpínajícího se koně. „Hou!“ vykřikl kovář a zapřel se pevně patami do země. Kůň se přestal vzpínat a jenom poulil oči a prudce frkal.

Kouzelník stál na dva kroky od něj. Stále hustě pršelo, avšak jeho černý plášť vypadal zcela suchý. Kouzelníkův věk bylo nemožné uhádnout. Měl tmavě kaštanové vlasy a černé pronikavé oči. Byl vysoký a štíhlý a nepochybně nadmíru pohněvaný.

Haldeth bázlivě ustoupil a narazil do otevřených dveří. Pozvedl bradu, aby vzdorovitým pohledem zakryl svůj strach, a třesoucím se hlasem vykoktal: „Klepal jsem, vznešený kouzelníku. Dvakrát. Co jiného má návštěvník v studeném dešti dělat, když se rozhodneš neotvírat dveře?“

Oram netrpělivě zamával rukama. „U Netha, člověče, v té chvíli jsem byl tisíc legií daleko! Nechal jsem tu jen zaklínadlo, aby chránilo mou věž. I na tu dálku jsem tě ale slyšel a také jsem se vrátil. Stačilo jen počkat.“

Nevěřícný Haldeth se vylekaně zachvěl a do zad se mu zabodly vyčnívající rohy půltuctů vyřezaných démonů. Kůň se v tom okamžiku otřásl jako pes a zaplavil ho od hlavy až k patě špinavými cákanci vody.

Oram znechuceně svraštil obočí. „Odveď to zvíře dál od mého prahu, nemotorný kováři. Sejmi mu ohlávku a přivaž ho tam, kde se může napást. Předpokládám, že máš hlad, chceš se ohřát u ohně a také požádat o nějakou laskavost. Ačkoli proč bych ti měl naslouchat po takové újmě, kterou jsi způsobil mým vyřezávaným dveřím, neví snad ani sám velmistr v Dethmarku.“

Haldeth se chopil otěží svého pronajatého koně a s pochybovačným pohledem zatáhl zvíře na okraj cesty. Pomyslel si, že se sotva dá něco změnit na tom, že kůň se nemůže pást na spadaném jehličí.

„Smrtelníci stvoření k podobě Nethově,“ zabručel za jeho zády Oram. „Vyhledáte čaroděje, aby kvůli vám udělal zázrak, a pak s krkolomnou logikou předpokládáte, že nedokáže zajistit ani píci pro vaše soumary.“ Potom luskl prsty.

Haldethovi se zdálo, jako by se půda pod jeho nohama vzedmula. Náhle se ocitl po kolena hluboko v ovesném poli, zapleten do houštiny klasů. Jakmile znovu nabral rovnováhu, blýskl po kouzelníkovi mrzutým pohledem.

Avšak dvůr byl opět prázdný. Oram kamsi zmizel, stejně jako dubové dveře zdobené runami a démony. Ta impozantní brána byla zřejmě pouhým klamem. Pod sloupovým obloukem se objevil mosazný portál, který ve výši pasu hyzdil srpkový vryp od kopyta vyděšeného koně. Zahanbený kovář zjistil, že petlice je spuštěná a dveře jsou otevřené dokořán.

Haldeth rychle obstaral pronajatého koně, aby se mohl co nejdříve skrýt před vytrvalým lijákem.

* * *

V Oramově věži se nacházelo točité schodiště s kamennými ornamenty heraldických zvířat a oblud. Uvnitř bylo kupodivu množství oken, nyní pečlivě uzavřených, aby do věže nepronikl déšť ani chlad. Knihovna nad odpočívadlem byla pohodlně zařízena kožešinovými sedátky. Knihy na policích neměly žádné tituly. Přestože se tomu Haldeth podivil, zdržel se jakýchkoli poznámek, protože chápal, že mu nepřísluší hodnotit způsoby čarodějů. Navíc kouzelníci Bílého kruhu byli vyhlášeni svými znalostmi strašlivých tajemství. Oram stál obklopen obřími svícny ve tvaru šupinatých draků, jež mu sahaly až k ramenům. Posunkem nabídl svému hostu místo u stolu ze želvoviny, na němž stály konvice s čajem a mísy se zákusky.

Haldeth si však připomněl Korendirovy nesnáze a myšlenky na pohodlný odpočinek ho rázem přešly. Nicméně chtěl napravit prohřešek proti dobrým mravům, jehož se dopustil na prahu věže, aby se kouzelník neurazil a neodmítl ho.

Kovář přistoupil k nabídnuté židli a nadechl se, aby se náležitě omluvil za páchnoucí a promáčený oděv, když tu si ke svému překvapení uvědomil, že kdesi mezi vnějšími dveřmi a odpočívadlem se jeho oděv vysušil. Koňský pach zázračně zmizel spolu s dešťovou vodou. Ohromený Haldeth ztratil řeč a ztěžka dosedl, až otřásl stolem.

„Vím, proč jsi přišel,“ řekl čaroděj, dříve než Haldethovi vyprchala červeň z tváře. „Vím, za jakým účelem jsi vykonal tak dlouhou cestu, ale měl jsi vědět, že za zlato si moc Bílého kruhu nekoupíš.“

Haldeth znovu nabyl rovnováhy. „Korendir žije?“

Záhadný Oram nalil čaj. Na ubrousek před Haldetha položil sladký rohlík a sám si vzal také jeden. „Proč bych se měl zajímat o osud toho muže?“

Haldeth na jeho slova jen těžko hledal odpověď. „Žije,“ řekl po chvilce Oram. Zamyšleně se zakousl do rohlíku a po jeho olivové tváři přejel stín. „Ale myslím, že dlouho už žít nebude.“

Haldeth zděšeně odsunul pečivo stranou. „Co to říkáš?“

Oram setřásl drobky z dlouhých prstů. „Co to říkám?“ opáčil s povzdechem. „Podívej se sám.“ A na vyleštěné konvici se náhle objevil podivný výjev.

Haldeth spatřil tmu a světlo pochodně. Plamen divoce plápolal v průvanu, který hrozil, že ho uhasí. Mezi temnými stíny se lesklo cosi jako vlhká skála. Když rozeznal změť bronzových vlasů, málem se mu zastavilo srdce leknutím. Pochodeň svírala bílá Korendirova pěst. Muž sám šplhal vzhůru s dýkou v zubech a obnaženým mečem za pasem. Na rameni se mu houpala kuše, zbrocená krví. Potrhaná kazajka na boku odhalovala rozdrásaná žebra.

„U Netha, je zraněn!“ vykřikl Haldeth.

Korendir otočil hlavu, jako by ho slyšel. Nyní bylo zřejmé, že se nachází v šachtě, jejíž dno se ztrácelo ve tmě. Haldeth zíral na konvici a spatřil, že tvář jeho přítele nese stopy vyčerpání a hladovění. Cosi ho zřejmě pronásledovalo. Odlesky pochodně pod ním tu a tam zachytily zlatozelené křížky očí.

„Leopardí lidé!“ Haldeth natáhl ruku a popálil si konečky prstů o horkou glazurovanou konvici. Zaklel a výjev ihned zmizel. Zoufale pohlédl na Orama. „Pro Nethovo milosrdenství, nesmíš ho nechat takhle zemřít.“

Čaroděj si ho změřil pohledem neproniknutelným jako obsidián. „K záchraně tvého přítele by bylo nutné otevřít kouzelnou bránu. Jedině tou lze projít do Northengardu přes druhý svět Alhaerie.“

Když se Haldeth zatvářil nechápavě, kouzelník se napil čaje a dodal: „Jistě víš, že každé zlo, jež kdy sužovalo Aerith, proniklo do našeho světa právě těmito branami. Démoni, kteří ovládli Alathir, přišli rovněž z Alhaerie. Država vznešeného Moriena byla zničena, stejně jako všichni jeho stoupenci, a to byl Telvallindovým předchůdcem na stolci velmistra.“

„Tak si tu vysedávej dál, nic nepodnikej a žvýkej těsto s rozinkami!“ vybuchl Haldeth, kterému zoufalství dodalo odvahy. „Tvrdil jsi, žes byl tisíc legií odtud, když jsem zabušil u tvých dveří. Když už jsi otevřel kouzelnou bránu na zavolání jednoho smrtelníka, proč se zdráháš stejným způsobem zachránit život druhému?“

„Protože cesta odsud do Dethmarku je dobře střežena, zatímco chodba, v které tvůj přítel bojuje o svůj život, se nachází v divočině, kam kouzelník zřídkakdy zabloudí. Navíc postrádá jakoukoli ochranu.“ Oram si přejel po bradě svými dlouhými prsty. „Ale mám nechat Korendira zemřít? To v sobě skrývá další nebezpečí. Spíše se domnívám, že bych se toho neměl odvážit.“

Haldeth mohl ve svém rozčilení sotva chápat kouzelníkovy mlhavé náznaky. „Přijmeš tedy to zlato?“ otázal se dychtivě a spěšně se zvedl.

„Ne.“ Oram s cinknutím odložil svůj šálek na stůl. „To jistě ne. Už samotný ten návrh je směšný.“

Haldeth spolkl urážku, která se mu drala na jazyk. S veškerou zdvořilostí, jíž byl schopen, pravil: „Dám ti všechno, co budeš chtít. Stačí o to jen požádat.“

Oram se opřel o opěradlo své židle. Jeho vlasy ve světle svíček zářily, hladké jako soví peří. Pomalu složil ruce do klína. „Když to udělám, zeptáš se Korendira, kdo byli jeho rodiče,“ řekl a pohlédl úkosem na Haldetha.

Zmatený kovář netrpělivě přikývl a odstoupil od stolu. „Pán Bílé bouře mě možná raději zabije, než aby mi odpověděl, ale zeptám se ho.“

„A potom,“ dodal Oram, Jakmile budeš moci, mi vyrobíš mříž z tepaného železa. Zdobenou, ale dost pevnou, aby ochránila mé dveře před dalšími návštěvníky, které napadne použít koňských kopyt, aby si zjednali přístup.“

„Souhlasím,“ řekl rychle Haldeth.

Oram beze spěchu povstal. Přihladil si záhyb na svém rouchu a vytáhl z kapsy prsten. Haldeth si povšiml, že je v něm vsazen drahocenný tallix. Vystrašen náhle dobrodružstvím, k němuž se odhodlal, na okamžik zatoužil, aby nikdy neopustil Bílou bouři. Oram si navlékl prsten na ukazovák a pozvedl ho nad hlavu. Haldeth pocítil na svém zápěstí stisk štíhlých kostnatých prstů. Potom kouzelník spustil paži.

Krystal tallixu opsal ve vzduchu světelný oblouk. Haldeth zavřel oči, oslepen tou září. Když je znovu otevřel, vzduch se před ním rozestoupil a pohled, který se mu naskytl, zcela ochromil jeho smysly.

Kapitola jedenáctá

PŘÍZRAKY ALHAERIE

Pohlédnout do brány, kterou Oram ve vzduchu otevřel, znamenalo spatřit skutečný chaos. V druhém světě Alhaerie se míhaly matné barvy jako převalující se vír energií, které oči nedokázaly vstřebat, dokud se člověk zcela nevzdal zdravého rozumu. Haldeth hleděl na perleťový závoj, který mu nepřipomínal nic ze skutečného světa Aerithu. V prostoru, jenž se nacházel za touto branou, nebylo nahoře ani dole, neexistoval tu žádný rozměr. I čas se tu podivně zakřivil a rozprskl na všechny strany jako kaluž husté tekutiny. Haldeth pocítil nevolnost. Rychle se odvrátil, avšak vlající prameny vlasů ho stále bodaly do šíje a žaludek se mu nepřestal svírat.

„To cestuješ skrz tu věc?“ zeptal se stísněně.

Oram načrtl prstem kolem brány ochranný pentagram a odpověděl: „Ano, s největší opatrností.“

„U Netha!“ Haldeth si přál být zpátky na Bílé bouři více než kdy jindy. Rozum mu radil, aby ihned uprchl a zanechal Korendira jeho osudu. Tak by alespoň mohl přežít a dočkat se klidného stáří.

Jenže Oram ho uchopil pevně za zápěstí a postrčil vpřed.

První krok přenesl Haldetha přes vazby pentagramu. Následkem elektrických výbojů se mu zježily vlasy na hlavě. Zaklínadla a strážná magie ho tísnily ze všech stran do té míry, že výkřik, který se mu vzedmul v hrudi, uvízl kdesi v hrdle. Kovář, napůl zalknut nevyřčenými slovy, cítil, že ho cosi vleče za sebou. Nohy ho samy přenesly přes hranice zaklínadla a pak dále do hlubin za kouzelnou branou. Cizí prostředí Alhaerie Haldetha pohltilo a vytrhlo ho ze světa, který znal.

Smysly měl zmatené, jako by náhle ztratil sluch, čich, zrak i hmat. Chodidly se nedotýkal ničeho, a přesto neupadl. Podle kroků nedokázal odhadnout, zda se pohybuje rychle či pomalu. Pod chodidly necítil nic pevného a před očima se mu míhaly barevné mžitky. Haldeth v zoufalství pohlédl na své tělo, avšak ani látka jeho pláště si nezachovala známou podobu. Místo toho spatřil změť dojmů, jako by se veškeré jeho oblečení ocitlo ve vřícím kotli, který odhaloval celou minulost, od semen rostlin, z nichž byla vyrobena potřebná vlákna, přes barvířská mořidla a tkalcovský stav, a zároveň i neveselou budoucnost, kterou tvořili moli a plíseň.

Haldeth znovu pocítil nevolnost. Aniž by to skutečně potřeboval, předklonil se, aby vyprázdnil svůj žaludek. Oram však pevně sevřel jeho zápěstí a zabránil mu v tom. Přes závrať, způsobenou ztrátou orientace, se Haldeth nadechl, aby cosi namítl.

Jeho ústa však překryla těžká ruka a v mysli mu zaznělo nevyslovené varování: Tady nesmíš mluvit.

Oramova slova ho přiměla soustředit roztříštěné myšlenky. Teprve tehdy si kovář přes zvukové vlny, jež doléhaly k jeho uším jako dunivý příboj, uvědomil, že kouzelník pronáší svá zaklínadla zpěvavým hlasem, tlumeným téměř v šepot. Zákaz hovoru nebyl vysloven náhodou. V Alhaerii se dokonce i zvuky měnily v obrazy, jež se vymykaly zdravému rozumu. Každý verš, který opustil kouzelníkovy rty, se ihned zhmotnil. Stružky slov, stříbřité a tenké jako jemné břity, krájely vzduch a nenechávaly nikoho na pochybách o své podstatě.

Haldethovi divoce bušilo srdce v hrudi.

Pouze Oramova zaklínadla zajišťovala kontinuitu a bezpečně je chránila před okolím. Přes přetrvávající nevolnost si kovář povšiml, že mihotavé prameny kouzelníkových litanií nemizí v chaotickém zmatku jako náhodné zvuky, ale vytvářejí pravidelné předivo magické energie. To čaroděj formoval do tvaru pentagramu. Pak na okamžik pustil Haldethovo zápěstí a napsal prstem do vzduchu magický symbol. Přestože se nestalo nic viditelného, pocítil kovář ihned pevnou půdu pod nohama. Závrať zmizela, stejně jako svíravý pocit v žaludku.

Otevřel ústa, aby poděkoval, ale pak si vzpomněl na kouzelníkův zákaz a pevně stiskl rty.

Oram z Bílého kruhu, obklopen nepopsatelným rejem částic, jemuž se říkalo Alhaerie, se usmál. „Už smíš mluvit, chceš-li. Kolem nás jsou strážci, jsme v bezpečí.“

„Ale já nic nevidím,“ rozhodil Haldeth zmateně rukama.

Oram přejel prstem po zářícím pentagramu. Ta věc se pod jeho dotykem rozezvučela jako zvon. „Na smysly se raději nespoléhej,“ dodal povýšeně. „Věř jen tomu, co cítíš.“

„Je mi zle,“ řekl Haldeth kysele, přestože nevolnost ve skutečnosti pominula. Zdálo se mu, jako by kráčel po holé skále, ale daleko raději by viděl kořeny stromů, oblázky a rosu.

„Alhaerie opravdu působí na lidskou mysl,“ potvrdil Oram. „Člověk, který je vystaven působení její energie bez ochranných zaklínadel, může i zešílet.“ Znovu přejel zkoumavě prstem po pentagramu a vyloudil sled stejných jasných tónů. „Des,“ usoudil a změřil si Haldetha ostřížím zrakem. „Tón se zdá být stálý. Nepůjdeme dál?“

„Nejsem zpěvák,“ řekl Haldeth umíněně. „Nerozeznám des od žuchnuti spadlého žaludu.“

Oram rozmrzele svraštil obočí do špičky. Vykročil vpřed a pentagram se pohnul s ním. Pokud Haldeth nechtěl, aby mu zaklínadlo rozřízlo kotníky, musel ho volky nevolky následovat.

Čaroděj pokračoval v rozhovoru, jako by se nic nestalo. „Žaludy v Alhaerii nepadají, pokud si ovšem smrtelník, který není pod ochranou zaklínadel, náhodou nemyslí, že tomu tak je. Pak tu bude spousta stromů a padajících žaludů, až dokud se mysl toho nešťastníka zcela nerozpadne a nepřestane je vytvářet.“

Haldeth kouzelníkovy esoterické řeči nevnímal. Místo toho se pokoušel smířit se zvoněním podpatků na nicotě uvnitř světélkujícího pentagramu, který se pohyboval pravidelným tempem vpřed. Byl bez sebe hrůzou a neměl čas zabývat se hádankami. Jako by tyto urážky zdravého rozumu nestačily, zmínky o tónu des postrádaly smysl pro muže, který se narodil bez hudebního sluchu v šesté generaci kovářů.

„Nuže,“ uzavřel Oram, jako by uhádl myšlenky, jež se honily smrtelníkovi hlavou. „I bez tónu des bys poznal, kdyby mé zaklínadlo kolísalo. Ochrana by vydala velice nelibozvučný tón, při kterém by ti přeběhl po zádech mráz. Lidé, ať už jsou hudebníky nebo ne, přece jen dokážou rozlišit vřeštění kočky od zvuku ladičky.“

Haldeth neodpověděl. Nezajímalo ho, jak by čaroděj mohl tu věc poškodit, a už vůbec neměl chuť poznávat nádhery Alhaerie.

Proto Haldeth nakonec pevně zavřel oči a kráčel dál poslepu. Občas se dotkl Oramova rukávu, aby se ujistil, že stále zůstává pod čarodějovou ochranou. Jak dlouho jim cesta trvala, bylo nemožné určit. Z věže mohli odejít před několika minutami, hodinami nebo i dny. Anebo, přestože to znělo neuvěřitelně, se okamžik, kdy tallix otevřel bránu do prázdnoty, stal někdy v budoucnosti.

Oram by to věděl najisto, pokud mysl kouzelníků na Aerithu byla schopna něco takového ověřit. Haldeth se stále nemohl zbavit temných pochybností. Neměl povahu jako Korendir, aby ho přitahovaly neznámé skutečnosti. Nakonec, smířen se stavem věcí, si nepřál nic víc než jistotu, že po této zkušenosti už nikdy nebude muset opustit svět, který chápal.

K přechodu zpět do světa Aerithu nicméně došlo překvapivě a nečekaně. Náhle se ozvala rána, jako by kdosi roztrhl vzduch vedví. Haldeth zareagoval příliš pozdě a nestačil včas otevřít oči. Dalším krokem se ocitl z hladkého průsvitného povrchu na prudkém kamenitém svahu hory.

Narazil si palec o břidlicové úlomky, zakopl a padl do trní. Rozpřáhl paže, aby se něčeho zachytil, ale místo toho si rozedřel dlaně o pichlavé větvičky. Jeho kletba splynula s Oramovým posledním zaklínadlem k újmě obou. Kouzlo jen pomalu nabývalo své podoby. Uzavírající se branou do Alhaerie vanuly prudké poryvy větru a kouzelníkovi se třepotal plášť kolem kotníků. Haldeth ztratil rovnováhu a upadl.

Kovář, popuzen Oramovým vzteklým pohledem, si však tentokrát raději nechal veškeré poznámky pro sebe. Zem byla nepříjemně vlhká. Mračna, která visela nad vrcholky hor jako česaná bavlna, slibovala další déšť. Brána přivedla čaroděje a kováře na větrem bičované skalisko. Počasí zde bylo mnohem mírnější než v témže ročním období na severu. Protože jeskyně Ellgolu ležely jižněji než Bílá bouře, předpokládal Haldeth, že kouzelník zachoval v cestě nicotou správný směr. Divočina, kde se ocitli, se jistě nacházela na svazích Doriad.

Kovář si o trnové větve roztrhl kazajku a podrápal si kůži, avšak šrámy byly ničím ve srovnání s poznáním, že Oram si přinesl svůj pentagram s sebou na Aerith. Neurčité stříbřité obrysy té věci nyní visely ve vzduchu nad místem, kde se předtím uzavřela kouzelná brána. Uprostřed kypěl mihotavý chaos druhého světa.

„Při milosrdném Nethovi, zbav se té věci,“ vyhrkl Haldeth. Jen při pouhém pohledu na tanec nebarev kováři slzely oči a obracel se mu žaludek. „Prosím,“ dodal, když Oram popuzeně svraštil obočí.

Kouzelník však ani v nejmenším neměl v úmyslu zničit pentagram, který obsahoval vír Alhaerie. „Smrtelníci,“ zabručel znechuceně. „Proč všichni tak paličatě odmítáte ocenit příjemné věci v životě?“

Oram zvedl pronikavé oči vzhůru a potom se zadíval dolů po svahu hory. Poškrábal se na bradě, jako by jeho společník přestal existovat. „Jasan,“ řekl po chvilce zamyšleně. „Vykládaný jeřabinovým dřevem.“ Potom se zamračil na visící pentagram a pronesl jakési slovo.

Vzduch u jeho nohou jako by vybuchl. Zablýsklo se a prudký žár Haldetha na okamžik oslepil. Když se mu zrak opět vrátil, spatřil vyleštěný jasanový stůl vykládaný nádhernými vzory z jeřabinového dřeva. Kováři unikl užaslý výkřik.

„Ticho,“ zaškaredil se na něho Oram. „Musím přemýšlet.“ Svižně podupával špičkou boty na vlhké břidlici, jako by královskou hostinu na útesech Doriad pořizoval každý den. Haldeth přihlížel se směsicí úžasu a bázně, přestože trny, jež měl zapíchnuté v těle na místech, o kterých se nesluší mluvit, ho ujišťovaly o tom, že se nachází šťastně zpátky na Aerithu. Ale kdesi poblíž byl Korendir, jehož život visel na vlásku.

Oram rychle přecházel sem a tam. „Šunku, bochník žitného chleba, třešně se smetanou a čerstvý kozí sýr.“ Potom se zarazil, uhodil se dlaní do čela a dodal: „Pivo, pět let staré, z nejlepšího torresdyrského pivovaru.“

Zmíněný seznam byl až neskutečně nepříhodný, přesto si Haldeth s lítostí povšiml zejména poslední položky. Kouzelník zřejmě cestou přes Alhaerii ztratil rozum

Požadavek pět let starého piva byl nesplnitelný, neboť všichni sládci v Torresdyru trpěli po tři čtvrtiny století pod strašnou mlhou, dokud nepřišel Korendir a nezvítězil nad Anthei.

Tato skutečnost zjevně unikla Oramovi i jeho zaklínadlu, protože zmíněné potraviny se skutečně objevily na stole, včetně oroseného hliněného džbánu s čepicí bílé pěny, jenž nepochybně obsahoval pivo. Viněta s označením roku, pivovaru a království se zdála být pravá.

Haldeth se rozhlédl kolem a hledal kámen, na který by se posadil, ale pak si vzpomněl na trny a zůstal raději stát.

„Ubrousky,“ pokračoval Oram. Pak, jako by ho dodatečně cosi napadlo, naklonil hlavu na stranu a vznesl svůj poslední požadavek. „Pět stoliček s rudými, stříbrně vyšívanými sametovými polštářky, které musejí mít nohy přizpůsobené okolí, protože se nechci převrhnout na vlhkou zem.“

Zařízení se objevilo v rychlém sledu. Pentagram, vyčerpaný jejich tvorbou, se vznášel ve vzduchu jako kouř. Oram zamával rukou a rozptýlil opar. Pak se usadil na nejbližší stoličku, jejíž nohy se jakousi neviditelnou magií přizpůsobily balvanům a prudkému svahu.

Haldeth zíral s otevřenými ústy.

„Sedni si!“ vybídl ho čaroděj a ukázal na prázdné stoličky. „Jez.“ Rozhlédl se po ponurých okolních kopcích a pokrčil rameny. „Nebo nejez, ale myslím, že nic lepšího tu nenajdeš. Lesní plody už nerostou.“

Haldetha přešla trpělivost. „Teď není čas na hlouposti. Co Korendir? Zatímco tu lelkujeme nad šunkou a třešněmi, jeho život ohrožují leopardí lidé.“

Oram uchopil bochník žitného chleba a rozlomil ho dlouhými prsty napůl. „Zapomněl jsem na máslo,“ poznamenal mrzutě a pak upřel na Haldetha své obsidiánové oči. Navenek se jeho chování vůbec nezměnilo, ale podle jakýchsi neurčitých náznaků bylo zřejmé, že je pánem situace. „Posaď se. V této chvíli je tvůj druh v menším nebezpečí než ty. Pokud nedůvěřuješ mému úsudku, zaplatíš za svou hloupost životem.“

Záhadný Oram obrátil svou pozornost k jídlu a začal krájet sýr a šunku. V jeho postoji byla nicméně patrná jakási ostražitost. Očima nesledoval pohyby svých rukou, ale okolní kopce. Haldeth se neodvážil brát varování kouzelníka Bílého kruhu na lehkou váhu a přitáhl si židli.

O magii, která udržovala jeho stoličku v rovnováze na promáčeném lišejníku a břidlicích, nechtěl nic vědět ani neměl mnoho chuti naplnit si břicho chlebem a smetanou, které mu přinesly kouzla a čáry. „Čekáš snad hosty?“ otázal se kysele s pohledem upřeným na prázdné židle u stolu.

Oram nabodl špičkou nože kus šunky, vložil si ho do úst a pomalu žvýkal. „Skutečně, čekám hosty. Ale nezvané.“

Maso nádherně vonělo. Haldeth polkl několik soust a potom si vyčinil do bláznů. Představa, že by tu měl klidně sedět a jíst, mu připadala naprosto nesmyslná. I kdyby důvěřoval potravinám vytvořeným zaklínadly, obavy o Korendira převážily. Kousavou poznámkou dal průchod své nespokojenosti. „K tabuli nejspíš přijde tvá tchyně a nádavkem možná ještě její dvě tety.“

„Nejsem ženatý,“ řekl Oram odměřeně. „Většina kouzelníků Bílého kruhu není, a mají k tomu dobrý důvod.“ Napil se piva a v jeho očích se objevil náznak pobavení. „Zdání klame.“

Haldeth si prohlédl stoličky o něco pozorněji. Pamatoval si, že se svou určitě pohnul, když si sedal za stůl, avšak rozmístění ostatních tří společně s Oramovou tvořilo dokonalý pětiúhelník. Trochu opožděně mu svitlo. „Ochranný obrazec? Tohle?“

Oram neodpověděl. Místo toho odhodil nůž a bleskurychle povstal. Stříbrný příbor dopadl s třesknutím na tác se šunkou. Kouzelník cosi vykřikl. Jeho židle, utvořené zaklínadly, se ihned obrátily v světelné sloupy. Haldethovi, jenž byl bez milosti svržen na kamenitou půdu, unikl z plic pouze bolestný vzdech a před očima se mu na okamžik zatmělo.

Oram se postavil na neurčité místo poblíž a začal znovu odříkávat zaklínadlo. Vzduch se s třesknutím rozestoupil a Haldeth zamrkal. Stále se mu zdálo, že je zahalen stínem, avšak odkudsi z temnoty se vynořila jakási vlnící se postava, která nabývala hrozivých obrysů. Trojrozměrný prostor nedokázal tu věc pojmout ani vymezit. Byla však s určitostí živá a pokoušela se proniknout na Aerith s jakýmsi ničivým úmyslem, který znal jen sám Neth.

Strach Haldetha zcela ochromil. Tlapa s velkými drápy pronikla tmou a udeřila do tácu se šunkou. Maso i Oramův nůž vylétly do vzduchu. Stříbrná čepel zasáhla pařát, z něhož se ihned vyvalil páchnoucí dým. Netvor, pocházející ze samotných pekel, bolestí zavřeštěl, zakymácel se a skočil na jasanový stůl. Jeho drápy se nemilosrdně zaryly do ozdobných ornamentů a vykládání z jeřabinového dřeva.

Oram znovu vykřikl, tentokrát vítězně.

Celé tělo té bytosti, porostlé štětinami, ostny a měňavými šupinami, se proměnilo v oslepující rudou záři. Haldeth si zakryl oči a přál si, aby měl ještě jeden pár rukou, jimiž by si mohl zacpat uši. Pronikavý řev, vycházející z netvorova hrdla, by dokázal ohlušit i ryby na samém dně moře.

Oram potom pronesl slovo s mnoha souhláskami, které zázračně obnovilo klid.

Haldeth se odvážil odkrýt si oči. Ve vzduchu visel pach spáleniny. Šunka i nůž ležely na zemi, zatímco tácy a džbán s pivem dosud spočívaly ve výši stolu. Z jasanového a jeřabinového dřeva zbyla jen ohořelá hromádka třísek.

„Při milosrdenství Nethově,“ zašeptal Haldeth.

Oram si na okamžik přestal přihlazovat roucho. „Toho by ses sotva dočkal.“

Haldeth chvíli nechápavě hleděl kolem sebe a teprve po chvíli si uvědomil, že džbán piva a misky s třešněmi, sýrem a smetanou se vznášejí volně ve vzduchu. Překvapeně vykřikl.

„Každé zaklínadlo,“ vysvětloval Oram břitkým hlasem, „které nepochází z magie země, přitahuje sílu ze světa Alhaerie. Oddělení prázdnoty mezi protiklady se oslabí a to je důvod, proč kouzelníci dělají zdánlivě zdlouhavá ochranná opatření. Avšak brána, která umožňuje přechod z jednoho světa do druhého, dokáže ještě více: zasahuje do svébytnosti Aerithu a jeho protikladného vesmíru. Stopy zůstávají na obou stranách, pokud není porušení ihned zapečetěno. Někdy se tudy pokoušejí proniknout na náš svět jisté bytosti. Nejsme v čarodějné věži, kde působí veškerá ochranná opatření, která jim v tom dokážou zabránit. Proto jsem očekával nebezpečí a připravil jsem se na ně.“

Oram se s neochabující chutí chopil poháru, zachytil poletující džbán s pivem a nalil pořádný doušek, který podal kováři.

Haldeth zapomněl na předchozí výhrady, vyprázdnil pohár a olízl poslední kapku z jeho okraje. Viněta nepochybně nelhala a vlhký plášť a nohavice ho přestaly mrazit. „K čemu ten stůl a židle?“ otázal se, jakmile nabyl jistoty, že se mu hlas nebude třást.

Oram nadzdvihl obočí, jako by důvod byl zcela zřejmý. „Bytosti z Alhaerie nemají rády stříbro, jasan ani jeřáb.“

„Nu, jednáš skutečně okázale.“ Haldeth se zvedl a pocítil trn ve svém těle, až sebou škubl.

„Vůbec ne,“ usmál se Oram, pobaven bolestnou grimasou svého druha. Úslužně mu nalil ještě trochu piva. „Vím, že nás cosi sledovalo, a chtěl jsem tu věc zahnat, aniž bych vzbudil její podezření. Obyvatelé Alhaerie bývají dost krutí. Někdy je nejlepší obranou překvapení.“

„Tato strategie může být dvojsečná, kouzelníku.“ Haldeth vyprázdnil druhý pohár piva a ztěžka vstal.

Kouzelník klidně a s nekonečnou pečlivostí posbíral prázdné tácy. Podle občasných záblesků a závanů horkého vzduchu Haldeth usoudil, že Oram pracuje na nových zaklínadlech, ale ztratil jakoukoli chuť jim přihlížet. Od přílišné magie ho bolela hlava a každou minutou si dělal o Korendira stále větší a větší starosti.

„Doufám, že nás nehodláš obtížit další šunkou a bochníky chleba.“

„To sotva,“ odsekl Oram. „Ty máš společníka, který je, tuším, pronásledován leopardími lidmi?“ A potom podal Haldethovi balík nového lana.

Kovář přijal lano a rozpačitě se začervenal. Obavy způsobily, že zapomněl na slušné vychování. Oram se sice choval dost bezstarostně, pokud šlo o jeho obávané magické umění, nicméně pomohl smrtelníkovi bez jakýchkoli výhrad. Haldeth s námahou spolkl svou pýchu a chystal se omluvit.

Oram ho zadržel. „Nemáme času nazbyt, mistře kováři. Má-li být tvůj přítel zachráněn, musíme se vydat na cestu.“

Kouzelník vykročil po svahu dolů k útesu, který čněl jako osamělá stráž nad výstupkem zarostlým trním. Jako by znal Haldethovy myšlenky, dodal: „Tvá kajícnost není na místě. Ke svému konání mám vlastní důvody.“

Ten náhlý projev povznesené upřímnosti nedával prostor k odpovědi. Haldeth se o to ani nepokusil a místo toho bez dechu pospíchal za kouzelníkem. Smrákalo se. Kouzelníkovo roucho, černé jako uhel, splývalo s šerem a zamračeným nebem, jež slibovalo noční liják. Zvedl se mrazivý vítr, který lomcoval nepoddajnými trnovými křovisky. Liják však na druhou stranu mohl pomoci zahnat leopardí lidi. Haldeth v té naději hledal útěchu, zatímco nad vrcholky hor zmizel poslední záblesk světla a na svah, který byl zrádný trčícími kořeny a uvolněnými kameny, padla tma.

Oram kráčel dál bez jediného chybného kroku. Haldeth klopýtal za ním a proklínal zvrtnuté kotníky a lokty odřené o vyčnívající hrany břidlicových balvanů. Zatoužil po svítilně a téměř vrazil do Orama, který se náhle zastavil.

„Odpusť!“ zvolal kouzelník. „My vidíme ve tmě jako ve dne.“ Mávl rukou a nad jeho dlaní se rozzářilo chladné světlo.

Oslňující světelná energie narýsovala na svah pod Haldethovy nohy pruhy jasného světla a temného stínu. Když se Haldeth opět pohnul vpřed, zjistil, že překračuje překážky, jež nestály za to, a naopak zakopává o věci, které mu v té záři zlomyslně vyrůstaly kolem kotníků.

Začal klít mnohem šťavnatěji.

Oram si ho nevšímal a pokračoval dál až k průrvě, jež zela mezi skalami. „Zde.“

Haldeth mhouřil zrak do oslňující záře a zeptal se: „Kde?“

Kovář si ihned přál, aby tu otázku nevyslovil. Z hloubi země pod jeho chodidly se ozvalo vytí, při němž stydla krev v žilách. Haldeth se leknutím zapotácel a do strže s rachocením spadla lavina malých kamínků. Oram si konečně uvědomil, že jeho světlo je příliš silné, a ubral jas na polovinu.

Haldeth spatřil, že stojí na okraji propasti vedoucí k podzemní jeskyni. V propasti se pohybovalo cosi, co připomínalo vlající bronzové vlasy.

„Korendire!“ zvolal Haldeth. Shodil z ramene lano a začal ho horečně rozmotávat.

Hluboko ve tmě se mihla čísi ruka a kouzelníkovo světlo náhle ozářilo zarostlou tvář, obrácenou vzhůru. „Haldethe?“ V ochraptělém hlase bylo cítit únavu, ale také opatrnou, nevěřící naději. „U Netha, bláznivý kováři, jsi to ty?“

Kovářův povzbuzující výkřik zanikl v pronikavém vytí, které se opět ozvalo z propasti a jež nepochybně patřilo leopardím lidem. Rozběsnění lovci se už blížili ke své kořisti. Korendir, vědom si až příliš dobře nebezpečí, které mu hrozilo, šplhal po skále vzhůru. V rychlejším pohybu mu bránily zraněné klouby a občasné sesuvy uvolněných kamenů. Haldeth rychle udělal na konci lana smyčku a zápolil s uzly. Zlostně si vyčinil, že na to nepomyslel dříve. Oramovy nedostižné schopnosti ho ukolébaly a nyní svého opomenutí litoval. Čas, který mu zabrala příprava lana, mohl Korendira přijít draho.

„Máš jen pár vteřin na to, aby záchrana přišla včas,“ řekl nevzrušeně Oram, stojící několik kroků opodál.

„To je mi jasné, proč mi raději nepomůžeš?“ odsekl Haldeth. Utáhl poslední uzel a hodil lano do šachty. Smyčka se zachytila o výčnělek a kovář ztratil další drahocenné vteřiny tím, že třásl a mával lanem ve snaze ho opět uvolnit. Klel, potil se a bušil pěstí do ostré břidlice. Konečně lano sklouzlo níž a smyčka, uvázaná na jeho konci, zůstala viset na dosah ruky nad Korendirovou hlavou.

Propastí se neslo hladové vytí leopardích lidí. Bylo dost blízko, aby vyděsilo i odvážného muže. K vytí se připojovaly další a další hlasy, krvežíznivé a dychtivé, oslavující lovící smečku.

„Je po setmění,“ podotkl Oram s naprostým klidem. „Ti tvorové už mají lidskou podobu a umějí skvěle šplhat.“

Haldeth se neobtěžoval s odpovědí. „Korendire!“ zvolal a doufal, že se mu podařilo překřičet zuřivé vrčení blížících se dravců. „Podívej se vzhůru, člověče!“

Korendir natáhl paži, ale hlavu vzhůru nezvedl. Nepovšimnuté lano se pomalu točilo nad ním. Haldeth zopakoval svou výzvu a zatřepal lanem, aby upoutal jeho pozornost. Smyčka se zhoupla a narazila několikrát do skalnatých stěn šachty. Dolů spadlo několik kamínků, které se v kouzelném světle zaleskly jako jiskry.

Korendir však stále nereagoval.

„Vyzvedni ho,“ křikl kovář na kouzelníka. „Jsme příliš blízko, než abychom ho teď ztratili!“

Oram neodpovídal. Haldeth se zuřivě ohlédl a zjistil, že kouzelník sedí nevzrušeně na balvanu. Kovář se nadechl, aby pronesl něco od plic, ale náhlé prudké trhnutí za lano způsobilo, že jeho nadávka zůstala nevyřčená.

Korendir konečně zachytil lano.

Haldeth spěšně nahlédl do šachty a spatřil zkrvavené zápěstí, svírající lano. Ihned pochopil, že jeho příteli hrozí bezprostřední nebezpečí ze slují ve stěnách propasti.

„Vydrž!“ vykřikl kovář.

Zabral za lano a nečekal ani, až si Korendir navlékne smyčku pod ramena. Těsně poté, co se jeho přítel odrazil od skály, zaleskly se dole mocné tesáky. Přes hlasité vytí smečky Haldeth zaslechl zřetelné klapnutí silných čelistí.

Po zádech mu přejel mráz. Strach mu dodal sílu, když podruhé v životě sáh po sáhu zvedal svého přítele do bezpečí. Dlaně na vlhkém laně se mu potily. Lano samotné nijak nepomáhalo. Prameny spletené pomocí zaklínadla byly hladké a nepříjemně klouzaly. Haldeth si raději omotal konec kolem zápěstí a uchopil lano pevněji.

Lano se náhle prudce rozkývalo.

Haldethovi proklouzlo mezi bolavými dlaněmi několik těžce nabitých sáhů lana. Zaskřípěl zuby a vykřikl bolestí, protože sedřená kůže nesmírně pálila. „Nehýbej se, člověče, je-li ti život milý.“

Jenže Korendir, jehož život dole v šachtě visel na pěsti zbrocené krví, zoufale bojoval o svou záchranu. Leopardí lidé se pohybovali obratněji než on a rychle šplhali vzhůru za ním po téměř svislé stěně. Chňapali po jeho volně visících kotnících a kapky jedu poletovaly ve sprškách tmou jako rozhozené drahokamy. Korendir se odstrčil od výčnělku a rozhoupal lano, aby unikl čelistem, jež cvakaly u jeho chodidel. Máchl mečem ve své zdravé ruce a podařilo se mu shodit šelmu ze stěny dolů. S vytím, jež rozzuřilo její druhy na nejvyšší míru, se zřítila do temných hlubin. Jeden z leopardích lidí se vrhl vzhůru a ruce s mocnými drápy se zaryly hluboko do Korendirova lýtka.

Haldethovo volání splynulo s Korendirovým bolestným výkřikem. Dvojnásobná tíha zacloumala kovářem tak, že málem došlo k neštěstí. Haldeth se však pevně zapřel a vydržel, přestože se mu ruce chvěly a dlaně ho pálily jako oheň.

Korendirovi se naštěstí podařilo volnou nohou kopnout leopardího muže do obličeje dřív, než stačil do jeho těla vnořit jedovaté tesáky. Šelma prskala skrz vytlučené zuby. Korendir kopl znovu, tvor uvolnil své sevření a zmizel ve tmě.

Haldethovo břímě bylo ihned o poznání lehčí. Kovář s námahou tahal, lapal po dechu a před očima se mu dělaly mžitky. Prstence lana se mu hromadily u nohou. Napínal svaly, až ho bolelo celé tělo, a zdálo se mu, že uběhla celá věčnost, než se z propasti vynořila zkrvavená ruka. Prsty nahmátly kámen u kovářových kotníků a opřely se o něj. Poté následovala obdobně zbarvená čepel meče.

„Pusť tu zatracenou zbraň,“ sykl Haldeth.

Korendir ho však nevnímal a nedokázal už ani rozumně uvažovat. Opřel se jednou rukou o okraj šachty a obrátil se, aby bojoval s nepřáteli, kteří dosud šplhali vzhůru za svou kořistí.

Jakmile tah lana povolil, kovář ho odhodil, sklonil hlavu, aby se vyhnul Korendirovu meči, uchopil svého druha za vyhublé zápěstí a vytáhl ho nahoru do deštivé noci. Dole se rojili leopardí lidé a jejich oči se v odlesku kouzelného světla zeleně leskly.

„Hoď lano do propasti,“ ozval se úsečný Oramův hlas. Kouzelník nepozorovaně přistoupil blíž a stanul nyní po Haldethově boku.

Kovář pustil Korendira na zem a shodil jediným kopnutím volné smotky lana přes okraj.

Lano sklouzlo dolů se zasyčením, které mělo sotva co dělat s odporem vzduchu. Konopný provaz se před Haldethovýma očima rozzářil a potom se s pískotem a oslepujícím zábleskem proměnil znovu v zaklínadlo, jež ho stvořilo.

Leopardí lidé byli v jediném okamžiku sežehnuti prudkým žárem. Nezůstal po nich ani dým, který by označoval místo, kde zahynuli.

Oram se naklonil nad opuštěnou propast. Pak, zdánlivě z náhlého popudu, přistoupil k balvanu, na němž předtím seděl. S rozvahou položil své štíhlé ruce na břidlici, smáčenou deštěm. Kámen zasténal a potom se pohnul, zviklán silou, která popírala nehybnou zemi a všechny zákony setrvačnosti. Oram promluvil chlácholivým hlasem, jako by přemlouval oblíbeného loveckého psa, aby přinesl něco nepříjemného. Kámen váhal jako živý tvor. Potom se zakymácel, padl na bok a s velkým dutým úderem uzavřel ústí propasti.

Tou jeskyní už nikdy neproniknou ven žádní leopardí lidé.

Oram si oprášil dlaně. Uspokojení poněkud změkčilo jeho rysy. Připojil se k Haldethovi, který již starostlivě klečel nad zuboženým uprchlíkem z ellgolských jeskyní.

* * *

Krev patřila Korendirovi, stejně jako leopardím lidem. Kromě rozedřené nohy, nehluboké rány na jednom rameni a několika šrámů na levém zápěstí vyvázl žoldnéř z Bílé bouře bez vážnějších zranění. Haldeth dokončil poslední obvaz a s úlevným povzdechem se opřel o paty. Korendirův úbytek na váze, způsobený nedostatkem potravin a vyčerpáním, se dá rychle do pořádku, jakmile mu bude dopřán odpočinek a jídlo. Ošetřené rány se brzy zhojí.

Když se Korendir konečně směl pohnout, ihned sáhl po svém meči. Čepel byla lepkavě červená a otupená přílišným používáním. „Nemáš tu náhodou olej a brousek?“ zeptal se svého druha.

Haldeth zaklel. „Díky Nethovi, že nemám.“ Pohlédl na vychrtlého muže, který před ním ležel, a nechápavě zavrtěl hlavou. Korendirova víčka byla promodralá od nedostatku spánku. Ruce se mu chvěly navzdory všem pokusům zakrýt slabost.

Kovář si raději nepředstavoval měsíce hrůzy, které musel Korendir prožít ve skalních jeskyních, a pohlédl na meč. I přes zaschlou krev bylo vidět, že ostří je poškozené. „S tou zbraní nemá smysl se namáhat. Nech ji tu. Vykovám ti lepší, jen co se vrátíme na Bílou bouři.“

Korendir mu věnoval nepřítomný pohled a začal čistit čepel potrhaným cípem zašpiněné tuniky. Potom obrátil své oči, velké jako mince v pohublé tváři, a spatřil temnou postavu stojící vedle Haldetha.

Přestože byl Korendir vyhladovělý a zraněný, jeho prudký pohyb kováře ohromil. V okamžení byl na nohou, opatrný, avšak připravený chovat se zdvořile svým chladným, odměřeným způsobem. „Jsi z Bílého kruhu?“

Oram naklonil hlavu na stranu. Potom, dříve než stačil Korendir vyslovit své neohrabané díky, vsunul štíhlé prsty za opasek, změřil si žoldnéře od bronzových vlasů až k roztrhaným botám a blýskl očima po Haldethovi. „Má mzda, mistře kováři,“ žádal přísně.

Haldeth chvatně povstal. Neodvažoval se před Korendirem sedět na zadnici mezi úlomky břidlice, zvláště když se chystal vyslovit otázku, která ho nepochybně rozlítí. Trny, jichž měl dosud plné nohavice, ještě umocňovaly jeho pocit, že udělal k politování špatný obchod.

Kovář sevřel své masité dlaně v pěst, pohlédl svému druhu do tváře a chvatně promluvil, aby ho dříve neopustila odvaha. „Pro tvou záchranu jsem byl nucen složit slib. Musíš mi prozradit jména svých rodičů.“ Vzápětí se přikrčil v očekávání rychlé a nemilosrdné odplaty.

Celé Korendirovo tělo ztuhlo zlostí. Sevřel jilec svého obnaženého meče a pozvedl ho k ráně. Potom se neočekávaně ovládl a obrátil pozornost ke kouzelníkovi, který nehybně stál ve tmě a dešti jako vytesaný z kamene.

Šedé oči se setkaly s černými a na okamžik se v nich objevilo nepřátelství.

V Korendirově tváři se pohnul sval. „Jen pro Haldethovu čest,“ svolil. Jeho hlas zněl dutě jako vyklepaný kov a byl adresován pouze kouzelníkovi Bílého kruhu.

„Jsem nelegitimním synem.“ Čepel meče zůstávala nehybně vztyčena hrotem vzhůru. „Vdova ze Shan Rannoku snad byla mou matkou. Vychovávala mě. Ve věku dvaceti let mi měli sdělit, kdo jsou mí rodiče, avšak to tajemství zemřelo nevyřčeno.“ Korendir se odmlčel a potom se přinutil procedit skrze zuby poslední větu. „Paní Shan Rannoku a všechny její dvořany bez milosti pobili mhurgajští nájezdníci.“

Ticho přerušovalo pouze kvílení větru. Oram nevěnoval hrozící oceli vůbec pozornost, naklonil hlavu na stranu a krátce přikývl, jako by o čemsi přemýšlel. „Paní ti sama řekla, že ses narodil mimo manželské lože?“

Korendir se ani nepohnul a svaly v obličeji se mu přestaly chvět. S ledovým klidem pohlédl do čarodějových očí. „To není nic pro tvé uši, kouzelníku. Můj a Haldethův dluh vůči tobě je v tuto chvíli splacen. Pokud jsi jiného názoru, pak mě na místě zabij.“

Oram se usmál. „Dluh je vyrovnán,“ prohlásil suše. „Pokud najdeš v pravdě nějakou útěchu, klevety v Shan Rannoku lhaly. Vdova nebyla tvou pravou matkou. Zůstala navždy věrná svému manželovi, který zahynul. Tajemství tvého původu s největší pravděpodobností zemřelo ještě dříve, než tě přijala za svého syna.“

Avšak pokud kouzelník vytušil a zodpověděl otázku skrytou hluboko v srdci, jeho slova se nestřetla s žádnou odezvou. Korendir je vyslechl bez náznaku nějaké vděčnosti. Oram snad doufal, že přiměje žoldnéře, aby žádal o další podrobnosti. Korendirovy rty však zůstávaly pevně semknuté a meč stále hrozivě zdvižený.

Čaroděj se pobaveně usmál a obrátil se k nejistému Haldethovi. „Nyní vás oba opustím. Zlato, které jsi nechal v mé věži, bude vráceno do tvrze na Bílé bouři. Tažný kůň jistě dávno přehryzal popruh a vrátil se na cestu, kde ho najdou a odvedou zpět do stáje, kam patří.“

„A vůz?“ otázal se Haldeth. Oram nadzdvihl obočí v neskrývaném veselí. „Ten, drahý muži, si měl odvézt vetešník už čtrnáct dní předtím, než ses rozhodl si ho pronajmout.“

Čaroděj poté ustoupil. Uhlově černé roucho ihned zmizelo ve tmě, a pokud jeho odchod doprovázel nějaký zvuk, přehlušilo ho Haldethovo láteření na adresu koňského handlíře v Heddentonu, jenž vzal dobré stříbro a zachoval se jako šejdíř.

Když kováři konečně došel dech, zjistil, že je sám. Korendir se s mečem odebral hledat dřevo, aby mohli rozdělat oheň. Pršelo stále hustěji a Haldeth si s lítostí vzpomněl na šunku a sýr na Oramově stole, které tak horlivě odmítl pozřít. Nejbližší ovčácké sídlo bylo celé legie daleko a Haldeth měl břicho prázdné jako buben.

Večer strávili v tíživém mlčení. Korendir seděl zabalen do svého pláště a upřeně hleděl do plamenů. Kromě zmínky o tom, že mu sedláci z Mel‘s Bye nechali zásoby, nechtěl o utrpení prožitém v ellgolských jeskyních mluvit. Kapky deště stékaly po jeho vlasech a vousech, které mu narostly během měsíců strádání. Zdálo se, že žoldnéř nad čímsi hloubá. Haldeth se domníval, že přemýšlí o narážkách obsažených v posledních Oramových slovech, avšak když chtěl přiložit do ohně a nedopatřením se otřel loktem o Korendirův bok, hněvivý pohled, který si za to vysloužil, ho varoval, že tomu tak není. Pán Bílé bouře pohlížel na úmluvu, jež podmiňovala jeho záchranu, s chladným vztekem. Haldeth, vědom si nevýslovného tlaku, který vřel pod povrchem jako uvězněná láva, se pokusil přivést svého druha na jiné myšlenky.

„Až se vrátíme a tvrz bude hotová, můžeš zanechat dobrodružných podniků a usadit se. Oram z Bílého kruhu mi to sám řekl. Lidé jako on nikdy neprodávají své služby za zlato.“

Korendir stále hleděl upřeně do ohně. „Pak tedy je třeba získat zlato na nákup té věci, kterou si přejí mít kouzelníci Bílého kruhu, ať už je to cokoli.“

„U Netha, přísahám, tvým otcem musel být mezek!“ Haldeth hodil polínko do ohně s nadbytečnou silou. Uhlíky se rozlétly na všechny strany. Jiskry vířily vzhůru k nebi a hustý déšť v jejich světle na okamžik vypadal jako valící se krvavý vodopád. „I kámen je přístupnější rozumné radě než ty. Cožpak nikdy nepovolíš a nenecháš toho?“

Korendir odvrátil jeho výkřik vlastní přímou otázkou:, Jak pokračuje stavba na Bílé bouři? Jsou hradby postavené alespoň po ramena vysoko?“

Haldeth odpověděl, až když mu došly všechny nadávky. Zatímco bez ustání padal chladný déšť a světlo z ohniště ozařovalo vyhublý profil muže, který po tři osamělé měsíce bojoval uvězněn v jeskyních s leopardími lidmi, popsal kovář stav opevnění Bílé bouře. Vyprávěl velmi podrobně a nezapomněl ani na lovecké stezky, jež prosekal v Trnovém lese, a ryby v mořských lagunách pod skalisky. Celou tu dobu si v duchu zoufal.

„Tvé hledání je beznadějnou ztrátou času,“ změnil náhle předmět hovoru. „Nečekej, že půjdu s tebou nebo že tě znovu zachráním, až se budeš po hlavě vrhat do nového nebezpečí.“

„Nečekám,“ odpověděl Korendir s prostotou, která napovídala až příliš mnoho.

Haldeth zíral do uhlíků a proklínal dým, který způsobil, že mu slzely oči. Záchrana před čelistmi leopardích lidí byla nepochybně zbytečná. Za čas přijde na Bílou bouři prosit o pomoc pro své krajany jiný zbědovaný nešťastník a bude nabízet na oplátku zlato. Kdesi, v kterémkoli z Jedenácti království Aerithu, se brzy probudí k životu další hrozba…

Kapitola dvanáctá

PROKLETÍ JIŽNÍHO ENGLASU

Voják, který přinesl zprávu o tom neštěstí, musel být po cestě do královy audienční síně podpírán, neboť byl velmi oslaben ztrátou krve. Kabátec měl rozseknutý zakřivenou šavlí, což nedokázaly zakrýt ani škraloupy zaschlého prachu a bláta.

„Vaše královská Milosti,“ vypravil ze sebe a nohy se mu podlomily, přestože ho podpírali dva mohutní panoši. „Princeznin vůz byl přepaden dathajskými nájezdníky. Všechno služebnictvo bylo pobito při její obraně. Pouze mě nechal milosrdný Neth naživu. Sire, pátral jsem, ale po Její Milosti Iloreth, služebných či pannách jsem nenašel ani stopy.“

Ztichlým audienčním sálem se rozlehl královnin zoufalý pláč. Mezi ohromenými dvořany se objevil královský lékař v rozevlátém plášti a spěšně se protáhl kolem vylekaného sluhy. Stařec, zběhlý ve svém řemesle, se před trůnem krátce uklonil, pohlédl na vojákovu popelavou tvář a potom se bez dalších obřadů obrátil ke králi.

„Vaše Milosti, tento muž umírá. Smím teď odejít?“

Král ponechal lékařovu neomalenost bez poznámky a přikývl. S kamenným pohledem přihlížel, jak odvádějí vojáka, potácejícího se po purpurovém koberci se zlatými vzory, nyní potřísněném krvavými skvrnami a blátem. První majordomus království naléhavě promluvil s dvorními dámami. Ihned se neslyšně zvedly a zahalily královninu plačící tvář hedvábím. Sám král na nejvyšším stupínku pódia se napřímil. Třesoucíma se rukama sevřel opěradla svého trůnu a promluvil.

„Má dcera Iloreth je mrtvá.“ Dvořané, usazení na galeriích po obou stranách, přijali jeho slova za hrobového ticha. „Je-li v jejím těle život, modlím se k Nethovi, aby ho ukončil, neboť Dathajci jsou nečestný národ. Nechť Jižní Englas pláče nad princezninou duší. Až dohoří svíčky zapálené na její památku, nechť nikdo nevysloví v mé přítomnosti její jméno.“

Na královský výnos zvonily ve všech městech Jižního Englasu zvony, jež rozechvěly vzduch nad pouštním pískem. Královi poddaní se oděli do černých smutečních hávů a každý kněz v zemi spálil oběť v modlitbě za mrtvou Iloreth. Avšak jediná milovaná dcera panovníka Jižního Englasu dosud nebyla mrtvá.

* * *

Princezna se dvakrát pokusila vzít si život. Když nad jejím padlým doprovodem zazněly vítězné výkřiky dathajských jezdců, obrátila proti sobě dýku a bodla se hluboko do hrudi. Avšak smrt nepřišla dost rychle. Její únosci zastavili krvácení. Husté obočí zakrývalo jejich zraky, když si při práci spěšně vyměňovali poznámky ve svém jazyce plném hrdelních hlásek. Potom ji vytáhli z přítmí navoněného kočáru ven na nemilosrdné sluneční světlo. Hrubé ruce podepřely její údy a vyzvedly ji bezmocnou do výše, aby se jí jiní mohli vysmívat a dotýkat se jejího mladého těla.

Iloreth, zrudlé hanbou, se podařilo vyprostit pravou paži a vytrhnout z opasku jednoho z únosců zakřivený nůž. Tentokrát se pokusila bodnout do srdce.

Avšak únosci jí zbraň vyrvali z ruky. Pěst plná prstenů ji prudce udeřila a roztrhla tvář až na kost. Jedna z jejích panen zděšeně vykřikla a klesla do písku. Onen úder ji však uchránil od bolesti.

Princezna, která nikdy v životě neokusila kruté zacházení, upadla do hlubokého bezvědomí. Netrpěla, když jí odsekli oba palce na rukou, necítila mozolnaté ruce, které jí násilím otevřely čelistí, ani nůž, jímž jí tytéž ruce vyřízly jazyk. Hrůza z takového mrzačení stála život dvě z jejích služebných. To byly ty šťastné.

Iloreth probraly až mouchy usedající s bzučením na její rty. V rukou a ústech pocítila strašlivou bolest, jež odeznívala jen pomalu. Pokusila se pohnout, avšak svaly jí zachvátila křeč. Otevřela slepená víčka a jejím zrakům se naskytl zamlžený, vířící pohled na zpocenou kůži a zdobný postroj. Byla připoutána jako balík k sedlu dathajského jezdce, který sesedl ze svého koně. On i jeho zvíře srkali po doušcích vodu z pouštního pramene. Zvuky připomněly princezně suchá a oteklá ústa. V tom okamžiku Iloreth s hrůzou objevila, že z jejího jazyka zbyl jenom zmrzačený pahýl, a začala dávit.

Jezdec to zaslechl. Vyplivl vodu do písku, obrátil se a spatřil, že jeho zajatkyně nabyla vědomí.

„Ihaj,“ zvolal. Úzké rty lemované knírem odhalily bílé zuby. Když se sehnul, aby naplnil svůj kožený měch, paprsky slunce ozářily jeho svalnatá záda. Mosazné ozdoby na kožených jezdeckých nohavicích při chůzi cinkaly a leskly se proti pouštnímu nebi. Za opaskem s kovovými nýty měl zastrčeno šest nožů, šavli a sadu nabroušených háků.

Iloreth ucítila jeho pach, zatuchlý a kyselý od tuku, kterým si potíral kůži na ochranu proti suchému pouštnímu větru, a znovu dávila. Dathajec jí vjel prsty do vlasů, prudčeji zvrátil hlavu a nalil jí do úst teplý proud vody.

Iloreth zakašlala, přinucena pít, aby se nezalkla. Žaludek se jí sevřel nevolností a vyprázdnil se v okamžiku, kdy ji její věznitel pustil. V uších jí zněl jeho smích. Zesláblá závratí a sotva při vědomí, ležela nehybně hlavou dolů přes zpocený koňský hřbet. Její věznitel si připjal měch s vodou k opasku, potom se otočil na patě a znovu nasedl. Pobídl koně do klusu a Iloreth, zmučená otřesy jízdy, opět upadla do mdlob, jež trvaly až do návratu nájezdníků k bránám Telssiny.

Dathajským kovotepcům se v jejich umění nikdo nevyrovnal a sídelní město sultána oplývalo nádherně vypracovanými okenními a balkónovými mřížemi, jež zářily na slunci jako zlaté krajky a lemovaly brány se sloupořadími, zdobenými jemnou glazurou. Telssina vypadala jako ráj na zemi, avšak pro tisíce otroků, zbavených palců, kteří dřeli, aby její okázalou krásu uchránili před ničivými písečnými bouřemi, byl tento lesk Nethem prokletý.

Iloreth se brzy naučila nenávidět vše, co se skrývalo za půvabnými okrasami Telssiny. Ona i její panny byly odevzdány do rukou strážce pokladu a surově odvlečeny do pastelové komnaty s vodotrysky. Tam byly svlečeny a pečlivě prohlédnuty jako kusy hovězího masa. Hezké dívky pak byly vybrány pro sultána a ty, jež neodpovídaly jeho vkusu, vráceny nájezdníkům k osobnímu potěšení či prodeji, podle jejich rozmaru.

Strážce pokladu uchopil Iloreth za bradu svýma tučnýma, zpocenýma rukama a otočil její tvář nejprve na jednu a potom na druhou stranu. Očím, hluboko posazeným ve vrásčité tváři, nic neušlo. Její lesklé vlasy a hnědé oči vypadaly navzdory špíně a zraněním slibně. Nosovým hlasem poslal Iloreth mezi ty, jež měly náležet sultánovi. Byla ošetřena navoněným lékařem, který jí otřel tváře a zápěstí mastí a přinutil ji vypít teplé mléko s vínem, aby usnula. Navzdory jeho snaze se jí však tvář hojila jen velmi pomalu, což ho stálo několik ran bičem. Princezna, zohavena dlouhou jizvou, jež jí křivila ret a stahovala levé víčko ve škaredém úhlu, byla znovu ponížena. Její znetvoření vypadalo příliš ohyzdně, než aby mohla svým vzhledem ozdobit sultánovo lože, avšak její tělo bylo uznáno za dost dobré pro palácovou služku. Kdysi hýčkaná princezna, oděna jen v průsvitné tkanině, se naučila drhnout podlahu a vylévat nočníky. Teprve tehdy opravdu poznala vynalézavou krutost svých pánů.

S rukama bez palců nedokázala otevírat petlice dveří. V takových dlaních neudržela zbraň, ani se nemohla bránit bití. Otrokyně žily vydány na milost a nemilost pánů nebo sultánových oblíbenkyň, které přebývaly v paláci, určeny k práci či pobavení. Přestože Ilorethina zjizvená tvář ji ušetřila pozornosti většiny mužů, našli se i takoví, jež k ní přitahoval jejich zvrhlý vkus. Život se pro ni stal nekonečným sledem utrpení. Iloreth toužila zemřít a začala nenávidět spirálové ozdoby na nočnících, které jí umožňovaly bez nehody vylít jejich obsah.

* * *

Dva roky od data, jež bylo vyryto v pamětní kapli, obdržel král Jižního Englasu zprávu od své dcery. Doručil ji na zmačkaném pruhu hedvábí obchodník s velbloudy, který občas prodával a nakupoval zvířata v pouštních oázách. Na tkanině byly kostrbatými písmeny napsány řádky vypovídající o zmrzačení a otřesném zacházení, jež předčilo ty nejhorší pověsti o zemi Dathajců. Objevila se tu známá jména a jejich bolestné osudy. Neshiane byla přidělena sultánovu dědici pro plození potomků. Narodilo se jí mrtvé dítě a celý týden byla mučena, aby se princi navrátila přízeň bohyně plodnosti, kterou tím urazila. Zpráva popisovala, jak Daide porodila zdravého chlapce, avšak modrookého. Starobylé dathajské proroctví varovalo, že muž se světlýma očima způsobí pád současné dynastie. Daideino dítě bylo pověšeno na kůlu na náměstí, dokud mu supi nevyrvali vnitřnosti z těla.

Iloreth zakončila svou zprávu prosbou ke svému otci, aby vytrhl proti dathajské zemi s armádou. Podepsala se svým jménem a doplnila popis chůvy, jež o ni v dětství pečovala, aby dokázala, že její dopis není podvržen.

Obchodník s velbloudy nejistě přešlapoval ve svých pantoflích. Rozpaky z okázalosti audienčního sálu a královských slz skrýval za uctivou zdvořilost. Doručením princezniny zprávy se vystavoval velkému nebezpečí. Netoužil po ničem než dostat svou odměnu a svolení odejít.

Když si král sňal z prstu těžký rubínový prsten a vtiskl ho do dlaně obchodníka. Muž zrudl. Právě dostal bohatství, jež ho učinilo pánem. A přestože se o princeznu, které posloužil, ani trochu nezajímal, svědomí ho v této chvíli přimělo promluvit.

„Vaše královské Veličenstvo,“ řekl a ohnul své objemné břicho do úklony. „Slyšel jsem o muži, žoldnéři, který by vám mohl proti Dathajcům pomoci. Jmenuje se Korendir z Bílé bouře. Povídá se o něm, že dokáže nemožné. Za své služby prý žádá vysoké částky, avšak nikdy se ještě nestalo, že by nesplnil své závazky. Námořníci z Fairhavenu ho vychvalují do nebe. Pokud se jich zeptáte, jsem si jist, že vám povědí víc.“

Král neodpovídal. Jeho zraky jako by byly přitahovány neviditelnou silou k prosbě, již napsala jeho dcera. Jeden z dvořanů mezitím vyvedl obchodníka s velbloudy, svírajícího v dlani rubín, ze sálu. Svůj úkol splnil. Nestaral se, co bude následovat.

Král Jižního Englasu po tři dny nejedl a nezamhouřil oka. Neúčastnil se hostin, pouze seděl ve svém přijímacím sále jako nehybná socha, nepřítomně naslouchal stížnostem, s nimiž ke dvoru přicházeli poddaní, a nezajímal se, jak bylo v jejich věci rozhodnuto. Královna vyčkávala u jeho lokte, jenž nehybně spočíval vedle pruhu hedvábí, který obchodník s velbloudy přinesl z Tessiny. Ráno čtvrtého dne si dal král zavolat písaře. V soukromí zamčené komnaty mu nadiktoval dopis, v němž nabízel zlato a velení nad královskou gardou Jižního Englasu ve válce proti Dathajcům. K pergamenu byl provázkem připojen šátek, který poslala Iloreth. Ozdobné písmo nad královskou pečetí oznamovalo, že psaní je adresováno Korendirovi, pánu Bílé bouře.

„Pošlete to po prvním kapitánovi, který popluje do Fairhavenu,“ nařídil král. Potom mu nezbývalo než čekat a trápit se pomyšlením, že jeho jediná milovaná dcera vylévá v Telssině nočníky a v noci musí být po vůli každému barbarovi, který po ní zatouží.

* * *

Na jaře, tři roky poté, co zedníci položili kamenné základy, byla tvrz na útesech Bílé skály dokončena. Haldeth stál na nejvyšším cimbuří opevnění a opíral se o stožár, na němž nevlála žádná vlajka. Břidlicová střecha věže pod ním, v které se nacházela knihovna, se leskla v záři ranního slunce. Zpěněné vlny dole pod skalisky narážely v nekonečných řadách na pobřeží a nad obzorem se tyčil stěžeň obchodní lodi, mířící s největší pravděpodobností do Heddentonu.

Avšak loď byla vše, co se pohybovalo v okruhu, kam Haldeth dohlédl. V pevnosti, zbudované pro obléhání a boj o život, panoval nepřirozený klid. Jediný ozbrojenec necvičil na nádvoří, žádné hlídky nestřežily brány. Sluneční paprsky pronikaly lomenými okny, stíněnými tapiseriemi, jen do prázdných komnat bez služebnictva a loveckých psů. Místo paní hradu tu vládlo ticho a prach. Žádní hosté se sem nesjížděli na hostinu. Pán tvrze odplul do Heddentonu, aby tam nakoupil med a jemné sukno. Od návratu z ellgolských jeskyní zůstával Korendir na Bílé bouři a dohlížel na stavbu své pevnosti.

Haldeth se těšil z příjemného jarního počasí a modlil se k Nethovi, aby nic nenarušilo klid a mír.

Dvakrát se na Bílou bouři dostavili poslové a nabízeli zlato za Korendirovy služby. V obou případech byli po krátkém pohoštění bez okolků vykázáni.

„Další válka,“ odpověděl Korendir na Haldethovu otázku, když se druhý z poslů nalodil na loď, která ho k nim dopravila. „Král Faen Halliru má znovu hraniční spory. Sousedé opět bojují mezi sebou s nesmyslnou zuřivostí. Z důvodů, které se příliš neliší od těch, jež vedou Mhurgajce k tomu, aby napadali pobřežní města.“

„To sotva,“ opravil ho Haldeth. „Nepřátelé Faen Halliru jsou vždy útočníky.“

Korendir nato pokrčil rameny a celou věc k Haldethově spokojenosti jednou provždy uzavřel. Kovář se s pánem Bílé bouře nehodlal přít proto, že nepřijímal žádné nabídky a nenajal jediného zbrojnoše. Myslel si sice, že na hradě by neškodilo mít ženy a nějaké služebnictvo, avšak vznětlivá Korendirova povaha ho varovala, aby se před ním o té věci zmínil byť jen jediným slůvkem.

Haldetha přepadly na slunci dřímoty. Opřel se ramenem pohodlně o vyhřátý kámen a zavřel oči.

* * *

Svist signálního šípu proťal nebe nad hradbami. Když prolétl Haldethovi vysoko nad hlavou a se zarachocením dopadl na hradby, kovář se s trhnutím probral ze spánku. Prudce se napřímil a rozhlédl se. Ukázalo se, že obchodní loď, které si povšiml dříve, neměla namířeno do Heddentonu. Místo toho kotvila pod Bílou bouří. Na stěžni visela vlajka oznamující, že na palubě je posel.

Haldeth si promnul oči a zaklel. K pobřeží se blížil člun vezoucí vyslance s vyjednávacím praporem, který seděl na zádi jako sup. Kovář byl rád, že tu jeho pán není, a otevřel vchod k postranním schodům. Při náhlém přechodu ze slunce do stínu mu po holých zádech přejel mráz.

Avšak než Haldeth prošel obrannými systémy Bílé bouře a vykročil na písčitý pruh, člun s černě oděným vyslancem už odplouval zpět k lodi. Haldeth si zhluboka oddychl. Posádka člunu již byla mimo doslech. Kdyby se jednalo o naléhavou zprávu, vyslanec by zcela jistě zůstal na pláži. Haldeth, vděčný za svou samotu a těžce oddychuje po únavném běhu ze schodů, se opřel o vlhké skály a tiše se pomodlil. Až teprve když se obrátil opět k odchodu, povšiml si jakéhosi předmětu vklíněného mezi skalisky poblíž vstupu do tvrze.

Vyslanec tedy přece jen doručil zprávu. Byl to složený čtvercový pergamen, posetý stužkami a pečetěmi. K jednomu z rohů byl provázkem připojen pruh hedvábí popsaný kostrbatým, jakoby dětským písmem.

Haldeth vytáhl psaní ze skalní průrvy a srdce se mu zastavilo v neblahé předtuše. Pečeti byly královské, s vyobrazením pouštního zajíce, erbovního zvířete Jeho Milosti krále Jižního Englasu, otištěné do vzácného purpurového vosku. V tomto případě zřejmě nešlo o hraniční spory. Haldeth uchopil psaní palcem a ukazováčkem jako mrtvou myš a vystoupil po schodech do pevnosti. Nedokázal se přimět k tomu, aby si prohlédl hedvábí nebo přečetl dojímavý dopis. Ať už obsahoval jakoukoli prosbu, nebyla to jeho věc. Položil obálku a kus látky na stůl v Korendirově knihovně a zavřel mosazné dveře na petlici, jako by chtěl uvnitř bezpečně uzamknout nějakého nepřítele.

Zpráva zůstala ležet na stole celé dva týdny, dokud se nevrátil Korendir a nepotřeboval nahlédnout do jedné ze svých knih. Když zjistil, že dveře do knihovny jsou z neznámého důvodu zamčené, zarazil se.

„Haldethe!“ zavolal tak silně, že ho bylo slyšet až na hradbách.

Nikdo mu však neodpovídal.

Kovář zřejmě bez ohlášení odešel na lov. Tolik alespoň Korendir zjistil po krátkém zkoumání. Z háku ve zbrojnici zmizel lovecký luk z rohoviny. Skutečnost, že kovářovy boty zůstaly na rohoži u krbu a jeho plášť dosud visel na svém háku, vypovídala spíše o zoufalém, dočasném útěku než o potřebě neprodleně doplnit zásoby ve špižírně. Korendir si prohrábl bronzové vlasy. S ledovým pohledem v očích se vrátil ke dveřím knihovny a popuzeně je odemkl.

Dveře se neslyšně otevřely. V slábnoucím denním světle, jež pronikalo oknem, se zaleskly stuhy a královské pečeti. Tentokrát však Korendir nespatřil šarlat Faen Halliru, nýbrž purpur a zlato Jižního Englasu. Vládce oné země byl znám svou mírností, jíž často zneužíval jeho násilnický západní soused, dathajský sultán. Korendir rychle přešel ke stolu. Bez váhání, jež projevil Haldeth, rozlomil pečeti a přečetl řádky slibující bohatství odměnou za službu králi. Nabídka zlata zněla lákavě a sama o sobě ho mohla přesvědčit, aby službu přijal, ale hlavním důvodem, proč se pán Bílé bouře rozběhl pro svůj meč, byl dojímavý příběh napsaný krví na hedvábný šátek.

Pod obloukem u postranní brány obrácené k moři se téměř srazil s Haldethem. Přestože toulec na kovářových zádech byl prázdný, vak na zvěř u jeho boku vypadal podezřele splaskle.

„Zapal na východní věži signální oheň,“ řekl ostře Korendir. „Budu potřebovat loď.“

Kovář pohlédl na pána Bílé bouře, který byl jako vždy oděn do černého, od prostého pláště a tuniky po boty, značně sešlapané po nocích prochozených na vrcholcích útesů. Jedinou barvu navíc představovaly pásy leopardí kůže, našité na rukávech od dob, kdy se vrátil z Northengardu. Pochva a bandalír byly tytéž, které nosil v ellgolských jeskyních. Také jeho meč, znovu nabroušený, zůstal stejný. Haldeth si vždy našel výmluvu, aby mu nemusel vykovat novou čepel. Jeho tvrdohlavé lpění na někdejší přísaze ho roztrpčilo. Byl blázen, když se domníval, že Korendir by se mohl usadit a vést na Bílé bouři klidný život. Důvodem, který ho vedl k odmítnutí obou nabídek z Faen Halliru, nikdy nebyl strach o vlastní kůži.

„Dovol mi alespoň opravit tvou zbraň, než se vydáš na cestu,“ požádal ho kovář. „Na jednom dni už nezáleží, když tu ten dopis ležel dva týdny.“

„Dva týdny!“ Korendira opanoval divoký záchvat vzteku. „Četl jsi, co stojí na tom pruhu hedvábí?“

Nešťastný Haldeth se opřel o bránu. „Ne. Už jsem ti to jednou řekl. Dobrodružství, která podnikáš, jsou tvou vlastní věcí. Ode mě už žádnou pomoc nečekej.“

„Když se mi do nich ještě někdy budeš plést, zabiju tě.“ Korendir se mu vyhnul a prošel branou.

„Do pekla s tvou nadutosti!“ křikl za ním Haldeth. „Teď si moc dobře rozmyslím, jestli mám jít do schodů a zapálit ty zatracené signální ohně!“

Odpovědí mu byly jen vzdalující se Korendirovy kroky.

Haldeth udeřil pěstí do kamene. „Tak se nech zabít,“ zvolal do tmy. „Aspoň nebudu mít tolik starostí a několik žen v těchto zdech učiní zimu snesitelnější.“

Kovář si s nadávkami promnul bolavé prsty a vydal se sbírat dřevo na podpal. Jestliže se Korendir rozhodl čekat pod širým nebem, dokud nějaká loď neodpoví na jeho výzvu z Bílé bouře, jen šílenec by se mu pokoušel odporovat. Pán Bílé bouře byl beztak po většinu času mizerným společníkem, zejména pro své podivínství a málomluvnost. Pokud si zamanul, dovedl být protivný jako suché houštiny v Trnovém lese. Když Haldeth vlekl na zádech svázanou otep po točitém schodišti k hornímu cimbuří, přál svému druhovi, aby mu vyrostly nežity na místech, při jejichž zmínce by se každá panna červenala.

Kapitola třináctá

SULTÁNOVO MĚSTO

Princi z Rachadova sémě,

střež se mužů světlých očí.

Pocházejí z cizí země,

rukou svou tě hrozí zničit.

Metla Dathy, světlooké plémě,

nezastaví se před ničím.

Uběhlo sedm měsíců beze změny ročních období. Slunce žhnulo nad jižními krajinami a zpěněné vlny Tammernonského moře se třpytily jako broušené démanty. Lodě z Fairhavenu, jež připluly pod severními větry, kotvily u mola. Panovník Jižního Englasu si zvykl vyhlížet z okna k přístavu. Očekával, že muže, kterého povolal do Jižního Englasu, ohlásí nejprve ve městě dusot sluhů a troubení polnic, a tak ho jeho příchod zaskočil.

V audienčním sále se setkal s černě oděným seveřanem s vážnou tváří, který mu ihned vzdal čest. Král vyzval návštěvníka, aby povstal, a poprvé se střetl s neproniknutelným pohledem jeho šedých očí.

Když cizinec promluvil, v jeho slovech nebylo ani stopy po vychloubání. „Jsem Korendir z Bílé bouře, Vaše královská Milosti. Přišel jsem bojovat s Dathajci a přivedu vám vaši dceru zpět.“

Král Jižního Englasu si prohlížel žoldnéře, který stál pod pódiem, s nesmírným zklamáním. Námořníci se opomněli zmínit o nezvyklé barvě jeho vlasů a zejména očí. V Jižním Englasu se lidé zřídka rodili se světlýma očima a už vůbec ne s rudohnědými vlasy jarního medu. Král si uvědomil, že jeho mlčení trvá nezdvořile dlouho, a odkašlal si.

„Zaplatím tvé náklady.“ Král si rozpačitě pohrával s pečetním prstenem a potom si nešťastně povzdychl. Znovu se podíval na muže, který čekal až příliš nehybně před jeho trůnem. „Je to věc cti a já se neodvažuji tě najmout. Dathajské proroctví říká, že světlooký muž zničí sultánovu dynastii. Jestliže se v té zemi ukážeš, tvůj osud bude zpečetěn. Mé království už muselo vytrpět dost příkoří od takových nepřátel a není třeba přidávat k nim ještě vraždu.“

Korendir z Bílé bouře se zasmál, avšak v jeho smíchu nezazněl ani náznak veselí. Ruka mu klidně spočívala na prázdné otlučené pochvě, protože stráže v předsálí nedovolovaly, aby kdokoli předstoupil před panovníka ozbrojen. Tento muž však vypadal nebezpečně i bez meče. Navíc jizvy na jeho kloubech prozrazovaly zabijáka. „Nemusíte platit náhradu za mou námahu, Vaše Milosti. Pokud je Metlou Dathajců muž se šedýma očima, je to má výhoda, nikoli kletba.“

Protože král Jižního Englasu se stejně jako jeho vojáci střežil sporů, vděčně ustoupil. Námořníci z Fairhavenu vychvalovali schopnosti pána Bílé bouře až do nebes. Pokud byla jen z poloviny pravda to, co tvrdili, dathajské proroctví se mohlo vztahovat k příchodu právě tohoto žoldnéře.

Král očekával, že Korendir se bude okamžitě domáhat spousty vojáků a zbraní. On se však k jeho překvapení místo toho tázal na obchodníka s velbloudy, který doručil Ilorethinu zprávu z Telssiny.

Žoldnéř s bronzovými vlasy s mrazivou uctivostí naklonil hlavu na stranu. „Vaše Milosti, kdyby bylo potřeba mužů ve zbrani, požádám o ně. Do té doby budu pracovat sám.“ Korendir se uklonil a odstoupil. Z majordomových rukou přijal adresu obchodníka s velbloudy. Pak, bez odpočinku, občerstvení a ceremonií, opustil palác.

Poté, co prodal králův nejkrásnější rubín, přestal se Elshaid zabývat obchodem s velbloudy. Pronajal si dům v tiché ulici a žil v pohodlí, obsluhován otrokyněmi, jež si opatřil na černém trhu od pašeráků z Arhagy. Právě kvůli nezákonnému vlastnictví těchto žen Elshaid nerad přijímal návštěvy a zaplatil bývalému nájemnému vrahovi, aby chránil jeho pozemek. Další jemu oddaný svalovec střežil dveře. Služby těchto dvou surovců ho přišly na velké peníze. Bývalý velbloudář byl proto nepříčetný vzteky, když do jeho koupelny bez ohlášení vstoupil černě oděný seveřan, ozbrojený mečem.

„Přišel jsem tě požádat o službu ve jménu krále,“ prohlásil vetřelec úsečně. Měl bronzové vlasy, světlé oči a vzezření, jež nevěstilo nic dobrého.

Elshaid, ponořený jako mrož do horké vody, pěny a drahých olejů, zaklel. Prudce se vztyčil a otrokyně, které mu jemně otíraly zátylek houbou, zmáčel vodou ze své vany. Přestože se jim mokré hedvábné oblečení přitisklo na nahé tělo, muž ve veřejích zůstal nevzrušeně stát.

Elshaid usoudil, že seveřané mají raději mladé hochy, a pak nařídil svým ženám, aby se vzdálily. Poslušně odhodily navoněné osušky a houby a ztratily se za vyřezávaným paravánem. Někdejší obchodník s velbloudy si měřil cizince zlostným pohledem a odfoukl mýdlo ze svého knírku. „Zmiz.“

„Ještě ne.“ Ozbrojenec se opřel bokem o stěnu a pohlédl na obnaženou čepel svého meče. Ostří bylo nabroušené jako břitva a zřejmě i často používané.

Elshaidovi se voda v koupeli okamžitě zdála chladná. Bezbranný tlustý muž si zakryl dlaněmi ohanbí a vyhrkl: „Jak ses dostal přes mé dva sluhy?“

Cizinec se mrazivě usmál. „Myslíš hlídače a tu horu masa u dveří? Jsou v bezvědomí a spí spánkem spravedlivých. Oba se za chvíli proberou a bude je pořádně bolet hlava.“

Elshaid vždy poznal, kdy je v nevýhodě. Zkušenosti s dathajskými jezdci, které musel často obelstít, ho naučily neustupovat před výhrůžkami. „Co jsi zač? Co po mně chceš?“

„Říkají mi pán Bílé bouře,“ pravil ozbrojenec, aniž zdvihl zraky od čepele svého meče. „A potřebuji vědět, jak jsi získal jistý pruh hedvábí od Její Milosti, princezny Jižního Englasu.“

„Jen to?“ Elshaid potlačil úlevný úsměv, že muž nepřišel kvůli jeho otrokyním.

Seveřan však uvažoval rychle. Povšiml si pohledu, který jeho oběť pokradmu vrhla k paravánu. Dříve než mohl kupec odpovědět, dodal: „Tvé pohodlí závisí na tom, zda budeš mluvit pravdu.“

Elshaidovi zamrzl úsměv na rtech. Cítil se podveden. V dobré víře doporučil králi tohoto dobrodruha, a týž muž teď vtrhl nezván do soukromí jeho domu. Elshaid formuloval svou odpověď tak, aby z ní pán Bílé bouře nevytěžil nic podstatného. „Zprávu od Její Milosti mi předal jeden ze sultánových sluhů. Byl to otrok zapůjčený do přístavu Del Morga jako nosič.“

Korendir jeho vysvětlení přijal, aniž hnul brvou. „Potom tedy budu potřebovat, abys vystrojil karavanu, která mě dopraví do města Telssiny.“

Elshaid se znovu prudce zvedl, zapomenuv na své svraštělé mužství. „To je nemožné!“

Korendir si změřil obchodníka s velbloudy od hlavy až k mokrému ohanbí. Hrozivě sevřel v ruce svůj meč. „Nepokoušej se mi namluvit, že nemáš žádné zkušenosti s pašováním zboží,“ varoval ho. „Pokud nejsou tvé otrokyně nadanými šermířkami, tvůj osud je zpečetěn.“

Elshaid se předklonil, zrudlý hněvem. Z podlahy poblíž paravánu sebral ručník a rozmrzele si začal otírat pěnu z těla. „Sultánova pevnost má dvojité hradby!“ odsekl. Ovinul si ručník kolem slabin a s nevolí si uvědomil, že svázat oba konce do uzlu vyžaduje více námahy, než si původně myslel. „A já nejsem žádný čaroděj, abych tě dokázal nějakým kouzlem skrýt. Strážní v Telssině nikdy nezanedbávají své povinnosti. S potěšením stáhnou kůži z těla každému, koho najdou ve společnosti muže s tvýma žabíma očima.“

„Pak je to oříšek, který budeš muset co nejdříve rozlousknout,“ pravil žoldnéř ze severu a ztratil poslední zbytek trpělivosti. „Obleč se!“ Zasunul meč do pochvy a bleskurychlým pohybem si zapjal hedvábný plášť. „V poledne vyrážíme do Telssiny, a je mi jedno, budeš-li připraven nebo ne.“

* * *

O pět dní později se karavana, naložená vonnými oleji, brokáty, kuními kožešinami a vzácnými víny, přiblížila od severovýchodu k Telssině. Vyrazila ze sultánova přístavu Del Morga a putovala přes poušť v nemilosrdném žáru pozdního léta a oblacích okrového prachu. Horko způsobilo, že špatně vydělané kožešiny začaly zatuchle páchnout, a hrozilo, že se odporný puch přenese i na ostatní zboží. Kupec, který by tak přišel o velký zisk, zlostně mával rukama a potom opustil svá nosítka s takovým spěchem, až málem roztrhl závěs. Svou špatnou náladu přenesl i na velbloudy, kteří mu poplivali svrchní plášť.

Elshaidovi zrudly tváře. „Vylož ty Nethem prokleté kůže!“ zaječel na svého honáka, muže v turbanu, jehož přivřená víčka téměř zakrývala šedé oči. Kupec si na něm se zjevnou chutí vylil svou zlost. „Pak najdi nějaký motouz a svaž kožešiny do balíku. Poneseš je na hlavě až na velký trh v Telssině.“ Elshaid se zlomyslně zasmál a polohlasně dodal: „Dá-li Neth, z puchu tří tuctů mrtvých kun se ti pomátne mozek.“

Kapky zvířecích slin se vsákly do látky a na povrchu zůstala tu a tam pouze špetka slámy. Zatímco se králův žoldnéř dal do balení páchnoucích kůží, Elshaid houkl na svého sluhu, aby mu dal čisté oblečení.

Do hodiny se karavana opět pohnula vpřed. Honák velbloudů, obtížen pokaženým zbožím, které nesl na hlavě, přestal na chvíli mhouřit oči a pozorně si prohlédl město dathajského sultána, jež zářilo v rovině jako drahokam, ukryté za vysokými kamennými hradbami. Stráže s ozdobnými chocholy, ozbrojené šavlemi, hlídkovaly před branami s pěti oblouky. Podél vnějšího obvodu hradeb objížděly za dne nepřetržitě dvojstupy jezdců. V noci býval jejich počet ztrojnásoben a na ochozech pochodněmi osvětlených hradeb stávali v rozestupech padesáti stop hlídkující lučištníci.

Honák velbloudů si prohlížel obranný systém města s očima skrytýma pod neproniknutelnými víčky. Když Elshaidova karavana dosáhla brány tržiště, svraštil obočí a začal kulhat tak, aby se musel neustále dívat na své nohy.

Velbloudi se s hýkáním zastavili a zvířili prach pokrývající prostranství zbavené pouštního písku. Brána s bronzovými hřebíky čněla do výše a věže po obou stranách vrhaly na zem dlouhé stíny. Zvířata se vzpínala v ohlávkách a pokoušela se skrýt před nesnesitelným žárem. Pouze hlupák, který je vedl, zůstal stát na prudkém slunci s balíkem kožešin na hlavě a bičem zavěšeným na zápěstí. Vypadal příliš lenivě, než aby se o něho někdo staral. Strážní, kteří měli prohlédnout karavanu, se zaměřili na hlučného kupce, který se s námahou soukal ze svých nosítek.

„U horoucích pekel, Elshaide!“ zvolal nejstarší ze strážných. „Vidím, že jsi rozházel své bohatství a musel ses vrátit ke kupeckému životu.“

„To jistě ne.“ Tlouštík si vecpal kapesník do rukávu. Potom si přihladil perlami pošité klopy a snažil se zakrýt svůj neklid důstojným chováním. „Tato karavana veze zboží objednané významným zákazníkem.“

Po zuby ozbrojení strážní přistoupili blíže, aby prohlédli náklad. Elshaid poručil svým sluhům, aby mu přinesli soupis.

„Zdá se mi, že to zboží trochu páchne,“ prohodil důstojník, který prošel kolem honáka velbloudů. „Jestli k tvé dodávce patří kožešiny a tvým zákazníkem je urozený pan Ismmail, nemine tě baštonáda.“

Elshaid pokrčil rameny. „Mým zákazníkem není urozený pan Ismmail. Tyto kožešiny jsou pro někoho jiného, koho jsem varoval, že toto období není vhodné pro takový nákup. Nedostatek zboží způsobil i nedostatečnou kvalitu. Ano, tak jsem mu to řekl. On však umíněně trval na svém.“ Elshaid si samolibě sepjal ruce na velkém břiše. „Ten hlupák mi samozřejmě musel zaplatit předem.“

Strážní se uznale pochechtávali. „Jeho tvrdohlavost ti přinesla bohatství, což?“ škádlil ho ten, s nímž se kupec dobře znal.

„Přesně tak.“ Elshaid ukázal na sudy s vínem, přikryté lněnou látkou, která je chránila před sluncem. „Co se těch týče, vzal jsem jich několik navíc pro sultánovy stráže.“

Velící důstojník se zatvářil podezíravě. „Nesmíme ve službě pít. Jestli si myslíš –“

„Kupec dobře zná naše zákony,“ vložil se do toho Elshaidův známý. „Dříve jsme mu dávali naši adresu a Elshaid nechal odnést svůj dar až do domu.“

Elshaid se úslužně uklonil. „Doufám, že vám to tak bude vyhovovat.“

Po těch slovech se sultánovi věrní shlukli kolem kupce, který si hodnou chvíli zapisoval jejich adresy. Další karavana v pořadí musela dlouho čekat a netrpělivý kravař častoval důstojníka hlasitými nadávkami. Strážní se neochotně vrátili ke svým povinnostem. Protože jejich kapitán podezíral Elshaida z podplácení, dal jeho zboží pečlivě prohlédnout, stejně jako zlostně prskající velbloudy. Zbýval už jen páchnoucí balík kožešin, který nesl na hlavě honák velbloudů. Muž seděl shrbeně na zemi a oči měl zavřené. Sultánovi strážní setrvali ve stínu příliš dlouhou dobu a přechod na slunce je na okamžik oslepil. Puch hnijících kůží přilákal celé mračno bzučících much. Voják, prověřující soupis zboží, neměl nejmenší chuti sklánět se a nahlížet pod balík, aby se podíval honákovi do tváře. A soupis souhlasil se skutečným stavem bez jediné chyby.

„Pokračujte tedy!“ křikl velící důstojník.

Jakmile strážní prošli kolem, honák velbloudů se lhostejně zvedl a odkolébal se ke svým zvířatům, zatímco Elshaid se s tichými, o to však vroucnějšími modlitbami k nebesům usadil znovu do nosítek a pobídl své zachmuřené otroky k chůzi. Jeho karavana v neuspořádaném zástupu prošla dvojitou branou Telssiny a ocitla se na živé hlavní ulici.

Městská tepna byla plná krytých nosítek, pěších otroků, povozů a velbloudů s čabrakovými postroji a kroucenými uzdami, na nichž jezdili bohatí obchodníci. Elshaidova karavana, zvláště pak její honák, však měli cestu volnou. Ve městě, jež se pyšnilo svou čistotou a kde sluhové bohatých pánů pálili na balkonech kadidla, působil puch hnijících kůží jako mrtvola v záhonu květin. Karavaně se všichni vyhýbali, jako by byla stižena leprou. Zahanben a neklidný, aby si nepoškodil pověst, zavedl Elshaid svou skupinu raději do postranní ulice. Honák velbloudů se krátce ujistil, že je nikdo nesleduje, a zbavil se nákladu odporně páchnoucích kožešin.

„Vyjasněme si to,“ zašeptal Elshaid a hněvivě svraštil zpocené čelo. „Nemohu tě dostat ven z města a nejsem odpovědný za tvou bezpečnost. Jestli tě chytí, budu tvrdit, že tě vůbec neznám.“

Korendir si sňal turban, který odporně páchl shnilými kůžemi. Potřásl rozpuštěnými bronzovými vlasy, jež byly naopak cítit pouštním kapradím, které mu při táboření pod širým nebem sloužilo jako poduška. „Beztak jsme nikdy nebyli společníky,“ odsekl a změřil si obchodníka s velbloudy pohledem tvrdým jako žula. Z nejbližšího balíku pak vytáhl pruh brokátu.

Elshaid sebou trhl, ale neodvážil se nic namítnout. Mlčky sledoval svého mrzkého honáka, který si ovíjel vlasy látkou ozdobenou pávy, jež měla být prodána za drahé peníze jakémusi knížeti. Pak, nanovo popuzen promrhaným ziskem, dodal: „Nehodlám ani pašovat princeznu Iloreth za hradby, a to ani tehdy, když mi budeš hrozit smrtí.“

Korendir rychlými pohyby uvázal látku do turbanu a odpověděl: „Ten úkol nesvěřím nikomu.“

Potom, zatímco Elshaid stál s rozkročenýma nohama nad hromadou pokažených kožešin, zabavil žoldnéř ve jménu krále dva velbloudy a navíc ještě čtyři soudky vzácného vína. Poté se bez omluvy obrátil a zmizel v přítmí postranní uličky. „U Netha!“ Elshaid zrudl v bezmocném vzteku. „Bohové Dathajců by měli potrestat takovou zpupnost.“ Vražedně rozčilen kopl do balíku kůží, který se válel u jeho nohou. Mračno much se s bzukotem vzneslo. Hlídka na věži vysoko nad Elshaidovou hlavou třikrát zatroubila na roh. Do soumraku zbývaly tři hodiny. Tehdy přestane dočasně platit sultánův zákaz pití lihovin, avšak Elshaid nebude moci ulevit hněvu ochutnávkou svého zboží. Díky jednomu nesnesitelnému žoldnéři bude muset rozvézt zbytek vzácného opojného nápoje nevděčným strážným.

* * *

Princezna Jižního Englasu procitla v uzamčené komůrce, kde trávila noci, pokud směla spát sama. Probuzena dotykem na tváři se vylekaně pokusila zvednout, avšak kdosi jí varovně stiskl rameno. Mužská dlaň rychle zdusila výkřik, který se jí dral ze rtů.

„Vaše Milosti,“ zašeptal zřetelně muž, který ji držel. „Váš královský otec vám posílá vřelý pozdrav.“

Iloreth potlačila další bolestný výkřik. Přestala se bránit a pohlédla do očí, jež se stříbřitě leskly ve slabém měsíčním svitu, pronikajícím úzkým okénkem nad hlavou. Její dopis se dostal do Jižního Englasu. To zjištění zlomilo její hrdé, vyrovnané chování poprvé od chvíle, kdy ztratila svou svobodu. Plakala a slabě se přitiskla k rameni cizince, kterého posílal její otec. Slzy se neslyšně vsákly do tkaniny, jež byla cítit pouštním kapradím.

Muž ji nezaujatě držel v objetí, dokud se neutišila. Jakmile začala opět klidně dýchat, vyňal zpod tuniky jakousi kartičku popsanou zdobným písmem, jež se používalo v Jižním Englasu. Tu položil Iloreth do klína, aby se s ním mohla dorozumět. Princezna se téměř rozplakala znovu, avšak její vděk kalil strach, že sultánovi strážní jí vezmou i tuto poslední naději. Iloreth se napřímila a položila kartičku do pruhu měsíčního světla, které zalévalo spací rohož. Její přivítání bylo krátké.

Neth ti žehnej, napsala, Metlo Dathajců.

Ze tmy jí odpověděl krátký, sotva slyšitelný smích. „Ne,“ zašeptal cizinec. „Jsem Korendir a povolali mě na jih z Bílé bouře, abych vás dopravil zpět do královského paláce.“

Iloreth spěšně napsala: Pozor, stráže.

Korendir kývl, aby jí dodal odvahy. „Sdělte mi o nich víc. Vše, co víte.“

Iloreth odpovídala na jeho otázky a napínala zrak ve slabém měsíčním světle. Právě když si pomyslela, že ten muž snad nikdy nebude spokojen, Korendir povstal. Iloreth klesla zpět na svou rohož a sledovala ho, jak přechází sem a tam po její komůrce. Některé podrobnosti ohledně sultánova města Telssiny, na něž se tázal, princezna neznala. Další otázky několikrát opakoval, aby se ujistil, že je opravdu dobře pochopil. Často se však týkaly nahodilých věcí, u nichž nechápala, proč se o ně vůbec zajímá.

Korendir chtěl kupříkladu vědět, jaké hřeby se používají do ozdobného zábradlí horních galerií kupeckých domů. Iloreth mu podala poměrně přesný popis. Jako většina otroků a otrokyň měla dlaně plné mozolů od leštění tepané mosazi do požadovaného jasu. Princezna trpělivě vyčkávala, až Korendir přestane chodit sem a tam po komůrce, příliš unavená, než aby mu sama kladla nějaké otázky.

Nakonec se zastavil pod okénkem, které úsvit zbarvil do růžová. „Až přijde nov, čekejte na mě zde, Vaše Milosti.“

Jediným skokem dosáhl mříže, vyhoupl se nahoru a protáhl se úzkým otvorem vysoko nad její hlavou. V následujícím okamžiku zmizel a okénko odhalovalo jen prázdné nebe.

V komůrce po něm zbyl pouze nezřetelný pach pouště. Iloreth klesla na svou rohož. Chtělo se jí křičet, prosit ho na kolenou, aby se vrátil. Ale protože nemohla promluvit, zůstala sama se svou zničující beznadějí. Nov měl přijít až za čtrnáct dní. Pokud si ji pro tu noc vybere nějaký urozený muž, nebude moci jejich úmluvu dodržet.

* * *

Korendir spal celý den pod korytem za kůlnou jakéhosi obchodníka s vínem. V noci se pak plížil uličkami a průchody, aby poznal všechny čtvrtě města. Vštípil si do paměti jednotlivá strážní stanoviště na hradbách a všímal si, kde se nacházejí kasárna a stáje. Jakmile byl s průzkumem hotov, opustil město hlavní branou, pod vozem, který měl namířeno do Del Morgy.

Nikdo nepostřehl, když se pustil ojnic a skryl se v prachu zvířeném koly vozu. Pěšky přešel poušť. Za hranicemi Jižního Englasu si pronajal koně a odjel na sever do Města Králů. Stráže u hradeb ho pustily, jakmile ho spatřily. Jeho vlasy zářily na slunci jako pochodeň a pružný krok bojovníka ho zřetelně odlišoval od kupců, kněží a lokajů, kteří cestovali po královských silnicích.

Ihned po svém návratu požádal Korendir o slyšení u krále. Jeho žádost byla předána. Jakkoli komorník nelibě nesl písek na jeho koženém oděvu a pronikavý pach pouštního kapradí, který ze sebe Korendir dosud nestačil smýt, žoldnéř dlouho nečekal. Jakmile se velké dveře audienčního sálu otevřely, oznámil, že Její Milost Iloreth si stále uchovává své zdraví a odvahu.

„Máš v plánu přepadnout město a zajistit propuštění mé dcery?“ Král se napjatě předklonil na trůně ozdobeném ametysty a přejížděl si palcem po zatrženém nehtu na ukazováčku. Žoldnéř se uklonil.

„Dovolte mi použít služeb vaší zbrojnice,“ řekl. „Dále budu potřebovat tesařského učně na jeden den a také nové lano. Potom se uvidí.“

„Žádné vojáky?“ vyštěkl král hlasitě, až sebou jeho osobní strážci trhli. „Děláš si ze mě blázny?“

Avšak Korendir odmítl vysvětlit své záměry.

Král zatleskal, nespokojen se skromnými požadavky žoldnéře a v obavách o osud své dcery. Jedno z pážat došlo pro písaře a strážce pečeti a svrchovaný pán Jižního Englasu nadiktoval svůj výnos. Úředním písmem nájemném pergamenu bylo Korendirovi, pánu Bílé bouře, uděleno právo využívat služeb královského zbrojíře, jakož i všech truhlářů a provazníků v zemi.

Korendir přijal listinu, aniž hnul brvou. K viditelné úlevě komorníka a jistých vysoce postavených šlechticů opustil sál a vydal se do zbrojnice, kde přednesl své požadavky.

Královský zbrojíř Jižního Englasu si dal svalnaté ruce v bok. Když obdržel příkaz vykovat dva tucty dokonale vyvážených vrhacích nožů, dlouho a zuřivě proklínal pečeti na Korendirově královské listině. Třikrát ubezpečen, že znaky nejsou žádný podvod, zaskřípěl zuby a poškrábal se na holé hlavě.

Dokud Korendir neřekl, kdy mají být nože hotovy.

Zbrojíř se zhluboka nadechl jako kovářský měch a rozesmál se. „Chceš mít své nože hotovy za šest dnů?“ Nevěřícně pokrčil rameny. „Nemožné.“

Korendir složil královskou listinu prsty dosud ušpiněnými z pouště. Neztrácel čas námitkami, ale přidal ještě několik dalších upřesnění, která způsobila, že zbrojířův učeň byl neslušnými slovy vyzván, aby nasekal další dřevo do kovářské výhně.

Zbrojíř pak obrátil svůj vztek proti privilegovanému žoldnéři a vykřikl: „Jdi mi z očí a nech mě pracovat! „Obrátil k němu svá zpocená záda a s nadávkami se začal přebírat v zásobách nové oceli. Než našel vhodný hranol, žoldnéř z Bílé bouře už byl pryč.

Truhlář, s vlasy plnými cedrových pilin, přijal svůj úkol mnohem klidněji. Otáčel čtyřpalcovým mosazným hřebem, který mu podal Korendir, mezi prsty a mhouřil oči, aby odhadl jeho průměr. „Náhodou skutečně mám v kolnách sturačové dřevo, ale jen na ozdoby, rozumíš? Je příliš měkké. Kolíčky vyrobené z takového dřeva se při sebemenší zátěži zlomí.“ Naklonil hlavu na stranu a tázavě si žoldnéře prohlížel.

Korendir mu pohled bez mrknutí oka vrátil.

„Ale ty přece víš, že sturačové dřevo nic nevydrží,“ dodal rozpačitě tesař. Na dotazy ohledně svých úmyslů odpovídal žoldnéř vyhýbavě, a tak se řemeslník odmlčel a poněkud dotčeně si přichystal soustruh.

Později si Korendir svlékl jezdecký oblek a oděl se do prosté černé tuniky a kamaší. Navštívil kramáře v ulici lodníků a vrátil se s padesáti stopami lana. Usadil se poblíž vodotrysku v královské zahradě, vytáhl lanový trn a předvedl asi půltuctů přihlížejících pážat zručnost zkušeného námořníka. Odpoledne uběhlo, zatímco rozplétal smyčky po celé délce lana. Vedle okouzlených chlapců přihlížel jeho práci i král, skryt za záclonou v okně druhého poschodí paláce. Protože se domníval, že zůstal nespatřen, velmi ho překvapilo, když mu Korendir projevil náležitou úctu, jak se sluší k panovníkovi, jen co byl hotov.

Žoldnéř nevzrušeně poklekl, obklopen nadšenými pážaty. Oči neomylně pozvedl směrem k panovníkovi sedícímu v soukromí palácové komnaty a oslovil ho: „Rád bych si vypůjčil tři koně. Vaše dcera se vrátí do Jižního Englasu za čtrnáct dní a poté bude následovat pád Dathy.“

Král vyskočil a zatleskal. Žádní sluhové však nepřicházeli. Panovník si uvědomil, že zapomněl, kde se nachází, a poslal svého osobního strážce, aby doběhl do stájí. Potom, zahanben, že se před cizincem chová na vladaře až příliš netrpělivě, pohlédl úkosem na zahradu. Pážata se zaujatě pokoušela rozplétat trsy trávy, avšak Korendir už byl pryč. Stíny, které vrhala strážní věž, připomněly králi čas. Blížila se večeře. Král, hladový, jak už nebyl celé věky, se vypravil k jídelně.

Korendir odjel z města za svítání o sedm dní později. Rozpletené lano měl přehozené ve smyčkách přes rameno a vrhací nože od mistra zbrojíře zasunuté do kožených poutek v opasku. Vak, přivázaný k hrušce sedla, byl naditý kolíčky ze sturačového dřeva, které vyrobil tesař podle Korendirových požadavků. Kromě dvou neosedlaných koní, jejichž opratě měl ovinuté kolem zápěstí, jel žoldnéř sám. Před odchodem dal králi slib, že se vrátí z Telssiny s princeznou.

* * *

Avšak právě den před smluvenou nocí přestalo Iloreth přát štěstí. To odpoledne se brány Telssiny otevřely a vpustily do města posla z Arhagy. Významný hodnostář vyslancovy družiny si ji vybral, aby mu zahřívala postel.

Iloreth propadla kvůli nové nepřízni osudu zoufalství. Za soumraku byla odvedena do vyslancových komnat, kde rozčileně přecházela sem a tam, trýzněna vědomím, že nov přijde už příští noci. Poslední otrokyně, která se znelíbila palácovému hostu, byla celé dny mučena. Její výkřiky zůstávaly stále živé v Ilorethině paměti, avšak obavy z podobného trestu nebyly ničím proti pohledu na vyslancova hodnostáře, který se vrátil opilý následkem přílišné sultánovy pohostinnosti. Princezna se bránila jeho pokusům se jí zmocnit, seč jí ruce bez palců stačily. Se slzami v očích se modlila, aby toho surového Arhagánce přešel chtíč a zatoužil po jiné otrokyni dříve, než přijde ráno.

Hodnostář ji přemohl a poté podlehl množství vypitých lihovin. Iloreth se podvolila, jako bezpočet nocí předtím. Během tiché hodiny, která následovala, prosila Netha o smilování, aby arhagánské plémě mělo raději povolné ženy. Její modlitba však zůstala nevyslyšena.

Ráno přineslo hodnostáři silnou kocovinu a žádné vzpomínky na to, co se v noci udalo. Vstal se sebelítostnou náladou a nařídil Iloreth, aby mu přinesla šaty a boty. Jakmile se oblékl, odešel do jídelny na horký čaj a sladký rohlík. Když se ho majordomus ptal, zda byl v noci spokojen, trpěl právě silnými bolestmi hlavy a nežádal žádné změny v ubytování. Iloreth, ponechána v komnatě, aby upravila zmuchlané povlečení, zápasila s beznadějí a zoufala si, že svoboda, která byla na dosah, jí znovu unikne. Kdyby našla nůž, ukončila by své trápení, avšak vyslanci do zemí tak nepřátelských, jakými byla Datha, zbraně raději nenosili a zařízení hostinských komnat neskýtalo žádnou vhodnou náhradu.

Dopoledne, když byla propuštěna, aby mohla obejít místnosti a vyprázdnit nočníky, ukryla se Iloreth mezi kvetoucími keři v sultánově harému v zoufalé naději, že unikne Arhagáncově pozornosti. Hlavní zahradník ji však objevil a uhádl její úmysl. Vysloužila si za to bití. Majordomus si dal pozor, aby jí přitom nezpůsobil viditelné podlitiny, protože požívala dočasné přízně hosta. I když bolestivé rány nezanechaly stopy, neskýtala jí tato skutečnost žádnou útěchu. Po vyslancově odjezdu ji zcela jistě čekal mnohem přísnější trest.

Strážný odvedl Iloreth zpět do hostinské komnaty. Odtamtud hleděla ven na ulici oknem opatřeným zdobenou mosaznou mřížkou. Rukama bez palců nedokázala vytáhnout hřeby, jež držely mřížku na místě. Uprostřed mřížky byla mezera na šíři dlaně. Slavík jí mohl proletět, avšak otrokyně byla bezmocně uvězněna uvnitř.

Tropický soumrak padl brzy. Hvězdy nad střechami Telssiny zářily jako lampy na modrém hedvábí. Opuštěná Iloreth se schoulila na podušce poblíž krbu a se suchýma očima přemýšlela, jak dlouho bude Korendir čekat v komůrce, kde spávala. Když se na ulicích rozsvítily pochodně a pokřivené stíny okenní mřížky poskakovaly po podlaze, vzpomínala na své rodiče. Hodiny běžely. Písně nočních hýřilů ohlásily uzavírací hodinu hodovních sálů a taveren. Princezna věděla, že Arhagánec se brzy vrátí, a ochable se posadila. Samota strávená v ponurém čekání měla každým okamžikem skončit, spolu s její poslední nadějí, že unikne z tohoto vězení.

V té chvíli louč na stěně u okna zablikala a zhasla.

V Telssině taková světla hořela až do rána, avšak Iloreth neměla čas se podívat, proč pochodeň předčasně uhasla. Závora hostinské komnaty nadskočila a dveře se otevřely. Iloreth se zvedla se znechuceným výrazem v tváři a raději by na místě hodnostáře viděla palácového kata.

Arhagánec překročil práh. „Pojď ke mně, ošklivá,“ vyzval ji. Opřel se o dveře, které se zavřely, a odhalil zuby, jež slabě zasvítily v tlumeném světle. Byl střízlivý.

„To byl dobrý nápad, že jsi v mé komnatě nerozsvítila. Pobavíme se, ano?“

Arhagánec se znovu usmál.

U okna se pohnul jakýsi stín. Skrz mřížku se zablesknutím pronikla ocel, která zasáhla cíl bleskurychle jako had. Arhagáncův chtivý výraz se změnil v děs. Zachroptěl, sevřel čepel, jež se vnořila do jeho hrdla, a pak padl na podlahu.

Iloreth se vymanila ze smrtelného sevření svého mučitele a překvapeně pohlédla k oknu. Tam se krčil mrštný muž, oděný v černém. Ještě než Arhagánec naposled vydechl, zazvonil o dlažbu mosazný hřeb. Mřížka se odsunula a dovnitř zavál známý pach pouštního kapradí.

„Rychle, Vaše Milosti,“ zašeptal Korendir. „Mrtví vyslanci nepřinášejí nic dobrého v žádné zemi.“

Kapitola čtrnáctá

METLA DATHY

Iloreth se rozběhla k oknu. Žoldnéř ji uchopil za paže, vytáhl oknem ven a ovinul jí plášť okolo tenkého hedvábného roucha. Iloreth, ohromena nenadálým obratem, běžela za Korendirem do postranní uličky, kde viselo lano, uvázané k mříži galerie jakéhosi domu.

„Nahoru,“ zašeptal jí Korendir do ucha.

Lano bylo opatřeno smyčkami pro ruce, jimž chyběly palce. Iloreth začala šplhat vzhůru. Protože byla podpírána seveřanovýma rukama, šlo jí to rychle. Dříve než Arhagánec, zanechaný v hostinské komnatě, vykrvácel, vyšplhala pod střechu a přitiskla se ke keramickému okapu.

„Držte se, Vaše Milosti,“ řekl Korendir. Pustil lano, natáhl se přes ni a zachytil se střešní tašky. S mrštností ještěrky vyšplhal nahoru, uchopil Iloreth za zápěstí a vyzvedl ji k sobě.

„Přejděte na druhou stranu,“ ukázal Korendir přes střechu. „Tam najdete další lano, přivázané ke komínu. Začněte šplhat dolů, jestli můžete. Přijdu za vámi.“

Iloreth odhodlaně potlačila strach z pádu a pomalu se sunula po kluzkých střešních taškách. Brzy našla lano, které tam zanechal Korendir. Omotala si smyčku kolem prstů, pevně stiskla rty a přehoupla se přes okap.

Žoldnéř se objevil na okraji střechy ve chvíli, kdy princezna dosáhla země. Lano, po němž se dostali nahoru, smotal do smyček, jež si přehodil přes rameno. Druhé lano, které odsekl kousek pod uzlem, dopadlo k Ilorethiným nohám. Princezna ho začala sbírat, zatímco Korendir nad její hlavou slezl dolů po domovních okrasách. Na okamžik zůstal viset na mosazné mříži a potom seskočil na ulici. Jakmile se napřímil, vrhla se na něho temná přikrčená postava.

Iloreth propadla panice. Strach z toho, že ji znovu chytí, a z mučení, které ji čeká z rukou sultánova kata, byl silnější než opatrnost. Korendirova pevná dlaň však zdusila výkřik deroucí se z jejích úst.

Prudce s ní zatřásl, aby se vzpamatovala. „Podívejte se, kdo to je,“ vyzval ji.

Chvějící se Iloreth zjistila, kdo se skrývá pod kápí pláště, a oči se jí zalily slzami. Korendir uloupil Daide ze sultánova harému, avšak nehodlal se zdržovat projevy citů či vděčnosti. Uchopil obě ženy za ruce a pobídl je k běhu.

Hlavní ulice Telssiny nikdy neutichaly. Karavany z jihu si často plánovaly noční příjezd. Hlídky lelkovaly kolem heren a krčem a každý roh ulice tak představoval jisté nebezpečí. Korendir si proto připravil vlastní cestu a zvláště rušné čtvrti města překonal i se svými uprchlicemi po střechách domů. V ohrožení se ocitli pouze jednou, když se Daide spustila po laně z balkonu na druhém poschodí.

Na podezíravý dotaz jakéhosi vojáka odpověděl Korendir vrhacím nožem a pokračoval dál, aniž si vzal zpět svou zbraň. Nejvážnější nebezpečí je však teprve čekalo. Mezi vnitřním městem a svobodou ležely dvojité hradby sultánova opevnění. Ulice vedoucí podél těchto ochranných zdí byla plná žebráků, překupníků a laciných nevěstek, jež bída a nouze mohly přinutit, aby upozornili stráže v naději, že si za to vyslouží měďák. V žádnou denní ani noční dobu nebyla ulice pustá, a navíc jí neustále projížděly pořádkové hlídky sultánova jezdectva.

Korendir neměl v úmyslu bojovat s něčím, co nemohl změnit. Ukryl Daide a Iloreth pod plachtu vozíku na odpadky a pak tiše proklouzl do průjezdu o dvě ulice dál. Tam se vloupal do skladiště se zbožím, jež Telssinští zabavili Elshaidovi, někdejšímu obchodníku s velbloudy, a vyvalil odtamtud čtyři soudky se severním vínem na ulici pod hradbami.

Vzrušené výkřiky prozrazovaly, že chátra je brzy objevila. Soudky byly vzápětí proraženy a všichni nuzáci, kteří se nacházeli v doslechu, se svorně vrhli na nenadálou kořist a dali se do bezuzdného hýření.

Korendir se přikrčil v přítmí za vozíkem, v němž se skrývaly obě ženy, a vyčkával. Ulice se zaplnila vrávorajícími křiklouny, kteří se opile smáli a hned zase láteřili a bili navzájem roztodivnou sbírkou pokoutně získaných zbraní. Sultánovi jezdci se přiřítili jako hejno sršňů. Přinuceni sesednout a špinit se s otrhanými chudáky, zlostně kleli a jejich hlasy přehlušily všeobecnou vřavu.

Korendir si vybral právě tuto chvíli ke zdolání hradeb. Přehodil první lano přes zub zdi poblíž strážního domu a neslyšně vyšplhal nahoru. Hlídkující voják zemřel, a nestačil ani vykřiknout. Ještě než se jeho tělo zachvělo naposledy, žoldnéř se vyhoupl na hradby a spěšně zhasil pochodeň. Rychle jako pavouk se vyšvihl na střechu obloukového mostu, který spojoval vnější a vnitřní hradby. Strážný na vnějším opevnění se zadíval do tmy ve snaze zjistit, co se stalo se světlem, a proti nebi se na okamžik objevila jeho silueta. Tehdy našel třetí ze zbrojířových vrhacích nožů svůj cíl a další bezduché tělo padlo k zemi. Korendir přešel po obloukovém mostu, zhasil pochodeň a přivázal druhé lano k bodcům vroubícím vnější baštu.

Doba, která mu zbývala, než dojde k odhalení, se dala přinejlepším počítat na vteřiny. Korendir se rozběhl zpět, o závod s časem, a vyzvedl obě ženy z úkrytu. Úsečně jim vysvětlil, co mají dělat. Iloreth a Daide měly vyšplhat na hradby, kryty odzadu jeho zbraněmi. Žoldnéř jim řekl, kde na ně čekají uvázaní koně, a nařídil jim, aby ujížděly pryč a nestaraly se o to, co se stane ve městě.

„Její Milost první,“ skončil Korendir. „Jděte, a pro vaše životy a čest, neohlížejte se zpět.“

Uprchlé dívky chvatně přeběhly ulici a zmizely v přítmí poblíž strážního domu. Korendir se opřel ramenem o zeď. Poslední lano měl volně přehozené přes předloktí. Uchopil Iloreth za pás a vyzvedl ji vzhůru, aby uspíšil její výstup. Daide ji následovala. Ačkoli už pět měsíců čekala dítě sultánova následníka a těhotenství jí ubíralo na obratnosti ještě více, nenaříkala si.

Když jí Korendir pomohl zachytit se lana, sevřela ho slabýma rukama, jako by představovalo její poslední životní naději. Daide šplhala Iloreth v patách s hlavou v kápi obrácenou vzhůru k cimbuří hradeb a svobodě.

V tom okamžiku, kdy byli všichni tři nejvíce vystaveni nebezpečí, zazněl do noci klapot koňských kopyt. Kurýr, jehož poslali pro posily, obrátil zpěněné zvíře a pobodl ho do cvalu. Když jezdec zatáčel za roh, náhodou vzhlédl a spatřil na hradbách dvě černě oděné šplhající postavy.

Korendirův vržený nůž našel jeho srdce příliš pozdě. Posel spadl ze sedla a jeho smrtelný výkřik se rozlehl po celé ulici.

Z přilehlých strážnic se vyřítili vojáci. Jízdní hlídky si přestaly všímat potyček nad vinnými soudky. Kdosi na hradbách rozhoupal poplašný zvon. Pronásledovatelé se blížili z obou stran.

Korendir sňal lano z předloktí. Obrátil se čelem k balkonům nad rušnou ulicí podél vnitřní hradby. Vržené lano stoupalo v prstencích vzhůru jako had. Několik smyček se zachytilo za mosaznou mříž jedné z lodžií. Kovové hřeby, jimiž byla připevněna ke zdivu, předtím Korendir nahradil dřevěnými kolíčky. Nenápadné smotky drátu spojovaly balkónové mříže k sobě. Korendir, hrozivý jako smrt, a stejně nemilosrdný, ovinul konec lana kolem stožáru svítilny. Potom se na ně pověsil celou vahou svého těla.

Sturačové dřevo pod tím náporem prasklo. Šest stop široká mříž zůstala viset šikmo přes okraj balkonu. Korendir zatáhl ještě jednou. Řada těžkých mosazných mříží na galeriích prvního poschodí se rázem vytrhla ze svých úchytů, dopadla na kopí blížících se jezdců a kosila koně, muže a přihlížející jako dominové kostky drtivou silou zkázy.

Řinčení kovu se mísilo s křikem raněných. Oběti, sražené k zemi jako hmyz, se zmítaly pod zřícenými mosaznými mřížemi, které stále ještě padaly, lámaly končetiny a tříštily lebky bez výběru všem, kdo jim přišli do cesty. Jakýsi důstojník, jenž vyvázl nezraněn, se marně pokoušel vydávat povely.

Korendir odhodil lano, s jehož pomocí se mu podařilo dokonale odvrátit pozornost. Přešel po zřícených mřížích ke zdi a pohlédl vzhůru. Iloreth byla už bezpečně za vrchním cimbuřím hradeb, Daide zdolávala posledních několik stop.

Korendirovi se nad hlavou zableskl šíp. Vyhnul se úlomkům zdiva, které spadly na ulici. Kdesi, snad v přilehlém průjezdu, se ukryl lučištník, jenž dokázal zachovat chladnou hlavu. Žoldnéř rozhoupal lano, aby ztížil střelci míření, a potom začal zuřivě šplhat vzhůru. Ve tmě se stal nesnadným terčem, a navíc mu únik usnadnily posily, povolané jízdním důstojníkem.

Oddíl jezdců projel plným tryskem opilým davem. Žebráci a nevěstky s jekotem a kletbami prchali pryč. Několik jich bylo ušlapáno. Nocí se rozléhal klapot kopyt a křik velitelů.

Koně byli postiženi jako první. Jejich štíhlé přední nohy se vklínily do otvorů ve zřícených mřížích a nedokončený pohyb dokonal zbytek. Uvězněná zvířata se zmítala jako pstruzi na udici, bolestivě do sebe vrážela a rozdávala kopyty drtivé rány těm nešťastníkům, kteří uvázli pod mříží v jejich dosahu.

Korendir zdolal hradby ve chvíli, kdy do jízdního oddílu zezadu tryskem narazil další. Na dva tucty koní se zranily, než se je podařilo uklidnit. Zadní řady jezdců se sice vyhnuly krveprolití, avšak měly co dělat, aby zvládly koně splašené pachem čerstvé krve.

Na obranu hradeb zbýval pouze lučištník v průjezdu, prahnoucí po pomstě.

Korendir přeběhl obloukový most, vyhýbaje se dopadajícím šípům. Po hmatu našel lano a přehoupl se přes okraj. Než se však začal spouštět dolů, zaryl se mu do předloktí poslední šíp. Korendir, pouze s jednou rukou zdravou, klouzal podél zdi. Nakonec se mu lano vysmeklo z rozedřených dlaní a dopadl těžce na zem, kde se několikrát převalil. Dřík šípu se zapíchl do tvrdé hlíny, pronikl skrz svaly a zlomil se. Korendir si pádem vyrazil dech. Povážlivě dlouho zůstal nehybně ležet, neschopen vstát.

Konečně se mu hruď uvolnila. Korendir zhluboka nabral vzduch do plic a po chvilce se mohl i hýbat. Ztěžka poklekl. Nešťastná Daide, oběť lučištníka, ležela zamotaná do hromady zmuchlané látky. Iloreth mezitím odešla do skrýše pro čekající koně. Navzdory příkazům se však vrátila a přivedla všechny tři koně za uzdu k hradbám.

Korendir zaklel. Vytáhl z předloktí šíp s ulomeným hrotem, odhodil ho na zem a znovu povstal. Na hradbách Telssiny se nyní pohybovali vojáci a zmatek, k němuž došlo v ulicích, mu nemohl nijak pomoci. Sultánovi věrní se brzy znovu seskupí a budou je pronásledovat se zuřivou pomstychtivostí. Strážní se mezitím vzpamatují z překvapení. Pokud Iloreth upoutala pozornost hlídek na hradbách, hrozilo jim bezprostřední nebezpečí a Korendir už neměl v záloze nic, čím by je odvrátil.

Spěšně se sehnul k Daide. Dotkl se jí zdravou rukou a zjistil, že dosud dýchá. Když se princezna vrátila, vyzval ji, aby mu pomohla Daide zvednout, a spojenými silami položili zraněnou ženu do sedla neklidného valacha. Kusem lana připoutali její bezvládné tělo ke koni. Korendir naznačil Iloreth, aby si sedla za Daide. Sám se vyšvihl na většího ze zbývajících dvou koní, uchopil uzdu volného zvířete a pobídl je k cvalu.

Klapot pádících kopyt byl tak hlasitý, že musel vzbudit pozornost.

Chraplavé troubení strážního rohu proťalo noc za jejich zády. Na hradební věži se rozsvítila světla a z východní brány se vyřítil houf řvoucích jezdců. Naolejovaná těla se ve svitu hořících pochodní leskla proti temným zdem stejně jako tasené šavle.

Korendir jediným pohledem zhodnotil situaci. Zavedl princeznu a Daide do skrýše v trnové houštině, pak, zatínaje zuby bolestí, předjel volného koně a vedl ho za uzdu za sebou. Opatrně odhadl vzdálenost a potom zatočil svůj pár vyděšených koní v oblouku stranou od pronásledovatelů.

Když se skupina jezdců obrátila za ním, Korendir pustil otěže. Vytáhl z pouzdra svůj předposlední nůž a krátkým pohybem zápěstí ho vrhl. Čepel se vnořila až po rukojeť do slabin neosedlaného koně.

Kůň zaržál bolestí a vyrazil vpřed. Korendir cítil, že jeho vlastní zvíře zrychlilo, aby s ním udrželo krok. Vytáhl špičky bot z třmenů a seskočil ze sedla. Zraněná paže způsobila, že ztratil rovnováhu. Místo aby dopadl na nohy, udělal kotoul a vletěl do trnové houštiny. Tiše proklel svou nemotornost a vzhlédl, aby se ujistil, že oba koně splašeně uhánějí vpřed, jako by prchali před blížícími se jezdci.

Sultánovi nejlepší vojáci ze sebe vyrazili válečný pokřik, který zněl jako hlas netvora z pekel, a bičíky pobízeli své koně k rychlejšímu trysku.

Korendir se vysoukal z polámaného trní. Sevřel poslední nůž krvavými prsty a lehl si do písku. Nehybně čekal, zatímco se koně řítili kolem něho. Písek ve sprškách létal od míhajících se kopyt a sypal se do jeho otevřených ran. Se zaťatými zuby vydržel, dokud ho neminul celý oddíl. Potom se vztyčil a vrhl svůj nůž.

Ocel se zaleskla a s přesností se zabodla do zad posledního z jezdců.

Bojovník, věrný hrdosti své rasy, padl bez jediného výkřiku. Jeho přísně vycvičená klisna se zastavila a odolala stádnému instinktu, který ji pobízel k úprku za jejími druhy. Hrabala kopyty, stříhala neklidně ušima a čekala, až se její pán zvedne.

Korendir zasáhl, aby měl jistotu, že to onen muž už nebude moci učinit. Opustil svůj úkryt a vecpal omráčenému Dathajci do úst cíp svého pláště. Potom mu provazem svázal zápěstí, jež si nepřítel zdobil mnoha náramky, vytáhl z jeho těla nůž a zastavil krvácení. Jakmile se ujistil, že muž přežije, uchopil ho za naolejované rameno a obrátil ho čelem k sobě.

Žoldnéř nemilosrdně pohlédl do tváře zrůzněné nenávistí.

„Mám zprávu pro tvého sultána,“ sdělil zajatci, „a tebe jsem si vybral za posla. Pověz svému panovníkovi, že to Korendir z Bílé bouře zabil jeho arhagánského hosta a uloupil z harému dvě otrokyně. Vyzvi ho mým jménem, aby přijel odčinit tu urážku na dathajské cti na pahorek za Erdmirskými rovinami. Budu tam Jeho Excelenci očekávat za čtrnáct dní. A nyní mi vše zopakuj.“

Korendir vytrhl muži roubík z úst. Jelikož prvním slovem, které bojovník, znovu nabyvší svého hlasu, vyslovil, byla urážka, žoldnéř mu roubík nešetrně vecpal zpět, až se nešťastník začal dávit. Poté už zpráva pro sultána plynula z bílých rtů Korendirovy oběti jako bystřina.

„Ať Irdhuovy ohně spálí tvé tělo na popel i s tvými zlořečenými potomky, světlooký,“ zasyčel Dathajec nakonec. Bál se. Byl by dokázal vyslovit i mnohem strašnější kletbu.

Korendir si hrozby boží odplaty nevšímal. Místo toho znovu vecpal roubík do bojovníkových úst. Bez pláště se vyšvihl do prázdného sedla a odcválal do noci. Prsty zdravé ruky trhal mosazné cvočky, jež zdobily postroje klisny, a postupně je odhazoval do písku, aby ho jejich lesk neprozradil před sultánovými hlídkami.

* * *

Když Korendir dostihl princeznu, po nebi se už šířil zlatavý pouštní úsvit. Její valach, nesoucí dvojí břemeno, už nebyl tak čerstvý. Přestože Daide v noci dodýchala, Iloreth odmítla zanechat její tělo v poušti napospas mrchožroutům. Korendir však princezniny city nesdílel. Jakmile se slunce vyšplhalo vysoko nad obzor a nad šedohnědými střapci pouštních kapradin se začal tetelit horký vzduch, zastavil ve stínu písečné duny.

Unavený a nedůtklivý pomohl princezně ze sedla. Přestože ho při tom úsilí bolela paže, sňal tělo zabalené v plášti a položil je do písku.

„Pokud to není vhodné místo, kde bych měl pochovat Daide,“ pravil úsečně, „mějte na paměti, že by mohla stát život vašeho koně. Jestli za námi sultán pošle své hlídky, budeme muset valacha štvát, dokud nepadne. Daide zůstane tam, kde padla. Nebudu dávat v sázku vaši bezpečnost kvůli mrtvole.“

Iloreth klesla s hlavou skloněnou vedle nehybného těla své družky. Trvalo téměř hodinu, než natáhla prst, rozedřený od lana, a načrtla do písku svou odpověď. „Odvážím se toho,“ psala. „Otec Daide bude vděčný a já chci, aby se v Jižním Englasu vědělo, že zemřela svobodná, ne v sultánově zajetí. Můj lid tě za to odmění.“

Korendir kupodivu přijal bez námitek její rozhodnutí. „Vaše Milosti,“odpověděl pouze a pokleknutím jí vzdal čest jako vazal, jenž právě dostal královský rozkaz.

Iloreth, zmatena jeho zdvořilostí, jež byla v rozporu s jeho předchozím podrážděným chováním, přemýšlela, jaký vlastně je onen muž, který ji zachránil. Čest, jíž ho chtěla zahrnout, zřejmě Korendira zajímala ze všeho nejméně.

Princezna a její zachránce se mlčky podělili o jídlo z dathajské sedlové brašny. Iloreth se pak uložila k tolik potřebnému spánku. Korendir zůstal na stráži. Popudlivý a nepokojný, zmítaný zármutkem, který na sobě nikdy nedával znát, opřel se nakonec o drsný kámen. Zatímco princezna Jižního Englasu spala, založil malý ohníček, vyhrnul si rukáv na předloktí a ohřál vodu, aby si vymyl své zranění.

* * *

Dathajský sultán poslal další hlídky. Jeho Excelence, zastižená při snídani ušpiněným vojákem, který přinesl novinu, že světlooký seveřan beztrestně porušil nedotknutelnost paláce, nechala snídani nedotčenou na talíři. Zatímco se paštika roztěkala mezi příbory, do zbrojnice začaly proudit davy dvořanů s královskými rozkazy. Dathajský panovník hodlal přijmout Korendirovu výzvu. Jako dědic proroctví, které předpovídalo pád jeho dynastie přičiněním právě takového muže, však sultán neměl v úmyslu vystavit sama sebe nebezpečí. Čest svou a arhagánského poselstva se chystal obhájit se zástupem deseti tisíc bojovníků.

Dámy v Městě Králů Jižního Englasu plakaly, když se Korendir z Bílé bouře vrátil. Ztracená princezna byla přivítána se slzami radosti, Daide s žalem. Dvořané se na následující oslavu dostavili v černě lemovaných rouchách na znamení smutku. Obrázek z paláce se opakoval po celém království.

Korendira neustále obtěžovali písaři se žádostmi, aby jim vyprávěl, jak princeznu osvobodil, avšak on odpovídal jen neurčitě. Když se za ním zastavili dvorní zpěváci s obdobnou prosbou, všechny je vykázal. Žoldnéř si svým chováním mohl vysloužit pohrdání, kdyby Iloreth neúnavně nevychvalovala jeho odvahu. Dámy tlumočily její příběh u dvora, avšak seveřan, pasovaný do role hrdiny, se od počátku vyhýbal paláci a navzdory naléhavým žádostem krále se ubytoval v hostinci.

Příbuzní Daide vyjádřili své díky v podobě skvělé zbroje, zdobené oslnivými drahokamy. Když žoldnéř zdvořile požádal o rovnocennou peněžní náhradu, otec Daide, potěšen, že nejvzácnější klenoty rodinného majetku nepřejdou do cizích rukou, sumu vděčně zdvojnásobil. Jeho velkorysost byla mlčky přijata.

Přestože celý Jižní Englas slavil, král nemohl zapomenout na zajetí své milované dcery. Maje neustále před očima její zmrzačené ruce, zjizvený obličej a navždy umlčená ústa s vytrženým jazykem, vytrvale odmítal královniny prosby, aby znovu zvážil své rozhodnutí ohledně Dathy.

„Kolik synů a dcer Jižního Englasu dosud leští sultánovu mosaz?“ tázal se a otáčel přitom pohárem v neklidných prstech. „Pokud je nějaký způsob, jak zastavit ty zlořečené nájezdníky, dej nám Neth příležitost ho najít.“

U králova ramene kdosi promluvil. „Síla Všemohoucího nebude zapotřebí.“ Korendir z Bílé bouře opětoval vládcův překvapený pohled přímými slovy. „Dovolte mi, abych si vzal padesát mužů a všechny šípy z vaší zbrojnice. Vaše modlitba bude vyslyšena do čtrnácti dnů.“

Král povstal. Zatleskal, aby přivolal písaře, a zatímco hosté čekali u stolu s prázdnými žaludky, nechal sepsat listinu, kterou opatřil královskými pečetěmi. Arch byl poté, ještě než vosk a inkoust oschly, předán do Korendirových rukou. Král tentokrát místo otázek popřál pánu Bílé bouře úspěch v jeho snažení.

Korendir se uklonil a opustil síň. Listina mu poskytla neomezený přístup k čemukoli, co by mohl požadovat. Mávaje archem jako zbraní přinutil žoldnéř několik mužů opustit slavnost a zahájit přípravy na boj proti sultánovi.

Majordomus paláce, mistr zbrojíř a kapitán gardy lučištníků byli první, kdo poznali na vlastní kůži Korendirovu neodbytnost. Opilí, střízliví či spící v náručí svých žen byli okamžitě povoláni do služby. Zbrojířovi tovaryši byli odvedeni k zaprášeným truhlíkům s válečnými šípy a dostali příkaz nahradit kovové hroty plstí. Korendir dále požadoval, aby každý dřík byl znovu vyvážen. Potom byli jeden po druhém předvoláni kapitánovi lučištníci a podrobeni přísným zkouškám. Ti, kdo prošli tímto výběrem, byli odesláni k terčům, kde následoval úmorný nácvik střelby. Pán Bílé bouře čekal čtyři dny, než si vybral svých padesát mužů. Sotva hodinu poté, co přečetl konečný seznam, už všichni pochodovali pod žhavým pouštním sluncem. Za nimi jely saně tažené třemi páry volů, naložené sudy s olejem a přiostřenými kůly.

Korendir a jeho vybraná družina dorazili k pahorku, který vyčníval nad Erdmirskými rovinami, dva dny před smluveným datem. Samotné roviny byly několik mil širokým pruhem země mezi písečnými dunami Dathy a mořským přístavem Del Morga. Krajina kolem byla pustá. V hrubé, prosolené půdě nerostlo nic než pouštní kapradí, avšak právě této křehké, těžkým pižmem páchnoucí rostlině se tu dařilo jako nikde jinde. Několik akrů země východně od pobřeží pokrývaly po kolena vysoké šedohnědé vějíře lístků, jejichž duté stonky, naplněné tukem, ševelily v čerstvém větru vanoucím od moře.

Korendir přikázal, aby vyložili saně. Lukostřelci poté zbudovali kolovou hradbu, vykloněnou přiostřenými hroty vpřed. Jakmile byla hradba hotova, určil žoldnéř každému z nich místo v nepravidelné linii v dunách, táhnoucí se půl legie po obou stranách pahorku. Korendir vybral jednotlivá stanoviště s pečlivostí, již obvykle věnoval broušení nožů. Lučištníci v ležení brzy přišli na to, že není radno ho obtěžovat, kdykoli se mu v rukou objevil brousek a ocel. Až teprve, když byl žoldnéř spokojen s přípravami, vyjevil jim své úmysly.

Rozhovor nad večerním jídlem tehdy vázl. Korendirův plán byl prostý. Kdyby selhal, nepřežil by jediný muž. Avšak pokud by jeho taktika slavila úspěch, pak byl pán Bílé bouře skutečně Metlou z dathajského proroctví a sultánovi prokletí nájezdníci by už nikdy nezpustošili Jižní Englas. Nezbývalo než vyčkat, až na místo dorazí armáda z Telssiny, která se chystala odpovědět na žoldnéřovu výzvu.

* * *

Sultánovy oddíly dorazily k Erdmirským rovinám časně ráno dohodnutého dne. Zvědové přinesli tu zprávu za svítání, a než slunce rozehřálo chladný pouštní vzduch, lučištníci Jižního Englasu natáhli své tětivy. Postavení, jež jim Korendir určil, zaujali ještě před polednem. Muži, každý z nich osamocen za nedostatečnou ochranou písečných dun, mhouřili oči proti lesku zbroje blížící se armády. Počet bojovníků, který stál proti nim, by dokázal ztéct opevněné město.

Muži se potili, nasucho polykali a podrážděně vnímali vrzání pouštních cvrčků a sytý pach pouštního kapradí. V poledne, kdy nepřátelské oddíly vjely do rovin, začal naštěstí od dun vát svěží vítr, který třepotal prapory nepřátel a čechral hřívy a ocasy jejich koní.

Lukostřelci vyčkávali. Korendir jim úsečně sdělil své rozkazy a pohrozil, že zabije každého, kdo se pohne před smluveným znamením. Jeho hrozba se ukázala zbytečnou. Žádný lučištník z Jižního Englasu si nepřál přitáhnout pozornost desetitisícové nepřátelské armády jako první.

Korendir stál osaměle na pahorku nad Erdmirem. Hleděl na armádu, která se v rovině před jeho očima rozkládala jako šňůra třpytivých korálků. Jednotky byly seskupeny v hloučcích před písečnými dunami. Pestré chocholy, luky ozdobené pery, bohaté čabraky a lesklá brnění Dathajců snad vypadaly hrozivě. Žoldnéř přesto nepohnutě stál na hřebeni kopce a čekal. Po zádech mu stékal pot a jeho tvář byla nehybná jako maska. Vše probíhalo tak, jak předpokládal. Mohl pohodlně sklízet, co zasel.

„Ahail, ahail!“ zazněl břitký povel a v tetelícím se vzduchu se zaleskly řady pozvednutých šavlí. Dathajská jízda se hotovila k útoku s rituálem, který obvykle bral odvahu jejich protivníkům.

„Ve jménu našeho statečného kapitána, ahail!“

Prapory byly vysoko vztyčeny a zdravily dathajského velitele. Korendirovi lučištníci vytáhli šípy s plstěnými špicemi z toulců napuštěných olejem a připravili si křesadla a troud.

„Ve jménu Jeho Excelence sultána, ahail, ahail!“

Poté, co byla vzdána čest dathajskému vládci, šavle se opět sklonily. Za dunami se mezitím rozhořely matné ohníčky a padesát lučištníků z Jižního Englasu založilo šípy a napjalo luky. Přes chvějící se vzduch a dým pozorovali blížící se šiky bojovníků.

„Ve jménu Irdhua, jemuž patří vše živé, ahail, ahail, ahail!“

Tětivy zadrnčely a šípy vylétly vzhůru. Od hořících hlavic se táhly dlouhé prstence kouře. Zdálo se, jako by plameny byly zasvěceny božstvu jež Dathajci vzývali. Střely opsaly vysoký oblouk a dopadly na zem před řady sultánových bojovníků. Ohnivé jazyky olizovaly pouštní kapradí. Díky mořskému větru se plameny rychle vznítily. Lučištníci podruhé založili šípy. Vystřelili další salvu a potom ještě třetí. Více už nebylo potřeba.

Kapitán při vydávání povelů zjistil, že stojí proti stěně šlehajících plamenů. Měl sotva čas obrátit koně, aby se pokusil uniknout šířícímu se požáru. Vzduch proťal jeho pronikavý výkřik, který přehlušil víření bubnů. Vzápětí jeho naolejované tělo vzplálo jako pochodeň.

Poušť skýtala vše potřebné. Suché vějíře kapradin praskaly a vrhaly vpřed ohnivé jiskry, jež nemilosrdně zapalovaly hřívy a ocasy koní. Plameny přeskakovaly z rostliny na rostlinu a vytvářely kolem lesklých, tukem natřených těl jezdců neproniknutelnou hradbu.

Nejstatečnější z mužů Dathy se v několika minutách ocitli v zajetí ohně. Koně ržáli, zoufale se vzpínali a vyhazovali kopyty. Pyšné oddíly deseti tisíc bojovníků se proměnily v hořící hranici. Marně se zadní řady pokoušely opustit šiky a spasit se útěkem. Žádný z mužů neměl oře, jehož nohy by byly rychlejší než vítr.

Korendirovi lukostřelci za hradbou s děsem v očích přihlíželi pohromě. K uším jim neustále doléhaly strašlivé výkřiky. Přestože vražedný vítr odnášel hustý dým do vnitrozemí, zdálo se jim, jako by se jejich nozdry už nikdy neměly zbavit čpavého pachu spálených těl. Koně i lidé se váleli ve smrtelné agónii na sežehnuté černé půdě, zatímco zbytky sultánových praporů vlály ve větru, pokryté popelem.

Korendir sestoupil z kopce a obešel linii svých mužů. Křikem, údery a kletbami je probudil ze zděšené strnulosti a přinutil zapřahat voly.

„Váš úkol je splněn,“ sdělil úsečně těm, kdo se probírali z ochromení příliš pomalu. Když poslední z mužů zaujal své místo na saních, žoldnéř nasedl na svého koně a vyrazil vpřed proti obzoru zastřenému kouřovou clonou. Hnal své lidi nemilosrdně vpřed, zatímco oheň v rovinách za jeho zády, který tak chladnokrevně založil, dokonával své vražedné dílo.

Přestože muži pod velením pána Bílé bouře měli právo na válečnou kořist, nikdo se neodvažoval vzdorovat jeho rozkazům. Doutnající těla mrtvých Dathajců byla zanechána na místě a lučištníci, kteří to způsobili, obrátili své nepřítomné zraky k domovu. Jako ve snách kráčeli v třídenním pochodu k hranicím Jižního Englasu.

* * *

Občané Města Králů zaplnili ulice, aby přivítali svého hrdinu. Lidé, stojící ve špalírech na hlavním náměstí, házeli mince, talismany a květiny. Několik tváří v řadách lučištníků se rozzářilo vítězným úsměvem. Korendir zlostně vyčinil jakémusi děcku, které mu hodilo vavřínový věnec, a přerušil králův slavnostní proslov stručnou žádostí o svůj žold.

„Vaše dcera sedí bezpečně po vašem boku. Sultán je zničen a Telssina bude patřit vám, pokud vyšlete své muže dříve než Arhagánci.“ Žoldnéř se za překvapeného ticha netrpělivě uklonil. „Má práce je skončena, Vaše Milosti. Nežádám nic než své zlato a vaše svolení odejít.“

Král mu velkodušně prominul nezdvořilé chování a povolal svého majordoma. V tíživém tichu pak stvrdil svým podpisem žoldnéřovu odměnu. Korendir, aniž by se vůbec pokusil ospravedlnit své jednání, spěšně odkráčel. Zatímco se davy se svými květy a dary pomalu rozcházely, pán Bílé bouře se vydal do královské pokladnice, kde si se zachmuřeným obličejem vyzvedl, co mu náleželo.

Za hodinu už si zamluvil kajutu na palubě brigy, jež vyplouvala do Fairhavenu. Král zlostně sledoval loď zvedající kotvy jako muž, který má důvod ke stížnostem. Až po setmění poslal pro kapitána lučištníků, aby mu vylíčil průběh bitvy. Hrůzu, která sevřela jeho královské útroby, nedokázalo rozptýlit ani vědomí, že nepřítel byl na hlavu poražen.

„Pro milosrdenství Nethovo,“ zamumlal panovník, když se vzpamatoval natolik, aby mohl promluvit. Hlas se mu chvěl děsem. „Nechtěl bych mít svědomí pána Bílé bouře ani jeho ledové srdce za žádné peníze. Modleme se, aby si Jižní Englas už nikdy nemusel najímat jemu podobné, a to i kdyby měl porazit národ tak ďábelsky krutý, jako jsou Dathajci.“

Kapitola patnáctá

ŽÁDOST Z TIR AMINDELU

Korendir se vrátil na sklonku podzimu na palubě téže lodi, která přivezla nové železo, jež si Haldeth objednal, aby doplnil ztenčené zásoby své kovárny. Ten den visely na obloze mraky jako rozhrábnuté šedé pokrývky, coby předzvěst krutých mrazů. Listí v Trnovém lese na okrajích zrudlo, jako by je kdosi namočil do krve. Kovář, osamocen ve studených komnatách, trávil za večerního odlivu čas čekáním, až pusté chodby tvrze znovu naplní lidské kroky. Příjezd obchodní brigy vítal s radostí. S lahví kořalky pod paží sestoupil na pláž, aby přivítal člun. Na čisté polici nechal chladnout čerstvě upečený chléb.

Člun se blížil jen pomalu, těžce naložen bednami s ocelovými pruty a Korendirovými truhlicemi plnými zlata. Lodníci, bojující s větrem, veslovali nepravidelně a každý špatně načasovaný záběr zalil muže v černém plášti, který seděl na zádi, sprškou mořské pěny. Než plavidlo dosáhlo pobřeží, Haldetha přemohla netrpělivost a dobrovolně si namočil boty, aby pomohl vytáhnout loď na pláž.

„Vítej doma,“ zvolal, když se známá, černě oděná postava vztyčila a přeskočila přes okraj člunu na mělčinu. Haldeth si stačil povšimnout, že jeho přítel vypadá vyčerpaně. Člun vržený nenadálou vlnou mu bolestivě narazil do slabin.

„Co kdybyste pomohli, vy lenoši,“ křikl na lodníky, kteří ještě ani nevytáhli vesla z vody.

Lodníci, již byli ukázkou nemotornosti, cosi nevrle zabručeli a konečně se zvedli.

Korendir mezitím opustil pláž. Haldeth mu spěšný odchod odpustil. Pokud neschopnost projevená veslaři byla obrazem námořního umění na palubě brigy, plavba musela být strašná. Pán Bílé bouře nepochybně toužil po suchých šatech a přezůvkách, které by nedřely od škraloupů mořské soli. Haldeth vylil vodu z vlastních bot a potom pohlédl na své bedny s novými ocelovými pruty. Korendirovy truhlice zlata celý náklad člunu zdvojnásobily. Než aby si namáhal záda, rozhodl se kovář, že bedny raději vytáhne přes hradby pomocí kladky.

O několik minut později proklínal svůj nedočkavý vstup do mořských vln. Když stoupal po schodišti k pevnosti, nohy měl těžké jako z olova a onuce, nasáklé vodou, se mu shrnuly kolem pat. Ještě horší bylo, že Korendir se nenacházel v síni, jíž Haldeth procházel. V naději, že ho přece jen najde, pustil se kovář do schodů v severní věži, kde byly umístěny soukromé komnaty jeho přítele. Komnaty však byly prázdné. Dokonce i skříně s oblečením zůstaly nedotčeny a dosud na nich spočívala vrstva prachu.

Zmatený Haldeth vyšel na terasu strážní věže a z otvoru vedle postranního východu vytáhl dalekohled. Vál silný vítr. Kovář přiložil chladné sklo k oku a namířil ho na vrchol skaliska. Ihned spatřil černě oděnou postavu, jež se procházela po útesech nad mořem.

„Táhni k čertu i se svou mizernou náladou,“ zabručel Haldeth do vyjícího větru. Opožděně si vzpomněl na láhev, kterou měl stále zastrčenu pod paží. Po cestě ke kladkostroji vytáhl zátku a pořádně si přihnul.

Dříve než všechny bedny s ocelovými pruty a truhlice zlata ležely složené u vnitřních hradeb tvrze, necítil Haldeth mokré nohy. Po pěti měsících osamění toužil po lidské společnosti. Rozjařen prací a silným pitím odpustil námořníkům jejich neschopnost a sestoupil znovu na pláž, aby je pozval na džbánek piva a klobásu.

Jejich rozhodné odmítnutí ho překvapilo.

„Váš kapitán je asi dost přísný,“ prohodil.

Haldethova kousavá poznámka se u námořníků, kteří si vyměnili nejisté pohledy, zřejmě minula účinkem.

„Ani ne.“ Nejvyšší z mužů, samozvaný mluvčí čtveřice veslařů, naklonil hlavu na stranu. „Jen bychom neradi trávili čas v blízkosti pána Bílé bouře. Jeho oči jsou jako smrt. Jednomu nahání husí kůži.“

„Korendir?“ Vítr vehnal Haldethovi do tváře prameny vlasů. Popuzeně je odhrábl. „Jeho lordstvo se prochází někde po útesech. Bude pryč celé hodiny, jestli vám jde jen o tohle.“

Lodník sklopil zrak. „Být tebou, dávám si na něho pozor. Námořníci z lodi, která dovezla toho pána z Jižního Englasu, se v krčmě zaklínali, že se zbláznil. Tehdy v přístavu jsme si mysleli, že jsou opilí a vyprávějí báchorky. Tvůj pán Bílé bouře tasil ocel proti každému, kdo se k němu přiblížil. Po nocích a za bouří se procházel po palubě. Někdy si bral hlídku na stěžňovém můstku. Nejspíš tam spal, ale náš kapitán ho při tom nikdy nepřistihl. Ne že by to potřeboval vědět. Kapitán té brigy má oko jako ostříž a zahaleče nešetří.“

Haldeth zkameněl. Vypitá kořalka ho náhle přestala hřát. Váhavým hlasem pronesl: „Někdo z vás by mi měl říct, k čemu tam na jihu došlo.“

Ta otázka námořníky viditelně zneklidnila. Všichni uhýbali kovářovu pohledu a raději se otočili a zamířili ke člunu. Haldeth, znepokojen jejich chováním, však nechtěl veslaře nechat odejít bez vysvětlení.

Rychle přehodnotil svou původní nabídku. „Alespoň se najezte. Spustím dolů soudek a přinesu jídlo. Můžeme zůstat zde, v závětří člunu. Korendir vás nebude obtěžovat, a kdyby si váš kapitán stěžoval, uplatím ho stříbrem.“

Vysoký muž sice chvilku reptal, ale názor jeho druhů převážil. Pivo a hodina nicnedělání mimo lodní kázeň byla skvělou příležitostí, kterou si nechtěli nechat ujít.

Mraky zhoustly a pokryly nebe jako beztvarý povlak. Mořské vlny se zdvíhaly v předzvěsti deště. Haldeth, v obavách, že proti němu nestojí jen počasí, pohledem odhadl čáru odlivu. Voda už dosáhla nejnižšího bodu a v průběhu odpoledne zcela zaplaví pláž. Měl asi tři hodiny na to, aby do zkrušených lodníků nalil dost pohárů a rozvázal jim jazyk.

Při dalším výletu do schodů Haldeth zjistil, že je opilý. Tato skutečnost a onuce, jež se mu vyhrnuly nad kotníky, ho znovu roztrpčily. Kovář si pomyslel, že by snad byl raději, kdyby Korendir i se svými nesnázemi zůstal na moři, nebo ještě lépe, kdyby se on sám nalodil na brigu a odplul do přístavu, kde jsou ženy a taverny, a zanechal toho žoldnéře, z kterého se vyklubal blázen, samotného s jeho chmurami.

Opustit tvrz Bílé bouře by však Haldeth nedokázal. Zastavil se u jedné ze střílen a vztekle si povytáhl nohavice. Onu Nethem prokletou hromadu kamení z jakéhosi hloupého důvodu považoval za svůj domov. To, spolu s vděčností za nabytou svobodu z mhurgajského zajetí, jež snad nebyla na místě, ho neustále drželo v pevnosti, kterou by moudřejší muž dávno opustil.

Kovář, jenž byl vždy na štíru s logikou, přivalil ke kladkostroji dva soudky piva, položil na ně klobásy, čerstvý sýr a chléb a spustil je dolů na pláž. Než přišel příliv, vypil více piva, než by si přál vidět v deseti dnech bezuzdného hýření. Co bylo horší, když vstal, poznal, že ho nohy přestaly poslouchat. Mysl však měl stále jasnou. Námořníci vyprávěli, jak Korendir pokořil Dathajce. Když příliv dostoupil svého vrcholu, Haldeth se odpotácel ke schodům a zoufale si přál, aby raději bývali mlčeli.

Z událostí v Erdmirských rovinách se dal učinit pouze jediný závěr: Korendirova závislost na nebezpečí a násilí se změnila v posedlost vraždit. Neth ať se smiluje nad duší, která mu zkříží cestu, protože ve všech Jedenácti královstvích se nenašel strašlivější člověk než on.

* * *

Vytrvalý déšť způsobil, že se brzy zešeřilo. Haldeth založil v krbu mohutný oheň. Hlava ho bolela k prasknutí. Nevšiml si ani, že do komnaty vstoupil Korendir, a žoldnéřovu přítomnost mu prozradilo až tlumené vrznutí dveří a později světlo hořící v horním okně knihovny, jehož si povšiml, když šel pro dřevo. Haldeth stál pod širým nebem na dešti, který pomalu smáčel jeho čistý oděv, a přemýšlel. Sevřel v dlaních hlavu, v níž mu nemilosrdně bušilo, a rozhodoval se, zda má jít nahoru. Ze všeho nejdříve si však uvařil bylinkový čaj, aby ulevil svým bolestem. Lék byl ve skutečnosti pouhou záminkou, neboť kovář sbíral odvahu až do půlnoci.

Vchod do věže, kde se nacházela knihovna, nebyl zamčený ani uzavřený na závoru. Venkovní dveře se otevřely, jakmile se jich Haldeth dotkl. Točité schodiště za nimi postupně mizelo kdesi v šeru jako vnitřek mušle. Pán Bílé bouře se ani neobtěžoval rozžehnout svítilny, Haldeth však jeho zálibu v temnotě nesdílel. Aby ušetřil své bolavé údy dalších zranění, zašátral v kapse po křesadle a rozsvítil lampu na odpočívadle.

Věž s knihovnou byla kromě kovářových komnat jediným pohodlně zařízeným obydlím na Bílé bouři. Schodiště bylo z leštěného torresdyrského achátu. Dubové zábradlí zdobené mosazí končilo vyřezávanou spirálou před dvojitými dveřmi z jasanového dřeva, vykládanými ebenem a perletí. Haldeth opatrně nadzdvihl petlici. Pootevřel dveře a nahlédl do kruhové místnosti s šarlatovým, zlatě protkaným kobercem. Na policích kolem stěn stály knihy, od podlahy až ke stropu. Nebyly to čarodějné spisy odnesené z Antheiny knihovny, nýbrž jiné svazky, získané v obdobích mezi žoldnéřskými zakázkami, které si Korendir sám roztřídil. U těžkého stolu mezi oharky dohořívajících svící seděl pán Bílé bouře s hlavou položenou na stole a spal. Bronzové vlasy měl rozprostřené na otevřených stránkách jedné ze svých knih.

Haldeth se k němu opatrně přikradl. Korendirova víčka byla opuchlá od vyčerpání. Prsty svírající opěradla křesla vypadaly napjatě dokonce i ve spánku. Korendir je měl ušpiněné od dehtu, jímž se natíralo lodní lanoví, avšak překvapivě štíhlé. Haldeth mezi dvěma kroky zaváhal. Přestože Korendira znal dlouho a dobře, povšiml si jeho prstů poprvé, což ho kupodivu trápilo stejně jako následky zničení celé sultánovy armády.

Když kovář spatřil, že na stránce pod Korendirovou tváří je iluminovaná báseň, vážně se zamyslel, zda na vyprávění námořníků bylo vůbec něco pravdy. Povraždění desetitisíce bojovníků přece nelze připisovat muži, který sní jako každý smrtelník, přemožen starostmi.

Žoldnéř a Haldeth si byli bližší než bratři, na to by kovář přísahal. Těžkosti, jež spolu prožívali na veslařské lavici, ukuly pouta silná jako mezi pokrevními příbuznými. Kovář natáhl dlaň přes slepené kadeře vlasů, pokryté solí. V náhlém gestu přátelské náklonnosti narovnal Korendirovi shrnutý plášť přes rameno, ztuhlé jako kámen.

Korendir procitl a zařval.

Spánek ho ihned opustil a pouze únava zpomalila jeho reakce. Výraz nepokrytého děsu mu ve zlomku vteřiny zmizel z tváře. Výpad proti vetřelci, který se ho dotkl, se zcela vymkl jeho kontrole.

Haldeth uskočil a zděšeně se vrhl pod stůl. Ocelová čepel odsekla několik dřevěných třísek těsně za jeho zády. Kovář se udeřil do ramene o podpěru stolu. Zahnán do úzkých a beze zbraně, obrátil se a pohlédl do nepříčetné tváře.

„Korendire!“ vykřikl zoufale, když se čepel meče opět zaleskla.

Ten výkřik zachránil Haldethovi život.

Korendir se zarazil. Tělo se mu otřáslo v prudké křeči a potom náhle znehybnělo. Rty ohrnuté v nenávistném šklebu povolily a v tváři se mu opět usadila maska, již obvykle nabízel lidem, které neznal.

Pán Bílé bouře se po chvilce zhluboka nadechl, avšak v ruce stále držel obnažený meč. Místo toho si prohlédl rýhu, kterou jeho zbraň zanechala v noze stolu. „Už to nikdy nezkoušej,“ řekl drsně.

Haldeth se posadil. Přestože se celý chvěl, vychrlil ze sebe nejméně tucet urážek.

Korendir hrozivě mlčel. Zkřížil nohy, usadil se na koberec a odložil meč vedle sebe. Pak zavřel oči a třel si spánky.

Haldeth zíral na čepel, úzkou a tenkou jako břitva od opakovaného broušení. Na ostří byly patrné zuby, památka na ellgolské jeskyně a boj s leopardími lidmi. S bezdůvodnou lítostí si vzpomněl, že Korendirovi kdysi slíbil vykovat nový meč. Avšak přestože vyrobil mnoho tepaných předmětů, zámků a dveřních závěsů, nikdy nevykoval žádnou zbraň. Mhurgajci mu na celý život znechutili pojem čestně vedené války. Když si ale připomněl, že mlčenlivý muž po jeho boku měl na duši týž šrám, promluvil mírným hlasem. „Chceš mi něco říct?“

Korendir prudce zvedl hlavu a v očích se mu na okamžik zlostně zablesklo. „Nikdy.“

Haldeth, vylekán hloubkou potlačované zuřivosti, se prudce zvedl. Opustil knihovnu, aniž se jedinkrát ohlédl, a zamířil přímo do kovárny. Tam ze vzteku zapálil výheň. Zatímco déšť bušil do oken a vítr, ohlašující příchod zimy, lomcoval břidlicovými taškami na střeše, kul usilovně nový meč. Skutečnost, že bolesti hlavy souzněly s řinčením jeho kladiva, mu připadala jako naplnění spravedlnosti; neboť toho dne, kdy jeho žena a dcery zemřely, přísahal, že už nikdy nevyrobí žádnou zbraň.

* * *

Příštího dne, když přišla třetí žádost od krále Faen Halliru, naléhavější než předchozí dvě, Korendir okamžitě přijal. Haldeth sledoval žoldnéřův odjezd z cimbuří. Nový meč v pochvě u boku jeho druha nepomohl rozehřát kovářovo smířlivé srdce.

„Při Nethově žalu, jsem já to ale blázen!“ zaklel a pak si postěžoval uším, které ho nemohly slyšet. „Bojím se, že tvé řemeslo je silnější než ty sám. Zlato pro kouzelníky je jen výmluvou. Někde na své pouti za ochranou ses naučil žít jen pro zabíjení.“

Avšak Korendir byl v té chvíli už na lodi. Válečná fregata s královskou vlajkou ho vezla na jih přes úžinu a dny se nemilosrdně krátily. Haldeth se připravoval na další severskou zimu. Naplnil špižírnu a sklepy zásobami a nechal si z Heddentonu dovézt tětivy do luků a hliněné nádobí. Potom si vykoval železné kozlíky ke krbu v ložnici a nový řetěz pro varný hrnec. Když ho časná sněhová bouře zastihla nepřipraveného, s otevřenými okenicemi hlavního sálu, ani se neobtěžoval vyházet lopatou závěje.

Na stěnách nebyly žádné drahé tapiserie, jež by bylo třeba zachránit před plísní, a pouhá vlhkost nemohla Korendirovým truhlám s poklady způsobit žádnou újmu. Haldeth lovil zvěř, vyráběl lojové svíčky a přál si, aby měl dostatek trpělivosti na četbu knih. Jednou dokonce zašel tak daleko, že vstoupil do knihovny, avšak spisy na policích mu až příliš připomínaly druha, který už tu více nebyl, muže, jenž si před několika lety rozdíral klouby do krve o kámen, pomáhal tesat krb a občas se uměl i smát. Potom už jasanové dveře knihovny zůstaly navždy zavřené.

Haldeth zakryl své nářadí pokrývkami a odplul na sever do Heddentonu, kde strávil dva měsíce ve společnosti námořnické děvky. Jeho pokus změnit život zoufale selhal. Žena byla hádavá jako fúrie a nakonec ho vyhodila. Na ulici, obklopen svými svršky a zevlujícími sousedy, Haldeth zjistil, že ho navíc obrala o peníze a skleněný ornament, který si odnesl z mhurgajské galéry. Příliš zahanben, než aby volal, že byl okraden, vrátil se do bezútěšných komnat tvrze na Bílé bouři.

Jedné noci uprostřed zimy se jakýsi zpozdilý obchodník odvážil zdolat severní vichřici a doručil žádost o pomoc z Tir Amindelu.

Haldeth hodil pergamenový balíček námořníkům zpět, jako by to bylo žhavé železo. „Pán Bílé bouře je na jihu, ve službách krále Faen Halliru. Vyhledejte ho tam, je-li to nutné.“

Avšak bouře brzy nato uzavřely přístavy. Dopis, opatřený stužkami a vévodskou pečetí, zůstal v truhle kapitána brigy až do jara, kdy lodě obnovily námořní obchod s jihem. Haldeth nechal opuštěnou tvrz pustnout bez nejmenších výčitek svědomí. Ani na okamžik si nepřipouštěl starosti o vévodu Tir Amindelu, jehož nepřátelům onen odklad daroval celé roční období života.

* * *

Dny se prodlužovaly a v krajích dále na jihu znovu začala rašit tráva. Poté, co objasnil řadu nevysvětlitelných vražd, zůstal Korendir ve Faen Halliru jako poradce královské armády, jež nyní obléhala tvrz barona usvědčeného z podzimních zločinů. Tam posel z přístavu Marbaen doručil do stanu pána Bílé bouře potrhaný balíček, promáčený mořskou vodou a opatřený pečetí Tir Amindelu.

Příbytek pod sluncem vybělenou plachtou byl uklizený a pokrývky na lůžku pečlivě uhlazené. Jeho obyvatel naštěstí nebyl přítomen. Kurýr zanechal svůj dopis u džbánu s vodou na truhle s oblečením a spěšně opustil ležení. Po království se šeptalo, že žoldnéř je schopen zabíjet, je-li jeho soukromí narušeno. V královském paláci ve Faen Halliru se v části vyhrazené služebnictvu nacházel hrob s nápisem, který tyto pověsti potvrzoval. Žoldnéř z Bílé bouře snad byl velmi schopný, jeho vznětlivá povaha však vzbuzovala pochybnosti o jeho příčetnosti.

Korendir se vrátil do stanu až po setmění. Povšiml si dopisu, jakmile zapálil svíčku. Ihned znehybněl, sevřel v dlani jilec meče a prohlédl temné kouty. Přestože se nikde nic nepohnulo, nepřestával se mít na pozoru. Aniž ze sebe nejprve smyl prach z bitevního pole, rozlomil pečeti.

Zpráva byla několik měsíců stará. Vnější pergamen svědčil o tom, že prošla rukama mnoha lidí. Dopis uvnitř vyumělkovaným úředním jazykem vyzýval pána Bílé bouře, aby odcestoval do Tir Amindelu a stal se na dobu devíti měsíců osobním strážcem vévodova dědice, který byl dosud chlapec. Za to budiž zaplaceno tři sta tisíc zlatých mincí.

Korendir hodil pergamen na polní lůžko. Sotva si opláchl obličej, přehodil si přes ramena plášť a navštívil nejvyššího velitele armády Faen Halliru, jenž právě večeřel.

„Potřebuji nejrychlejšího koně,“ požadoval žoldnéř, aniž se omluvil za svou neohlášenou návštěvu velitelova stanu.

Králův generál si otřel sinalé rty ubrouskem. Přivyklý už na podivínskou povahu pána Bílé bouře, ocenil alespoň, že mu jídlo nestačí vychladnout. Tento muž, na rozdíl od mnohých jiných, nikdy neplýtval slovy. „Odcházíš tedy ? Co mám sdělit svému lennímu pánovi?“

Korendir, jehož oči byly ve světle svíček nepřirozeně bledé, ani nemrkl. „Pověz mu, že úspěšné obléhání závisí na pečlivém naplánování a dostatku času. Já mu dodal první. To druhé je bohatství, které zde nesmím ztrácet.“

Generál pokrčil rameny a natáhl se po jídelním noži. Varován náhlým záškubem v tváři muže, který stál na opačném konci stolu, včas zpomalil pohyb ruky. Pomyslel si, že jakkoli je králův žoldnéř schopným válečníkem, jeho přílišnou ostražitost ležení jistě rádo oželí. „Dejte pánu Bílé bouře koně, kterého si sám vybere,“ poručil velitel svému pobočníkovi.

Korendir se usmál s vděčností, jež velitele překvapila. Potom se obrátil na podpatku a odešel. Pobočník pospíchal za ním.

„U Netha,“ zaklel číšník, který obsluhoval u stolu. „Ten muž je nesnesitelný.“

„Schopný,“ opravil ho nejzkušenější velitel Faen Halliru a odložil ubrousek. Neprozradil, co si myslel doopravdy. Žoldnéřův odchod znamenal úlevu, neboť pokud mohl soudit pána Bílé bouře podle jeho povahy, byl značně náladový, a pro dlouhé obléhání se tudíž vůbec nehodil.

Korendir si vybral černého hřebce, který se vyznačoval nesmiřitelnou nenávistí ke všem dvounožcům. Tato vlastnost mu propůjčovala temnou, horoucí sílu, jež doutnala jako dřímající sopka. Žoldnéř, který věděl, že zvíře se požene vpřed, dokud nepadne, mu nasadil ostruhy a projel tryskem kolem ležení královské armády Faen Halliru. Jakmile minul obléhací zákopy, zamířil na východ, přímo k Ardmarským pustinám.

Číšník a pobočník, kteří ho sledovali, kroutili hlavami. Do Ardmarku nikdo nejezdil, pokud netoužil po smrti.

„Leopardí lidé ho vyřídí,“ prohodil číšník.

„Možná ne.“ Pobočník pohlédl do tmy a naslouchal vzdalujícímu se klapotu kopyt. „Ten chlapík je schopen vyřídit je. Chceš se vsadit?“

Číšník se zasmál. „Ani nápad. Žena by mě stáhla z kůže, kdybych prohrál. Ale stejně si myslím, že ten zatracený kůň ukopne tomu šílenci hlavu, jen co z něho poprvé sesedne, aby se vymočil.“

* * *

Třetího rána po Korendirově odjezdu se před stanem velitele objevil spěšný posel v tiramindelské livreji. Jeho vévoda se prý dozvěděl, že proroctví, jež předpovědělo smrt jeho syna, nehovoří o žádných úkladech, nýbrž o smrtelné nemoci. Tělesný strážce tu nebyl nic platný. Jezdec měl s sebou poplatek za zrušení smlouvy a rozkazy zadržet žoldnéře na cestě.

Velitel, vyrušen při bojové poradě se svými kapitány, reagoval na jeho dotaz podrážděně. „Toho dojedeš jen s nasazením života. Dopis od tvého vévody přišel pozdě, a tak se pán Bílé bouře pustil přes Ardmarské pustiny, aby si zkrátil cestu.“

Jezdec z Tir Amindelu se zděsil. „Jistě žertujete.“

Velitel zavrtěl svou holou hlavou. „O tom muži nikdy. Svého vévodu bys měl varovat, pokud se objeví u jeho dvora. Je to zabiják, který sám jednou nepochybně přijde o život. Když ho popadne vztek, což se zcela jistě stane, Neth buď milostiv tvorovi, který se bude nacházet na dosah jeho meče.“

Vévodskému poslu nezbylo než vzít si čerstvého koně a opustit ležení. Jelikož se mu nechtělo zemřít ve spárech leopardích lidí, nalodil se na koráb, který měl namířeno do Dethmarku, a naléhavá zpráva pro Korendira tak zůstala nedoručena.

Nezvykle příznivé větry donesly posla zpět do Tir Amindelu ještě před příchodem žoldnéře. Jeho hlášení a varování vévodu znepokojilo. Vévoda si uvědomoval, že odvážný kousek, který nejdražší žoldnéř Jedenácti království podnikl v jeho zájmu, si vyžádá příslušnou odměnu. Ať už Korendir jednal z čistého šílenství či nikoli, překonání Ardmarku mohlo palácovou pokladnici připravit o značnou sumu. Od první zmínky o leopardích lidech trápila vládce Tir Amindelu předtucha, že ten šílenec přežije a bude uplatňovat své nároky.

* * *

Převozník ukázal na okázalý vchod do severní věže a odhalil zlomený zub. „Tam je hlavní brána Tir Amindelu,“ prohlásil pyšně. „Básníci říkají, že vody jezera se neustále snaží vyrovnat jejímu odrazu, avšak nikdy se jí to nepodaří. Také se tvrdí, že Tir Amindel vystavěl kouzelník. Věříš takovým věcem?“

Korendir z Bílé bouře, sedící na zádi převozníkovy lodi, neklidně sevřel jilec svého meče a mlčel. Viděl divy stvořené kouzelníky v Torresdyru a potom i v královských zahradách Faen Halliru. Vzpomínka, že nejkrásnější z nich často dokázaly zabíjet, ho zneklidnila a raději se zadíval na město, jemuž se krásou nemohlo rovnat žádné jiné ve všech Jedenácti královstvích.

Tir Amindel ho skutečně nezklamal. Černobílé věžičky a barevné břidlicové střechy s pozlacenými okraji zářily na slunci jásavými barvami, jako by je na nebe namaloval nějaký snílek. Odraz portálů brány severní věže čeřily mírné vlnky poblíž přístaviště na břehu jezera Kelharrou. Městské věže působily vskutku znamenitě, avšak zároveň podivně a nepřirozeně jako zakletá panna.

Od schodů nad přístavištěm vedla ulice, vítající poutníky a kupce ve městě. Korendir hodil převozníkovi peníz a spěšným krokem se zařadil do davu lidí směřujících k bráně. Následkem nehody přišel o koně. Byl nucen překonat hory pěšky, a tak se velmi opozdil.

Bronzové vlasy a světlé oči nebyly v Tir Amindelu žádnou zvláštností, avšak černé oblečení bez ozdob se v pestrém městě vyjímalo dost neobvykle a přitahovalo pozornost jeho obyvatel. Zatímco se žoldnéř z Bílé bouře prodíral mezi obchodníky, kteří bránili volnému průchodu ulicemi, kdosi donesl tu novinu vévodovi.

Korendir, který dosud nevěděl, že jeho smlouva už neplatí, se tázal na cestu u kožešníkova krámku. Po obou stranách stínily ulice visuté galerie, lemované sochami a věžičkami, a kryté střechami s krystaly, jež zářily jako duha. Přestože divy Tir Amindelu ohromovaly návštěvníka na každém kroku, Korendir spěchal dál jako ďáblem posedlý. Minul obchodníky s lesklými hedvábnými sukny a pokračoval ulicí pekařů, kde ho nezlákalo ani čerstvě pocukrované pečivo či vyzývavé úsměvy květinářek.

Až mňoukání jakéhosi kotěte ho přimělo, aby se zastavil.

Kotě bylo uvězněno ve strouze se stěnami příliš příkrými, než aby se po nich samo dokázalo vydrápat ven, a jeho zoufalé vřeštění vyvolávalo smích dětí, jež zanechaly své hry a zvědavě přihlížely. Korendir se zachmuřil. „Nikdy bych se tak nechoval ke svému zvířeti.“

Nejmladší chlapec vyňal baculaté prsty z úst. Poškrábal se na tváři a zachichotal se. Dívka, zřejmě jeho sestra, se na Korendira podívala přes slzy smíchu, jež jí tryskaly z očí, a požádala ho: „Prosím, pomozte mu. Nedosáhneme tak hluboko.“

Přestože ta žádost zněla podivně, Korendir se na nic nevyptával. Lehl si na chodník a vnořil paži do vlhké strouhy.

Kotě nečekalo, až ho popadne za kůži, ale okamžitě využilo možnosti úniku. Podrápalo Korendira od zápěstí po rameno dříve, než se stačil zvednout a odtrhnout ho od svého rukávu. Kleče na kolenou na rušné ulici, spolkl šťavnatou nadávku a předal zvíře dívce.

Dítě přidušeně vyprsklo do zježených chlupů kotěte. „Děkuji ti, pane!“ Její bratr a všechny děti náhle propukly v hlasitý smích.

Korendir povstal, svraštil obočí a oprášil si tuniku. Tir Amindel byl možná krásný, ale s tak nevychovanými dětmi se nikde jinde nesetkal. Vyrazil znovu udaným směrem a dal se do klusu, aby dohnal ztracený čas.

Žádný palác v kterémkoli z Jedenácti království se nemohl rovnat sídlu vévody Tir Amindelu. Zdi byly zbudovány ze šedého mramoru z Jižního Englasu, vykládaného černým a zlatým torresdyrským achátem. Ve sloupových výklencích se nacházela okna s tabulkami z jantarového skla. Římsy nad nimi byly vytesány z křemene a ochozy a výklenky měly kopule z pravého stříbra. Korendirovi, jenž se navzdory všemu musel té nádheře obdivovat, kdosi šlápl na nohu. Prudká bolest ho ihned vrátila znovu na zem. Tasil meč, ale vzápětí se vzpamatoval a ovládl se.

„Odpusťte, pane,“ řekla otylá ženština. Přestože právě o vlásek unikla Korendirovu výpadu, doprovodila svou omluvu tichým smíchem.

Korendir rozpačitě zasunul meč zpět do pochvy. Jedinou jeho starostí bylo nebezpečí hrozící vévodovu dědici, a výstřelky tiramindelských měšťanů ho nezajímaly. Spěchal ke vchodu do paláce, ohlásil se a nechal se odvést několika obloukovými chodbami. Umění tiramindelských řemeslníků se neomezovalo pouze na fasády. Korendir procházel kolem pozlaceného dřevěného obložení a jeho kroky tlumily koberce s pestrými vzory. V předpokoji přijímacího sálu k němu přistoupili livrejovaní lokajové a žádali ho, aby jim odevzdal zbraně.

Korendir na ně zachmuřeně pohlédl. „Zbraně odkládám pouze před králem.“

Sluha poklepal dlouhými prsty na znak, který měl vyšitý na heroldském plášti. Nepochybně věděl, koho má před sebou, a byl důkladně poučen. „Pět měsíců ti trvalo, než ses rozhodl odpovědět na žádost našeho pána. Nezkoušej jeho trpělivost zbytečnými požadavky na změnu protokolu.“

Korendir, stále ještě ne zcela ochoten povýšit život dítěte nad svou uraženou ješitnost, si založil ruce na prsou. „Jestli chceš mé zbraně, vezmi si je sám,“ řekl úsečně.

S odporem se nechal prohledat lokajem, který mu přejížděl po těle rukama, ozdobenýma prsteny, a postupně ho zbavil meče, dýk a nakonec i nože ukrytého v botě.

„Velký Nethe, ty máš u sebe celou zbrojnici,“ bručel lokaj. Pak s povýšeným úšklebkem ustoupil o krok vzad a otíral si dlaně, jako by mu na nich ulpěla špína. Korendir si mužova pohrdání nevšímal. Místo toho sledoval, které z pážat se ujalo jeho zbraní, a vryl si tvář toho chlapce do paměti. Za okamžik se otevřely velké dvojité dveře a lokaj mu šeptem vysvětlil přijímací etiketu u dvora vévody Tir Amindelu.

Korendir se při audiencích u korunovaných hlav s tak směšnými požadavky dosud nesetkal. Vstoupil do sálu, který náhle ztichl, a vzpřímeně kráčel uličkou z dřevěných parket k stupňovitému pódiu. Všude stálo množství strážných v plné zbroji s čabrakami, zdobenými zlatem a emailem, a bohatě vyšívanými hedvábnými tunikami. Dvořané byli oděni do brokátů, pestrých jako páví pera. Žoldnéřův černý oděv se vedle jejich šatů vyjímal jako plíseň v obchodě plném nádherných květin.

Přesně osm kroků před pódiem Korendir poklekl najedno koleno. Zůstal tak, dokud pomalu nenapočítal do deseti, pak povstal s hlavou uctivě skloněnou a požádal vládce o dovolení pozvednout zrak.

„Korendire z Bílé bouře, přicházíš pozdě.“ Vévodův hluboký hlas zněl podrážděně.

Korendir odpověděl, s očima upřenýma k podlaze: „Pane, žádám o odpuštění. Leopardí lidé zabili mého koně, když jsem projížděl Ardmarkem, a tato malá nehoda zdržela můj příjezd.“

Vévoda pohrdavě odfrkl. „Boj s leopardími lidmi je ospravedlnitelná nezbytnost. Avšak dávat si načas se zdobením bot kožešinovými trofejemi je marnivé a sobecké.“

Po Korendirově tváři se zvolna rozléval ruměnec. Vévodovi strážní se rozkročili, připraveni okamžitě zasáhnout, kdyby bylo třeba.

Avšak pán Bílé bouře jen pozvedl hlavu. Když se jeho zraky střetly s pohledem vládce, jenž ho přivítal urážkou, vévoda poznal, že velitel armády Faen Halliru se ve svém hodnocení zmýlil. V žoldnéřových ponurých očích nenašel ani stopy po pýše.

„Můj pane,“ pravil Korendir zdvořile. „Jsem tu na vaše pozvání. Pokud už není mých služeb zapotřebí, přijmu čestný dar náhradou za nebezpečí, jimž jsem byl nucen po cestě čelit, a opustím město nejbližší lodí.“

Vévoda se nevesele zasmál. Pán Bílé bouře možná byl dost velký blázen, aby zvolil nejkratší cestu přímo přes Ardmark, avšak nebyl tak vznětlivý, aby se nechal zbytečně popudit hrubou poznámkou. Pověst o jeho čestnosti znali ve všech Jedenácti královstvích. Kdyby neobdržel náhradu za svou námahu, vévodovo nízké jednání by se ihned rozkřiklo.

Vládce Tir Amindelu by nestrpěl takovou hanbu.

Vévoda položil pěsti na opěradla svého trůnu, vyřezaná ve tvaru lvích hlav. „Tvá nedbalost se mě velice dotkla. Protože se nemohu snížit k souboji s bastardem, beru si do zástavy tvou svobodnou vůli. Byl jsi povolán, abys chránil dědice mého trůnu. Ujmeš se toho podle původních podmínek smlouvy, s jedinou změnou. Zemřeli můj syn do letního slunovratu, zaplatíš za to svým životem.“

Korendir prudce vydechl. Odpověděl vévodovi slovem, jež přihlížející pokládali za domýšlivost: „Přijímám.“ Potom se obrátil, aniž věnoval jediný pohled halapartníkům, kteří k němu přistoupili, aby ho vyprovodili ze sálu. Zaskočení muži pochodovali nejednotným krokem za ním a měli co dělat, aby ho dostihli dříve, než došel ke dveřím.

Kapitola šestnáctá

ITHARIELINA VĚŽ

Žoldnéř zanedlouho stanul ve vévodově komnatě u kolébky chorého dítěte. V jeho chování se opět projevila podrážděná zuřivost, kterou tak dobře znal polní velitel armády Faen Halliru. Korendir se pohyboval trhaně jako přetažená pružina, která má každou chvíli prasknout. Své zbraně zpět nedostal a stráže, postavené přede dveřmi, mu znemožnily vyhledat páže, které je mělo v držení. Přestože mu zůstal špičák a dýka, již získal v Antheině věži, skryté v pouzdrech na zápěstích, citelně postrádal meč.

Hrozba popravy se nyní jevila ve zcela jiném světle.

Korendir, jenž se zavázal, že dědic Tir Amindelu se dožije letního slunovratu, přecházel po komnatě, rozlícen tím, že se nechal snadno chytit do nastražené pasti. Stav dítěte byl beznadějný. Horečka stravovala chlapcovo tělo. Na jeho pokožce se už objevily namodralé mrtvolné skvrny a jeho tep byl slabý, zrychlený a nepravidelný jako třepot křídel nočního motýla.

Jedinou duší v paláci, která dosud věřila, byla vévodkyně. Mezi poledním a večerním jídlem se dveře komnaty otevřely a dovnitř vstoupila shrbená vrásčitá postava další kořenářky. Kabátce strážných, rozestavených v chodbě, zastínil rozměrný hnědý plášť, který ji halil od hlavy až k patě.

Když se za ní dveře zabouchly, zahalená žena krátce pohlédla na žoldnéře a pak přistoupila ke kolébce dítěte. Po zevrubné prohlídce zažehla kahan, který si přinesla s sebou, a začala na pánvi míchat bylinkové odvary, jako by chlapci bylo ještě možné pomoci.

Žoldnéř, který byl nucen držet stráž u lože umírajícího, se opět začal procházet po komnatě, již naplnila ostrá vůně aromatických bylin. Znápoje, který žena připravila, stoupaly páry zpomalující mysl a navozující silnou ospalost. Korendir přešel k oknu s úmyslem zvednout petlici a vpustit dovnitř čerstvý vánek, který by vyčistil vzduch. Jistá maličkost však způsobila, že zaváhal. Pod dýmajícími lektvary se skrývalo ještě cosi, jakási nehmotná síla bez zápachu, jež mu naháněla mravenčení po celém těle. Korendir pojal podezření.

Možná že vévodův dědic netrpěl přirozenou nemocí, ale chorobou, již mu přivodily temné čáry. Chlapcovu smrt si mohli přát nepřátelé jeho otce. Ne všichni mágové se drželi zásad tak přísně jako Bílý kruh. Našly se i takové kořenářky, které se daly koupit a jejichž lektvary přivodily obětem otravu či nemoc. Korendir se náhle obrátil a pozorně si léčitelku prohlížel.

Přestože její tváře vypadaly vrásčité a povislé, tělo měla příliš pružné na starou babiznu. Od krku dolů byla mladistvá, což chytře skrývala za ohnutá ramena a několik vrstev lesklých rouch.

Korendir vsunul prsty pod rukáv a opatrně vytáhl z pouzdra nůž. Tiše jako kočka se přikradl po koberci k čarodějnici, uchopil ji za rameno a přiložil jí čepel na hrdlo.

Žena pouze cosi zamumlala hrdelním hlasem. Z odvaru na její pánvi však náhle vyšlehl záblesk světla. Vonné byliny shořely jako troud a ve vzduchu zůstal viset pouze štiplavý zápach magie.

Korendirovi se zatočila hlava. Pokusil se vnořit čepel do přeludu vrásčitého těla, avšak jeho ruka svírající nůž znehybněla. Svaly mu ochably, ztratil rovnováhu a klesl na kolena. Nejasně si uvědomoval, že narazil ramenem na podlahu. Zaslechl ještě kovové třesknutí dýky a syčivý šepot kořenářky. Potom ho obestřely temné mrákoty.

„Co ty víš o bylinách, smrtelníku? Tento odvar vyléčí chorého i tehdy, když se zdá, že vseje marné.“

Korendir se pokoušel najít slova, lapal po dechu a marně sbíral síly, o něž by opřel svůj vzdor. Kouzlo ho zcela přemohlo. Vydán napospas vévodovi a neschopen ochránit umírajícího dědice Tir Amindelu, nevnímal ruce kořenářky, jež ho uchopily za zápěstí a vtáhly jeho tělo do hlubin nevědomí.

* * *

Pán Bílé bouře se probral v komnatě, již stínily modré závěsy, lemované stříbrem. Vybraný nábytek dobře ladil s šachovnicovou achátovou podlahou. Z koberce, položeného ve středu místnosti, bylo vidět brokátové čalounění a nohy divanu, vykládané perletí. Vzduch voněl liliemi.

Korendir ležel nespoután na boku, a tyto podrobnosti si obezřetně prohlížel. Nenašel žádnou stopu, která by mu prozradila, jakým způsobem byl přenesen z vévodova paláce na toto nové, neznámé místo, osvětlené několika svíčkami, jež byly zasazeny do krouceného železného stojanu.

Z divanu ho pozorovala jakási žena. Měla vznosné držení těla a byla nevýslovně krásná jako princezna. Korendir bezděčně zatajil dech. V tom okamžiku by od ní nedokázal odtrhnout svůj pohled, ani kdyby zemřel.

Na sobě měla šaty z tmavého atlasu a kolem krku perlový náhrdelník. Její pleť byla stejně dokonalá jako její klenoty a oválná tvář bezchybně souměrná. Hlavu jí lemovaly prstence kaštanových vlasů. Oči měla šedé jako Korendir a stejně ledově bezcitné.

Tak mohla vypadat bohyně, obestřená tichým tajemstvím. Její pohled byl alespoň stejně vzdálený jako hvězdy na nebi.

Odvar kořenářky nezpůsobil Korendirovi žádné obtíže. Byl znovu zcela při smyslech a také paměť mu dokonale sloužila. Přestože tato paní nevypadala jako žena, která pronikla do vévodova paláce v přestrojení za kořenářku, žoldnéř nepochyboval, že v její hlavě se skrývá táž mysl. Škubl levým zápěstím, sevřel v dlani rukojeť dýky, která vyklouzla z pouzdra pod rukávem, a zvedl se na kolena.

Rýhovaná čepel se zaleskla ve světle svíček. Byla to táž, s kterou Morey z Dalthernu hodlal zbavit Torresdyr mlhy. Ocel byla vhodnou zbraní proti čarodějce. Jediný řez ostřím, ukutým kouzlem, a žena na divanu zemře.

„Kdo jsi?“ otázal se Korendir.

Paní nevzrušeně naklonila hlavu. „Jsem Ithariel, kouzelnice Bílého kruhu. A ocel vykovaná magií mi neublíží.“

Když Korendir uslyšel její hlas, zamrazilo ho po celém těle. Její krása, příliš dokonalá, než aby byla přirozená, mu brala dech a vábila ho silou, jež nebyla z tohoto světa. Proti neodolatelnému pudu postavil nedůvěru, která jako puklina v krystalu procházela celou jeho bytostí.

Slovům kouzelnice mohl věřit, i nemusel. Dýka však byla jedinou zbraní, jakou měl.

Ithariel vycítila jeho nedůvěru. Na rtech jí zahrál pobavený úsměv. Naklonila se vpřed a rychlým pohybem, na který smrtelník nestačil zareagovat, přejela zápěstím po ostří dýky.

Při pohledu na její krev, prýštící na dlaždice, sebou Korendir trhl. Bezděčně vykřikl a na tváři se mu objevil zděšený výraz.

„Neobávej se ničeho,“ řekla tiše Ithariel. „Pozvedni hlavu a pohleď.“

Žoldnéř se ovládl a vzhlédl, připraven ihned se bránit, jako by hrozilo, že bude napaden. Itharielina přítomnost stále rozptylovala jeho pozornost. Seděla proti němu a svírala dlaní zápěstí, které otevřela jeho čepel. Když odtáhla prsty, kůže byla dosud potřísněna krví. Po říznutí nezůstalo ani stopy, kromě bledé jizvy, jež rychle mizela.

Pán Bílé bouře se zvedl. Třesoucí se rukou vložil svou dýku do pochvy a řekl: „Kdybys uznala za vhodné učinit totéž pro jistého churavého chlapce, zapůsobilo by to na mě mnohem více.“

„Hovoříš-li o vévodově dědici, pro toho už nebylo žádné naděje.“ Ithariel rovněž povstala. S trýznivou ladností přešla k malému stolku a opláchla si prsty v misce s vodou. Křivka jejích ňader, viditelná pod rouchem, měkce zářila jako její perly.

Korendir odtrhl své oči. Ve slabinách ho pálilo. Neodvažoval se myslet na to, co by cítil, kdyby se jí dotkl. Hlava se mu točila touhou, přesto se však pokoušel udržet si odstup. Dobře si uvědomoval, že kouzelnice je obalena prstenci zaklínadel, neboť přirozená krása by nespalovala s takovou silou. Korendir na ni pohlédl, odolávaje pokušení, jež mu stravovalo každý nerv v těle.

„Vrať mě do vévodova paláce,“ řekl nakonec. „Pokud tvé schopnosti nestačí k tomu, abys vyléčila umírajícího chlapce, mé místo je v Tir Amindelu.“

Ithariel si ho změřila jako hráč šachovou figurku. „To tvůj život bylo třeba zachránit.“

„Můj!“ Korendirův výkřik zněl v uzavřené místnosti nepřiměřeně hlasitě. „Dávej pozor, do čeho se pleteš, čarodějko. I když podmínky byly nespravedlivé, můj osud v rukou vévody není tvou věcí.“

Ithariel mávla pohrdavě rukou. „Ale vévoda se zmínil o tvé minulosti. Nezdědil jsi žádné příjmení, Korendire z Bílé bouře. Tvůj otec není znám, a tak si nemůžeš činit žádné nároky. Má být tvůj život zmařen pro vladařovu chamtivost a cosi, co nelze splnit? Říkám, že tvé schopnosti budou lépe využity v mých službách.“

Voněla po liliích a listí smáčeném dešťovými kapkami. Její oči vypadaly v odlesku svíček jako mlha nad oceánem, šedomodré tůně, dost hluboké, aby se v nich muž utopil. Žoldnéř jí však přesto odolal. Jakási neurčitá drobnost ho vyvedla z míry. Mlčky čekal a dusil se návalem zuřivosti, hraničícím se šílenstvím.

Nakonec, stejně jako před ní Anthei, musela Ithariel uznat jeho vítězství.

Avšak narozdíl od čarodějky země ovládala kouzelnice Bílého kruhu ještě další prostředky, jak zvládnout vzpurného smrtelníka. „Znám tě,“ řekla Ithariel. „Dokonce i tvou minulost, o které nikdy nemluvíš. Dokázala bych popsat Mhurgajce, kteří vyplenili tvé dědictví, zejména toho se šarlatovou šerpou, který –“ Korendir stiskl rty a sevřel ruce v pěst. „Mlč!“ Jeho drsný výkřik přehlušil její slova a přesvědčil ji, že dosud nepodlehl. Třásl se po celém těle, ale nevybuchl. Byl bez dechu, jako by běžel, a na čele se mu perlil pot. „Odporné podrobnosti, které tvá mysl vyhrabala v Shan Rannoku, mě nemohou přinutit, abych ti sloužil,“ procedil skrz zuby.

„Jsi žoldnéř,“ připomněla mu Ithariel. „Za své služby dostaneš odměnu.“

Obešla svícen a prohlédla si Korendira, jako by byl zvíře chycené v kleci. „Jsi oblečen jako nuzák. Ztratil jsi meč, který ti nedávno ukul tvůj druh, a tvého koně zabili leopardí lidé.“

Korendir ji mlčky sledoval, nemaje co říct vyjma falešných výmluv. Svou zmínkou o minulosti se dotkla citlivého místa. Neodvažoval se promluvit, neboť se obával, že by ho hlas mohl zradit.

Ithariel natáhla ruku a štíhlými prsty roztočila svícen. Komnatou vířily pruhy světel a stínů. „Přijmi mou nabídku a dostaneš nový plášť, kamaše a kabátec.“

Korendir se drsně zasmál. „Poslední čarodějka, která mi něco takového slibovala, je mrtvá.“

„Pěkné oblečení je nejmenší z mých darů.“ Prsty pod otáčejícími se svícemi znehybněly. „Přidám k němu drátěnou košili, vyrobenou trpasličími zbrojíři v Emarrceku. Meč a přilba k tomuto pancíři jsou vykovány z Černé oceli a očarovány tak, aby se jim nevyrovnaly žádné zbraně smrtelníků. Za třetí ti nabízím hřebce ze stájí Vysokého Kelairu, dost rychlého, aby unikl i leopardím lidem.“

„Leopardím lidem se nevyrovná žádný živý kůň,“ řekl posměšně Korendir za kaleidoskopického víření stínů.

„Pochybuješ o mých slovech?“ Ithariel pohodila hlavou. Vlasy se jí v záři svíček rozlily jako inkoust. „Budeš té chyby hořce litovat, pyšný muži.“

Svícen se točil stále rychleji a rychleji, až se světla a stíny v komnatě slily v rozmazané šmouhy. Korendir nedokázal zaostřit zrak. Závěsy, stěny a kouzelnice se mu rozplývaly před očima jako odraz na hladině, zčeřené drobnými vlnkami. Pocítil silnou závrať a tápající rukou hledal desku stolu, opěradlo židle, jakýkoli pevný předmět, jehož by se mohl zachytit a nabýt znovu rovnováhy. Prsty však procházely dřevem, jakoby to byla mlha.

Zavřel oči, aby se zbavil závrati. Když je znovu otevřel, byl sám.

Už nestál v komnatě s tapiseriemi a svíčkami. Podlaha pod nohama se proměnila v křídově bílý ardmarský písek. Prostý plášť a tuniku nahradila lesklá drátěná košile a zlatočerný kabátec, za nějž by se nemusel stydět ani král. V pochvě, jež mu visela po boku, spočíval meč, černý jako starodávné železo, s jilcem zdobeným topasem. V prstech, kterými svíral desku stolu, nyní držel otěže šedého hřebce, jehož ocas a hříva vlály ve větru jako vyhřebelcovaná mosaz.

Korendir se nezdržoval obdivováním kouzel. Magie ho přenesla do Ardmarku jako v děsivém snu. Poryvy větru povívaly lemem jeho pláště. Nebe nad hlavou mu vřelo jako v čarodějném kotli. Hrozila bouře, dost silná, aby vylákala všechny leopardí lidi ven pro divokou rozkoš ze zabíjení.

Korendir nasedl na koně a napínal všechny smysly, vědom si hrozícího nebezpečí. Kdyby se mu podařilo dosáhnout svahů na východě, byl by zachráněn, neboť do hor se leopardí lidé neodvažovali.

Hřebec neklidně zahrabal kopyty a potom vyrazil tryskem vpřed. Korendir sevřel otěže v rukou. Koleny usměrnil zvíře a z pochvy tasil černý meč. Bylo jisté, že bude napaden. Do prachu už dopadly první kapky deště.

Kůň se náhle vzepjal. Vyděšeně zafrkal rozšířenými nozdrami a odhalil bělmo očí. Přesto se však nesplašil.

„Dobrý hoch,“ zašeptal Korendir. Poplácal koně a pozorně se rozhlížel, jaké nebezpečí hřebec zvětřil.

Z vřesového houští se vyřítil leopardí muž a upřel zelené oči na koně a jezdce. Jeho skvrnitá srst zářila jako zlato.

Korendir pozvedl meč. Překvapen, jak přesně je zbraň vyvážena na jeho ruku, přehodnotil svůj původní úmysl a rozhodl se leopardího muže probodnout ve skoku. Hřebec se však stočil do strany. Korendir pocítil pod stehny napjaté svaly a kůň vyrazil tryskem vpřed jako střela.

Leopardí muž se obrátil a brzy koně dostihl. Zaútočil na koňovo plece a z tesáků mu kapal jed.

Korendir po něm sekl mečem. Leopardí muž se zavrčením uskočil stranou a ztratil několik desítek stop.

Déšť zhoustl.

Jezdec a kůň pádili vpřed, pronásledováni skvrnitým dravcem se zelenýma světélkujícíma očima, jehož zasypával písek, létající od hřebcových kopyt. Korendir nechal zvíře, aby samo zvolilo směr. Se zatajeným dechem svíral meč a soustředil veškerou pozornost na šelmu, jež mu byla v patách.

Před Korendirovými zraky se náhle otevřela široká průrva. Hřebec zpomalil a napjal šlachy ke skoku. Leopardí muž, který byl varován, překonal překážku mnohem plynuleji. Ladným skokem jezdce dostihl a ihned zaútočil.

Korendir napřáhl meč a vrazil hrot do rozšklebené tlamy. Zuby cvakly o ocel a do vzduchu vystříkly kapky jedu. Ostré drápy přejely Korendirovi po předloktí chráněném drátěnou košilí.

Skřípot přehlušil výkřik leopardího muže, který zněl téměř lidsky. Šelma se zhroutila naznak a obsidiánová čepel jí vyklouzla z tlamy. Svíjela se v křečích po zemi s kůží ušpiněnou od hlíny. Krev se vpíjela do žíznivé půdy a brzy po ní zůstaly jen temné skvrny.

Korendir pobídl koně k trysku. Nevracel se zpět, ale měl meč připravený, aby mohl odrazit útok družky zabitého.

Nebe otevřelo svá stavidla. Proudy deště Korendira oslepovaly. Bouře se blížila v temných mracích, které měnily tvar a barvy jako mihotavé plameny svíček.

Promáčené koňské sedlo pod Korendirem náhle zmizelo a Korendir se znovu ocitl v komnatě kouzelnice. Světlo svíček přestalo vířit v kruzích po místnosti. Když se plameny ustálily a prodloužily, rozeznal Ithariel, nehybně stojící poblíž svícnu. Její oči byly tajuplně zahaleny stínem.

Ne vše se však vrátilo do původního stavu. Korendir měl na sobě drátěnou košili a plášť, z něhož crčela voda na leštěnou achátovou podlahu. V dlani dosud svíral jilec černého meče, zalitý jeho vlastní horkou krví. Kdesi mezi dvěma světy utrpěl na zápěstí krvavý šrám od drápů leopardích lidí.

„Tvá zkušenost v pustině byla skutečná,“ přerušila Ithariel ticho. „Dej se do mých služeb a ty krásné věci, které sis vyzkoušel, budou tvé.“

Korendir sebou trhl. Věnoval kouzelnici pohled plný zlosti, jež vyvěrala z celé jeho osoby. „Už jsem odmítl. Domnívala ses, že když si se mnou pohraješ, podvolím se?“

Ithariel si povzdychla. Prudce se odvrátila a na jejím zjevu se cosi změnilo. Korendir se zprvu domníval, že vytváří další zaklínadlo, avšak když na něho znovu pohlédla, ukázala mu zcela lidskou, mrzutou tvář. Ihned pochopil, že odhodila kouzlo, které ji činilo neodolatelnou.

Najevo vyšly podrobnosti, které předtím zůstávaly skryté. Byla malá, téměř křehká. V bradě měla důlek. Cop rusých vlasů byl příliš těžký, než aby ho udržely pouze jehlice, vykládané drahokamy. A pleť perlové barvy měla nachový odstín, jakoby od čerstvého větru. Korendir si ji prohlížel s obdivem, kterého by žádná kouzla nemohla nikdy dosáhnout. Ithariel bez příkras byla tak úžasně, bezprostředně skutečná, že neměl sílu se proti její kráse bránit.

Hrdlo se mu sevřelo. Jeho nitro se snažilo zvládnout zoufalou touhu, zatímco mysl zápolila s prastarými obavami.

Čarodějka však nepostřehla, v jakém zmatku se nachází. Sama v rozpacích, řekla: „Zřejmě jsem se zmýlila. Zdá se, že pověsti o tobě nelhaly.“ Pak mu věnovala pohled, který Korendira překvapil svou mírností.

Korendir jí zastoupil cestu, připraven kdykoli se bránit. Přítomnost bytosti, s níž by snad bylo možné vyjednávat, ho vyváděla z míry. V obavách, aby nedal najevo svou nejistotu, pozvedl paži a zasunul meč zpět do pochvy.

Ithariel si povšimla, že krvácí. „Ach, u Netha, to je ale smůla, zdá se, že sis ublížil.“ Přistoupila důvěrně blízko.

Korendirova nejistota se spojila v okamžitou reakci. Ihned tasil svůj černý meč, aby ji odrazil.

Ithariel se zastavila. Náhle zbledla a svraštila obočí. „Ihned toho nech, hlupáku, nebo budu nucena nechat ten velmi cenný předmět zmizet.“

Korendir obrátil ruku, v níž držel meč, a pohlédl na lesklou čepel. „Záleží na tom, když jsem odmítl tvou nabídku?“

Kouzelnice potlačila nutkání dupnout vztekle nohou. „Záleží,“ odpověděla a dodala: „Zdá se, že jsi jiný než většina mužů, ale každý se dá koupit, jen je třeba najít správný způsob.“

„Nejprve splním smlouvu, kterou jsem uzavřel s vévodou,“ odsekl Korendir. „Teprve potom, ne dříve, si můžeme promluvit o ceně.“

„Tvá smlouva s vévodou tě bude stát život,“ řekla zlostně Ithariel, zaskočena jeho zaslepenou umíněností. „Ten meč si nech, výměnou za prolitou krev, chceš-li. Dovol ale, abych ti ošetřila tu ránu.“

Pro muže bez meče, který v sobě choval vyhraněný odpor k dotekům jiných osob, představovala ta nabídka záchranu. Korendir o krok ustoupil. Posadil se na divan, opřel si zbraň o loket a pokusil se vyhrnout rukáv drátěné košile. Ukázalo se, že lem je příliš těsný, a tento nezdar ho rozladil. Musel si svléknout celou košili, a to nebylo možné bez toho, aby potřísnil kabátec, který měl být v každém případě vrácen.

Rozmrzelý pohled, který na ni vrhl, Ithariel upřímně rozesmál. Mohla dát snadno do pořádku jeho obnošenou tuniku, avšak zcela žensky se rozhodla tak neučinit. Pokud trval na své hrdosti, rozhodla se ho nechat odejít ve starých hadrech. Zatímco Korendir zápolil jednou rukou s přezkami pláště, usedla na kraj divanu. Meč spočíval na poduškách mezi nimi jako varování.

Kabátec z jemného sametu brzy ležel odhozený na podlaze. Zmáčená drátěná košile spadla se zarachocením na hromadu vedle něj. Korendir se vysoukal ze lněné kazajky a utrhl rukáv, který hodlal použít jako obvaz. Když Ithariel spatřila, že má v úmyslu bez ošetření obalit své zranění mokrými cáry tkaniny, přinesla mu džbán vody a bylinnou mast ze své truhlice s léky.

Korendir potlačil své obavy, když obešla meč a posadila se k němu. Vysvlečen do půl těla, s vypálenou značkou, jizvami od bičování Mhurgajců a různých zranění utrpěných při pozdějších dobrodružstvích, pociťoval pohled kouzelnice jako laskavý dotek, o který nestál.

„Měl jsi těžký život,“ prohodila. Korendir učinil na lněném kusu látky uzel se zuřivostí, od níž se oprostil, když klidnými slovy odpověděl: „Pokud mě lituješ, už mě víc neobtěžuj.“

Korendir, s bronzovými vlasy zmáčenými deštěm, se popuzeně soustředil na dokončení svého obvazu. Jeho pozornost rozptylovala bolest, kterou mu působilo jeho zranění, a to Ithariel umožnilo prohlédnout si ho pozorněji. Co zjistila, ji překvapilo. Nenašla žádnou nedbalou sebejistotu nájemného dobrodruha, již očekávala. Místo toho z jeho povahy vyčetla inteligenci, citlivost a touhu, jež byla silnější než zoufalá snaha ovládnout sebe sama. Přestože zranění na těle muže, jemuž se říkalo pán Bílé bouře, potvrzovala, že mnohokrát prošel bojem, jeho srdce nebylo posedlé ničením a smrtí, které patřily k jeho řemeslu.

Korendir, jako by cítil její zkoumavý pohled, vzhlédl. Byl si vědom jejího překvapení a také následující bystré úvahy. Pochopil, že další nástraha bude zaměřena na lidské utrpení, jež by s ním mohlo pohnout.

Proto se před ní musel mít na pozoru. Záviselo na tom jeho bytí.

Na rtech mu zahrál trpký úsměv. Proti kouzlům neměl žádné obrany. V pasti, z níž nebylo úniku, se odvážil nemyslitelného protitahu. Když její kouzla pronikla hluboko do jeho nitra, kde skrýval svá tajemství, vzdal se odporu.

Ithariel zaútočila v očekávání boje, k němuž vůbec nedošlo.

Překážky, jež jí dosud kladl, se před ní rozestoupily s výsměchem, který ji měl varovat. Se silou, již jí propůjčila moc Bílého kruhu, pronikla daleko hlouběji do Korendirovy mysli, než původně zamýšlela. Zaklínadlo, které jí mělo ukázat, co se skrývá za jeho tvrdošíjným odmítáním, se obrátilo proti ní a Ithariel uvízla jako v kleštích.

Ztratila vědomí samy sebe v bludišti dojmů a citů, pro něž nebylo magického léku. Vykřikla jako chlapec, kterého udeřili plochou čepele zkrvaveného tesáku…

* * *

Do nosu mu stoupal dým. Zoufale se zmítal a kopal kolem sebe, avšak ruce nepřátel ho vlekly s sebou. Mhurgajští nájezdníci ho udeřili mezi lopatky a v uších mu zněly jejich štěkavé hrdelní výkřiky vítězství. Uklouzl, s pláčem vykřikl jakousi nadávku a upadl na koberec rudý od krve povražděných bojovníků Shan Rannoku. Tytéž ruce, které je pobily, ho nyní svazovaly utrženými kusy hedvábných závěsů.

„To je ten syn?“ otázal se přísně hnědý muž se šikmýma očima. Měl diamantové náušnice a roucho s výšivkami pávích per, přepásané karmínovou šerpou.

Kdosi nakopl Korendira do břicha. Zkrušený bolestí zakašlal a zvrátil trochu žluči. „Neposlouchej, co říkají, to nejsem já,“ vypravil ze sebe, jakmile se mu hlas znovu vrátil. „Její dědic je pohřben vzadu v sadě.“ Další úder ho zasáhl do úst. Přes rozbité rty pokračoval. „Přečti si nápis na kameni. Stojí tam manželův prvorozenec. Syn.“

Muž se šerpou se mrzutě zachmuřil. „Slyšíš, ty?“

Avšak kapitán nájezdníků se nedal zastrašit. Přišlápl chlapcovu tvář botou, aby zadusil slova, jež ho znevažovala v očích vládce. „Toto je dědic, velebný pane. Bastard, ke vdovině hanbě. Mučili jsme služku a zjistili jsme to.“

Chlapec vykroutil hlavu na stranu. Kašlal krev. „Della lže.“

„Těžko by lhala, znásilněná a s rozříznutým břichem,“ usmál se mhurgajský kapitán. „Hodně křičela a mluvila, když jí vrchní písař otočil střeva kolem stehen.“

„Neřekla pravdu,“ ozval se z rohu místnosti jasný ženský hlas. Tam seděla vzpřímeně stará paní s vyrovnanou tváří a očima, jež hleděly přímo před sebe. Byla slepá. „Chlapec, kterého trýzníte, není můj bastard, ale chráněnec.“

Korendir zaúpěl. Pokusil se vstát, avšak námořníci, kteří ho ztloukli, ho drželi za zápěstí.

Muž s karmínovou šerpou pohlédl na paní a usmál se. „Ať je to bastard nebo ne, bude se dívat. Tvůj dědic se musí naučit, co tvůj manžel nechtěl pochopit: Mhurgajci nikdy neponechávají útoky na svou domovinu bez trestu.“

Korendir zuřivě vykřikl a pokusil se zvednout z podlahy. Jeho věznitelé zavolali další muže, aby ho pomohli držet, a přestože zavřel oči a kousal do prstů, které násilím držely jeho krvácející hlavu zpříma, nedokázal uniknout.

Zvuky trhané látky a výkřiky vdovy, jež ho vychovala, mu drásaly nervy a přinášely šílenství…

Šílenství, které nemělo konce, pouze vzpomínky jako dveře otevírající komnaty plné hrůzného děsu.

* * *

Korendir předpokládal, že násilí, jež v minulosti prožil, vypudí kouzelnici z jeho mysli. Proto se poddal šílenství a pouze z tohoto důvodu si znovu vybavil hluboko zasuté vzpomínky na strašlivou porážku u Shan Rannoku. Ten pokus se mu však zle vymstil. Ony hrozné události pouze způsobily, že Ithariel ztratila vládu nad svým zaklínadlem. Přemožena a neschopna oddělit se od vědomí své oběti, zůstala bezmocně vězet ve vzpomínkách, jež ji děsily jako noční můry…

Korendirovi bylo deset let. Udeřil pěstí do tváře neomaleného hocha, který nazýval paní hrubými slovy a tvrdil, že podkoní byl jejím milencem. Jeho otcem, a jeho zrození hanbou, kterou její dobrotivost k chudým nikdy neodčiní. To řekl o vdově, již smutek učinil laskavou a která pěstovala v pařeništi květiny na hrob svého zesnulého manžela, téhož pána, který odešel bojovat s Mhurgajci a vrátil se do Shan Rannoku v pytli, rozsekán na kusy.

Zatímco se Korendir nemilosrdně bil se svým trýznitelem, Ithariel, zakletá v jiskřičku vědomí, se zmítala sem a tam, slepá jako ryba chycená v síti. Oné epizodě ještě šťastně unikla, avšak vzpamatovat se už nedokázala.

Přeletěla na jiné místo, plné temného listí a zalité měsíčním svitem. Cítila nůž v jeho dlani, zatímco horká krev se řinula z rány, jež přinášela smrt, na jeho prsty, které se nesměly zachvět. Ubožákem pod čepelí nože byl sedlák s rozsápaným břichem, jenž už se nikdy neměl vrátit z lesa ke své rodině. Tři dcery, Mallie, Nessie a Tesh, a Korendirova palčivá muka, jeho úcta k odvaze mrtvého, která ho pokořila až k bezmocným slzám. On by to nedokázal jako Vwern, nikdy v životě by nemohl dát v sázku své bezpečí, kdyby měl děti, o které je třeba se postarat…

A přesto zabil. Rychle a ohavně, hlavně proto, že nesnesl pohled na bolest.

Mhurgajci ho poznamenali: starou vdovu, jež ho vychovala, umučili a přinutili, aby se spojila s mořským nájezdníkem v aktu, který sdílela pouze z lásky se svým manželem. A poté totéž zopakovali čepelí mhurgajského nože. Její sténání a bolest, plameny a výkřiky deseti tisíc bojovníků Korendira bez ustání pronásledovaly, neboť jakékoli utrpení bylo nepředstavitelné, otrokyně bez palců a s vyřezanými jazyky byly nepředstavitelné, stejně jako batolata, zanechaná na cimbuří supům, proto museli Dathajci zemřít. Snad vdovy, které přežily následné dobytí města, vychovají syny, kteří už nikdy nebudou páchat ohavnosti na druhých.

Sled vzpomínek se zdál být nekonečný a každá z nich bolela. Kvůli dítěti v nebezpečí se rozhodl stavět na odpor vévodovi. Zato mladou šenkýřku s velkýma rukama opustil, neboť její sladká nevinnost a důvěra ho uváděly v pokušení a zároveň k smrti děsily. Nejhorší z jeho chyb pramenila ze strachu, který ho přinutil prchnout do boje s leopardími lidmi. Neboť osamělá smrt ve spárech divých zabijáků byla snadnější, snadnější než milovat dívku bez hradeb, za nimiž by ji mohl chránit.

Nebyly tu žádné přístavy bezpečí, žádné vzpomínky, jež by nepřinášely výčitky svědomí. Carralin zemřela sama v jeho posteli, a naděje jí byla vyrvána z těla. Korendir přežil pomstu jejího bratra v ellgolských jeskyních, protože při boji s leopardími muži nemusel přemýšlet. Každá šelma, kterou zabil, snad znamenala záchranu jedné vyděšené dívky.

Ithariel zakoušela hořkost, marnost a čirý děs na každém kroku. Sdílela s Korendirem rozedřené dlaně, když tesal žulové kvádry pro tvrz na Bílé skále. Prožívala jeho sny a nakonec už je nedokázala dále snášet. Když ji bolestná touha uniknout zcela přemohla, pokusila se najít klid v tichém nevědomí mateřského lůna.

Tam, vtěsnána jako vystrašený králík v srdci napůl vyvinutého plodu, si vzpomněla na své pravé jméno a znovu získala vládu nad zmučenou duší. Její magie byla otupena únavou a vyprázdněná zaklínadla jí visela nad vnitřním vědomím jako pavučiny, přesto však, ještě než opustila Korendirovu mysl, dokázala odhalit něco, čeho si nebyl vědom ani Korendir sám.

Spatřila zapomenuté místo z jeho dětství, ponuré spáleniště a temné, ohavné postavy bytostí, jaké se na Aerithu nikdy nenarodily. Muž v zakrváceném brnění tam u postranní branky podával sluhovi jakési dítě, zabalené v pokrývkách.

„Vezmi ho a přísahej mi, přísahej, že nikdy nikomu nepovíš, kdo jsou jeho rodiče! Prozradíš-li, co víš, přinese mu to smrt.“

Sluha natáhl ruce k dítěti a plakal, jako by mu mělo puknout srdce. A když mu otec předával svého syna, svítilna krátce ozářila jeho tvář. Měl šedé oči a rusé vlasy. Ithariel spatřila znak na jeho kabátci a ihned ho poznala.

Muž vzápětí ustoupil znovu do přítmí. „Jdi,“ přikázal sluhovi stroze. „Buď věrný a nechť tě provází mé požehnání a vděčnost po celý zbytek našich životů.“

Kapitola sedmnáctá

MAJAXINOVA POMSTA

Ithariel bojovala s vyčerpáním a hledala jiskru vědomé vůle, kterou potřebovala k rozptýlení neúspěšného zaklínadla. Otevřela oči a ocitla se znovu v komnatě, jež jí byla domovem, avšak která se jí už navždy měla jevit jinak.

Z očí jí kanuly slzy. Jehlice jí vyklouzly z rusých kadeří a cop se rozpletl. Hledala klíč k mužově vůli, a místo toho se stala dědičkou utrpení, jež jí hluboce otřáslo. Nebylo žádné útěchy, která by zmírnila bolest takových zážitků. Se vzpomínkami bylo pouze možné se smířit.

Přemýšlela, zda bude křičet ze spaní, až přijdou zlé sny. Korendir se toho alespoň neustále obával.

Ramena se jí zachvěla děsem. Až nyní si uvědomila, jak dokonale se tento dobrodruh hodí pro úkol, který měl pro ni splnit. Ironií bylo, že si mohla ušetřit bolest. Kdyby ho otevřeně požádala o pomoc, jistě by ochotně souhlasil. Nyní, poté, co se jeho mysl hrozivě zatvrdila, to bude nepoměrně složitější. A navíc tu bylo ještě uloupené tajemství jeho původu, o němž on nic netušil.

Ithariel z Bílého kruhu zakusila jeho míru zoufalství a plakala. V tom okamžiku si uvědomila, že ji podpírají čísi ruce. Jejich teplo ji objalo kolem ramen, oděných v hedvábí zdobeném perlami. Černý meč zmizel. Korendir ho odložil stranou, aby mohl usednout vedle ní. Pohlédla do očí, jež odrážely veškeré pekelné hrůzy, a nalezla v nich soucit, který tam navzdory všemu dosud přetrvával.

Ten objev ji naprosto vyvedl z míry. Ze všech království Aerithu on jediný znal celou hloubku jejího zármutku, nového i starého, kvůli němuž ho zavolala v naději, že jí pomůže se ho zbavit. Ithariel sklonila hlavu a s očima zalitýma slzami si opřela čelo o jeho rameno. „Ukrutníku, co jsi to provedl?“

Konejšivě ji sevřel v objetí, které jako by mělo přetrvat věky. „Zmýlil jsem se v úsudku, jak se zdá.“ Uchopil neposlušnou kadeř jejích vlasů a zapletl ji do copu. „Chtěl jsem jen bránit svou mysl před tvými zaklínadly.“

Ne proto, aby ji přinutil sdílet s ním všechny hrůzy, jež přede všemi pečlivě ukrýval, to Ithariel dobře věděla. Viděla více, než jí dovolil. Byl klidný jen proto, že už neměl co tajit. Změřila jeho hlubiny a poznala chorobný strach, který ho opakovaně hnal do nebezpečí. Přitiskla tvář k jeho hrudi, zjizvené od meče či otrokářského biče, a naslouchala tlukotu jeho srdce. Korendirovy ruce, objímající ji kolem ramen, byly mnohem jistější než jeho nervy.

Přesto promluvil jako první. „Ithariel, vrať mě do vévodova paláce,“ požádal ji.

Skutečnost, že trvá na dodržení smlouvy, jež nemohla skončit jinak než jeho smrtí, vypovídala o čemsi hlubším než pouhé umíněnosti. Soucit a porozumění byly náhle ty tam. Ithariel se odtáhla. „Domníváš se snad, že jsem tě zavolala bezdůvodně?“ opáčila zlostně.

Usedl na paty a položil si ruce zlehka na stehna. Příčina jeho neústupnosti jí zůstala nyní skryta. „Ať je to cokoli, musím odmítnout.“

Ithariel povstala. Vlasy jí spadaly kolem klíčních kostí jako rozlité víno. Lehkým krokem přistoupila ke svícnu a položila ruce na chladnou ocel. Z očí jí vytryskly zoufalé potoky slz. „Odejdeš, aniž bys vyslechl mé podmínky?“ A potom mu je oznámila, přestože tento čin byl zároveň krutou zradou.

„Korendire z Bílé bouře, žádám tě, abys pro mě vykonal jediný úkol. Za jeho splnění ti daruji kámen z krystalu tallixu, který si přeješ, abys mohl zabezpečit svou tvrz. Tento krystal udrží zdi tvého hradu pevné za bitvy, zemětřesení, záplavy i ohně, dokonce i kdyby vystoupila hladina moře nebo kdyby slunce změnilo svou nebeskou pouť a vycházelo na západě a zapadalo na východě. To je odměna za můj úkol. Přijímáš?“

Ithariel cítila za zády pohyb, avšak neodvažovala se obrátit. Jeho podpatky cvakaly po kamenné podlaze, jeden krok, dva. Potom už neslyšela nic. Nemusela vidět jeho tvář, aby poznala silnou, nezvladatelnou touhu, kterou v něm její nabídka vzbudila. Kámen, o němž snil, bylo možné získat pouze darem od Bílého kruhu. Nedal se koupit za žádné peníze. Nyní se mohla jeho představa, pro niž tvrdě pracoval, zabíjel a téměř ztratil rozum, naplnit oplátkou za jedinou službu.

Ticho se prodlužovalo. V nehybném vzduchu visel zatuchlý pach vlněných tapiserií. „Co ode mě žádáš?“ Korendirův hlas zněl hluše, jako by byl smířen s nevyhnutelnou porážkou. Ithariel sevřela svícen ještě pevněji, až se jí kované železo vtisklo do dlaně a klouby zbělely. Nadechla se. Plameny svíček se zachvěly a perly na jejím hrdle se v jejich světle zaleskly. „Znič Tir Amindel a krystal, po němž toužíš, bude tvůj,“ řekla.

Jeho silné prsty ji bez varování sevřely. Odtrhl ji od svícnu a otočil k sobě. Skrz vír vlastních vlasů na okamžik spatřila jeho ledový pohled. Pak se uvolnily poslední kadeře copu a zahalily jí zrak jako závoj. Z jeho slov však byla patrná zlost, hrozivá jako nabroušená ocel.

„Jsem snad malé děcko, které lze uchlácholit slibem blýskavého kamene? Zničit Tir Amindel! Zmařit nejnádhernější dílo stavitelství na celém Aerithu výměnou za nesmrtelnost svého bídného azylu? Paní, nabídla jsi odměnu, ale žádná cena není dost vysoká, aby bylo možné pro ni něco takového učinit. Vrať mě zpět do vévodova paláce. Raději zemřu pro jeho podlou pýchu, než abych vykonal takovou ukrutnost, která před lety postihla Shan Rannok.“

Ithariel neodpověděla. Nemohla, neboť vzhledem k míře jeho oběti jí nezbývalo nezjednat nanejvýš nečestně.

Muž, kterého tolik rozběsnila, to nemohl vědět. Zatřásl s ní, ne zrovna jemně, a kadeře jejích vlasů jí spadly na ramena a odhalily slzy, jež neměly nic společného s bolestí, kterou cítil. Velmi dobře věděla, co po něm žádá. A měla k tomu také důvod. „Kdo postavil Tir Amindel?“ otázala se náhle.

Korendir se zarazil a pohlédl na ni. „Kouzelník Majaxin, pokud archivy krále Faen Halliru mluví pravdu.“ Prsty, zabořené do jejích ramen, poněkud povolily. „Ale prohřešky velkých kouzelníků nejsou věcí prostých lidí. O ně ať se stará Bílý kruh.“

Dosud však cítil zlost. Stále ji bedlivě sledoval a jeho pevně sevřená ústa připomínala rýhu vytesanou v kameni. Ithariel pochopila, že raději nechá svůj sen zemřít, než aby změnil své rozhodnutí. Neměla jinou volbu než dovolávat se jeho cti, i když věděla, že cena za to bude vysoká.

„Kouzelníci Bílého kruhu jsou jedinou mocností na Aerithu, která to nesmí učinit,“ řekla smutně. Pokusila se vymanit z jeho sevření a tentokrát jí to dovolil. „Slyšel jsi někdy o Šesti velkých kletbách?“

Korendir ustoupil a opřel se rameny o stěnu v mezeře mezi dvěma tapiseriemi. Po jeho levé ruce oslovoval rytíř dámu zahalenou smutkem. Napravo pronásledoval lovec poraněného jelena. Ithariel si pomyslela, že pokud měl hrát roli jelena, výšivka dokonale odpovídala skutečnosti. V jeho povaze se zároveň skrývala jeho slabost. Ani si nevšimla, kdy si znovu připjal svůj černý meč, který nyní spočíval v pochvě po jeho boku. V dlani svíral jeho jilec, jako by mu každá uplynulá minuta drásala nervy, nicméně byl připraven ji vyslechnout. „Měla bys mi to raději vysvětlit.“

Tíha okamžiku spočívala na ní, už nebylo možné ustoupit. „Co ti teď povím, není známo mimo Bílý kruh.“

Ithariel přešla na opačnou stranu komnaty, odhrnula závěs a pohlédla na noční oblohu plnou hvězd. Pak se její hlas znovu ozval, tlumen drapériemi. „Vím, že jsi sečtělý muž, ale kletby mágů bys nenašel v žádném archivu. Předávají se pouze ústně a popisují nebezpečí, která znamenají pro kouzelníky jistou zkázu. Tři se nacházejí na Aerithu a tři v druhém světě Alhaerie.“ Jiný dobrodruh na jeho místě by mohl namítnout, že věc, jež dokáže přivodit zkázu kouzelníkům, je pro obyčejného smrtelníka dvojnásob nebezpečná. Korendir však promluvil, pouze aby předložil svůj vlastní náhled na věc. „Démoni z Mathceku jsou jistě jedním takovým nebezpečím.“

Při jeho slovech, jež zněla jako náhodná ironie osudu, sebou Ithariel trhla. „Od pádu Moriena v Alathyru ano,“ přikývla. „Byl to velmistr se všemi pravomocemi, avšak jeho schopnosti na démony nestačily. Starosta města zemřel s ním. Druhou kletbou je Querstaboli, vodní duch, sídlící na ostrovech poblíž Emarrceku. Poslední, k naší lítosti, je Tir Amindel.“

Korendir stál tiše a bez pohnutí.

Jeho mlčení jí dodalo odvahy.

Ithariel, nyní už klidná jako hvězdy za jejím oknem, vyprávěla o Majaxinovi, jehož posedlost krásou ho přivedla na scestí a do vyhnanství. Bílému kruhu, který ho vyobcoval, se jako nejmocnější z kouzelníků pomstil únosem velmistrovy dcery, tehdy šestnáctileté, jež byla největší pýchou svého otce. Majaxin ji uvěznil v jeskyni na pobřeží Sithmarku a nechal ji střežit největším krystalem tallixu, jaký kdy byl vytěžen.

Zde Ithariel uchopila cíp závěsu a mnula ho mezi prsty. „Eriel porodila Majaxinovi syna a dceru. Po dvou letech zemřela žalem a útrapami, a přestože její osud se tajil téměř celé desetiletí, kouzelníci Bílého kruhu se o tom doslechli a vypravili se proti jejímu vrahovi. Majaxin byl zrazen vlastním synem a zajat.“ Čarodějka mačkala a opět uhlazovala samet mezi prsty. „Přestože chlapcův čin byl správný, on sám nebyl tak statečný. Trpěl výčitkami a sám si vzal život. Majaxin byl souzen a podle práva odsouzen k smrti.“

Ithariel pustila zmuchlaný závěs. Věděla, že když bude pokračovat, hlas se jí zlomí, a snažila se nejprve znovu nabýt rovnováhy. Sklon jejích ramen musel Korendira varovat. Neslyšela ho přicházet a mírně sebou trhla, když se jejích ramen opět dotkly teplé ruce.

Něžněji obrátil k sobě. Spatřil slzy, jež jí stékaly po dokonalých tvářích a kanuly na perlový náhrdelník. Beze slova ji přitiskl k sobě, dokud se neuklidnila natolik, aby mohla pokračovat.

Ithariel vyprávěla o zákonu usmíření, který umožňoval odsouzencům poslední skutek dobré vůle, aby napravili své zločiny. Majaxin postavil Tir Amindel. Město bylo nabídnuto jako domov všem, jimž uškodil, avšak Majaxin do jeho vznosné krásy vpletl temný geas[2] prokletí. Každý kouzelník Bílého kruhu, který do města vstoupil, se stal jeho vězněm a nesměl nikdy odejít ani zemřít.

Ithariel se v Korendirově objetí otřásla chladem a dokončila své vyprávění. „Díky krystalu, uloženému ve sklepení vévodského paláce, žijí v blaženosti. Sám jsi prošel ulicemi Tir Amindelu. Viděl jsi lidi, kteří neznají smutek či hněv. Všude vládne jen radost a smích, i tam, kde jsi cítil neštěstí nebo urážku. Zřejmě jsi také uhádl to nejhorší. Ačkoli původní obyvatelé budou žít až do skonání světa, jejich potomci nikoli. Rodí se a umírají jako smrtelníci, kteří však nikdy nepoznají přirozené city.“

Ithariel se napřímila v Korendirově náručí. Ve tváři měla vepsánu bolest. „Majaxin byl můj otec,“ hlesla. Věděla, že toto odhalení na žoldnéře zapůsobí, jako by mu vrazila do srdce nůž.

Vymanila se z jeho náruče. Nechal ji, chápaje její potřebu být ve smutku sama. Neměl však ani tušení o hrozném nebezpečí, jemuž ho svou žádostí vystavovala.

Ale bez jeho jedinečných schopností by naděje zemřela. Nikdo jiný na celém Aerithu by jí nedokázal pomoci. Ithariel vzhlédla, zadívala se na hvězdy a pronesla svou poslední prosbu. „Bude-li krystal rozbit, město padne. Vévodkyně a její manžel se dosud nepříčetně smějí nad mrtvým tělem malého chlapce. Bez slz trpí nanejvýš krutě. Žádám tě, abys zničil město, zlomil Majaxinovu kletbu a dal obyvatelům Tir Amindelu svobodu.“

* * *

Věžičky s krystalovými špičkami a bašty z lesklého kamene Tir Amindelu se proti šedému horizontu leskly, zalévány teplými slunečními paprsky. Korendir z Bílé bouře se jako námořník bez obtíží přizpůsobil velkým vlnám, které musela loď na jezeře Kelharrou překonat. Zahalen v černém vlajícím plášti, prohlížel si obrysy města. Zatímco kdokoli jiný by mohl pochybovat, zda se za takovým mistrovským stavitelstvím skutečně skrývá nepřátelský úmysl, žoldnéř přijal sdělenou pravdu bez lítosti a výhrad. Tir Amindel padne, rychle jako květ podťatý kosou.

Ithariel ho varovala, že tallix, střežící městský geas, by mohl způsobit neštěstí tomu, kdo by se ho dotkl. Více nevěděla. Korendir byl proti Majaxinovi ozbrojen pouze úlomkem magického krystalu, nadaným veškerou ochranou, již dovedla Ithariel ovládnout. Klenot mu visel na krku na krouceném řetězu. Aby se dokázal bránit před vévodovým hněvem, ponechala mu drátěnou košili z Emarrceku a hřebce, který dokázal utíkat rychleji než leopardí lidé. Pestrý kabátec Korendir odmítl, neboť dával přednost svému obnošenému černému oděvu. Mraky zahalily slunce a roztříštily lom duhových paprsků nad zářivými věžemi Tir Amindelu. Poryvy východního větru, přinášející déšť, a zpěněné vlny jezera narážely do boku lodi a zaplavovaly palubu sprškami vody.

„Ošklivá bouřka,“ poznamenal křiklavě oděný kupec, který se opíral o zábradlí. Protože omylem považoval žoldnéře za kurýra, dodal: „Jestli se chceš zahřát, v ulici sedlářů je taverna, kde dostaneš i slušné jídlo.“

Korendir příkře zavrtěl hlavou. Ruka mu mimoděk zabloudila k jilci meče a kupec, jenž pochopil náznak nepřátelství, Ucouvl. „Zřejmě nese správu, která nepočká,“ prohodil ke kormidelníkovi.

Lodník si odplivl. „Ten nemá žádnou zprávu. A východní bouře se kvůli nikomu neutiší.“

Počasí dalo jeho chmurným slovům za pravdu. Jakmile se loď přiblížila k přístavišti, nebe otevřelo svá stavidla. Když posádka s nadávkami přivazovala loď ke sloupkům, bičovaly doky ledové přívaly deště. Žoldnéři bouře vůbec nevadila, přestože mu voda stékala po krku a zápěstích a v okamžiku byl promáčený až na kůži. Strážní, choulící se na hradbách, budou nepozorní a ulice liduprázdné. Korendirův druhý příjezd do Tir Amindelu projde bez povšimnutí, což přesně vyhovovalo jeho plánu. Zaplatil kapitánovi a opustil loď. Klapot okovaných kopyt jeho hřebce se mísil s hromobitím.

Korendir nasedl na koně a projel pod zdobeným obloukem severní brány. Věžičky, které předtím zářivě odrážely sluneční paprsky, nyní zvonily ve větru. Voda stékala po okapech a prýštila z úst důmyslně sestavených střešních chrličů v nádherných obloucích, jež se navzájem křížily. Tir Amindel za deště předčil dokonce i vyhlášené fontány krále Faen Halliru. Žoldnéř, zavázaný přísahou zničit kletbu města, přitáhl otěže svého neklidného koně a pomyslel si, že spěch mu nijak nepomůže.

Protože Majaxin vložil svůj krystal do nejhlubšího sklepení vévodova paláce, bude nutné nejprve podplatit nebo donutit některého z jeho úředníků, aby mu ukázal cestu do podzemních kobek. Korendir měl pro tento případ s sebou zlato a zbraně.

Projel tunelem mezi dvěma skladišti. Ohlušen deštěm a klapotem ocelových podkov málem přehlédl dítě.

Blesk odhalil malé děvčátko, jež se tu choulilo ve tmě s koleny přitaženými pod bradou. Mokré vlasy mu splývaly na ramena, zahalená nuznými hadry. Přestože mu musela být zima, svíjelo se v záchvatu křečovitého smíchu. Děvčátku bylo sotva devět let.

Korendir bez rozmýšlení zastavil svého grošáka. Seskočil, shodil plášť a zabalil do něj chvějící se dítě. „Ztratila ses?“

Dívka k němu obrátila suché oči. „Ne.“

Když Korendirův zrak přivykl tmě, poznal, že je to dítě z ulice, nejspíš zlodějka. Její hlad a utrpení však nebyly o to méně skutečné. Vtiskl jí do dlaně zlatou minci a slíbil jí další, když mu prozradí nestřeženou cestu do vévodova paláce.

Dívenka potěžkala zlaťák, rychle ho vstrčila do rukávu špinavé košile a pověděla mu o mříži v podloubí západního křídla. Železo tam bylo zrezivělé a s trochou vynaloženého úsilí se tudy dalo proniknout do palácového sklepení.

Plášť ji trochu zahřál a její údy se přestaly křečovitě třást. Do tváří se jí začínala vracet barva. Korendir se napřímil a přehodil otěže přes skloněnou šíji svého grošáka. „Pohlídej mi koně, než se vrátím,“ řekl děvčátku. „Slibuji, že pak najdu tavernu, kde mají krb a teplou polévku.“

Dívenka jeho nabídku ochotně přijala. Skutečnost, že by její nadšení nemuselo být upřímné, Korendira příliš netrápila. Hřebec byl dar od kouzelnice a ty se vždy dokázaly o sebe postarat samy. Potřeboval spíše dítě něčím zaměstnat, aby nepodlehlo pokušení prozradit za další peníz jeho úmysl vévodovým zbrojnošům dřív, než se mu podaří proniknout do sklepení paláce.

* * *

Ithariel z Bílého kruhu sledovala Korendirovo počínání ve výklenku na věži, osvětleném lampou, pomocí křišťálové koule, vsazené do leštěného oválného rámu. Vlasy měla v týle sepnuté jehlicemi, lesklými jako hvězdy, a její oči byly dosud zarudlé od pláče. Když se Korendir skryl před kupcem, který se odvážil vyjít za bouře na ulici, povšimla si jeho zachmuřeného výrazu. Skutečnost, že žoldnéř se dokázal zamračit uvnitř hradeb města, byla významná.

Oramův popis ji už od počátku vedl k domněnce, že zvláštní barva vlasů a očí pána Bílé bouře je dědictvím kouzelníkovy krve. Protože však muž pokládal sám sebe za smrtelného, Majaxinova kletba na něho nepůsobila. Narozdíl od vévodových poddaných Korendir svými neskolenými smysly nevnímal vábivá zaklínadla, jež činila Tir Amindel zhoubným pro zrozence kouzelníků.

Dokud jí zapomenutý okamžik z dětství neodhalil pravdu, Ithariel se domnívala, že Korendir byl takovým zrozencem pouze z poloviny. Nyní si dělala výčitky, protože učinila cosi neodpustitelného. Vědomě ho podruhé poslala za brány Tir Amindelu, do nebezpečí mnohem hrozivějšího, než si zřejmě dokázal představit. Spatřila skrytý důkaz z jeho minulosti: bezejmenný žoldnéř z Bílé bouře byl stejně urozeného rodu jako ona sama.

Patřil k Bílému kruhu a pocházel z manželského lože, a přestože dosud nic netušil o svých schopnostech, jeho odolnost vůči geasu Tir Amindelu bude ztracena, jakmile se přiblíží ke krystalu. Ochranné síly, vložené do tallixu, který ovládal šestou kletbu, odhalí jeho původ a ihned na něm vykonají trest. Smrtelník by pouze zemřel v bolestech. Korendir, neznalý věci, na sebe přivolá pomstu odsouzeného kouzelníka. Netušila, jaká muka na něho čekají, avšak na celém Aerithu byl jediný, kdo v sobě měl dostatek houževnatosti, aby je překonal. Jen on mohl rozbořit vězení, jež by jinak přetrvalo celou věčnost.

Ithariel si přitáhla křišťálovou kouli blíž a pozorovala bojovníka, kráčejícího v dešti k oblouku, který mu popsala žebračka. Její tělo nemohlo zapomenout na jeho něžný dotek. Do paměti se nesmazatelně vrylo pochopení a odhodlání, s jakým převzal její břímě odpovědnosti.

Slova, jež tehdy pronesl, jí stále zněla v uších. Paní, ničeho se neobávej. Je-li v lidských silách zlomit moc Majaxinova krystalu, stane se tak před setměním dne, kdy projdu branami města.

Avšak klid ji opustil dříve než vzdalující se klapot hřebcových kopyt v údolí. Příliš pozdě si nešťastná Ithariel z Bílého kruhu uvědomila, že tento muž má pro ni možná vyšší cenu než zmaření zlých skutků jejího vlastního otce.

* * *

Korendir se krčil ve výklenku u zamřížovaného okénka a čekal, dokud mu procházející hlídka nezmizí z očí. Špatný odtok dešťové vody způsobil, že mříž byla vespod téměř zcela zrezivělá. Korendir si odepjal pás s mečem a zavěsil si ho přes rameno. Potom se vsoukal do otvoru naproti mříži, zapřel se zády a s mečem přitisknutým k hrudi kopl oběma nohama do poškozeného železa. Kousky zrezivělého kovu se drolily a sypaly dolů do tmy. Druhým kopnutím se Korendirovi podařilo mříž vylomit. Neváhal ani okamžik a vklouzl dovnitř.

Visel za ruce na okenním parapetu a rozhlížel se kolem sebe. Bylo zde dusno a prašno. Matné světlo z podloubí bylo příliš slabé, aby proniklo do hlubin pod jeho nohama. Kroky blížící se stráže mu však znemožnily alespoň částečně prozkoumat temnotu hozenými oblázky.

Korendirovi nezbývalo než pustit se parapetu. Žaludek měl při pádu do neznáma až v krku. Doufal jen, že sklepení není zbrojnicí se stojany plnými oštěpů, připravených ho probodnout.

Korendirův pád skončil prudkým nárazem na pyramidu složených sudů, které se rozletěly na všechny strany. Korendir, zmítán jako kus zmačkaného hadru mezi prkny, se zřítil na podlahu. Vévodovy sudy klaretu, brandy a stolních vín způsobily hotovou pohromu. Lahve s jemnými likéry byly roztříštěny na střepy. Sklepem zněl praskot dřeva a nekonečný cinkot skla, dokud poslední sud s temným zaduněním nenarazil do trosek stojanu na lahve.

Korendir se protáhl kolem jednoho z neporušených sudů. Napřímil se a s tichým klením přehlédl spoušť, kterou způsobil. Protože nehodlal čekat, až hlídka nad mříží způsobí poplach, připjal si rychle znovu pás s mečem a vydal se do tmy hledat dveře.

Ve vzduchu byl cítit alkohol a prach. Střepy lahví skřípaly pod Korendirovými podrážkami. Rozbité police nabádaly, aby se vyvaroval neopatrných pohybů. Po několika minutách slepého tápání se žoldnéři konečně podařilo dveře najít. Uvažoval, zda by neměl prohledat trosky a najít nějaký hřebík, kterým by vylomil zámek, když tu ho varovalo světlo pronikající klíčovou dírkou.

Kdosi s lampou stál v chodbě před dveřmi.

Korendir se ve tmě usmál. Voják či sluha se přišel přesvědčit, co způsobilo hluk ve sklepení.

Dveře se s kovovým cvaknutím otevřely. Kužel světla ozářil rozbitý sud, skleněné střepy a roztříštěné police nasáklé alkoholem.

„U věčných Nethových světců!“ zaklel příchozí, sluha, který překročil práh čapím krokem.

V patách mu následoval strážný, čpící potem a provlhlým oblečením, ozbrojený halapartnou.

Korendir si přesně naplánoval svůj výpad. Zaútočil rukojetí nože a zneškodněný strážný se zhroutil k zemi. Žoldnéř zachytil mužovu halapartnu dříve, než s varovným třesknutím narazila do rámu dveří.

Sluha uskočil zpět, avšak nebyl dost rychlý, aby unikl ratišti halapartny, které mu podrazilo nohy. V pádu ho zachytily paže a překvapený výkřik potlačila chladná čepel, kterou pocítil na svém hrdle. Příliš vylekán, než aby se odvážil třeba jen polknout, přitiskl se k útočníkovi ve snaze uniknout ostří nože.

Korendir vtáhl svého zajatce z chodby do sklepní místnosti a trhnutím ho postavil na nohy.

„Ty jsi ten muž, kterého vévoda prohlásil za zrádce,“ zasípal sluha. Přestože se mu lampa chvěla v ruce, neztratil duchapřítomnost a neupustil ji na podlahu. Odkašlal si. „Můžeš mi hrozit, jak chceš, ale já ti nepomohu uniknout. Můj pán nechal postavit halapartníky ke všem dveřím a oknům v paláci. Znají tvůj popis. Jestli mě zabiješ, zemřeš. Propustíš-li mě, budeš rovněž mrtev. Ušetři mě, zoufalý pane, a já ti slibuji, že dříve než za hodinu nikomu nepovím, kde jsem tě viděl.“

Korendir přitiskl ostří k sluhovu zpocenému hrdlu. „Pokud strážný, kterého jsem zneškodnil, oznámil svému kapitánovi, kam jde, tvá hodinami není k ničemu.“

„Považoval tě za zloděje,“ zaječel sluha. „To je neštěstí, žes ho zabil. Jeho kapitán ho nechá hledat.“

Korendir mu sevřel hrdlo. „Zakryj lucernu a buď zticha.“

Strážný nebyl mrtev, pouze omráčen, a pokud se neutopí v rozlitém víně, za nějaký čas se probudí a vzburcuje ostatní hlídky. Zatímco sluha zakrýval lampu stínidlem, Korendir mu prohledal livrej. Sebral mu perořízek, který našel, odstrčil nohou padlého halapartníka a vyvedl zajatce do chodby. „Zamkni,“ nařídil mu stroze. „A potom mě odveď do podzemních kobek.“

Sluha se chvějícími prsty přebíral v klíčích a popálil si přitom hřbet ruky o žhavou lucernu. Korendir nemilosrdně zdusil jeho výkřik dlaní. Sluha, neschopen jakéhokoli pohybu, projevil svou bázlivou povahu. Jakmile Korendir uvolnil sevření, aby se mohl nadechnout, zakvílel: „U Netha, člověče, proč do podzemních kobek? Jsou tam jen krysy a žádná škvíra, kudy by se dalo uniknout.“

Korendir mu zaryl ostří nože do kůže.

Sluha mu se zachřestěním podal správný klíč a zaskučel: „Dej se vlevo.“

Žoldnéř sevřel předloktím hrdlo svého zajatce a prošel dolní služební chodbou vévodova paláce, zanechávaje za sebou stopy od rozlitého klaretu.

Pohyboval se neslyšně a sluha se vzdal veškeré naděje, že hluk přivolá stráže, jež mu přijdou na pomoc. Korendir několikrát kopl do lucerny, aby se v mihotavém světle ujistil, že zajatec ho nevodí ve falešném kruhu. Sestoupili po točitých schodech a ocitli se konečně v temné chodbě, jež spojovala mučírnu s celami odsouzených vězňů. V zatuchlém vzduchu bylo cítit pach moči a plesnivé slámy.

Sluha, povzbuzen tím, že je dosud naživu, otočil hlavu, navzdory tomu, že na hrdle dosud cítil ostří nože. „Posloužil jsem ti v dobré víře,“ poznamenal.

Korendir neodpověděl. Vědom si tepajícího žáru klenotu, který nosil pod košilí, dávno věděl, co bylo potřeba. Zvedl ruku, v níž svíral nůž, a pohnul se vpřed. Vytrhl sluhovi, jenž náhle zjistil, že je volný, lucernu z ruky a jemně odkryl stínidla.

Světlo mu odhalilo pětibokou chodbu s jedinými dvířky. Stěny byly z prosté žuly, avšak postava vyrytá klikatou čarou do podlahy ve svém klíně držela velký, mlžný krystal, odrážející světlo tisíci broušenými ploškami. Jeho střed žhnul jako šarlatový oheň.

„Nechápu, proč jsi sem přišel,“ ozval se sluha. „Toto je cela zrádce. Muž, který zde bude držen, přijde o rozum. I když ty jsi o něj zřejmě přišel už dávno.“

Korendir stále mlčel. Krystal byl až nepříjemně, vtíravě přítomný. Při pohledu na čarovný tallix cítil mírné mravenčení, příliš jemné, než aby se mu dokázalo zarýt pod kůži. Žoldnéř, zaujat tímto jevem, odložil lucernu na zem.

Zajatý sluha využil jeho nepozornosti, vyběhl ven a spěšně za sebou zavřel zamřížované dveře. Závora spadla a Korendir zůstal uvězněn uvnitř.

Vévodův sluha si zhluboka vydechl a pak se otázal: „Co tě to napadlo, chtít se dostat do cely zrádce? Můj pán se postará, abys úpěl bolestí, než zemřeš.“

Kapitola osmnáctá

SOUD A ROZSUDEK

Pokud hrozba mučení na Korendira vůbec nějak zapůsobila, nedal to na sobě znát. Ani vyhlídka zajetí ho zřejmě neznepokojovala. Zcela zaujat tallixem v cele zrádce, vzal do ruky jiný nůž, s mnohem širší čepelí, poznamenanou zubem času. Sluha, překvapen jeho netečností, zůstal v chodbě a zvědavě přihlížel.

Korendir uchopil dýku tak, aby čepel mířila hrotem k zemi, a poklekl uprostřed cely. Jeho tvář ozářilo červené světlo, jež nepocházelo od plamene lampy, ale odráželo se od broušeného krystalu v podlaze. V drahokamu se skrývalo kouzlo, svinutá zloba, jež zanechávala pochyby v rozrušené mysli. Žoldnéř se opatrně dotkl čepelí strážného kamene Tir Amindelu. V ruce pocítil chvění jakési síly. Vlasy v týle se mu zježily a ochranný přívěsek od Ithariel se rozžhavil a spálil mu kůži na prsou. Korendir potlačil zachvění. Každý okamžik ho zbavoval vůle a naplňoval váháním, jež vyvěralo ze samotného tallixu. Věděl, že musí krystal ihned zničit, jinak podlehne a svého úmyslu se vzdá.

Korendir přiložil hrot dýky kolmo k hvězdnému oku drahokamu. Pak, nevšímaje si zvědavého pozorovatele, pozvedl lucernu a udeřil těžkým dnem do rukojeti dýky.

Jeho čin probudil všechny skryté síly, jež Majaxin vložil do kamene.

Itharielin amulet nedokázal Korendira ochránit. Strážné energie vybuchly, rozehřály tallixový úlomek jako meteor a roztříštily ho. Drobné střepiny škrábly Korendira do krku a prsou a rozletěly se jako jiskry po cele. Sluha, stojící u mříže, zděšeně vykřikl a promeškal poslední příležitost k úniku.

Lampa znovu udeřila. Náraz do rukojeti dýky otřásl Korendirovými kostmi, svaly a nervy od prstů až po rameno. Ozvalo se tiché prasknutí, jež znělo jako vzdech, a ve velkém tallixu, který ovládal Tir Amindel svým kouzlem, se objevila puklina. Čarovné rubínové světlo krátce zaplavilo celu a pak pohaslo. Prasklé plošky drahokamu se na okamžik propadly do temnoty. Lampa zhasla. Kámen se matně leskl, probuzen k dvojnásobné síle žhavým oranžovým plamenem. Puklinou stoupal vzhůru oblak žíravého kouře. Korendirovi z Bílé bouře, zahalenému zářící mlhou, jež pálila a oslepovala, unikl výkřik.

Vlna Majaxinových kouzel mu pronikla celým tělem a obalila ruku, která rozštěpila kámen. Před očima se mu rozjasnilo. Obklopen vířícím svazkem kouzel, spatřil, že v pěsti dosud svírá nůž, který krátce předtím přiložil hrotem ke krystalu v podlaze. Ke své hrůze zjistil, že tallix dal úderu nový směr.

Korendirovy prsty se krvavě leskly. Přestože se nepochybně dosud nacházel v cele, nevěřícně zíral na svou čepel, vnořenou až po rukojeť do oka malé žebračky, které poručil, aby mu hlídala koně.

Zapotácel se a ocelová čepel vyklouzla z rány. Přemožen odporem, zvrátil obsah žaludku. Pak se napřímil, stále zahalen jiskřícím oblakem čar. Myšlenky mu bolestně těkaly. Nůž by nejraději vrazil do své hrudi, avšak z čepele zakalené kouzlem nezbylo nic než kus roztavené oceli. Korendir odhodil dýku stranou a hledal mezi jiskrami kouzel cestu k chodbě, zasažen výčitkami přímo do srdce.

Mříž byla vytržena z kamene a zohýbaný kov obepínal mokvající sluhovy pozůstatky. Korendir se zapotácel. Předkloněn v druhém záchvatu nevolnosti, prchal do chodby. Oranžový dým proudil za ním jako roj podrážděných sršňů a šířil zkázu.

V kamenném zdivu se objevily pukliny a sloupy sténaly a praskaly.

Korendir běžel, zatímco se strop za ním hroutil. Neprchal, aby se zachránil, přestože mu úlomky zdiva ze stropu padaly do vlasů a podlaha pod jeho podrážkami se houpala. Jeho oči byly k nebezpečí slepé. Viděl pouze zkrvavené tělo dítěte a svou ruku, svírající vražedný nůž. Byl na pokraji svých sil, přesto však běžel vpřed, poháněn hnusem, zbaven rozumu a odpuštění jako vrah, jehož proklínal Haldeth.

Točité schodiště do vyšších chodeb bylo v troskách. Mezi odpočívadlem a několika propadlými schody leželo rozdrcené tělo strážného. Korendir ho přeskočil a bez ustání pronásledován vířící mlhou začal po čtyřech lézt po kamenných stupních jako nějaké zvíře.

Nesledoval, zda jde správnou cestou. Reflexy a instinkt ho dovedly do vyšších chodeb, odkud se potácel dál přes zakrvácená těla, s nimiž se setkával na každém kroku. Lidé z vévodova paláce umírali před jeho očima, sluha, rozdrcený mezi kládami v podlaze, postarší dvořan, zasypaný hroutícím se zdivem, jež se valilo jako ďáblovy kostky a dopadalo na jeho holou hlavu. Korendir vyvázl nezraněn, přestože kletba, rozpoutaná tiramindelským tallixem, ho nemilosrdně pronásledovala dál.

Mezerou ve zřícených zdech se mu podařilo uprchnout z paláce. Dvůr byl posetý zřícenými kamennými kvádry. Mrtvé, umírající a zmrzačené už nebylo možno počítat. Odevšud se ozývalo bolestné sténání. Hustý liják vytvářel v rozbitém dláždění rudé potůčky a kaluže. Korendir se pokusil dostat do sevřené hrudi trochu vzduchu. Žaludek se mu naprázdno obracel v neustálých křečích. Síla, kterou probudil, když rozbil tallix, nepolevovala, naopak hrozila, že srovná celý Tir Amindel se zemí. A on zavinil celé to utrpení, zmařené životy, naděje a sny. Jeho čin pouze znásobil hrůzu, již Majaxin na město uvrhl. Nešťastní obyvatelé byli smeteni jako kamínky v přílivu posmrtné zášti. On, který měl podlehnout jako první, byl jediným, kdo vyvázl nedotčen.

Korendir si nepamatoval, proč do města přišel. Zapomněl na Itharieliny slzy a bezcitnou krásu, která lákala celé generace kouzelníků do pasti. Staletí, po něž trpěli v začarovaných zdech, znamenala méně než sprška deště. Korendir prchal a toužil, aby raději upadl do bezvědomí. S rozbitými klouby se škrábal přes zeď, bičován bouří a hnán oranžovými jiskrami. Jako štvaný pes se prodíral mezi keři růžových zahrad, vylamoval zamčené dveře a branky. Bezmyšlenkovitý útěk ho po chvíli dovedl k podloubí, kde se předtím skrýval. Jeho kůň tam dosud čekal, s otěžemi zachycenými pod kusem mramoru. Poblíž ležel zmačkaný plášť, který zde zanechal malé zlodějce. Zpod jednoho z cípů vytékala krev. Tvář, již plášť napůl zakrýval, zůstala obrácena k nebi. Jedno oko bylo otevřeno dešti, druhé nelidsky probodnuté čepelí očarovaného nože.

Korendira znovu zachvátila nevolnost. Pocítil v hrdle hořkost žluči a zalapal po dechu. Úleva však nepřicházela, neboť žaludek už byl dávno prázdný. Chvilku šátral po boku grošáka jako stařec, než se mu podařilo zachytit mokrými prsty sedlo. Hřebec se stočil stranou a potom zůstal stát a neklidně stříhal ušima, zatímco jeho jezdec hledal třmen. Korendir se vytáhl do sedla. Zkroucen v křečích, vytrhl z pouzdra v rukávu dýku, naklonil se vpřed a přesekl otěže těsně u uzdy.

Hřebec, jenž znovu nabyl svobody, se napůl vzepjal. Korendir mu vrazil paty do vlhkých slabin a grošák zaržál bolestí.

Kůň z Vysokého Kelairu se hnal ulicemi, jež katastrofa proměnila v změť sutin. Cválal mezi ječícími lidmi s vyděšenýma očima a divoce frkal rozšířenými nozdrami. Svaly se mu vlnily pod kůží jako provazy a šlachy na nohou se napínaly úsilím. Hřebec vložil do běhu celé své srdce a údery jeho uhánějících kopyt se rozléhaly po dlažebních kostkách a nádvořích z leštěného mramoru.

Avšak čáry mrtvého kouzelníka je pronásledovaly s houževnatostí mnohem vytrvalejší, než jaké je schopno živé tělo. Zářivá nadpřirozená mlha se vznášela za Korendirem jako přízrak z pekel.

Žoldnéř se tiskl ke grošákovu hřbetu. Nijak se nepokoušel koně vést či volit směr. Místo toho jel se skloněnou hlavou a zavřenýma očima a prsty svíral vlající zlatou hřívu. Rachotu hroutících se budov a křiku mužů, žen a dětí, kteří nestačili včas uniknout a zůstali pod kamennými sutinami, však přesto neunikl. Majaxinova pomsta nešetřila ničí život, žádnou budovu.

S výjimkou uhánějícího grošáka a jezdce, příliš zmučeného, než aby něco vnímal.

Hřebec překonal pobořenou východní bránu skokem, který by obyčejného koně zchromil. Jakmile se jeho kopyta dotkla země, žulové věžičky nad bránou se rozpadly na kusy a pochovaly pod sebou dvě ženy nesoucí plačící děti.

Hřebec přitáhl uši k hlavě a vyrazil vpřed. Cválal dál, zatímco za jeho patami se valila lavina kamení a sutin. Jezdec nehybně visel na jeho hřbetě. Mysl měl zcela ochromenou, stejně jako tělo. Za jeho zády se hroutily budovy Tir Amindelu a jemu zněly v uších zoufalé výkřiky umírajících obyvatel, jež se mísily se smrtelnými výkřiky z jeho minulosti. Každý z nich ho bodal jako nůž, jako by mu utrpení tisíců zabitých mohlo působit fyzickou bolest.

Hřebec prodloužil krok, zatímco se jeho jezdec svíjel v křečích. Vyděšen na nejvyšší míru se pustil přes luka a trnité houštiny kolem jezera Kelharrou. Jiskřivý oranžový proužek Majaxinových čar ho neustále pronásledoval. Křoviny obklopující zoraná pole se táhly až k neporušenému lesu.

Hustý porost přinutil koně zpomalit cval. Větve se mu zarývaly do zpěněné srsti a klapot kopyt na vysušené půdě tlumil koberec suchého listí.

Korendir si položil tvář na hřebcovu šíji a zkřížil ochablá zápěstí na jeho lopatkách. Nohy mu vyklouzly ze třmenů a opěrná želízka narážela v rytmu cvalu zvířete do jeho kotníků. Nepokoušel se svému statečnému koni přitáhnout uzdu. Zmučen za hranici sebezáchovy, necítil hlad ani žízeň, pouze zoufalství a trýznivou hrůzu způsobenou krutou smrtí malé žebrácky.

Grošák zamířil mezi stromy porostlé mechem. Oranžový kouř se vznášel kolem hlavy jeho jezdce jako svatozář.

Korendir se náhle napřímil s výkřikem, který se rozléhal mezi stromy, a patami pobodl hřebce do slabin. Zvíře vyrazilo vpřed tak prudce, až málem vypadl ze sedla, a okovaná kopyta zanechala za sebou zlomené stonky mladých keřů.

Čas míjel, aniž ho Korendir vnímal. Déšť ustal a nebe se vyjasnilo. Mezi korunami lesních stromů se tu a tam objevilo zapadající slunce. Brzy se setmělo a kouzelná mlha obarvila kmeny okolních stromů do bronzova. Hřebec přešel do kroku a přebrodil se přes vodu, jako by znal cestu.

Čáry spalovaly a děsily Korendira celou noc. Znovu a znovu se mu před očima objevoval obraz nože v oku dítěte. Cítil teplou krev, řinoucí se z otevřené rány, a záchvěvy, otřásající jejím drobným tělem, zatímco čepel se nořila stále hlouběji do lebky skrz mozek, měkký jako máslo. Neustále ho sužovaly výčitky, jichž se jeho mysl nedokázala nijak zbavit.

Rozbřesk prozářil temnou noční mlhu stříbřitým svitem. Kolem se ozýval zpěv ptáků a časné sluneční paprsky pokryly větve nad Korendirovou hlavou červenými skvrnami. Hřebec se prodral houštím do údolí podél jezera. Žoldnéř seděl zhroucen v sedle a upíral kupředu skelný pohled. Na pobřeží se objevila věž, jejíž tvary připomínaly bývalou krásu Tir Amindelu. Věž byla pouze méně honosná a neměla mramorové ozdoby ani barevná okna.

Přede dveřmi čekal jakýsi stařec, jehož obrysy jiskřily nabitou energií. Boty a plášť měl modré jako vody oceánu a stažené obočí dodávalo jeho tváři zachmuřený výraz. Stařec stál bez pohnutí, avšak chvějící se grošák, jako by volán majákem, přidal z posledních sil do kroku a zastavil se před ním.

Korendir, dosud obalen hrozivou oranžovou září, visel tváří dolů natažen přes spletenou hřívu svého koně. V rozšířených očích měl prázdný pohled a dlaň si tiskl k ústům ve snaze potlačit nekonečnou potřebu křičet.

Stařec zachytil ohlávku koně. Jeho strohý dotek napovídal, že nemá zvířata příliš v lásce, grošák se však přesto choval, jako by ho znal. Jakmile se prsty, zjemněné kouzly, dotkly nozder, přestal se chvět. Stařec mu zkoumavě přejel po šíji, plecích a každé ze čtyř nohou, jež byly potřísněné blátem a zbrocené potem. Starého čaroděje překvapilo, že šlachy jsou chladné. Napřímil se a změřil si koně podrážděným pohledem.

Slovo, jež vyřkl, nebylo z jazyka smrtelníků, hřebec však přesto rozuměl. Zastříhal ušima a trhl hlavou.

„Takže tě tedy netýral,“ usoudil kouzelník. Shrnul si kápi a zamračil se na černě oděného smrtelníka s bronzovými vlasy, který se držel v sedle jen díky grošákově vůli.

„Ta hlupačka a dcera bláznovství,“ huboval stařec. Přistoupil k hřebci a položil dlaň na Korendirovo vlhké čelo. Od jezera zavanul čerstvý vítr. Stařec zaklonil hlavu a začal zpívat.

Mlha obklopující žoldnéřovu postavu nepřátelsky zasyčela. Píseň a kouzla se střetly a způsobily zvuk, jako by někdo zalil vodou žhavé uhlíky. Energie se jasně rozzářily. Korendir nejprve ztuhl, pak se zachvěl a zároveň se sípavě nadechl.

Starcův hlas byl stále jasný a zvučný. Pozvedl druhou ruku a položil prsty na žoldnéřovo obočí. Se zápěstími napůl zabořenými do bronzových vlasů uzavřel melodický nápěv. Tóny se ozývaly ranním tichem a pomalu působily změnu. Zlo vyšlehlo z mlhy, jež měla Korendira ve své moci. Majaxinova kletba se na slunci rozptýlila v prstencích jako dým.

Kouzelník zazpíval ještě jeden verš, a nebýt jistých rukou, jež Korendira zachytily, svalil by se žoldnéř ze sedla jako vykuchaná ryba.

„Při ohni a vodě, na tohle jsem už moc starý,“ zabručel kouzelník. Ramenem podepřel žoldnéře tak, aby zůstal napůl viset v sedle, a zavolal hrdelním hlasem jakési jméno.

Dveře věže se pootevřely. Za nimi se objevila tvář, vrásčitá a veselá, s očima černýma jako nezasažená semínka. „Je naživu?“ ozval se chraplavý hlas.

„U Netha.“ Stařec blýskl podrážděným pohledem. „Podpíral bych snad mrtvolu? Pohni svýma krátkýma nohama, než ho pustím na zem.“

Dveře se otevřely dokořán. Podsaditý trpaslík v červené čapce a krátké kazajce přispěchal starci na pomoc.

Přestože ten chlapík byl malý, svaly, jež se rýsovaly pod rukávy, vypadaly jako dubové kmeny. Přehodil si Korendira přes rameno s lehkostí, jíž neodpovídal proud jeho šťavnatých nadávek. Trpaslík věnoval koni starostlivý pohled a potom odvlekl žoldnéře k věži.

Čaroděj sledoval špičky žoldnéřových bot, rozrývající písek. S nehybnou tváří si upravil rukávy na zápěstích. I když péči o zvířata neměl příliš v lásce, povolil koni popruhy na břiše, sňal mu sedlo a ohlávku a poplácal ho po zpoceném boku. „Běž,“ zamumlal hřebci do ucha, „vyválej se v rose, pokud chceš, protože alespoň ty jsi bez viny. Svou úlohu v této odporné záležitosti jsi splnil.“

* * *

Trpaslík pustil zpocený chomáč bronzových vlasů, nadzdvihl petlici a kopnutím otevřel poslední ze tří železem pobitých dveří. Zadýchán výstupem do příkrých schodů oznámil: „Tvůj muž dorazil.“

Ithariel, stojící v temném výklenku, se zachvěla, avšak neohlédla se. Převlečena do kožené tuniky a nohavic, upravených pro jízdu v sedle, vsunula ruce za perlový pás. „Žije?“

„Kdyby nežil, netáhl bych se s ním, ne?“ Trpaslík vkročil dovnitř a se žuchnutím shodil své břemeno na Itharielin divan. Po krátké úvaze popadl muže za kotníky a podložil mu dlouhé nohy poduškami. Boty byly vlhké od deště a kůže čpěla pronikavým koňským pachem.

Trpaslík naklonil hlavu na stranu a prohlédl si svou práci. Pak, jako by do krve poškrábaní muži běžné líhali na brokátu jeho paní, si posunul čapku do týla a dodal: „Velmistr se hněvá víc než Neth v den, kdy temnota pokazila jeho dílo.“

Ithariel přetrhla pás a perly se s rachocením rozsypaly po podlaze. „A čí je to chyba, Nixi?“ Vybrala si jeho přezdívku, neboť jméno, jež dala trpaslíkovi jeho matka, bylo těžké vyslovit. „Neposlala jsem do Dethmarku žádnou zprávu.“

Trpaslík pokrčil rameny a tváře se mu nafoukly jako podzimní jablíčka. „Myslíš, že je hluchý, má paní? Něco ti povím, kdyby velmistr neslyšel, jak zaklínadla boří celý Tir Amindel, Neth by se musel strachovat. Rozbití Majaxinova tallixu se projevilo až v Alhaerii.“

„Měl by sis vydělávat na živobytí vyprávěním báchorek po hospodách!“ odsekla Ithariel podrážděně. „Odejdeš už, nebo tě mám vyhodit z okna hlavou napřed?“

Trpaslík si ji změřil bystrýma, lstivýma očima. „Chápu,“ poznamenal tiše a zabodl si do tváře tlustý prst. „Ten polomrtvý muž pro tebe mnoho znamená, že?“ Ithariel po něm mrštila vázou, jíž se však trpaslík obratně vyhnul, vyběhl z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Křišťál se neškodně roztříštil o tvrdé dubové obložení. „Paní,“ ozval se zpoza dveří Nixův hlas, „ať už se ti to líbí nebo ne, máš společnost.“

Dveře se ihned znovu otevřely. Velmistr Bílého kruhu s temným výrazem v tváři spěšně překročil práh. Pohlédl na střepy a rozházené květiny a potom na Itharielin bledý obličej. Obojí si vyložil správně. Prudce bouchl dveřmi, až se závěsy otřásly.

„Za ta léta, co jsi byla mou schovankou, ses zřejmě nic nenaučila.“

Ithariel vystrčila bradu bojovně kupředu. „Pochopila jsem, jak velké bylo zlo, které můj otec napáchal.“

„Tomu odpovídá tvá pošetilost.“ Velmistrovy oči byly studené jako led. „Který falešný pud ti dal právo míchat se do věcí, jež jsou nad síly nejstarších z našeho Kruhu? Nestačilo ti úplné zničení Tir Amindelu, musela ses ještě zaplést s tímto smrtelným mužem!“

„Je to Korendir z Bílé bouře,“ pravila Ithariel. „A zdaleka není tak smrtelný jak se zdá.“

Přešla po komnatě a poklekla vedle divanu, na němž žoldnéř ležel. Chvějivé vnitřní napětí, které si pamatovala, utišil magický spánek. Jeho obličej a ruce hyzdily mělké šrámy. Matný řetěz, na němž předtím visel její ochranný drahokam, mu vypálil do klíční kosti řadu puchýřů.

Velmistr přistoupil ke své chráněnce. I on si prohlížel Korendira, avšak projevoval přitom daleko méně soucitu. „Opakuješ chyby svého otce, Ithariel,“ varoval ji. „Chceš si brát, po čem toužíš, aniž bys pomyslela na důsledky. Když jsi povolala do služby tohoto muže, uvědomila sis, jakou cenu za to zaplatí?“

Ithariel se dotkla nehybných prstů a přejela po jizvách a puchýřích na dlaních. „Vyrostl v utrpení, kterému nikdy nepodlehl.“

„Kletba Majaxinova krystalu byla možná zažehnána, ale co on?“ Velmistr potřásl hlavou v náhlém smutku. „Mysl, kterou jsem utišil zaklínadlem, se tolik odchýlila od rozumu, že jen nesmrtelný tvůrce ji může přivolat zpět.“

Ithariel sevřela v prstech Korendirovo šlachovité zápěstí. „Neth ani jeho andělé nebudou třeba. Tento muž je jedním z nás, ztracený dědic vznešeného Moriena. Jako dítě byl dopraven do bezpečí, aby se ho nezmocnili démoni, kteří ovládli Alathir. Sluha, který ho odnesl, později onemocněl a zemřel na horečku, ale dítě přežilo. Našli je v lese, hladové, u vdovy po lovci z Shan Rannoku.“

„A ty jsi to věděla, a přesto jsi dala v Tir Amindelu v sázku jeho život?“ Velmistrův hněv dostoupil vrcholu. „Děvče, velmi dobře jsem viděl, koho jsem stáhl ze sedla Nixdaxdimova vzácného hřebce! Oram mi sdělil, že Morienův syn nezemřel. Avšak život tohoto muže nespasí žádné dědictví. Mysli, dítě! Jestli Korendir odhalí svůj původ, jak dlouho bude žít? Démoni z Mathceku se dosud skrývají ve zříceninách Alathiru. Jako Morienova dědice ho budou pronásledovat a zničí ho. Bílý kruh ho před nimi nedokáže ochránit.“

„Domníváš se tedy, že by měl skončit svůj život jako smrtelník?“ opáčila hněvivě Ithariel.

„Ano, Ithariel. Právě to říkám!“ Velmistr se prudce obrátil ve svém rouchu, modrém jako oceán. „Měli bychom Morienova syna nechat, ať dojde štěstí a ožení se jako ostatní.“

„Jaký život dosud vedl?“ vykřikla rozhořčeně Ithariel. „Měl jsi ty nebo Oram vůbec čas ho poznat?“

Velmistr se zastavil ve dveřích. Cítil v jejím výbuchu bolest, přesto však zůstal pevný jako skála. „Tvá otázka není na místě, má schovanko. Nyní slyš, co jsi svými činy způsobila. Korendir z Bílé bouře přežije dny, jež mu byly vyměřeny, díky mému zaklínadlu. Budeš se o něho starat, zatímco on bude spát. Až se probudí, nebude trpět, a pokud se odvážíš prozradit mu jeho původ, Nejvyšší rada bude nucena vynést rozsudek. Varuji tě, nevměšuj se už do života tohoto muže. Musel bych tě z moci velmistra odsoudit ke stejnému trestu jako tvého otce.“

Ithariel zbledla. Poklekla a položila si tvář na Korendirovo rameno. Kaštanové vlasy zakryly Korendirovu tuniku. Myšlenky jí vířily v hlavě a sotva si povšimla, že velmistr opustil komnatu a dveře za ním zapadly.

Když trpaslík Nixdaxdimo vyhřebelcoval koně a vrátil se do věže, našel ji nehybně sedět vedle žoldnéře. Zastavil se na prahu, prohrábl si bradku, zabouchl za sebou a opřel se o rám dveří. Dlouho se díval na slzy, které stékaly po tvářích jeho paní na černý vlněný plášť.

„Ach, má paní, nikdy jsi do toho neměla zaplést své srdce,“ povzdychl si nakonec.

Ithariel neodpovídala.

Trpaslík si podepřel bradu pěstí a odvážil se pokračovat. „Je to i moje chyba, vzpomínáš? To já jsem ti dal meč a hřebce, abychom zlákali toho muže do našich služeb.“

Stiskla Korendirovu tuniku ještě pevněji v prstech. Zdálo se, jako by ho neslyšela.

Trpělivost nepatřila mezi Nixdaxdimovy ctnosti. Nazdvihl husté obočí a zhoupl se na patách. „Je mi smutno, jen se na tebe podívám. Vrátím se, až se nabažíš a přestaneš ho litovat.“

Ithariel zvedla hlavu a téměř neslyšně cosi řekla.

Trpaslík si založil svalnatá předloktí na prsou a zamračil se. „Řekni to hlasitěji.“

„Odejdi,“ zopakovala Ithariel hlasitěji. Trpaslík ji se znechuceným zabručením uposlechl.

Kouzelnice, konečně o samotě, pohlédla na tvář, která se zdála k nepoznání klidná. Její téměř hrůzu nahánějící odměřenost ve spánku zcela zmizela. To jí však více než cokoli jiného připomínalo zrazenou důvěru. Korendir za svého života nikdy nepocítil takový mír.

Vnitřní klid mu snad přinesl příslib vytouženého strážného kamene, jakkoli děsivou cenu za něj musel zaplatit. Uvědomila si, že pro muže, který ji nechal nahlédnout do své minulosti, nebude snadné smířit protichůdné vášně, jež jím zmítaly. Poté, co získal ochranu své tvrze na Bílé bouři, však bylo pravděpodobné, že se uzdraví.

Pramen vlasů mu spadal přes oční řasy, jež stále zůstávaly nehybné. Ithariel odhrnula neposlušnou kadeř. Pouze teplé tělo a silný, pravidelný tlukot srdce prozrazovaly, že muž žije. Kouzelnice se pokusila představit si budoucnost, až bronzové vlasy začnou postupně šedivět. Jizvy, puchýře a opálená kůže zesvětlí a přísné rysy obličeje se zvrásní v bezvýrazném stáří.

Ta vidina byla horší než šílenství.

Spánek, který na Korendira uvrhl velmistr, však představoval mnohem krutější trest. Ten konečný, chladný rozsudek svedl Ithariel na scestí nežádoucích myšlenek. Při tom zjištění se otřásla po celém těle. Pokud bylo Korendirovo vědomí umlčeno, něco nenahraditelného se ztratilo. Náhle cítila, že ani celé roky smutku či lítosti jí nepřinesou odpuštění.

Kdo další na celém Aerithu znal ony nejděsivější osobní vzpomínky, jež jí svěřil?

Ithariel sevřela v dlaních ruku, která už neměla její dotek nikdy opětovat. Políbila rty, zbavené citu, a cosi v jejím nitru se vzbouřilo.

„Ještě je tu jiný způsob, jak odvrátit mysl od šílenství,“ řekla nahlas.

V tom okamžiku se dveře prudce otevřely. Dovnitř vpadl Nixdaxdimo, dotěrný jako hmyz. „Všemocné síly stvoření, bál jsem se, že tě napadne právě tohle!“

Ithariel se prudce napřímila, jako by dostala políček. „Ty otravný neřáde! O čem to mluvíš?“

Trpaslík se přikolébal blíž na křivých nohou a zůstal stát mimo dosah své paní. „Kdybych –“ vyhrkl, ale vzápětí se zarazil. Zhluboka se nadechl a potom spěšně dokončil: „Kdybych tušil, že ti jednou změkne mozek a najdeš si muže, nikdy bych nepožádal Meggu, aby se za mě provdala.“

Ithariel se pochybovačně zamračila. „Jestli to Megga uslyší, nechá tě chodit v roztrhaných botách.“

Nix se nevesele podíval na svou obuv, která potřebovala vyspravit. „Dobrá, budu ti vděčný, když to té staré dračici nepovíš.“ S pohledem stále upřeným na špičky bot dodal: „Přesto by ses neměla vázat na toho ryšavého šílence, který se válí na tvém divanu.“

Ithariel pozvedla obočí způsobem, který se trpaslíkovi ani trochu nelíbil. Přešlápl z nohy na nohu a zatahal se oběma rukama za bradku. „To jsem si mohl myslet! Paní, velmistr se v tom případě nemýlil. Děláš hroznou chybu.“

Kouzelnice mu věnovala zlostný pohled. „Ty jeden ničemo. Jak se opovažuješ mluvit o mých záležitostech, zvlášť když jsou to pouhé dohady?“

„Dohady!“ Nix si strhl čapku z hlavy a hodil ji na podlahu. „To je skvělé! Paní, sám velmistr to naznačil. Viděl ve tvé tváři týž přihlouplý výraz jako já. Pokud sis dnes ráno myslela, že je snad hluchý, odpoledne jistě nebyl slepý.“

Ithariel si prohrábla vlasy. Útroby jí svíraly křeče a záda ji po dlouhých hodinách vysedávání bez opěradla židle bolela. „Když se rozhodnu najít si muže, ani rada v Dethmarku mi to nemůže zakázat.“

Nix se sklesle usadil na svou čapku s ptačím perem. „Ne,“ hlesl. „Ale tvá volba je směšná.“ Když Ithariel neodpovídala, opřel si lokty o podlahu a položil bradu do dlaní. „U všech pekel. Velmistr Telvallind sám přiznal, že na to máš právo. Jen doufal, že budeš mít víc rozumu. A protože nemáš, přikázal mi, abych ti vyřídil, že pokud si toho muže z Bílé bouře vezmeš a oba přežijete, Bílý kruh nemá jinou volbu než se tě zříct. A jestli tě ten smrtelník odmítne, pokud bude žít, nebo zemře v šílenství, rada nad tebou vynese rozsudek.“

Ithariel si položila hlavu na Korendirovo černě oděné rameno. Veškerá její zlost se kamsi ztratila a pohled jí změkl.

„Jen se vyplač, pro první podzimní mráz,“ řekl Nix sklíčeně. „Megga a já skončíme jako správci prázdné věže a ten hřebec bez pravidelných projížděk rozhrabe kopyty naši zahradu.“

„Snad,“ přikývla Ithariel a tichým hlasem dodala: „Ale možná že ty a Megga budete uklízet a vařit na tvrzi Bílé bouře a o hřebce tam bude dobře postaráno.“

Nixdaxdimo pozvedl dva prsty a sklopil velké uši. „To sotva,“ prohlásil nevěřícně. „Megga beztak nesnáší moře. Tvrdí, že ji ze slaného větru bolí hlava.“

„Lháři,“ zašeptala unaveně Ithariel. A potom se celou věčnost ani nepohnula.

Kapitola devatenáctá

Paní Bílé bouře

Trpaslík Nixdaxdimo celé dopoledne přecházel sem a tam. Ithariel, která se věnovala pečlivým přípravám, o něho několikrát málem zakopla. Popuzena urážlivými slovy, jimiž ji častoval pro její údajnou nemotornost, poslala trpaslíka osedlat grošáka na cestu do tiramindelských zřícenin.

„Přivez mi úlomky Majaxinova tallixu,“ přikázala stroze svému sluhovi. „A dávej na toho koně pozor, už není tvůj.“

Nix seděl v sedle, jehož chlopně a pestré třásně se mu třely o kotníky. Kvůli své drobné postavě nedosáhl na třmeny, takže musel s klením odstranit želízka a prostrčit nohy koženými řemeny. Na hřbetě koně se držel jenom díky svým pěstem, v nichž svíral světlou hřívu. Přestože hřebce, kterého Ithariel poskytla žoldnéři, vychoval a vycvičil, jako většina trpaslíků obdivoval koně pouze proto, že se mu líbili, a o projížďky příliš nestál. Jakékoli zvíře vyšší než poník mu působilo závratě. „Točí se mi hlava,“ zabručel Nix. „Jestli spadnu, zpřerážím si všechny kosti v těle.“

Ithariel obrátila hřebce k lesu a plácnutím ho pobídla ke klusu. „Zmiz, hloupý trpaslíku. Příliš často jsi opilý spadl z lávky, než abych si myslela, že by sis mohl něco zlomit.“

Nix ji proklel a navzdory pokusům zpomalit grošákův cval zmizel rychle mezi stromy. Z lesa se k Ithariel donesl pouze jeho hlas: „U všech démonů pekel, proč jsem raději nechoval ryby?“

Ithariel osaměla v údolí před svou věží a cítila, jak se jí úsměv vytrácí z tváře. Rituál, o nějž se hodlala pokusit, představoval krok, který nikdy nebylo možno brát na lehkou váhu. Měla zlou předtuchu, obavy a pochybnosti o sobě samé, ničeho však nelitovala. Každou uplynulou hodinou se ujišťovala, že o její volbě bylo rozhodnuto už od počátku. Muž, který spal v její věži, jí zkřížil životní cestu. Jeho přítomnost, spojená se ztrátou vědomí, ji pronásledovala s naléhavostí, jež přesahovala pocit dluhu. Zasvěcenkyni z Bílého kruhu v tom případě nezbývalo mnoho možností.

Buď se rozhodne svázat svůj osud s jeho způsobem nenávratně konečným, nebo bude dál trávit dny s vědomím, že naplnila svůj život jen z poloviny.

Velmistrovo varování bylo oprávněné. Ke spojení dvou živých duchů by nikdy nemělo dojít. Na nejistotu nebyl čas, Ithariel se jí přesto nedokázala zbavit. Korendir z Bílé bouře by ji mohl odmítnout. Mohl by podlehnout šílenství nebo onemocnět a zemřít. V každém případě bude její život neodvolatelně svázán s jeho.

Ithariel, neustále pronásledována obavami, se nedokázala těšit zjara, které oživilo les. Vrátila se do věže a vyměnila svůj perlový pás za pletený kožený řemen. Potom vzala z kuchyně košík, vyšla ven a spustila na jezero svou malovanou loďku. Pádlovala k lučinám na protějším břehu a strávila celý den sběrem kořínků, vzácných květin a bylin. Vlaštovkám, které kolem ní kroužily a kladly jí švitořivé otázky, neodpovídala. Jejich mrštnost a obratnost ji tentokrát nerozveselila. Ani jezerní víla, s níž se vždy dělila o lesní plody a chléb, se toho dne nevynořila nad hladinu a nezčeřila vodu kolem malované loďky, když Ithariel odvážela plný košík zpátky k věži.

Pouze jedna bytost v okolí čarodějky nebrala její náladu na vědomí. Trpaslíkova žena Megga čekala na svou paní na cestě před hlavními dveřmi. Měla červené tváře, tlusté paže a vlasy jako sláma, stažené do copu pod šátkem s bílými puntíky. „Nechala jsi celou klobásu, co jsem ti uvařila, bláhové děvče. Který muž si tě vezme, když budeš hubená a zesláblá od hladu?“

Ithariel se zastavila. Přehodila si košík z levé ruky do pravé. „Nejsem tu jediná rozrušená osoba. Zapomnělas? Meggo, nikdy jsem nejedla klobásu.“

Trpasličí žena se plácla do silných stehen. „Ach. Takže nejíš. Ale to není žádná omluva.“ Odkráčela zpět do věže svou komickou kolébavou chůzí, s hlavou zlostně nakloněnou na stranu. „Klobása byla pro Nixdaxe, a on je teď kvůli tobě o hladu.“

„Dobrá, je to tedy moje vina, a už toho nechme.“ Ithariel se volky nevolky rozesmála. Trpaslíci ji vždy dokázali vyvést z míry. Ať dělala cokoli, nic jim nebylo vhod. Vytřásla si z konečků vlasů pyl a následovala Meggu dovnitř.

„Ten bojovník by mohl mít hlad, až se vzbudí,“ dodala Mega s nadějí v hlase.

Představa, že by se Korendir probudil, Ithariel vyděsila. Přesto však zachovala chladnou hlavu. S taktem, který získala za ta léta, co jí trpaslíci sloužili, se chopila příležitosti. „Pak mi ho pomůžeš odnést.“

Megga vrhla přes rameno temný pohled. „Nač ten spěch, má paní? Jeho boty už zašpinily tvé nejlepší podušky.“

„To je Nixova práce, a také na ni byl tehdy pyšný.“ Když se Megga prudce obrátila, Ithariel ustoupila na stranu. Uchopila tučný prst, který se jí vyčítavě zabodl do těla, a vstrčila trpasličí ženě do ruky držadlo košíku s bylinami. „Nech toho, Meggo. Pokud se stanu žoldnéřovou ženou, na sametových poduškách už nebude záležet.“

* * *

Na les obklopující Itharielinu věž padal soumrak, když se Nixdaxdimo konečně vrátil. Neměl nijak naspěch. Grošák, kterého nechal volně pást, byl čerstvý, i když totéž se nedalo říct o jeho jezdci. Trpaslík, unavený, bledý a nezvykle zamlklý, se vlekl po schodech nahoru. Itharielina komnata zela prázdnotou. Nepřekvapilo ho to. Rozmrzele si narazil čapku hlouběji do čela a pustil se znovu do schodů.

Našel paní až v nejhořejší komnatě, kde čarovala. Megga jí pomáhala, nepříliš ochotně, jak Nix poznal podle ženina našpuleného dolního rtu. Trpaslík, maje o důvod víc, aby se nevracel domů, se ztěžka posadil na prahu.

Ithariel se převlékla do lesklého zeleného aksamitu. Bosýma nohama našlapovala po podlaze a pomocí malé dřevěné lopatky a kužele s otvorem ve špici rýsovala na černých dlaždicích runy z písku. Nix si prohlédl již hotové obrazce. Pánvice s hromádkami vonných bylin už byly rozmístěny na hlavních a vedlejších světových stranách, dosud však nehořely. Uprostřed ležel žoldnéř z Bílé bouře, svlečený a zahalený hedvábným závojem. Nixdaxdimo si prohlížel jeho učesané bronzové vlasy, zavřené oči a nehybné rysy, ovládané kouzlem. Potom si vecpal pěst do úst a otřásl se ve zlé předtuše. Z toho nemůže vzejít nic dobrého. Vůbec nic dobrého.

V tom okamžiku Ithariel zvedla hlavu a pohlédla na něho zrakem jasným jako stříbro. „Nixi. Přinesl jsi tu věc, o kterou jsem tě žádala?“

Trpaslík si přestal hrýzt prsty. Stáhl si čapku, v níž měl cosi těžkého, a s cinknutím ji položil na podlahu. „Tady.“ Podíval se nešťastně na Ithariel. „Má paní, velmistr se nemýlil. Nech pána Bílé bouře dožít jeho dny ve spánku.“

Ithariel se zachmuřila. „Nixi, neztěžuj mi to. To nemohu udělat.“ Povstala, obešla se zašustěním rouch své kouzelné vzorce a poklekla vedle svého zkroušeného sluhy. „Něco v Tir Amindelu tě vyděsilo?“

Trpaslík sklesle zavrtěl hlavou. Slovy se nedala popsat spoušť, jíž procházel: zřícené věže, ruiny, potrhané hadry a rozbitá těla, na kterých si nyní pochutnávali mrchožrouti. Pohled na následky zkázy rozpoutané Majaxinovým tallixem připomínal děsivý sen. Zdálo se neuvěřitelné, že muž, který to vše způsobil, nerozdrásal na útěku hřebcovy boky ostruhami až do krve. Nixdaxdimo, jenž náhle pocítil úctu k žoldnéři, kterého den předtím nešetrně složil na Itharielin nejlepší divan, sebral veškerou odvahu a promluvil.

„Máš-li slitování, dopřej Korendirovi mír,“ řekl trpaslík s pohledem temným jako noc.

„Ty také!“ odsekla Ithariel podrážděně. „Nixi, ty proradný ničemo, však Megga s tebou zatočí. Odvede tě dolů, nechá sníst klobásu a potom ti dá co proto.“

Trpaslík mlčel, což bylo nezvyklé. Natáhl se, uchopil dvěma silnými prsty čapku a obrátil ji. Na podlahu vyklouzly tři střepy krystalu, černého jako pekelné jámy. Na stranách nepoškozených puklinami bylo dosud vidět broušené plošky. Jeden z úlomků měl velikost dvou pěstí a na vrcholu byl hladce vyleštěn. „Následky tedy padnou na tvou hlavu, paní z Lesa.“

Nix se zvedl, vyštěkl na Meggu, aby ho následovala, a začal sestupovat po schodech dolů.

„Bojí se o tebe!“ napomenula svou paní trpasličí žena. „A má pravdu. Paní, proč si nedáš říct?“

Ithariel pohlédla na tvář lemovanou bronzovými vlasy, nehybné ruce, jež byly stvořeny pro život a činy, příliš jemné pro meč. „Proto, starostlivá chůvo. A teď mě nech být.“

Megga se s klením odšourala a Ithariel osaměla v zšeřelé komnatě. Zabořila si tvář do dlaní a povzdychla si. Trpaslíci měli svým způsobem pravdu a byli jí věrní celým svým hašteřivým srdcem. Věděli ještě víc než ona. Cesta zvolená velmistrem byla milosrdná, prověřená staletými zkušenostmi. Přesto však nemohla uposlechnout. I když trest by byl v případě neúspěchu strašlivý, nedokázala se podívat na spícího muže bez divoké touhy se vzepřít.

Šílenství, či dokonce smrt byly jistě přijatelnější než trpné zapomnění.

Čarodějnice se sklonila, třesoucíma se rukama sebrala úlomky krystalu z Tir Amindelu a pečlivě je prohlížela. V matných hloubkách nespatřila žádné světlo ani stopy po energii, jež by se při jejím dotyku zažehla. Kameny byly skutečně temné. Majaxinova zlá moc zmizela a nechala tallix prázdný jako kaluže ve svitu hvězd.

Nemělo smysl dále otálet. Ithariel vzala největší z úlomků. Odnesla ho k oknu, posadila se a vložila si chladný těžký kámen mezi kolena.

Začala tím, co milovala nejvíce. Zatímco tma kolem ní byla stále hlubší, shromáždila klid svého lesa do jádra jasné síly a zazpívala esenci jako tón. Zvuk zavadil o tallix a odrazil se od něj. Ithariel cítila, jak se její kůže dotklo lehké zachvění. Z krystalu se odlomil první kus a odhalil jasnou zářící fasetu.

Ithariel se nadechla a představila si úsvit a ptačí zpěv. Vytvořila druhý tón a na podlahu dopadl další úlomek. Zpívala o smíchu vodní víly, švitořících vlaštovkách a vůni lučního kvítí za letního poledne. Přidala nezlomnou sílu kamene, trpělivost dubů a teplo krbu za sněhových bouří. Každý z kouzelných nápěvů vybrousil novou plošku a v temných hlubinách tallixu se znovu rozhořelo světlo.

Mezitím dole, v útulné kuchyni věže, při narudlém světle lucerny, Megga a Nix naslouchali tónům, jež měly moc odrazit vojsko a utišit rozbouřený oceán. Věděli, že paní probouzí k životu strážný kámen pro pevnost na Bílé bouři, a jejich vyděšené oči se střetly nad talířem nedotčené klobásy.

„Nikdy jsem jí neměl dávat toho hřebce,“ řekl Nix nešťastně, „ani vykovat ten černý meč.“

Megga si odvázala šátek a otáčela jím mezi prsty. „Jsi blázen, jestli si myslíš, že by to něco změnilo. Naše paní je tvrdohlavá a příliš vášnivá. Jestli má ten ryšavý bojovník alespoň tolik rozumu, co Neth dává kuřeti, vybere si raději šílenství, než by si ji vzal za ženu.“

Nix neodpovídal. V duchu hloubal nad jedinou věcí: když se grošovaný hřebec vrátil s Itharieliným jezdcem, nebylo na něm kromě vyčerpání ani známky po nějakém utrpení. Ten muž možná zešílel, ale nikdy by nezradil svého druha. Jedině tato ctnost ho udržela při životě; a táž vada ho mohla i zabít.

Byla hluboká noc. Nad vodami jezera se ozývalo volání drozda. V nejhořejší komnatě věže zazpívala Ithariel z Bílého kruhu poslední tón. Otevřela oči a spatřila hvězdy a krystal, z něhož se nyní stal dokonalý drahokam, okrouhlý a zářící ochrannými kouzly. Povrch byl vybroušený lépe, než by to dokázal sebelepší klenotník. A magie, již kámen obsahoval, byla tak mocná, že by ji žádná přirozená síla na Aerithu nedokázala rozbít.

Kouzelnice si chvíli prohlížela výsledek své práce. Tallix, po němž Korendir toužil, ležel konečně hotov v jejích dlaních. Zbývalo jen probudit toho muže a požádat o místo po jeho boku.

Ithariel povstala a zabalila krystal do volných cípů svého rukávu. Když přecházela přes komnatu, kolena se jí chvěla, ne však únavou. Zažehla první z pánví, na severní straně, protože největší síla země pocházela právě odtamtud. Pokračovala v kruhu podle slunce a jiskrami, jež přeskakovaly ze špiček jejích prstů jako perly, zapálila smotky lístků na východní pánvi. Plameny se snadno vznítily. Kouř jí stoupal do očí a sladká vůně hořících bylin se mísila s noční vůní lesa, jež pronikala dovnitř otevřenými okny. Ithariel zažehla oheň na jižní pánvi, pak na západní a nakonec zapálila lístky na vedlejších světových stranách. V kruhu, který se kolem ní uzavřel, přistoupila k muži ležícímu uprostřed.

Oheň z pánví ho ozářil tlumeným světlem. Jizvy vyhladil stín a klid, vnucený jeho tělu, propůjčil jeho rysům krásu vytesaného mramoru. Ithariel se zastavila nad jeho hlavou. Dotkla se měkkých rtů a na okamžik pocítila výčitky svědomí. Potom zavřela oči, vlhké od slz, a připravila se zlomit velmistrův spánek.

Kouzelníci přetvářejí energie do zaklínadel různými způsoby. Telvallind z Dethmarku dával přednost písni a byl první, kdo Ithariel učil. Obeznámena s jeho metodami a nadána správným hlasem zkusila nahodilé tóny. Čas od času se jí podařilo dotknout se prvků, které utvářely zaklínadlo. Ve vzduchu zablikal odpovídající pramen energie, svítící chladným světlem, tenkým jako drátek. Zatímco Ithariel pokračovala, vzduchem probleskovaly další prameny, jež se spojovaly do pravidelného vzorce. Chvíli jí trvalo, než uhodla správné uspořádání zaklínadla a rozpoznala, které tóny má použít. Trpělivě, navzdory svému srdci, jež jí divoce bušilo, pokračovala, dokud se jí nad Korendirovým tělem nezjevila síť, která ovládala jeho mysl.

Velmistr si dal na své práci opravdu záležet. Jeho kouzla byla spletitá a opatřená ochranou, nesmírně složitou na to, aby se dala snadno zrušit. Ithariel si otřela zpocené dlaně o cípy rukávů. Zdálo se jí, že svazky zaklínadel snad přímo odrážejí hrozivé utrpení, jež se pod nimi skrývalo. Majaxin byl chytrý a krutý. Nenáviděl své soudce až za hrob. Velmistrova několikanásobně pojištěná ochrana mohla být ve skutečnosti žádoucí, nejen proto, aby odradila každého, kdo by se odvážil do jeho kouzel nějak zasahovat, ale také kvůli Korendirovi, jenž už nikdy neměl trpět, kdyby některé ze zaklínadel selhalo.

Ithariel propletla třesoucí se prsty. Složitost zaklínadla podrobila její rozhodnutí těžší zkoušce než sebevíce varovných slov. Nyní měl přijít okamžik, který nebude možno vrátit. Pohlédla na tvář muže, ozářenou plameny a zaklínadly. Žádnou pomoc jí nabídnout nemohl, pouze bolest, ať už se rozhodne jakkoli. Nakonec ji táž neproniknutelnost velmistrových kouzel pohnula k činu. Láska nedokáže změřit opatření takového rozsahu a pak se odvrátit. Musela volit buď vítězství, nebo úplnou a konečnou porážku.

„Odpusť mi,“ zašeptala Ithariel do ucha, které ji nemohlo slyšet.

Dotkla se zranitelné jamky na Korendirově hrdle. Potom pozvedla hlas spolu s prvním tónem zaklínadla. Linie, které se dotkla, začala pulzovat jasněji. Opatrně zvýšila tón do disharmonie. Zaklínadlo se rozzářilo dočervena a potom se bez varování rozpadlo na desítky jisker. Proužek dýmu se rozptýlil ve vzduchu a s ním i první část kouzla. Ithariel zavřela oči a vdechla vůni hořících bylin, aby se znovu soustředila. Potom vytvořila druhý tón a zničila další prstenec energie. Neúnavně rozplétala bludiště strážných zaklínadel, jež dokázala zabít, kdyby se jen jedinkrát zmýlila. Uhlíky v pánvích zčervenaly a noc za jejími zády se chýlila ke konci. Zpívala tón za tónem, dokud se oknem do komnaty nepozorovaně nevkradlo šedé ráno.

Les ožil zpěvem ptáků. Ithariel se pustila do rozplétání největšího ze zaklínadel. Hlas měla ochraptělý vyčerpáním. Zakryla si uši dlaněmi a přinutila svou mysl hledat sebemenší odchylky ve výšce tónu. Ústřední ochrana se zadrnčením zmizela jako prasklé struny harfy a uvolněné energie zanechaly ve vzduchu štiplavý zápach. Ithariel v nezměrném úsilí svraštila obočí. Pod koleny, dlaněmi, všude, kde se její pokožka dotýkala Korendirovy, cítila známky vracejícího se vědomí. Jeho tělo sebou několikrát trhlo ze sna.

Ithariel dokončila svou práci. Závěrečnými tóny zničila poslední z pramenů zaklínadel a její píseň konečně utichla.

Kouzelnice otevřela oči. Vyčerpána obavami sledovala, jak mizí poslední stopy velmistrova míru. Korendirovy rysy se zkřivily bolestí. Všechny šlachy v jeho těle se pod náporem paměti napjaly. Nebezpečí bylo zde.

Ithariel ho uchopila za zápěstí a snažila se utišit záchvat, který lomcoval jeho tělem. Za žádnou cenu nesměl porušit ochranné kruhy, vyznačené na podlaze runami z písku. Zápolil s ní a pokoušel se vstát. V očích se mu odrážely strašlivé obrazy, nepopsatelné slovy. S jeho silou se nemohla měřit. Reflexy cvičené pro boj byly příliš rychlé, než aby jim dokázala čelit, a v zoufalství sáhla do jeho mysli.

„Korendire!“ Itharielino volání bylo utvářeno zvukem a magií. „Korendire, poznáváš mě?“

Neodpověděl jí. Místo toho ji s odmítavým výkřikem odhodil stranou. Strhl ze sebe hedvábnou pokrývku a poklekl. Kouzelnice se vrhla proti jeho hrudi a ztěžka dýchajíc ho povalila na záda.

Podařilo se jí znovu ho uchopit za zápěstí. Korendir ji vlekl s sebou v divokém záchvatu bolesti. Když se prsty dotkl okraje prvního kruhu, vpustila mu do zmučené mysli paprsek vědomí. „Korendire!“ zvolala znovu. „Přeješ si ještě získat pro Bílou bouři strážný kámen?“

„Ano,“ vypravil ze sebe tentokrát.

Výkřik však vzápětí zradil jeho skutečné myšlenky. Ithariel, nahlížející do jeho nitra, spatřila hrůzný pohled: malé děvčátko, zahalené v černém plášti, s nožem vraženým do oka.

Odhodlání ji na okamžik opustilo. Ithariel vyděšeně ucouvla a prudká nenávist k sobě samému, jež Korendira spalovala, ji od něho odtrhla. Jeho prsty rozptýlily zrnka písku po žulové podlaze. První ochranný kruh byl porušen. Zbývaly už jen dva, a než se kouzelnice vzchopila, Korendir už překročil první z nich. Popel v pánvích se rozhořel modrým plamenem a magie unikala ven.

Ostří vzpomínek se zarylo hlouběji a Korendir opět vykřikl.

Ithariel s ním zápolila jako smyslů zbavená. Její svrchní oděv se za cosi zachytil a na okamžik je oba zadržel. I to však Ithariel postačilo, aby znovu nabyla duchapřítomnosti: Korendirův divoký odpor podnítil její vynalézavost. Než stačil porušit poslední hradbu zaklínadel, nahmátla tallix, který v noci vytvořila, a bez váhání mu hodila kámen do tváře.

Korendir zvířecím reflexem zachytil kámen dříve, než ho naplno zasáhl. Sluneční záře pronikající oknem odrazila myriády broušených plošek a dokonale uspořádaná zaklínadla uvnitř vzplála v oslnivé nádheře. Jakási část strážného kamene zřejmě překonala Korendirovu úzkost, protože se zastavil a sevřel v dlaních diamantově čirý tallix. Z hrdla mu unikl vzlyk. „Je pozdě,“ zašeptal. „Příliš pozdě.“

„Nikdy.“ Ithariel se zoufale chopila jediného paprsku a pokoušela se ho posílit. „Nikdy není pozdě. Jen potřebuji tvou důvěru a svolení.“

Záměrně nechtěla zacházet do podrobností. Proti zmatku postavila svou mysl, jež se snažila nalézt východisko, dokud v ní zbývala poslední jiskérka života. Korendir z Bílé bouře se nikdy nebál zemřít. Měl jen strach z toho, že nebude s to zabránit krutostem páchaným na jiných.

Podstupoval nebezpečí, protože se o sebe nestaral. A zároveň se až příliš staral o jiné.

Pro syna předchozího velmistra byla tato ironie osudu příznačná, avšak tajemství Korendirova původu nesmělo být nikdy odhaleno, protože jinak by neušel smrti. Zatímco svíral v dlaních nový strážný kámen a pokoušel se přijít na kloub hádance, která mu byla předhozena, Ithariel si pozorně prohlédla esenci kletby. Konečně pochopila hrůzu, jež se skrývala za vzpomínkami na zavražděné dítě.

Dokonalá a bezcitná krutost Majaxinovy pomsty způsobila, že se jeho dceři málem zastavilo srdce.

Čaroděj dobře věděl, co dělá, když líčil svou past. Pouze člověk schopný soucitu měl v sobě dostatek přesvědčení, aby dokázal rozbít jeho tallix. Z tohoto předpokladu následně vycházela záludná stavba strážných zaklínadel. Obyvatelé Tir Amindelu zemřeli ne proto, že jejich životy byly spojeny s kletbou, jež postihla město, ale proto, že muž, který zničil tallix, jednal ze soucitu k nim.

Kdyby byl Korendir necitelný k utrpení, všichni muži, ženy a děti by přežili a slavili by nyní svobodu.

Korendir však byl takový, jaký byl. Ukrutnosti Mhurgajců ani povraždění dathajské armády nedokázaly změnit jeho povahu. Proto museli lidé z Tir Amindelu zemřít, úměrně s cenou, jakou Korendir přikládal životu.

Ithariel, ochromené Korendirovými výčitkami svědomí, se zatočila hlava. Kdyby to bývala věděla, krev sedmi tisíc nevinných lidí by nikdy netekla ulicemi města. Past sklapla. Protože ona ani jiný člen Bílého kruhu nesměli nikdy vstoupit do města a rozpoznat toto zrádné nebezpečí, člověk, který zasáhl, byl nezasvěcenec, necvičeny a necitlivý k magii.

Výsledek probudil v Ithariel neutišitelnou zuřivost. Velmistr byl neopatrný, přímo nedbalý, když zbavil smrtelníka bolesti tím, že na něho seslal spánek, aniž by se nejprve pokusil porozumět jejím příčinám. Nix a Megga se mýlili, když se domnívali, že žoldnéřovy schopnosti mají zůstat nevyužity. A nakonec i sama čarodějka se zachovala pošetile, když vyslala do nebezpečí muže, kterého měla opatrovat více než svůj život.

Korendira se nikdo na nic neptal. Opožděně, slovy, jež se neříkala lehce, se o to Ithariel pokusila.

Muž stojící dosud uvnitř vnějšího kruhu, se zachvěl v lesku strážného kamene. Odpověděl hlasem zlomeným výčitkami. Poznání, že jeho nejlepší a nejstatečnější úmysly odsoudily celé město k záhubě, ho přivádělo k šílenství. Přesto, podobně jako předchozí noci, kdy odmítl bičovat hřebce, dokázal zachovat jistou zdvořilost. „Co ode mě žádáš, paní?“

Ithariel vzhlédla a odhalila před ním všechny své city. „Žádám o domov u tvého krbu, místo po tvém boku a svolení sdílet s tebou život v dobrém i zlém.“

Šílenství a bolest na okamžik zmizely z jeho tváře. Ithariel sledovala jeho prsty, pevně obemykající strážný kámen, které se po chvilce zachvěly. Překvapeně se nadechl. Potom se vrátila mučivá úzkost a v očích se objevil výraz neochvějného rozhodnutí. Chystal se ji odmítnout. Viděla to a věděla také proč. Srdce se jí sevřelo.

Odmítne ji, neboť zjistil, že by ji mohl milovat. Ten objev nebyl nový. Poznal, že ho Ithariel přitahuje, ještě předtím, než se vrátil do Tir Amindelu. Vzal tu skutečnost na vědomí a už se k ní nevracel, protože se rozhodl ušetřit ji útrap, jež ho provázely celý život.

„Ach, ty hlupáku, mám snad o to žebrat?“ vykřikla dřív, než stačil promluvit.

V tom okamžiku pocítila stejné zoufalství jako on sám. Její bolesti rozuměl. Puklinou, kterou otevřela v jeho mysli, viděla totéž. Navzdory zkáze, již přinesla Tir Amindelu jeho péče, se nedokázal soucitu zcela vzdát. Ithariel si povšimla, že sklopil zrak. Po jeho tváři, která příliš dlouho odmítala dávat najevo emoce, se mihl podivný, bezbranný výraz. Odpověděl jí tiše, téměř jako by přiznával porážku. „Nežebrej. Ty nikdy. Proto ne.“

Ithariel neměla čas se zastavit a vychutnat radost ze svého vítězství. Vrhla se po hlavě do jeho mysli a hledala pramen nedotčeného vědomí, které dědic Alathiru musel mít. Našla jeho zdroj, vstoupila dovnitř a spojila své tajemství s jiným, takové hloubky, až ji to ohromilo. Nadání Morienova syna bylo tak velké, že jeho ztráta se rovnala zločinu a tragédii prvního řádu. Hrozba démonů z Mathceku však bránila jakékoli naději na osvícení. Ithariel si nechala vše pro sebe. Objala smrtelníka, kterého si vybrala a k němuž byla navždy připoutána.

„Korendire, pane Bílé bouře, milovaný, už nejsi sám.“ Slova dolehla k jeho sluchu a pronikla do jeho nitra. A pohled na zavražděné dítě ztratil sílu zraňovat.

Tehdy si Ithariel uvědomila sebe samu. K smrti unavena, avšak zcela spokojena zjistila, že její čerstvě zaslíbený manžel se pohnul. V dlaních už nedržel strážný kámen. Jeho paže objaly její ramena a hedvábí, jež dosud zahalovalo jeho nahotu, spadlo na zem. Dotýkal se jí jemně, tak jak si pamatovala, avšak tentokrát nejistýma rukama. Dech měl přerývaný a horký a slova, která vyřkl, byla příznačně věcná. „Je pravdou, má jediná perlo, že kouzelnice, která se vdá, musí zemřít téhož dne jako její manžel?“

Mírně se zachvěla a mezi prameny vlastních kaštanových vlasů spatřila, že na ni hledí vážnýma očima. „Budeš muset přestat dávat svůj život v sázku,“ řekla tiše a potom se zasmála, když ji sevřel v teplém náručí.

* * *

Ranní slunce zalilo les svými paprsky a ozdobilo Itharielinu věž zlatem. Probuzená moucha s bzučením proletěla v kruzích oknem a usedla na talíř s klobásou, jež zůstala nedotčena od minulé noci. Megga ji odehnala a upřela na svého muže korálkové oči. „Zpěv už dávno přestal. Myslím, že bychom měli jít nahoru.“

Nixdaxdimo přestal chrápat a prudce zvedl hlavu ze stolu. Škrábl se přitom vidličkou do nosu. „Co?“

„Ach, ty nevychovanče, proč nikdy neposloucháš, co ti říkám?“ vypeskovala ho Megga a nedůtklivě shrábla příbory k sobě.

„Slyšel jsem, protivná ženo.“ Nix si třel poraněný nos a ospale se natáhl pro svou čapku. „Nahoru půjdeme, ale já ty dveře otvírat nebudu.“

„Tak alespoň vezmi to vědro, ty lenochu,“ odsekla Megga. „Jinak nedosáhnu na petlici.“ Přihladila si zmačkanou sukni a začala se přehrabovat ve skříni s nářadím, odkud vytáhla dubový špalík. Nic neviselo na háčcích, protože trpaslíkova žena nerada sahala výš než nad svá ramena. Zbytek kuchyně byl čistě uklizen jako taneční sál, přestože pánve a sběračky byly zavěšeny ve výši kolen průměrného člověka.

Trpasličí pár s dobromyslným hašteřením vystoupil po schodech nahoru. Nix si krátkýma rukama tiskl vědro k hrudi. Když se po chvíli udeřil dnem do nohou, uchopil vědro za provazové držadlo a vlekl je s rachotem za sebou.

Megga mu věnovala přísný pohled. „Tím hlukem probudíme ošklivé duchy.“

Nixdaxdimo pokrčil rameny. „Oškliví duchové, nebo můj palec, něco trpět musí. A doufal jsem, že vzbudím toho muže. Jestli je naživu a právě teď s naší paní, myslím, že by byl nerad, kdybychom je vyrušili.“

„Vy muži nikdy nemyslíte na nic jiného,“ zavrčela pohrdavě Megga.

„A proto bys měla být ráda, ženo.“ Nix vystoupil na nejvyšší odpočívadlo a položil vědro pod petlici dnem vzhůru. Jako by zapomněl na svůj odpor ke dveřím, vystoupil nahoru a podíval se do komnaty klíčovou dírkou.

Megga uraženě zavřískla a nakopla svého muže do kotníku. Vědro se převrhlo a Nix se s nadávkami zřítil dolů. Vědro se zatím skutálelo po kamenných schodech o tři poschodí níže.

„Zatracený vrtáku!“ vyštěkla Megga rozrušeně. „Co jsi viděl?“

Nix padl bez odpovědi na podlahu. Když se nehýbal, utrousila Megga jakousi nadávku a poklekla k němu. Ke své zlosti zjistila, že není omráčen, ale zaujatě zírá skrz škvíru ve dveřích.

Megga měla chuť ho proklít do horoucích pekel, ale pak si to rozmyslela. Lehla si na záda svého muže a přiložila oko k prahu.

Za rozsypanými zrnky písku, uvnitř strážného kruhu, který zůstal dosud nedotčen, spočívalo na hromádce aksamitové roucho. Mezi jeho smaragdovými záhyby ležela paní věže, nahá jako v den, kdy se narodila. Vpleten do vrkočů jejích vlasů a paží spal muž s bronzovými vlasy a zjizveným tělem, poprvé spokojeně od dob svého dětství.

„Ach, tak nás tedy čeká Bílá bouře,“ uzavřel Nix znechuceně. Shodil ze sebe svou ženu a posadil se. „Velmistr bude zuřit.“

Megga dlouho mlčela a přemýšlela, opřena o dveře nejhořejší místnosti věže. „Velmistr ať se usmaží ve svých lektvarech. Teď budu na stará kolena muset vybírat z masa rybí kosti.“

„Na stará kolena?“ opáčil Nix jízlivě. „Myslíš, že s takovým pánem se dožijeme stáří?“

Megga vztekle zavyla. „Měl bys raději doufat, Nixdaxi. Protože jinak ti zpřerážím kosti v těle a uvařím z nich polévku.“

Kapitola dvacátá

DLUH SHAN RANNOKU

Svatba se konala ve Fairhavenu jednoho večera začátkem léta. Přestože o té události hovořili téměř všichni námořníci a hostina trvala celý týden, na Bílou bouři se tato novina nedonesla. Obchodní lodě tam kotvily pouze na vyžádání a Haldeth se tak o svatbě dozvěděl poprvé až tehdy, když zaslechl vzrušenou hádku ve skalní chodbě.

Bylo před rozedněním a tvrz Bílé bouře halil mlžný opar. Odliv odhalil značnou část pláže. Kovář odložil sekyru, s níž sekal dříví, aby si mohl ohřát snídani. Opožděně si vzpomněl, že brány k přístavišti nechal asi čtrnáct dní otevřené.

Během Korendirovy dlouhé nepřítomnosti Haldeth postupně přestal dodržovat přísná bezpečnostní opatření.

Kovář zamířil k hradbám spíše ze zvědavosti než nutnosti. Ti, kdo se pokoušeli proniknout na Bílou bouři, zjevně nepřišli s úmyslem krást. Ranním tichem zněly kletby, po chvilce umlčené jakýmsi plesknutím. Když Haldeth dorazil k vrchní bráně, spatřil v chodbě trpasličí ženu s vysoko podkasanou sukní a světlými vlasy, které jí neposlušně trčely zpod puntíkovaného šátku.

Aniž věnovala kováři pozornost, obrátila se, dala si silné ruce v bok a zaječela do chodby: „Jestli mě ten kůň ještě jednou zmáčí, hodím vás oba do kompostu!“

„Do kompostu, říkáš?“ ozvalo se mrzutě ze schodiště v chodbě. „To je vděk. Na kom ses vezla z lesa do Fairhavenu, zatímco paní šla pěšky?“

Po těchto slovech se objevily dvě špičaté uši, velké oko a posléze grošovaná šíje hřebce s promáčenou zlatou hřívou, jíž se jako klíště držel černovlasý trpaslík, hrozící pěstí. Okovaná kopyta klapala po kamenném podloží. Jakmile se kůň ocitl na rovné ploše, zamával ohonem a setřásl ze sebe vodu jako pes. Trpaslík na jeho hřbetě téměř spadl a jeho žena vztekle zavřískla.

Haldeth si zakryl uši. Zmateně čekal, až hluk utichne, a téměř mu unikl smích, který vycházel z chodby za hřebcovým nádherným ohonem. „Hleďte oba zmlknout,“ ozval se ze schodiště ženský hlas. „Nebo vám slibuji, že vás pán zavře do sudu a hodí z útesu.“

Haldethovi klesly paže podél těla. Nadzdvihl obočí. Vyhlídka na to, že na Bílé bouři bude žít žena, ho zcela vyvedla z míry. Neholeny, oblečený v košili, kterou nosil už celý týden, zíral s otevřenými ústy na další postavu, která se vynořila z chodby. Byl to bojovník, celý v černém. Ve tváři pod známými bronzovými vlasy se rýsoval zvláštní úsměv. V náručí nesl smějící se ženu, oděnou v modrém sametu s perlami.

„Vezměte toho hřebce a najděte pro něho stáj,“ zavolala na znesvářené trpaslíky.

Zatímco zvonivé kroky koně a hašteřivé hlasy trpasličího páru utichaly, Korendir vystoupil na hradby a jemně pustil ženu z náruče. Samet odhalil rusé vlasy a úchvatně pravidelnou tvář. Tělo té ženy bylo neméně nádherné, přestože po plavbě byla trochu neupravená. Kovář na ni stále civěl a zapomněl přitom dýchat.

„Haldethe?“ Korendir vykročil vpřed a napřáhl ruku, v níž spočívala dlaň té ženy. „Pojď přivítat Ithariel z Bílé bouře.“

Haldeth sklapl čelisti a kousl se přitom do jazyku, dech se mu však znovu vrátil. „Myslel jsem, že ses zapřísáhl neoženit,“ zabručel rozpačitě, „dokud si neopatříš strážný kámen.“

„Svou přísahu také splnil,“ prohlásila Ithariel. Pobaveně sáhla do váčku u pasu a vyňala krystal, který se leskl tisíci světelnými paprsky. Náhle se zdálo, jako by mlha, jež visela kolem útesů, začala řídnout a nabývat jiné barvy než šedé.

Haldeth několikrát zamrkal a prohrábl si nečesané vlasy. „U Netha,“ hlesl. Hlas se mu chvěl. „Ty patříš k Bílému kruhu?“ Ithariel sladce přikývla. Velmistrova hrozba, že ji vyobcují, byla zřejmě planá. Telvallind dosud pouze křičel a láteřil, nechal se slyšet, že Korendirova přítomnost by byla v Dethmarku nežádoucí a tvrdohlavě odmítal pozvání na svatbu.

Haldeth natáhl ruku a opatrně se dotkl drahokamu, který se třpytil na otevřené dlani paní Bílé bouře. Jeho povrch štípal do kůže, jako by v něm bylo skryto napětí. Takto ubezpečen, že to není sen, pohlédl na Korendira, jehož tvář zářila neskrývaným štěstím. Kovář se poškrábal na hlavě. „Vidím, že prací v Tir Amindelu jsi získal něco jiného než zlato. A co teď, u všech mhurgajských pekel, uděláš s těmi hromadami zlaťáků, kterých máš plnou dvoranu?“

Pán Bílé bouře vypadal překvapeně. „Ithariel za ně nakoupí závěsy, nábytek a kuřata. Anebo má raději koupit pokrývky pro heddentonské vdovy?“

„Heddentonské vdovy mi mohou být ukradené!“ Haldethovy rozpaky se změnily v hněv. „My potřebujeme pokrývky, protože ty staré už jsou prožrané od molů, a kde mám, u všech ďasů, opatřit dost chleba a masa pro dva hladové trpaslíky?“

„Nenasytové to jsou,“ připustila Ithariel. Zakryla strážný kámen a vzhlédla k němu s půvabem, který ve Fairhavenu lámal srdce po tuctech. „Ale věř mi, Megga je dobrá kuchařka, a jestli bude Nix šidit práci, pošlu ho zpátky tam, kde jsem ho našla.“

Haldeth přijal podávanou ruku a na oplátku se potěšené usmál. „Umějí loupat cibuli?“ zeptal se dychtivě.

„Naučí se.“ Korendir lehce sevřel prsty své paní ve svých. „Jinak jistý obchodník s otroky, který zásobuje doly, dostane neprodejné zboží.“

* * *

Přítomnost trpaslíků na Bílé bouři připomínala Haldethovi záplavu krys. Zakopával o ně na každém kroku. Byl zvyklý na samotu a klid a jen těžko se dokázal přizpůsobit hluku a zmatku.

Megga měla jazyk ostrý jako břitva a první, co udělala, bylo, že přerovnala v kuchyni každý hrnec, pánev a sběračku. Haldeth přišel jednoho rána na snídani a našel svůj oblíbený výklenek, kde sedával, přecpaný vědry, formami na svíčky a košťaty.

Když se odvážil něco namítnout, vysloužil si tolik ohnivých nadávek, že se raději sebral a odešel, aniž ochutnal sladké rohlíky. Touto chybou všem pokazil celý den, protože Nix na sebe vzal povinnost jíst za dva a rozinky v třeném těstě mu způsobily bolení břicha.

„Doufám, že nechceš, aby si Megga myslela, že někdo znevažuje její kuchařské umění,“ pravil, hrdinsky zarmoucen. Bolesti dosáhly takového stupně, že se musel uložit pod hradby, kde vzdychal a koulel očima. „Sekýrovat se naučila od ďáblovy neprovdané sestry a netýkavá je jako mořský ježek.“

„Budu se snažit si to pamatovat.“ Haldethovi se pak dostalo půlhodinového výkladu o krmení grošáka z Vysokého Kelairu. Co na tom, že hřebec rozkopal dveře stáje na třísky a pokousal každého, vyjma Ithariel, trpaslíků a Korendira.

Haldeth se vrátil do své kovárny, kde strávil celé dopoledne výrobou podkov s kulatými hranami a bez hřebů. Oheň a štiplavý zápach rozžhaveného železa ho jako vždy uklidnily. Po chvilce si začal pískat, a když k němu z panských komnat v severní věži dolehl Itharielin zpěv, pomyslel si kovář, že život by se mohl obrátit k lepšímu.

Kromě kuchyně se na Bílé bouři změnily i jiné věci. V hlavní dvoraně se objevil nábytek a závěsy a Megga odkudsi přivedla osiřelé vlčí mládě, které žvýkalo boty a nohy židlí. Ithariel však brzy začaly vadit otisky zubů v perleťovém vykládání a vyhnala zvíře do stáje, kde neobyčejně přilnulo ke grošákovi. Nejvýznamnější změny se ovšem týkaly pána Bílé bouře.

Stále sice s oblibou nosil černé tuniky a navzdory Megginu kuchařskému umění nepřibral ani unci tuku, avšak pokud býval dříve nerudný, nepokojný a zamlklý, choval se nyní tak, jak mu velela jeho výchova. Četl, hovořil o všem od medicíny po filozofii a nikdy nechodil uvnitř ozbrojen. Haldeth, překvapen jeho smíchem, dobrou náladou a otevřenou náklonností ke své paní, ho přesto stále sledoval starostlivýma očima.

Touha po dobrodružství a nebezpečí ovládala Korendirovu mysl, co si kovář pamatoval. Tento návyk byl možná nyní dočasně potlačen, avšak Haldeth byl přesvědčen, že jednoho dne znovu nabude vrchu. Žoldnéř, který vyhladil dathajskou armádu, nikdy neuvěří v mír. Jeho strážní věž ovládala kouzla a brány byly pečlivě uzavřeny.

Léto přesto proběhlo klidně. Korendir s Nixdaxdimem vysekali stezku přes Trnový les až k cestě do Heddentonu. Megga poté pravidelně zajížděla povozem do města, kde rozdávala zlato chudým a nakupovala zásoby. Korendir najal tesaře a nechal postavit loď, která nahradila úzký a nepohodlný Carcadonn. Často pak se svou ženou vyplouval na moře rybařit nebo si jen tak užívat čerstvého oceánského větru.

Největší překvapení přišlo, když se Megga vrátila z nákupu se dvěma chlapci, ukrytými mezi sudy piva a pytli čerstvě umleté mouky. Měli na sobě roztrhané šaty a mohlo jim být asi osm či deset let. Haldeth je objevil, když povoz projížděl branami do tvrze.

Vyběhl na nádvoří, jakmile s rachotem spadla mříž, a zachytil povoz hned za hradbami.“Meggo, to nemůžeš. Chlapci jsou něco jiného než toulavá vlčí mláďata. Pošli je zpátky, kde jsi je našla, nebo budeme mít potíže.“

Děti hleděly na tuto výměnu názorů bojácnýma hnědýma očima. Megga vybuchla.

„Tuláci? To nejsou žádní tuláci, ty červivá hlavo!“ Zamávala pěstí Haldethovi pod nosem. „Pán řekl, abych ti přivedla učně. Myslel tím sice jednoho, to je pravda, ale ti chlapci jsou sirotci a bratři. Bude jim spolu mnohem lépe.“ Haldeth zřetelně cítil, jak mu hrůzou vstávají vlasy na hlavě. „Korendir řekl, abys přivezla ty děti na Bílou bouři?“

„A co má být?“ Megga spustila paži. „Bojíš se snad, že mají vši?“ Pohrdavým zabručením dala najevo své znechucení, potom seskočila z vozu, prolezla mezi nohama koňského spřežení a uchopila koně za ohlávky. „Hlupáku, myslíš, že jsem hluchá? Pán řekl, sežeň Haldethovi učně. Jestli se teď nerozvzpomeneš na dobré vychování a neodvedeš ty koně k Nixovi, vezmu ty chlapce do kuchyně a dám jim umývat nádobí.“

Ke všemu se ukázalo, že její neuvěřitelný příběh byl pravdivý. Korendir skutečně požádal o děti, které měly bydlet v podkroví nad kovárnou. Zašel dokonce tak daleko, že si na to nezjednal tesaře, ale vyrobil jim pryčny a truhly sám.

Hoši se učili jezdit na koni, hřebelcovat ho a obstarávat dřevo pro kovářskou výheň. Pouze Nix příkře odmítal jejich pomoc a Haldeth teprve tehdy, poté, co byl svědkem jeho nevysvětlitelných kovářských kousků, pochopil, proč v sobě ocel vypracovaná trpaslíky skrývá tajemství.

Na podzim dorazil posel v královské livreji Faen Halliru a doručil prosbu, aby se Korendir vrátil do služby. Nabídka byla odmítnuta a námořníci odvezli tu novinu s sebou do Fairhavenu: pán Bílé bouře už nebyl k maní.

Haldeth postupně zpohodlněl. Když uprostřed zimy napadly závěje sněhu, zvykl si na čisté oblečení, vydatné snídaně a rovnání pěstních sporů mezi dvěma učni. Nejhorším nebezpečím se pro něho staly Meggino peskování a Nixdaxdimovy nevyzpytatelné záchvaty zuřivosti, nemluvě už o zubech grošovaného hřebce.

Uběhl rok. Příjezd rybářské lodi, když listí zežloutlo, se nezdál být ničím výjimečným. Hojnost ryb v okolí Bílé skály slibovala skvělý lov a posádky do bronzova opálených mužů často měnily sledě za šunku a čerstvý chléb. Ale když Haldeth vystoupil na cimbuří, povšiml si, že loď nebyla prostá jako rybářský člun z Dunharry, nýbrž ozdobená řadami čtvercových vzorů. Ta loď připlula z Illantyru. Důvod, který ji přivolal z domácích vod až sem, jistě nespočíval v nedostatku uzených kýt.

Haldetha se zmocnil svíravý pocit známého strachu. Zhluboka se nadechl, odvrátil zrak od lodi, která náhle vypadala hrozivě, a zamířil k panským komnatám v severní věži.

Blížil se ke dveřím, když k němu na schodiště dolehl Itharielin hlas.

„Takové krveprolití mohou mít na svědomí jen démoni, které smrtelníci nazývají Mathcekové. Je doloženo, že dokážou zbavit kouzelníky jejich schopností. V bitvě u Alathiru všichni kouzelníci zemřeli v krutých bolestech. Od té doby se nikdo z Bílého kruhu neodváží do úžiny severně od Illantyru. Moc těch démonů je silnější.“

Haldeth ztuhl s rukou napůl pozvednutou u dveří a zaslechl Korendirovu okamžitou odpověď.

„Jenže já nejsem kouzelník. Paní Shan Rannoku mě vychovala. Sedláci z jejího panství se starali, abych měl plné břicho, dokud Mhurgajci nezavraždili pána, který je chránil. Jsem jim zavázán pokrevním dluhem. Ať už je hrozba těch démonů jakákoli, ostrované mají právo žádat můj návrat.“

Na koberci za dveřmi se ozvaly tiché kročeje. „Když jsem se rozhodla stát tvou ženou, Nix a velmistr mě od toho úmyslu zrazovali.“ Ithariel hovořila klidně, dokonce laskavě. „Tehdy jsem je nemínila poslechnout a teď toho litovat nebudu. Ale musím připomenout, že má duše je svázána s tvou, až za hrob. Jsi-li rozhodnut zemřít v boji s nepřítelem, kterého nelze porazit, popluji do Illantyru po tvém boku.“

Haldeth ustoupil a narazil zády do sloupku schodů. Spoléhal na to, že žena změní povahu svého muže, ne že naopak podlehne jeho lehkomyslnosti. A co hůře, byla odhodlána připojit se k němu v tomto šíleném a nanejvýš nebezpečném podniku. Balady z Alathiru hovořily o hrozném neštěstí. Morien a starosta města zemřeli strašlivou smrtí v boji proti démonům z Mathceku. A přitom to nebyli žádní smrtelníci, ale kouzelníci, rodem i vzděláním.

Korendir toho však ani v nejmenším nedbal. Promluvil tónem, který si Haldeth vyložil jako zpupnou a domýšlivou pýchu. „Paní mého srdce, popluji do Illantyru bojovat. Ale nemám v úmyslu zemřít a tebe je potřeba zde, aby ses postarala o naši tvrz.“

To Haldetha rozlítilo. Opřel se do dveří, vyrazil petlici a vpadl nezván dovnitř.

Rybář, který způsobil všechny ty nesnáze, stál nenápadně opodál a neklidně si mačkal manžety své kytlice zjizvenýma rukama. Jeho přítomnost byla zapomenuta a ve tváři měl výraz, jako by ze všeho nejraději zmizel za závěsy.

Korendir stál uprostřed komnaty se zachmuřeným výrazem v tváři, vzpřímeně jako svíčka. Rukama tiskl ramena své paní, oděné v sametovém šatu, která na něho zlostně hleděla.

Haldeth si dodal odvahy a řekl: „Té nemůžeš odporovat, ty hloupý blázne.“ Tři hlavy se po jeho slovech ohromeně otočily. Haldeth zjistil, že se ocitl pod zpytavým pohledem rybáře a dvou párů přísných šedých očí, jejichž chlad děsil.

Kováři vyrazil na čele pot, pak pokrčil rameny a zabodl zrak do podlahy. „Oram mi řekl, že démoni z Mathceku povstali z Alhaerie,“ dodal s daleko menším odhodláním. „Proti silám druhého světa budeš potřebovat znalost kouzel. Dovol paní Ithariel plout s tebou a ušetři mé hochy vyčerpávajícího kopání hrobů.“

Kouzelnice pohlédla na svého manžela. Dotkla se jeho tváře s jemností, jež byla v příkrém rozporu s jejím výrazem obličeje, a pak mu vtiskla na rty měkký polibek. „Popluji s tebou a s rybářem,“ prohlásila vyzývavě. „Zkus mi v tom zabránit.“

Korendir nevěděl, zda se má zlobit, nebo smát. Potom nabyla vrchu jeho vážnost. „Ty mi rozumíš,“ řekl hlasem tak tichým, že ho téměř nebylo slyšet. Potom se škádlivě usmál. „Budeš muset uspat zaklínadlem oba trpaslíky.“

„Jinak nás budou s křikem následovat, já vím,“ kývla Ithariel hlavou k rybáři, který neklidně ustoupil. „Za odlivu budeme připraveni vyplout.“

Potom se obrátila k Haldethovi. „Dones ze zbrojnice Korendirův černý meč. Ocel sice nebude proti démonům mnoho platná, ale pokud pán z Bílé bouře odpluje za moře bez čepele vykované trpaslíkem, Nix mi s chutí vytřese duši z těla.“

* * *

Rybářská loď z Illantyru vytáhla v ranní mlze kotvu a rozvinula plachtu na trojhranném ráhnoví. Její posádka nezpívala, když se mohutné plavidlo naklonilo po větru. Mlha halila Bílou skálu a zakryla rychle blednoucí hvězdy. Voda pod kýlem byla černá, posetá stříbřitými odrazy tallixu. Korendir z Bílé bouře však nestál na zádi a nehleděl na vzdalující se domovské břehy. Místo toho se opíral o zábradlí na přídi s očima upřenýma k západu. Za horizontem se nacházel ostrov, na jehož březích ležely ohořelé rozvaliny tvrze, kde byl vychován. Nyní, v temnotě pouze slabě osvětlené palubní svítilnou, se děsivé události a vražda vdovy, jež mu byla matkou, zdály živé, jako by se staly teprve nedávno.

Ithariel se připojila ke svému muži na přední palubě. Povšimla si jeho napjatého postoje, a místo aby se ho dotkla, usedla na svazek lana u jeho nohou. Po bradu zahalená do modrého vlněného pláště trpělivě čekala, až promluví.

„Nikdy jsem se tam nechtěl vracet,“ řekl tiše tak, aby ho slyšela jen ona.

Ithariel vycítila, že za jeho slovy se skrývá cosi mnohem hlubšího. Nepřímo se jí snažil sdělit, že měla zůstat na Bílé bouři. Ithariel předešla jeho omluvy. „Jsi svým pánem ode dne, kdy ses osvobodil z mhurgajského zajetí.“ Po chvilce dodala těžší část pravdy. „Láska sama o sobě nezbavuje povinnosti.“

Korendir odvrátil hlavu od moře a pohlédl na ni. „Kdybych měl jen trochu rozumu, nebyla bys tu.“

Ithariel se usmála přesně tak, jako když Megga zkoušela její trpělivost. „Kdybych já měla jen trochu rozumu, souhlasila bych s tebou.“ Oči měla velmi jasné. Mlžný opar za jejími zády pomalu ustupoval paprskům vycházejícího slunce.

Korendir se zahleděl na její kadeře, jimiž povíval vítr. „Mohli bychom se vrátit.“

O svých povinnostech však byl stále přesvědčen a kouzelnice si nic nenamlouvala. „Vrátit se?“ Tiše se zasmála. „Nejspíš do postele, a až se se mnou pomiluješ, tajně se odplížíš, zatímco budu spát?“

Mírně sebou škubl a sevřel prsty zábradlí. „Čarodějko. Nikdy jsem se neměl oženit se ženou, která ovládá kouzla.“

„Přesto jsi to udělal.“ Ithariel se opřela teplým tělem o jeho holeně. „Pro nás už není cesty zpět.“

„Ne.“ Korendir ji upřeně pozoroval a naznačil, že ví více, než tušila. „Už tehdy, když jsem přijal pozvání od vévody Tir Amindelu, jsem překročil hranici. Život toho malého chlapce se stal mou poslední nadějí, že si uchovám zdravý rozum. Když jsem zjistil, že to dítě nelze zachránit, všechno pro mě ztratilo smysl.“ Na okamžik se odmlčel a nadechl se. „Má paní, měla bys to vědět. Nehledě na Majaxinovu pomstu jsi mě před šílenstvím zachránila právě ty.“

Ithariel nebylo příliš po chuti poslouchat Korendirovy důvody, proč by měl ulehčit jejímu svědomí, a navíc velmi dobře chápala, jak úzce byla ztráta blízké osoby v Shan Rannoku spjata s jeho myšlenkami. Odhodlaně popsala vše, co věděla o pádu vznešeného Moriena, přestože v dethmarských archivech o tom bylo jen velmi málo záznamů. Neštěstí způsobil neopatrný učeň, jenž otevřel kouzelnou bránu bez dostatečných ochranných opatření a porušil přitom předivo reality mezi Aerithem a Alhaerií. Morienova rada odvážně uzavřela průlom, avšak bylo už pozdě. Částice z druhého světa, nenasytně toužící po ničení, pronikly do Aerithu. Porážka obránců Alathiru byla rychlá a konečná, zatímco jejich přemožitelé žili nerušené dál.

Ithariel vyjmenovala vlastnosti démonů, které byly známy, a přestože zlatavé sluneční paprsky už pronikly mlhou, zdálo se, jako by na palubě ležel stín. Loď, brázdící vlny za ranního úsvitu, plula vstříc neštěstí, neboť pokud byly povídačky rybářů pravdivé, démoni z Mathceku se rozšířili na jih od zřícenin Alathiru a zničili vesnice v okolí Shan Rannoku. Žádná moc na celém Aerithu je nedokázala zastavit. Pouze několik pošetilých sedláků a tři tucty najatých bojovníků se jim postavilo na odpor.

Ithariel pohlédla na svého manžela, jenž stál na přídi nehybně jako socha. Vyplul z povinnosti vůči vdově, která ho vychovala, avšak protivník, s nímž se měl střetnout, byl mnohem starší. Démoni Mathceku představovali druhou ze Šesti velkých kleteb. Poznají dědice vznešeného Moriena. Korendir, který netušil, že je posledním z lidí narozených na Alathiru, bude nemilosrdně pronásledován od okamžiku, kdy vyzve nepřátele na souboj. Ithariel nicméně věděla, že je zbytečné ho přesvědčovat o marnosti jeho počínání. Kdyby mu prozradila, že Morien byl jeho otec, jednal by s odhodláním o to větším. Avšak Ithariel, věrna přísaze dané velmistru Telvallindovi, si nechávala toto tajemství pro sebe.

* * *

O pět dní později Korendir pohlédl na zemi, jež se rýsovala v mlžném ranním oparu za bledého svitu srpku ubývajícího měsíce. Rybářská loď se houpala na vlnách v zálivu na východním pobřeží Illantyru, chráněném od západu skalnatým hřebenem, který vybíhal z náhorní planiny, jež se nacházela ve vnitrozemí ostrova. Rybáři spali v závěsných sítích, které sňali z ráhnoví, zatímco Ithariel se uchýlila do kajuty na zádi. Uvnitř hořelo měkké světlo, jež vrhalo perleťové paprsky na zčeřené vlnky pod kulatým okénkem. Kouzelnice se pokoušela věštit nebezpečí, jež je čekalo ve dne po vylodění na ostrově.

Korendirův zrak padl na palubu. Všude byl klid, pouze jeden z rybářů sebou neklidně zavrtěl ze sna. Chlapec, který sdílel s Korendirem hlídku, seděl pod palubní lucernou a vyřezával hračky pro svého synovce. Čas od času pohlédl přes záď a pozorně sledoval hřebeny vln, navzdory Itharielinu ujištění, že démoni nikdy nevstupují do vody. Nenapadlo ji, že by si tak přál učinit pán Bílé bouře.

Korendir byl přes mrazivé počasí bos. Neslyšně jako dravec shodil plášť a pás s mečem a potom si stáhl tuniku. Oděn pouze v kamaších a košili, přehodil si svůj bandalír přes rameno. Pochvu a jilec si přivázal kusem motouzu z plováku sítě. Nakonec jako kočka vyšplhal na ráhno kosatky, zavěsil se na lano a přehoupl se na něm přes zábradlí.

Mořské vlnky mu pleskaly kolem kotníků. Korendir potlačil zachvění, nechal lano prosmeknout mezi dlaněmi a vklouzl bez jediného šplouchnutí do ledové náruče moře. Břehy Illantyru byly téměř půl legie daleko. Ithariel trvala na tom, aby zakotvili dále od břehu a uchránili se tak nežádoucí pozornosti démonů. Korendir se nechal unášet vlnami, až dokud ho proud neodnesl z dosahu záblesků zaklínadel, vycházejících z okénka na zádi. Potom zamířil rychlými tempy k temnému pobřeží na západě.

Paprsky ranního slunce ho zastihly na písčité pláži, tvrdé od příbojových vln. Odpočíval, dokud se mu znovu nevrátily síly, a přitom přemýšlel o nebezpečích, jež ho čekala. Nepřátelé, které chtěl vyzvat na souboj, nebyli jako leopardí lidé, jež vytvořil šílený čaroděj křížením pouštních divokých koček s bytostmi z Alhaerie. Démoni, kteří sužovali Illantyr, přišli přímo z druhého světa. Mohli na sebe vzít jakoukoli podobu, nebo žádnou. Jedinou myšlenkou dokázali změnit tvář krajiny podle svého přání.

„Lidé jsou nadáni podobnými schopnostmi za kouzelnými branami do Alhaerie,“ vysvětlila mu během plavby z Bílé bouře Ithariel. „Představit si nějakou věc znamená vytvořit ji z prázdna. Část Alhaerie se odděluje a skýtá hmotu i energii. A tak je to i s bytostmi mimo tento svět, které pronikají do Aerithu. Mohou stvořit cokoli, ale naše rostliny, zvěř a půda tím nevýslovně trpí.“

Korendir si protáhl unavené svaly, zvedl se z důlku na pláži, který se vytvořil pod jeho tělem, a oprášil si písek z oblečení. Třesa se zimou v prosolené košili, vytáhl nůž a přeřízl motouzy, jimiž si předtím přivázal meč k tělu. Když vyrazil bos ke kopcům, úsvit zalil moře za jeho zády bronzovými paprsky.

Vznešený Morien použil v zápase s démony svá kouzla, a prohrál. Mělo se teprve ukázat, co dokáže smrtelník neznalý magie.

* * *

Jakmile vyšlo slunce, Ithariel opustila kabinu na zádi v mužské tunice a botách. Oděv byl z nebarveného plátna, střiženého na její postavu a lemovaného zlatými výšivkami listů a ptáků. Kadeře si sepjala jehlicemi způsobem spíše praktickým než slušivým. Oči měla po noci strávené věštěním zarudlé a zachmuřený pohled zpod nasupeného obočí patřil k těm, jimž se muži raději vyhnuli. Zastavila se u chlapce vyřezávajícího hračky u zadních plachet a ptala se na Korendira. Když se rozhlédla po palubě, zjistila, že je prázdná. Na hromádce u zábradlí našla pouze tuniku a plášť.

Rybáři z Illantyru na lodi nikdy nenosili černou barvu. Tvrdili, že přivolává pohřeb, a pouze hlupák by pokoušel Netha a osud.

Korendir však zřejmě zůstával k pověrám netečný, a navíc se zřekl zdravého rozumu. Itharielin křik přiměl zbytek posádky vyběhnout po schůdcích na palubu.

Posádka se skládala ze tří bratrů a kapitána, jímž byl jejich hovorný děd, s obličejem ošlehaným od mořského větru a vrásčitým jako stará kůže. Dva ze svých synů viděl zemřít kvůli jejich pošetilosti. Ihned mu došlo, co Korendirovy odložené šaty znamenají.

Zkoumavým zrakem pohlédl na rozhořčenou kouzelnici. „Popluješ tedy za ním.“ Aniž čekal na odpověď, přikázal svým vnukům spustit na vodu jolu.

Ithariel sevřela prsty zábradlí a hleděla k pobřeží, jež se zvedalo na pravoboku. Na obzoru nad kopci se převalovala hustá oblaka dýmu. Na tom, zda vesnice nebo pole nějakého sedláka byly v plamenech, sotva záleželo. Její věštění odhalilo stopy démonů jinde.

„Najdeme ho,“ ujistil ji stařec. „Já a mí vnuci ti pomůžeme.“

Ithariel zatáhla za uvolněnou nit na rukávu. Jako by kapitán vůbec nepromluvil, prohlásila: „Měla jsem to předpokládat, když se nesnažil mě přesvědčovat.“ Steh povolil pod jejími neklidnými prsty a část výšivky se odtrhla. Jeden ze zlatých ptáčků zůstal bez křídla. „Zatraceně.“ Kouzelnice sevřela rukama předloktí. Právě tehdy se na palubě strhl povyk.

„U Netha, pojď se podívat,“ křikl nejmladší z chlapců na svého děda. „Někdo pokazil kladku a lano je zamotané.“

„Zatracený blázen!“ Ithariel sevřela dlaně na svých rukávech v pěst. „Samozřejmě! Zařídil to tak, aby nás zdržel.“ Obrátila ke kapitánovi ponurý pohled. „Starče, odpusť mi mou zpozdilost a raději pečlivě prohlédni loď. Protože pokud znám svého manžela, nastražil nám více potíží, než je na první pohled patrné.“

Rybářův pohled neskrýval hněv. „Postaráme se o to.“ Kývl na svého nejstaršího vnuka, který beze slova uposlechl jeho příkazu.

Ithariel se připojila k pátrání. U hrazení si dýkou, již měla zápasem, rozpárala rukáv. Protože se nehodlala zabývat takovými maličkostmi, vytrhla dýku a odřízla si rukáv i s výšivkou. Potom, potlačujíc slzy, se sehnula a prohlížela kormidlo lodi. Všechny hřeby až najeden byly odstraněny.

Její muž byl velmi důkladný. I kdyby rybářská loď plula k pobřeží s úmyslem najet poblíž pláže na mělčinu, západní vítr by ji bez kormidlování pouze zahnal zpět k Bílé bouři.

„Vlastnoručně ti srazím tvou chytrou hlavu,“ zahrozila Ithariel do větru a spolkla hněvivý výkřik.

Pozorní chlapci a jejich děd odhalili další škody do čtvrt hodiny. Jejich seznam byl úctyhodný, od vytržených prken v jole po uvolněné uzly na zdvihacím lanu až u samého vrcholu stěžně. Protože ani to nestačilo, odstranil Korendir z joly veslové vidlice a přeřezal všechny závěsné prstence na hlavní plachtě. Žádné z poškození nebylo trvalé, nicméně opravy by zabraly nejméně den, možná ještě déle.

Ithariel unikla mrzutá nadávka. „Zapomněl můj prokletý manžel na něco?“

Odpověď byla záporná. Nejmladší z vnuků se vysoukal z nitra joly a oznámil, že chybějí ještě dva páry vesel.

Nemělo smysl zjišťovat, zda jsou ve skladišti na zádi náhradní. Korendir si jich nepochybně všiml minulé ráno, když bral vědra na mytí paluby.

Ithariel zlostně pohlédla k ostrovu a lesům, do nichž se její muž odvážil, aniž požádal o svolení. „Ještě tam mohu doplavat,“ zašeptala vzdorně. Nevšímajíc si pohledů posádky a zapáleného ruměnce v tváři nejmladšího z chlapců, začala si svlékat tuniku.

Přes horečný spěch v hloubi srdce tušila, že je konec nadějím. Pobřeží nedosáhne dříve než před polednem. To už bude pozdě. Její muž bude mít před ní velký náskok a ocitne se sám uprostřed nebezpečí, jež nebude s to se svými omezenými vědomostmi pochopit. Jedinou ochranu, kterou měl s sebou, představoval snubní prsten s malým broušeným tallixem. Strážné zaklínadlo, vložené do krystalu, však bylo pouhým symbolem, kouzlem, které hojilo řezné rány a odřeniny, a zaříkávadlem proti zlomeninám.

Ithariel si přitiskla ruce k ramenům, jako by s ní zalomcoval chlad. Ve snaze ušetřit ji nebezpečí Korendir dosáhl pouze toho, že je oba odsoudil k jisté smrti. Jeho odvaha neskýtala žádnou útěchu. I kdyby porušila svou přísahu a prozradila mu hrozbu, jež se skrývala v jeho původu, Korendirova třikrát prokletá hrdost by i nadále opanovala jeho mysl a naprostá lhostejnost k nebezpečí by ovládala jeho chování až do hořkého konce.

Kapitola dvacátá první

DÉMONI MATHCEKU

„Paní, nedělej to.“ Nejstarší z bratrů se natáhl a pokusil se ji chytit za zápěstí, ale příliš pozdě. Kouzelnice si bez váhání stáhla košili a jeho prsty se dotkly nahého těla. Žádné jiné oblečení pod košilí neměla. Její pleť byla v ranním světle bledá a průsvitná jako alabastr a její křivky úchvatné.

Bratr ucukl, jako by se spálil. Zrudl jako jeho sourozenec a vykoktal ze sebe: „Tu jolu dokážeme spustit na vodu do hodiny.“ Ithariel se na něho ani nepodívala a místo toho sáhla k pasu a začala si rozvazovat nohavice. „A čím budete veslovat, lžícemi?“

Její hlas zněl příkře, avšak měla příliš velké starosti, než aby se o to starala. Čím výše slunce stálo, tím větší nebezpečí jí hrozilo. Pokud měla zemřít kvůli tomu, že ji Korendir odmítl vzít s sebou na ostrov, byla by raději, kdyby ji konec zastihl samotnou na otevřeném moři. Rybáři by to nikdy nepochopili.

Starší z chlapců ji pozoroval, jak rozčileně škube za tkanice na kamaších, a hrdlo se mu stáhlo. Pouze starý kapitán sledoval její krásné tělo pokojně. Během let, která strávil mimo Fairhaven, viděl nahé ženy po tuctech v nevěstincích. S menším vzrušením, než kdyby snímal z háčku mrskající se makrelu, chytil kouzelnici za zápěstí a obrátil ji tváří k sobě.

„Jednáš bláznivě jako tvůj muž!“ Hněv v jeho očích, nebo snad silný pach rybiny ji přinutil ho vnímat a poslouchat. „Ten člun opatříme plachtou rychleji, než by sis dokázala pomyslet. Dopluješ bezpečně k pobřeží a budeš odpočatá, abys mohla pokračovat v cestě. Dej na má slova, jestli neposlechneš, zahodíš svou poslední naději. Cožpak nevidíš, že nastal odliv? Proudy jsou silné a táhnou o pět uzlů rychleji k severu, než dokážeš plavat.“

Stařec se odmlčel. Pohlédl na své chlapce a krátkým povelem je poslal do práce.

Potom kouzelnici s otcovským poplácáním po rameni propustil a nechal sebrat košili, která se třepotala ve větru u zábradlí.

„Tvůj muž možná není takový blázen,“ dodal kapitán a upřel kalné oči s přimhouřenými víčky do mírných vln, jež pleskaly kolem trupu lodi. „Určitě si počkal na správnou chvíli a sebral všechny hřebíky? Tak to je potíž! Měl jsem náhradní. U Netha, v těchto vodách to tak dělají všichni námořníci z jihu. Jen kdyby se mě tvůj kavalír s bronzovými vlasy neptal po skladišti, když jsme proplouvali úžinou. A chtěl hřebíky, aby opravil vědro, i když jsem sám věděl, že ty kbelíky byly nově pobité.“

Itharielinu odpověď utlumilo plátno košile, kterou si přetahovala přes obličej. „Chytrost ho před démony nezachrání, lítost by dokázala víc.“

Nad límcem košile se objevila její hlava s rozcuchanými kaštanovými vlasy. Kapitán si nechal svůj soud pro sebe.

* * *

Rybáři přichystali jolu k plavbě ještě dříve, než slibovali. Nebyla však uzpůsobena k tomu, aby nesla plachtu, neměla kýl a narychlo upravené ráhnoví ji učinilo téměř neovladatelnou. Ještě horší bylo, že se zvedal západní vítr. Loďka se kolébala na vlnách, přinucena křižovat, a prodírala se jen pomalu vpřed. Ithariel střídavě hleděla na zemi, jež slibovala strašný osud, a brázdu v moři, která se hrozivě stáčela po větru. Zdrceně si opřela čelo o sevřené pěsti s bílými klouby. Slunce stoupalo nemilosrdně výš a výš nad obzor.

Stařec se věnoval kormidlování, častuje své vnuky obvyklými kousavými poznámkami celou cestu až k pobřeží.

Náraz na mělčinu vrhl Ithariel vpřed. Jeden z bratrů ji zachytil, zatímco se člun převaloval ve vlnách. Druzí dva uvolňovali plachty a přešlapovali mezi příčníky, aby udrželi rovnováhu v mořském příboji.

Stařec pomohl Ithariel na břeh. Zamumlala slůvko díků a vykročila na oslnivě bílý písek. Stín pod jejími chodidly byl znepokojivě krátký. Zachvácena nesmírným děsem pohlédla přimhouřenýma očima na kapitána. „Potřebuji tebe a jednoho z tvých vnuků, který je dosud svobodný.“

„Olegu,“ zavolal děd na jednoho z vnuků, s barevným šátkem na čele.

Nebyl to nejstarší z hochů ani prostřední. Ithariel pohlédla na jeho mladou tvář s výčitkami. „Je mi líto,“ řekla, nakažena předchozí mrzkou mluvou kapitána. „Věř mi, stáhnu svého manžela žoldnéře z kůže, pokud ho vůbec najdeme živého.“

Vítr přinesl přes sytou jehličnatou vůni borovic pach kouře. Kouzelnice, znepokojená na nejvyšší míru a zároveň zmítaná výčitkami kvůli nebezpečí, jemuž byla nucena vystavit starce a mladého hocha, se vydala do nitra ostrova cestou, která slibovala mnohá protivenství. Vnuk jí kráčel v patách, zatímco stařec se krátce zdržel na pobřeží, aby vydal pokyny bratrům, kteří zůstali u loďky.

„Vzali jste sekyru? Dobře. Tak najděte nějaké dřevo a vyrobte vesla. Přivažte je něčím ke člunu a pak rozeberte ten rozkývaný stěžeň.“

Bratři utrousili několik kleteb, Ithariel však byla vděčná za to, že stařec neztrácel zdravý rozum. Pokud přežijí a najdou Korendira, mohla by je jola, připravená na pobřeží k odplutí, zachránit. Když se chlapec po jejím boku odvážil položit jí otázku, našla v sobě dost trpělivosti, aby mu vysvětlila, že na půdě a skalách dokáže najít Korendirovu stopu bez pomoci zaklínadel. Sledovat druha, který s ní byl magicky svázán, mělo své výhody, avšak když ji cesta zavedla přes duny do hustého lesa, hořce je proklínala. Větvičky se jí zaplétaly do vlasů a nohy se bořily do spadaného listí. Pod temenem lebky se jí usadila úporná bolest, která ji varovala, že Korendir z Bílé bouře se nakonec střetl s hrozbou, jež byla od počátku neodvratná.

Itharielina bolest hlavy se cestou vpřed illantyrským lesem nadále stupňovala. Pach dýmu a spáleniny byl cítit stále silněji. Potom les prořídl a kouzelnice se svými společníky prošla kolem vesnice s hnijícími mrtvolami v příkopech u cesty. Mezi nimi bylo možno spatřit ženu, která k sobě tiskla nehybné tělíčko dítěte, plné hemžících se červů. Mrchožrouti jí vyrvali vnitřnosti z břicha.

Chlapec se předklonil v náhlém záchvatu nevolnosti. Děd ho se smutnýma očima podepřel. „Vzpamatuj se, hochu. Uvidíš ještě mnohem horší věci, jestli se tu zdržíme.“

Chlapec si stáhl z čela barevný šátek a zakryl si rukou potřísněná ústa. Prsty se mu chvěly. „Myslíš, že matka –“ Starcův hlas byl nelítostný a bez účasti. „Ona a my, a také tví bratři, pokud žoldnéře rychle nenajdeme.“ Kývl hlavou k Ithariel, která netrpělivě čekala. „Jdi za ní a zanech nářků.“

Hoch pozvedl hlavu. Potácel se vpřed a z očí mu kanuly tiché slzy. Ve vrásčité tváři jeho děda byl smutek.

Kolem cesty stály holé stromy. Nebe zahalovaly těžké mraky, ale po pěšině prošlapané dřevorubci se nyní Ithariel kráčelo snáz. Přešli mýtinu, kde stála opuštěná uhlířská chýše a vychladlá pec. V koruně stromů nad komínem hnízdily veverky, jisté znamení, že rodina uprchlá už dávno. Slunce pronikalo obnaženými větvemi a vrhalo na zem temné pruhy. Přes bolesti hlavy, které byly stále silnější, Ithariel zjistila, že přišlo poledne, kdy moc démonů dosahovala vrcholu.

Nepřátelé v Korendirovi každým okamžikem odhalí potomka velmistra Moriena. Jakmile se tak stane, prsten s tallixem, který obsahoval ochranné zaklínadlo, ho před nimi nespasí.

Les náhle končil. Před Itharielinými zraky se prostírala pustá, popelavě šedá krajina bičovaná větrem. Ithariel, třesoucí se bolestí, která spalovala její mozek jako oheň, se zastavila, aby si připravila zaklínadla. Po těle jí vyrazil lepkavý pot, a když s přemáháním kreslila do hlíny magické symboly, ruce se jí chvěly ještě víc než chlapci.

Pohled na pustinu nepochybně znamenal, že dospěli k hranici území démonů.

Morien u Alathiru probudil magii, aby zabránil šíření téže pustiny. Obranu postavil na silách země, které démoni rozpletli jako rybářský uzel. Zatímco však Korendirův otec volil ničení, Ithariel spoléhala spíše na neviditelnost. Dotkla se sil Alhaerie a utkala kolem sebe a svých společníků neproniknutelné předivo. Tak jako člověk z Aerithu přejde bez povšimnutí kolem oblázků, větviček nebo kořenů stromů, přehlédnou démoni víření a chaotické stopy energií vycházející z jejich přirozeného prostředí.

Kouzla tohoto druhu představovala vždy jisté nebezpečí a důmyslné strážce bylo třeba tvořit pečlivě, aby se předešlo nerovnováze. V Itharielině mysli se opatrnost svářila s naléhavou potřebou jednat, neboť najisto věděla, že času zbývalo zoufale málo. Napůl hotova s vytvářením strážců se náhle zachvěla a tvář jí zpopelavěla. S výkřikem pohodila hlavou, zatímco nad ní se proti nebi rýsovaly obličeje jejích vyděšených, bezmocně přihlížejících průvodců.

„Není mrtev,“ řekla ochraptělým hlasem. „Ještě ne.“ A pak se přinutila dokončit zaklínadla, jež obklopila rybáře vířícími jiskrami, které krátce zapraskaly a opět zmizely.

Ithariel povstala, shrbena v bolestech jako stařena. „Když budeme postupovat tiše, máme naději. Démony teď zajímá především Korendir. Budou si s ním hrát, než zemře. Dokud je naživu, snad si nás nevšimnou.“

Nedodala, že ho mučí, ani to, že ozvěna jeho utrpení proniká celým jejím tělem. Místo toho řekla, že je blízko, a když vykročila znovu kupředu na vratkých nohou, cítila, že paže starce a jeho vnukají podpírají.

Postupovali krajinou zničenou jako po sopečném výbuchu. Rozžhavené kameny a černé saze nepříjemně pálily přes kožené podrážky bot a nohavice. Ve vzduchu bylo cítit kouř, a přestože na nebi svítilo slunce, nad tímto územím visely těžké mraky. Uvolněné prameny vlasů bičovaly Ithariel do spánků. Dýchala přerývaně a oči jí slzely. Zamrkala a pohlédla vzhůru k útesům. Z vrcholku stoupaly proužky dýmu. Bolavýma očima rozeznala větve, jež připomínaly trnové stromy z lesa poblíž Bílé bouře.

„Tam nahoře,“ řekla ochraptělým hlasem a začala šplhat po ostrých skaliscích, která jí rozdírala dlaně a holeně.

Výstup byl prudký a děd ztěžka dýchal. Prostý muž, spokojený se svým životem naplněným těžkou prací s rybářskými návnadami a sítěmi, neměl žádné zkušenosti s kouzelníky či démony. Nebezpečí však znal dobře a naučil se v takových případech vést ostatní muže. Držel si své postavení s odhodláním, jež si osvojil za větrných smrští, a choval se, jako by se mezi kouzly pohyboval odmalička.

„Podívej, Olegu, vidíš ty kameny?“ prohodil, aby přivedl chlapce, jenž odevzdaně lezl vzhůru po Itharielině boku, na jiné myšlenky. „Jsou ostré jako láva z ostrovů Mathcek na severu. Špatné pobřeží pro lodě. Povídá se, že tamtudy pronikli démoni do Aerithu.“

Ithariel nemohla popadnout dech, aby poopravila nedorozumění, jež nicméně dalo démonům jméno. O několik kroků dále, když strašlivý výkřik přehlušil starcův hovor, to bylo bezpředmětné. Výkřik, lidské utrpení samo, zesílil a nakonec ho rozervaná a liduprázdná krajina roztříštila do tisíce ozvěn. Ithariel se znovu zachvěla. Chlapce po jejím boku téměř zachvátila panika. Přestože ani dědovi nezbývalo už mnoho odvahy, nedal to na sobě znát a pokusil se říct několik povzbuzujících slov.

Ithariel jen s největším vypětím přemohla zmatek, který sužoval její mysl. Přes Korendirovu bolest si byla vědoma, že její společníci zakolísali, a pohledem přitáhla dědovu pozornost. „Můj pán z Bílé bouře je naživu,“ poznamenala drsným ochraptělým hlasem. „Bojuje o život svůj i vašich blízkých, o tom nepochybujte. To, co slyšíme, je důkaz.“

Vzduch proťal další výkřik. Ithariel přejel mráz po zádech. Uvolnila prsty, jimiž bezmyšlenkovitě svírala manžety své košile. Pravá byla protržená, stejně jako levá. „Nesmíte utéct, ať uvidíte cokoli,“ vypravila ze sebe nakonec. „Potřebuji vás oba, abyste ho nesli.“ Nedodala už, že pokud svého muže najde, s největší pravděpodobností ho z ostrova nedostane.

S námahou stoupali vzhůru po hrbolatém svahu. Proužky dýmu se vinuly kolem nich, větrem hnány do tvarů připomínajících unikající duchy. Kolem se tyčila rozeklaná skaliska, temná proti zataženému nebi, které věštilo bouři. Přestože jinde byl kopec holý, narazili na úžlabinu, v níž rostla řada živých stromů s větvemi plnými dlouhých trnů. Koruny ohýbané prudkým větrem byly tmavozelené a každým lístkem připomínaly les, který rostl pod Bílou skálou. Ve žhavém vnitrozemském vzduchu bylo cítit podivnou příměs oceánu.

Ithariel, bolestně zasažena projevem Korendirovy zranitelnosti, pochopila, jak byla past nastražena. Dopředu cítila, co musí přijít za posledním hřebenem. Jako by její obavy měly být ještě umocněny, padlo na krajinu hrozivé ticho. Spolu se svými společníky spěšně překonala posledních několik kroků a přitiskla se k okraji srázu.

Hluboko pod nimi se tyčilo skalisko, jež ovšem ani v nejmenším nevyhlíželo jako nahodilý výtvor přírody. Zvedaly se tu hradby z modré žuly, vytesané a opatřené cimbuřími jako stavba, kterou důvěrně znala. V údolí uprostřed pustiny stála dokonalá replika pevnosti Bílé bouře. Každý detail byl přesný, vyrvaný z Korendirovy mysli, od Haldethovy řemeslnické značky na vrátku padací mříže po vzor kamenných dlaždic podél hradeb. Aura tallixu však na tomto místě vytvořeném démony zalévala výjev z horoucích pekel.

Do kruhů v dláždění byly vetknuty okovy. Pán Bílé bouře, uvězněn v černých železech, napínal svaly a divoce házel hlavou. Pouta démonů ho však pevně držela. Jejich moc neměl sílu zlomit. Nad jeho široce rozevřenýma očima byl vztyčen sloup s hákem, jaký se používá v řeznických kotcích. Na něm visela na laně nahá drobná postava, napůl v bezvědomí. Kaštanové vlasy jí povívaly kolem tváře a perleťově bílá ramena byla rozdrásaná a zkrvavená.

Ithariel zděšeně vyjekla. Byla sice připravena na pohled plný hrůzy, přesto však neočekávala, že spatří sebe samu bičovánu dokonalým dvojníkem Haldetha až na obnažené kosti.

Bič se zasvištěním znovu dopadl. Démony vy tvořená dvojnice Ithariel ze sebe vyrazila srdceryvný sten. Kapky krve skrápěly muže, který zoufale lomcoval řetězy. Pro pána Bílé bouře neznamenaly bolest a smrt nic proti krutému utrpení bezmocných. Z úst mu unikaly výkřiky podobající se válečnému řevu, avšak zlost v nich obsažená nemohla dlouho vydržet. Jeho síla se záhy vyčerpá v marném zápase. Nedokázal rozlišit výtvory démonů od skutečnosti, protože řetězy byly opravdu železné a mučená žena krvácela z bezpočtu ran. Srdce mu muselo pukat při pohledu, který se nezdál být noční můrou, nýbrž nejhrůznějším koncem všech nadějí.

Bič znovu zasvištěl, ovládán paží zocelenou roky práce s kovářským kladivem. Chlapec na okraji srázu tlumeně vykřikl a zakryl si ústa dlaněmi. Stařec, bledý jako smrt, poklekl vedle svého vnuka, který se otřásal v suchých křečích způsobených nevolností. Podpíraje vyděšeného hocha pohlédl naléhavě na Ithariel.

„Démoni,“ zašeptala. „Přetvářejí povahu Aerithu, aby zhmotnili Korendirovy nejděsivější sny.“ Kouzelnice, sama zmítána nevolností, odvrátila tvář a pokusila se sebrat odvahu. Nesměla litovat svou dvojnici. Bylo třeba soustředit se pouze na úzkost spoutaného muže. „Musíme to překazit.“

„Jak?“ Děd přimhouřil oči před oblakem dýmu. „Kde jsou ti démoni?“

„Všude kolem.“ Ithariel si odhrnula z tváře zpocené pramínky vlasů. „Dávej pozor na náhlé poryvy větru, jako když se horký vzduch tetelí nad spáleništěm.“

Stařec zbledl ještě o odstín více. Povšiml si už oněch krátkých poryvů zčeřeného vzduchu, jež mu na okamžik zamlžily pohled a které dosud pokládal za přirozený důsledek oblaků dýmu. „Jak se dá bojovat proti bytosti, která nemá tělo?“

Ithariel zavrtěla hlavou. „Je to nemožné. O tom se v Alathiru přesvědčil Morien.“ Potom pokračovala, především aby si uspořádala vlastní myšlenky. „Démoni jsou bytosti z Alhaerie. Hmotné předměty z Aerithu se přizpůsobují jejich vůli, uvádějí je však zároveň ve zmatek. Skály, kameny a oblaka leží mimo obzor jejich chápání.“ Pokynula k vytvořeným hradbám pevnosti. „Význam jim dodává naše citové pohnutí.“

Vzduch proťal další výkřik a Ithariel sebou trhla. „Pokusím se vytvořit protikladnou představu. Raději se nedívej. Jestliže přesto pohlédneš na ten obraz, snaž se pochopit jedno: ne vše, co spatříš, je dílem zlé vůle démonů. Něco bude dílem mým. Počkej tady. Vrátím se s tím mužem. Pokud ne, musíte ihned po setmění odrazit s člunem od břehu, abyste zachránili své životy. Nezastavujte se, ani kvůli záchraně svých blízkých, protože celý ostrov bude proklet.“

Starcova tvář se zkřivila, jako by měl v úmyslu cosi namítnout. Místo toho se však sklonil nad chlapcem, který se nehybně choulil u jeho nohou. „Měli bychom ti pomoci. Nebo snad znáš způsob, jak přetnout řetězy a vytáhnout vzrostlého muže na strmé hradby?“

Vzduch zčeřil krátký poryv vzduchu. Starcova otázka zůstala bez odpovědi. On a chlapec na kopci osaměli, jako by kouzelnice byla ještě nehmotnější než lži uhnětené ze země strašnými démony.

Děd se snažil ve zmatku najít ztracenou rovnováhu. „Je šílená, Olegu,“ prohodil k chlapci u svých nohou. „Kdo se má v té kouzelnici vyznat? Musíme být silní a vyčkat tu, dokud se nevrátí i se svým pánem.“

Dým zhoustl. Mraky ztěžkly a vítr vál v prudkých poryvech, jež narážely na vrcholky kopců. Věž pevnosti obklopil matný fialový kruh. Přestože bič dosud svištěl v divokém, ničím nepřerušovaném rytmu a vzduchem zněl ženský křik, spoutaný Korendir ležel nehybně v řetězech. Zmučené oči měl stále otevřené, zatímco krev, již miloval víc než svou vlastní, stékala v potůčcích po jeho tvářích jako slzy. Po kouzelnici, jež se vypravila ho zachránit, nebylo ani stopy.

Minuty běžely, aniž se cokoli udalo. Potom se vzduch nad Korendirovým tělem na okamžik zčeřil. Zdálo se, jako by se muž koupal v bezbarvém plameni. Trhl sebou jakoby bodnut kopím a řetězy, jimiž byl spoután, zarachotily ve svých úchytech.

Stařec bedlivě naslouchal neustávajícímu kvílení větru. Přes Itharielino varování se odvážil pohlédnout dolů za hradby.

Nespatřil nic, co by nasvědčovalo tomu, že se Ithariel odhodlala Korendira zachránit. Mužova hlava ležela nehybně na zakrvácených dlaždicích. Vzduch kolem jeho těla, snad plný démonů, se chvěl. Pouze pěsti, pevně svírající pouta, svědčily o tom, že z Korendira dosud nevyprchal všechen život.

Proužky dýmu zhoustly a napůl zahalily jakousi postavu, která se třepotala ve větru. Poté se přes ni převalila prudká vlna, jež ji před starcovými zraky zahalila mlhou.

Bič stále svištěl, doprovázen křikem, a rybář nabyl přesvědčení, že kouzelnice Bílého kruhu selhala.

V zoufalství usedl na studený kámen. „Má potíže, Olegu. Kdyby je neměla, už by se bývala vrátila.“

Náhle se nad útesem objevil hnědý ptáček. Vyletěl z mlhy, jakoby bezmocně unášen větrem, a divoce tloukl křídly. V zobáčku držel chvějící se lístek trnového stromu. Prudký vichr nemilosrdně cloumal jeho křehkým tělíčkem, rval mu peří a strhával ho zpět. Ptáček mával křídly ze všech sil a drápky se pokoušel zachytit útesu.

Poryvy větru byly příliš mocné.

Stařec, pohnut námořnickým soucitem k ptákům zmítaným bouří, se zvedl a svlékl svůj plášť. Za zuřivého vytí vichřice vrhl svršek oděvu jako síť a zachytil ptáčka, jehož málem odnesl prudký poryv, do jeho záhybů.

Nečekaná a nepřirozená tíha mu téměř vykloubila zápěstí. Zapotácel se a kolena mu podklesla na ostré kameny. Plášť se mu i s obsahem vysmekl z rukou a rozbalil se. Ptáček vyklouzl ven ve změti světla a peří a krátce zakopal nožkama. Odhodil lístek a v příštím okamžiku nabyl v nepřirozeně horkém vzduchu podoby kouzelnice, nyní zcela nahé. Lístek vedle ní se proměnil v Korendira, bezvědomého a zalitého krví.

Kouzelnice prudce oddychovala, jako by jí plíce měly prasknout. Nedokázala ani vyslovit své díky. Nevšímala si chlapce, který ji sledoval s otevřenými ústy, a pokusila se vstát, což se jí se starcovou pomocí podařilo. Opřela se o něho, chvějíc se po celém těle. Stařec jí přehodil přes ramena svůj svrchník páchnoucí rybinou.

Ačkoli nemohla mluvit, její oči naléhavě vyjadřovaly, že je třeba si pospíšit. Děd úsečně poručil Olegovi, aby vstal. Ohromený chlapec se zvedl a položil si Itharielinu paži přes rameno. Zatímco kouzelnice v jeho dětském objetí nejistě vykročila vpřed, stařec se ujal ležícího muže. Přehodil si Korendira přes rameno jako sud s rybami a rychle se vydal po svahu dolů klesu.

Výprava, nebezpečně zatížená, spěchala po srázu, na němž jediný chybný krok mohl znamenat smrt. Poryvy vzduchu bičovaly kopec z obou stran, klamaly zrak a přinášely pach spálených pilin. Stařec nyní věděl, že tyto poruchy v sobě skrývají démony, a třásl se hrůzou.

Ithariel se pomalu vzchopila. Vědoma si starcových obav, zasípala: „Nepřátelům se jevíme jako padající oblázky. Nezastavuj se, protože ochranná zaklínadla, která jsem vytvořila, dlouho nevydrží. Naší jedinou nadějí na záchranu je moře.“

Rychlost však nebylo možné udržet. Stařec měl dosud sílu, avšak postrádal už vytrvalost. Dlouho předtím, než dosáhli lesa, se musel zastavit a podělit o své břemeno s chlapcem. Ithariel nezbývalo, než aby se pokusila jít dál sama. Vyčerpána svými zaklínadly se potácela vpřed, oděna pouze v plášti, který měla přehozený přes ramena. Bosá chodidla si rozdírala o ostré kamínky. Nemohla se zastavit a ovázat si je, protože démoni byli všude kolem.

Konečně dosáhli roviny pod kopcem. Stařec, bledý a unavený, pomalu kráčel kupředu se skloněnými rameny. Ke svému vnukovi už nemluvil. Korendir neprojevoval žádné známky života. Místo toho bezvládně ležel v náručí svých zachránců, kteří ho s námahou nesli k lesu.

Chvění vzduchu kolem nich neustávalo. Mezi stromy se Ithariel zastavila a úzkostně vzdychla. Potom se skřípěním zubů vyslovila nové zaklínadlo. S vypětím, které ji stálo poslední zbytky sil, změnila ochranné kouzlo z oblázků na odváté listí. Vyčerpaná čtveřice, vrávorající jako skupina opilců, se proplétala lesní tišinou.

Přestože mraky, jež je obklopovaly ve vysokých kopcích, nakonec propustily jasné sluneční světlo, únava způsobila, že Ithariel, stařec ani jeho vnuk si toho nevšimli. Korendir byl stále v bezvědomí. Ithariel, zneklidněna, že dosud nepřišel k sobě, uvažovala, že ho vzkřísí, avšak posléze tu myšlenku zavrhla. Pouze kdyby se ocitli opravdu v úzkých, byla ochotna vypustit ochránce z jeho snubního prstenu. Moc, která se v něm skrývala, byla beztak s největší pravděpodobností příliš slabá.

Prodírali se nekonečnými houštinami, jež jim ztěžovaly pohyb, a klopýtali přes zrádné kořeny a jámy.

Několik vzácných minut se zdrželi v chatrči uhlíře a spěšně vyrobili z pokrývky a bidel nosítka. Korendir necítil ruce, které ho do nich uložily. Když chlapec a stařec zvedli nosítka k bolavým ramenům a vydali se znovu na cestu, zůstával nehybný jako vykuchaný pstruh. Vzduch nabitý démony lemoval jejich cestu.

Prošli vesnicí a chlapec tentokrát minul mrtvá těla s prázdným netečným pohledem.

Ithariel se držela na nohou jen silou vůle. Kadeře vlasů se jí uvolnily a konečky byly vlhké od potu. Snažila se soustředit na zaklínadla, která pálila a drásala její vědomí. Každým okamžikem nad nimi mohla ztratit vládu. Ochranná kouzla se pak vyjeví jako stíny před světlem a démoni v ní poznají svého nepřítele.

Na rozdíl od svých společníků kouzelnice velmi dobře věděla, že postupují vpřed jen díky tomu, že démoni dosud neprohlédli její lest. Morien bránil Alathir s veškerou silou velmistra Bílého kruhu. Ona se na rozdíl od Moriena uchýlila k uskoku. Základem jejího plánu byla klamavá podoba muže, kterou zanechala v řetězech na horském hřebenu. Aby dostala jeho skutečné tělo pryč, musela čekat, dokud se Korendir nevyčerpá a neupadne do mdlob. Už sama tato nezbytnost ji nesmírně trýznila. Nyní, zahalena tím nejslabším ze zaklínadel, ukryla sebe, Korendira a své společníky do běžných, nenápadných tvarů.

Skutečnost, že děsy, které zničily Alathir, dosud nezačaly pochybovat o podobě ptáčka, malých oblázků či šelestících suchých listů, představovala jistou naději na záchranu. Démoni však pokračovali v pronásledování, takže cosi přece jen vzbudilo jejich podezření. Jakmile se rozhodnou k činu, nebude pomoci. Ithariel se upjala na zaklínadla, která dosud ovládala. Zaostávala za svými společníky a bojovala sama se sebou, dokud se zásobárna jejích sil zcela nevyčerpala. Lest, kterou používala, už nebyla schopna udržet.

Mezi borovicemi zašuměl mořský vítr. Za nimi už bylo vidět bělostnou pěnu pobřežních vln. O tucet mučivých kroků dál ustoupila pružná pokrývka ze spadaného jehličí písku a suchým travinám. Démoni připomínající krátké poryvy zčeřeného vzduchu pochybovačně vířili na okraji lesa. Cítili vodu a díky přirozené opatrnosti nyní váhali.

Tam, když bylo bezpečí a oddech už na dosah, Itharielino slábnoucí zaklínadlo krutě selhalo.

„Běžte!“ zasípala hlasem ochraptělým hrůzou, ale děd a nejmladší vnuk ji slyšeli. Z posledních sil se pokusili přeběhnout s nosítky několik desítek stop, jež zbývaly k moři. Klopýtali v hlubokém písku. Jejich náklad se nebezpečně rozkýval a hrozilo, že Korendir vypadne.

„Běžte!“ vykřikla znovu Ithariel. Kdyby je dokázala doběhnout, zbýval ještě úlomek krystalu ve snubním prstenu. Avšak nohy jí vypovídaly službu a každý další krok ji stál mnohem více úsilí než předchozí.

Zčeřený vzduch se odpoutal od okraje lesa. Démoni spěšně zamířili ke dvěma prchajícím lidem a nosítkům, v nichž rozpoznali bronzové vlasy syna kouzelníka, kterého vlákali do pasti, aby ho umučili.

K moři náhle zavanul pach spáleniště. Ithariel a její společníci ho pocítili v hrdle a v plicích a oči se jim zalily slzami. Chlapec a děd pospíchali vpřed s jedinou myšlenkou dostat se k moři. Tam na třpytivé hladině čekal člun. Dva bratři stáli připraveni u veslařských lavic.

Démoni se blížili. Sotva několik stop od příbojových vln se v písku otevřela hluboká brázda. Stařec ji stačil přeskočit s nosítky na ramenou, ale chlapec za ním ztratil hlavu. Zakvílel, odhodil svou zátěž a vrhl se za svým dědem. Korendir vypadl z nosítek.

Ithariel se vrhla přes okraj brázdy pod Korendirovo tělo a půda pod ní pukla vedví. Řítila se dolů, zapletena do manželových bezvládných údů. Zrnka písku se sypala na její plášť a pak se od něj odrazila a zmizela v temnotě. Světlo a poryvy vzduchu bičovaly její tělo. Dusila se čpavými výpary. Démoni ji pohltili a radovali se, že se jim znovu podařilo zmocnit vyhlédnuté oběti. Křik ze světa osvětleného sluncem rychle slábl.

Ithariel, ztracená v zajetí démonů a bojující s větrem a přitažlivostí, zachytila ruku svého manžela. Snubní prsten se zářícími ochránci měl dosud při sobě. Ithariel přikryla dlaní tallix. Vypustila energii v něm skrytou, načerpala z ní sílu a spustila potřebná zaklínadla.

Kouzelné světlo proťalo temnotu jako blesk a spletlo síť, která zastavila jejich pád, avšak ochráncovy vlastnosti měly jen omezenou moc. Dokázala by se nakrátko vzepřít, ale prsten jí neskýtal dostatek sil k útoku.

Ithariel nyní už nemohla démony oklamat a přitiskla se ke svému muži. Byl konec nadějím na záchranu a nezáleželo už ani na tělesném vyčerpání, protože démoni věděli. V okamžiku, kdy v jejich přítomnosti použila magii, poznali v ní kouzelnici, nepřítele, který se podobal těm, jež v zuřivosti sobě vlastní rozprášili u Alathiru. Ithariel padala bezmocná do temných zemských hlubin a nemohla dělat nic než zoufale křičet, zatímco bytosti, které zabily vznešeného Moriena, se ve vyjícím větru soustředily v kruhu kolem ní.

* * *

Z jámy zněl její křik, zatímco chlapec a děd se brodili přes mělčinu. Přílivové vlny vrhaly zpěněnou vodu k jejich kolenům. Dosáhli člunu, bledí hrůzou a těžce zkoušení až na samé hranice svých sil, a vrhli se dovnitř. Oba bratři ihned odrazili.

Za sebou zanechali vzduch, čeřený horkými vlnami, a propast, do níž se zřítili Korendir a Ithariel. Příliv, který nebyl dost blízko, aby je zachránil, nyní omýval písečný okraj pláže.

Když člun zamířil na širé moře, děd si zakryl tvář. Nejmladší z jeho vnuků se choulil u jeho kolenou a plakal hanbou.

„U Netha, to já je zabil!“ vyrážel ze sebe chlapec mezi vzlyky, zatímco mořská pěna stříkala přes příď a máčela jeho temeno.

„Ne, hochu.“ Děd natáhl ruku a pohladil chlapce po mokrých vlasech. „Kdybys ta nosítka nepustil, spadl bys do té jámy i ty. Tvá smrt po žoldnéřově boku by nezachránila tvou matku.“

Člun se kolébal na vlnách. Starší bratři, po pás ve vodě, se drželi boků a sledovali obrovskou vlnu, mnohem větší než všechny předchozí, které se k nim dosud přiblížily. Vlna se tyčila nad přídí jako hora. Bratři na sebe naráz kývli a jako jeden muž vskočili do člunu. Voda jim crčela z plášťů, když se chopili vesel, vsunuli je do veslových vidlic a zajistili smyčkou. Vlna zasáhla příď, olízla bok a zvedla polovinu člunu do výše. Plavidlo zůstalo na okamžik viset ve vzduchu a potom těžce dopadlo do brázdy mezi vlnami, které zakryly výhled na ostrov. Pak hřmící vody opět opadly a člun se přestal hrozivě kymácet.

„Dej těm démonům pořádnou sprchu,“ zamumlal nejstarší z bratrů. Pak se opřel do vesel a jeho bratr se k němu připojil druhým záběrem.

Vlna se s burácením řítila k ostrovu. Zpěněná voda zaplavila pláž a potom se převalila přes okraj propasti. Démoni vířili kolem ní a čeřili vzduch jako zhoubné výpary. „Vraťte se!“ vykřikl náhle děd.

„Cože? Zešílel jsi?“ Nejstarší vnuk se opřel do vesel ještě silněji a druhý bratr následoval jeho příkladu.

Stařec však umíněně vrtěl hlavou. „Voda. Paní říkala, že démoni nesnášejí moře. Buď požehnán příliv, který se zvedl, snad je ještě naděje.“

„Všechny nás zabiješ,“ bručel nejstarší bratr, avšak poslušně zdvihl vesla nad hladinu. Potom napjal svaly, a když se pod kýlem člunu zdvihla další vlna, otočil loď.

Další vlna zalila pláž a sprška vody skropila průrvu v písku. Uvnitř se rozzářilo jasné světlo. V kopcích se rozléhal ohlušující rachot jako úder hromu, přestože po jasném nebi plulo jen několik bílých obláčků. Bratři u vesel se otřásli děsem.

Marně hledali jedinou věc, jež by jim navrátila důvěru ve svět, který se záhadně změnil.

Po živých tvorech nebylo nikde ani stopy, až na racka, který se vznášel nad pobřežím, téměř neviditelný proti zářícímu slunci. Snad hledal na pláži potravu, kterou vyvrhl příliv, a když začala voda stoupat, vzlétl. V zobáku držel cosi, co připomínalo třpytivou rybku. Oleg pozvedl hlavu a pozoroval letícího racka s novou nadějí.

Sousto, které nesl, ho tížilo víc, než by odpovídalo jeho velikosti. Chlapec, který si nyní už byl jist, co vidí, vzrušeně zavolal na své bratry: „Pořádně zaberte a sledujte toho ptáka.“

„Jsi šílený jako děd,“ odsekl jeho bratr od vesel. Stále ještě nic nechápal a nevzrušeně sledoval racka, který se řítil střemhlav k hladině.

Dopadl s hlasitým šplouchnutím mezi vzedmuté vlny.

„U Nethových ďáblů, to není pták,“ vykřikl nejstarší bratr. Přimhouřil oči, zatímco vzduch nad pláží se chvěl jako přelud nabitý hladovou energií. Démoni poznali svou kořist. Prahli po tom, dostat se na místo, kam racek spadl, avšak neodvažovali se vstoupit na pláž, zalévanou přílivem.

V tom okamžiku se nad hladinou objevily dvě mokré, lidské hlavy. Korendir spočíval v nahém náručí své paní. Malí ochránci, skrytí v prstenu, ztratili svou moc. Neměla už sílu plavat a zelené vlny ji unášely ke břehu, kde čekali nepřátelé.

„Veslujte, nebo vás oba protáhnu pod kýlem,“ křikl děd. Bratři se v obavách z jeho hněvu přestali vzpěčovat a zabrali ze všech sil.

Kapitola dvacátá druhá

DĚDIC ALATHIRU

Okénkem rybářské lodi pronikalo denní světlo, které rýsovalo na otlučené bednění kulatý stín. Ithariel seděla v temném koutě na cestovní truhle, oblečena ve volném bavlněném oděvu, bez perlového pásu. Vlasy měla dosud vlhké, hladce sčesané vzad. Ruce jí spočívaly nehybně v klíně. Čekala. Pohled na ni bylo to první, co Korendir po děsivém dobrodružství v Illantyru spatřil, když znovu otevřel oči.

Ležel na lůžku v kabině, zabalen pouze do pokrývky páchnoucí rybinou. Zčeřené vlnky na hladině pod oknem zachytily odpolední nebe a odrážely je jako stužky na prkenný strop nad jeho hlavou. Korendira bolel každý sval a kloub v těle, a když promluvil, hlas měl slabý a ochraptělý.

„Démoni. Objevili něco o mém původu.“ V jeho hlase zazněla výčitka.

Ithariel mu položila dlaň na zápěstí. „Všechno je to pravda. Jsi syn vznešeného Moriena, který býval velmistrem v Alathiru. Avšak kdyby ti to Bílý kruh prozradil, tvůj osud by byl zpečetěn. Nikdy bych tě odtamtud nedostala živého, kdyby se démoni nerozhodli, že se s tebou pobaví. Teď, když vědí, že existuješ, budou tě nenávidět ještě zuřivěji. Pokud si znovu zjednají přístup do Alhaerie, mohli by napadnout samotnou Bílou bouři. Můj strážný kámen před nimi neobstojí.“

Korendir podobné náznaky odmítal. Sevřel její malou dlaň do své a převalil se na bok. Krátký pohled do jeho očí Ithariel stačil, aby pochopila, že se má vzdát naděje na plavbu domů. V skrytu duše doufala, že jedna krutá porážka jejího manžela přesvědčí, že veškerá snaha zachránit Illantyr je marná. Jeho tvář však jako obvykle vyjadřovala pravý opak. Na palubě jeden ze tří bratrů kuchal ryby na večeři a prozpěvoval si přitom námořnickou píseň.

Prostá něha okamžiku pálila jako bolest. Vědoma si toho, co musí přijít, pokusila se Ithariel odvrátit nevyhnutelné a změnila téma. „Kde jsi ukryl vesla joly?“

Korendir na ni pohlédl, zamrkal a začal si třít zápěstí odřená od okovů. „Přivázal jsem je ke kotevnímu lanu,“ přiznal drsným hlasem. Řeč ho stála velké úsilí. „Budou trochu nasáklá vodou, ale neporušená, pokud je ovšem neobjevili krabi. Pak by kůže pravděpodobně potřebovala opravit.“

Neklidně sebou zavrtěl. Ithariel poznala, proč se zachmuřil. Vše se v ní vzpouzelo proti jeho rozhodnutí a pokusila se odtáhnout svou ruku. Jeho prsty ji však pevně sevřely. „Ithariel, poslouchej mě. Démoni musejí být zničeni.“

Ta slova, pronesená bezprostředně poté, co vyvázl jen o vlásek, byla pro Ithariel příliš. Prudce povstala. „Sotva jsem tě zachránila před mučením a smrtí. Toužíš snad po Morienově osudu?“

Korendir se opět položil na záda a opřel si hlavu o lodní přepážku. „Jsi skvělá, už jsem ti to řekl?“ Následující slova volil pečlivě, hlavně proto, že v hrdle ho dosud nesnesitelně pálilo. „Je tu jeden způsob. Démoni sami mi ukázali, jak to udělat.“

Namáhavě jí vše vysvětlil. A když ji zlost, kterou v ní probudily jeho lichotky, opustila, Ithariel věc znovu zvážila. Nezdálo se, že by Korendir přišel o rozum. Plán, který nastínil, byl chytrý a promyšlený, a také nesmírně nebezpečný. Vzhledem k tomu, že démoni nyní ohrožovali i Bílou bouři, věděla, že nemá smysl pokoušet se Korendira od jeho úmyslu zrazovat. Místo toho přistoupila k mřížce a zastavila se nad šachtou, jež byla pod ní.

„Pomohu,“ řekla muži, který měl v moci její srdce. „Ale jen když bude kapitán souhlasit, že ti půjčí tuto loď bez posádky. Nikdy už nepopluji do hlubokých vod Mathceku, abych smlouvala s větrnými duchy, zůstane-li jediný z jeho vnuků na palubě.“

„Vnuci by mohli být jiného názoru,“ odpověděl Korendir a zavřel oči. A než se Ithariel rozhodla, zda mu má uštědřit políček, usnul posilujícím spánkem.

* * *

Noční oblohu proťal blesk a vzápětí zazněl hromový úder, který otřásl každým prknem v lodi, o jejíž okraj se Ithariel opírala. Několik sáhů pod kýlem lodi cítila temné proudy. Zde se nacházely nejhlubší vody na Aerithu. Na rozdíl od představ smrtelníků však démoni nepovstali z příkopů, jež zjizvily mořské dno mezi ostrovem Illantyr a Dunharrou. Avšak často tudy na Aerith pronikali větrní duchové a z toho důvodu Korendir uvázal vesla v jole, která se houpala u boku lodi.

Poryvy větru škubaly lany. Korendirovy rukávy pleskaly kolem jeho zápěstí. Připraven odrazit pohlédl ve svitu lodní lucerny na svou ženu, jež byla plna úzkosti. „Důvěřuj mi. Už jsem to jednou dokázal.“

„Sotva za stejných okolností.“ Ithariel se neodvažovala soudit. Na Bílé bouři proti Cyondideovi měl Korendir mimořádné štěstí. Přestože už měl pověst člověka, který zničil dva nejmocnější duchy Aerithu, nebyl o nic lépe vyzbrojen než tehdy. Jeho plán se opět zakládal na tom, že ducha oklame.

„Nepomůže mi, když se budu zdržovat.“ Korendir jemně zatáhl za lano, jež poutalo jolu k zábradlí, a potom využil taktiky své ženy proti ní samé. „A teď mi řekni jméno té bouře a odřízni mě. Nebo to snad musím udělat sám svou dýkou?“

Ithariel spěšně rozvázala uzel. „Ten duch si říká Tolaine.“ Na okamžik podržela roztřepený konec lana v rukou. „Jestli se hodláš chovat lehkomyslně, utop se rychle. Alespoň mě zbavíš starostí a ušetříš šedin.“

Blesk osvětlil Korendirovy rysy, v nichž se zračilo překvapení. „Až bude Illantyr zbaven démonů, jaký důvod na celém Aerithu by mě přiměl opustit Bílou bouři?“

Ithariel hodila lano do loďky. „U Netha, co já vím? Haldeth přísahá na své oblíbené kladivo, že si ho vymyslíš.“

„Haldeth!“ Korendir ponořil vesla do vody a opřel se do nich. „Dělat si starosti je jeho hlavní zaměstnání. Nezačínej být také taková.“

Ithariel mu věnovala vyčítavý pohled. „Dej mi alespoň jediný den, kdy bych nemusela.“

Korendirův smích zanikl v dalším zaburácení hromu. „Zítra,“ zavolal. Po dalším plynulém záběru, který svědčil o tom, že dosud nezapomněl své řemeslo, zmizela loďka v temné noci.

Ithariel neměla na práci nic než starat se o lampy, a tak vyhlížela do tmy. Při tomto dobrodružství nemohla svého milého doprovázet. Protože duchy vždy lákalo vyzývat na souboj mocné protivníky, představovala samotná síla magie Bílého kruhu nebezpečí. Nenáviděli kouzelníky i jejich čáry a Tolaine by s ní jistě ochotně změřil síly. Ve vodách, jimž vládl, se Korendir neodvažoval mít při sobě ani snubní prsten s vyhořelým tallixem.

Ithariel stáhla knoty všech luceren. Přecházela po palubě a starostlivě sledovala blesky, které se klikatily jako bílé žíly v obsidiánovém kameni a s hromobitím končily v moři. Tu a tam spatřila na šedých vodách světlou skvrnu, jež mohla být Korendirovou lodí, avšak okamžiky, kdy blesk ozářil hladinu, byly příliš krátké a skvrna příliš vzdálená, než aby měla jistotu.

Čas se pomalu přehoupl přes půlnoc. Osamělá Ithariel čekala u hlavního stěžně. Tvář jí smáčel vytrvalý déšť. Přemýšlela o muži, za něhož se provdala, a rysech jeho povahy, které ji přiváděly k šílenství. Jeho záliba v černé, málomluvnost, vyhýbavé odpovědi, jakmile se dotkla témat, která ho trápila. Ale navzdory tomu všemu v sobě nechovala žádnou lítost. Jeho nekonečný soucit, jemné ruce a vášnivě nesmlouvavá čestnost změnily její život. Během jediného odpoledne si získal její srdce a to od té chvíle patřilo jen jemu.

Noc se jí bez Korendira na palubě zdála nekonečná. Z přední kajuty k ní slabě doléhalo chrápání kapitána rybářské lodi. Nakonec, po prudké hádce, převážil zdravý rozum a jeho vnuci zůstali na souši, aby se postarali o svou ovdovělou matku. Kouzelnice za to byla vděčná. Dříve, spíše než později, by je potkal hrozný osud.

Poryvy větru cloumaly ráhnovím a na hladině se tvořily vysoké vlny. Rybářská bárka se zmítala na rozbouřených vodách. U přídě se dvakrát divoce zablesklo. Hřebeny vln věnčila vodní tříšť a neustálé burácení hromu otřásalo každým čepem v trupu lodi.

Ithariel, promáčená a chvějící se zimou, přesto setrvávala na palubě. Nepohodlí samo o sobě by ji nikdy nepřinutilo sejít dolů pro plášť. Ačkoli ji od víru duchovy moci dělila celá legie, byla ve stejném nebezpečí jako její manžel. Bouře, zuřící stále divočeji, ji varovala, že Tolaine buď předváděl svou sílu, aby Korendira zastrašil, anebo byla svědkem hněvu, který mohl každým okamžikem zabít. Jola byla příliš křehká, než aby přestála oceánskou bouři, a možná se už dávno převrhla.

Navzdory zuřivé bouři a vyjícímu větru však Ithariel necítila, že by se Korendirovi stalo něco zlého. Vůle byla vše, co jí zůstalo, zatímco běsnění bouře dostupovalo vrcholu, houpající se svítilny za sebou zanechávaly červené šmouhy a paluba se v průtrži mračen leskla jako rozpálená měď.

Náhle nastal klid. Nevelké vlny narážely do dřevěného bednění lodi a stěžně a ráhnoví se o sebe se skřípěním třely, avšak to byly jediné zvuky v hrozivém tichu. Změna přiměla starce vstát a prohlédnout kotevní lana. Oblečen v zalátaném nepromokavém oděvu, napřímil se na přední palubě a pohlédl překvapeně na kouzelnici.

Ithariel se opanovala a přestala se chvět. „Poslouchej,“ vybídla starce.

Přes vodu k nim slabě doléhalo jakési volání. Kvůli skřípění dřeva a pleskotu uvolněných zdvihacích lan nebylo slovům téměř rozumět. „Tolaine, volám tvé jméno. Tvrdím, že nejsi tak mocný, abys udržel Tammernonské moře klidné jako sklo od svítání do soumraku.“

Odpověď zaburácela jako divoký poryv větru. „Kdo mluví? Odpověz! Tolaine má takovou moc, že by dokázal znehybnit celý Aerith na čtrnáct dní, měsíc nebo rok.“

„Jsem Korendir, který zničil Cyondidea a Ishonea, a tvrdím, že tvé chvástání je jen hvízdání meluzíny ve skalách. Nemluvím o roku, ani o všech vodách na světě, ale pouze o Tammernonském moři a jediném dni.“

Tolaine svrhl blesk, který s hromovým úderem rozpoltil hladinu. „Ukaž se, vyzyvateli. Kde stojí ten kouzelník, jehož přítomnost necítím? Pojďme spolu hned bojovat, abychom dokázali pro všechny časy, kdo z nás je silnější.“

Ithariel se zachytila lanoví a zoufale zamumlala: „Milosrdný Nethe, zašel příliš daleko.“

Avšak její ztracená víra neovlivnila Korendirovu odvahu ani v nejmenším. Ze tmy se ozvala jeho odpověď, vznešená, že by zahanbila i císaře. „Pán Bílé bouře nebojuje s bytostmi, které nemají dost síly. Nechť Tolaine dokáže svou zdatnost tím, že splní úkol, který jsem popsal.“

„Tolaine se už nemůže dočkat rána,“ zahřímal duch.

„Pak tedy nechť vody rozhodnou,“ zvolal smrtelník. „Pokud je Tolaine dokáže udržet klidné navzdory veškeré magii a rušení, Korendir uzná jeho vítězství.“

Mořskou hladinu zčeřil mírný větřík. Žhavý blesk obarvil moře na potemnělém obzoru do cínová, mraky se převalily a žlutošedě se zaleskly jako rozžhavená síra. V mrtvém tichu oka zuřící vichřice duch zvažoval nabídku. „Tolaine přijímá,“ zahřímala bytost nakonec. „Kouzelníku, jehož přítomnost necítím, tvrdím, že snadno dosáhnu tvé porážky. Za úsvitu začne náš souboj.“

Noc se vmžiku vrátila. Ithariel, na pokraji svých sil, si opřela tvář o lanoví, které páchlo plísní. „Víš,“ otázala se slabým hlasem, „jak blízko byl můj šílený manžel tomu, aby nás všechny utopil ve větrné smršti?“

Zplihlé plachtoví pleskalo v utichajícím větru. Stařec pohlédl vzhůru. Oči se mu ve svitu luceren pod přimhouřenými víčky zaleskly. „Ale ještě nejsme ve vodě, má paní, a dokonaleji provedenou lest jsem nikdy v životě neviděl. Vaše manželství je nejspíš dost rušné.“

Ithariel dovolila svým nohám, aby se pod ní podlomily. Svezla se podél lanoví na palubu a pak se v bezdechém uvolnění sípavě rozesmála. „To máš, starče, pravdu.“

Děd moudře přikývl. Kapky cákající od mokrého lanoví mu smáčely vlasy, které měl hladké jako tuleň. „Jdi dolů,“ vyzval ji. „Odpočiň si. Za úsvitu budeš potřebovat čistou hlavu.“

Ale přestože kouzelnice byla unavena, spánek odmítla. Stařec pokrčil rameny a nabídl jí svůj nepromokavý plášť. Ithariel ho bez rozmýšlení přijala, přestože páchl rybinou. Když se mraky nad hlavním stěžněm rozestoupily a na nebi se objevilo několik odvážných hvězd, zahalila svá ramena do vlhkého tepla oděvu a pozorně naslouchala, zda se k ní nocí nedonesou záběry vesel, které by oznamovaly návrat jejího milého.

* * *

Úsvit přišel s tichem, jež zvonilo v uších. Slunce, které vyšlo nad Tammernonským mořem, mělo svůj dokonalý odraz na hladině, kde se nepohnula ani vlnka. Severovýchodní pobřeží Illantyru se v časných ranních červáncích ošklivě tyčilo nad mořem jako opuchlina. Vody obklopující pobřeží zůstávaly hladké jako zrcadlo, přestože špičky křídel kroužících buřňáků se jich téměř dotýkaly. Tolaine dodržoval podmínky Korendirovy výzvy s krajní pečlivostí.

Ithariel, příliš neklidná, než aby si sedla k mužům, kteří snídali v lodní kuchyni, vyčkávala na palubě a přejížděla prsty sem a tam po dřevěné hůlce vroubené hrubými zářezy. Pohlédla na lesklý oceán očima, které ji pálily od nedostatku spánku, a přemítala o tom, proč stále nevěří v Korendirův úspěch.

Ačkoli se klid na pohled prostíral od obzoru k obzoru, pouze pýcha nutila Tolainea, aby se podvolil. Hůlka v jejích rukou s vyřezanými ochrannými runami byla zoufale slabou zbraní, jíž se dosud nedotkla jiskra, která by probudila její strážce. Teď, když tíha rozhodnutí spočívala na ní, Ithariel náhle postrádala opovážlivost svého manžela. Jeho tvrdé životní zkušenosti způsobily, že byl zvyklý podstupovat nebezpečí. Svým činem by mohla přivolat neštěstí a toto vědomí jí sebralo odvahu ještě dříve, než se pustila do uskutečňování druhé části Korendirova plánu.

Odezva jejího kouzla by Tolainea nevyhnutně vydráždila. Jako všichni duchové nenáviděl kouzla. Mohl náhle a bez varování odmítnout omezení, jež si žádal tento předstíraný souboj vůlí. Kdyby se tak stalo, žádná síla na Aerithu by jim nepomohla. Moře by se vmžiku rozbouřilo a loď, z níž by zbyly jen třísky, by se i s posádkou stala potravou krabů a ryb.

Ithariel přejela po dřívku vyřezávaném runami. Nehtem se dotkla znaku strážce a kousla se do rtu. Kdyby velmistr uhodl její úmysly, bez váhání by jí vyměřil stejný trest jako Majaxinovi. Pro mocný Bílý kruh bylo přežití illantyrských vesničanů jen podružnou záležitostí. Před několika lety, kdy byla její mysl pevně připoutána k mocné energii Aerithu, by se Ithariel s jejich pohledem ztotožňovala. Avšak paní Bílé bouře, která se nacházela na palubě rybářské lodi a ovládala magii, už nebyla zcela kouzelnicí. Korendir ji změnil. Přijala za své vše, co on pokládal za důležité, a ochotně s ním sdílela různá nebezpečí, přestože při nich cítila strach.

Nad nehybnou hladinou se rozlehl křik mořských ptáků, který téměř přehlušil lehké kroky za jejími zády. Poznala, kdo se k ní blíží, a připomněla: „Měl bys odpočívat.“

„Teď ne.“ Korendir se slabě zamračil. Uchopil ji zezadu za pas a políbil ji na hrdlo. Z jeho dechu cítila sladkost starcova rumu.

Ztuhla a Korendir jako vždy ihned pochopil proč. „Náš kapitán tvrdí, že jeho nápoj je léčivý, tak jak jsem mohl odmítnout? On sám mimochodem vypil převážnou většinu.“ Korendir zmlkl. Jeho prsty se ovinuly kolem stuhy, jež poutala její tuniku. „Říkala jsi, že určitě ztratíme loď. To ztroskotání by ho nemuselo tolik bolet, když se pořádně podívá na dno sklenice.“

Hleděla mu do očí, stále ještě v jeho objetí. „Pokud nemá protivnou opici. Zeptal ses ho?“ Korendir to neudělal. Ithariel polkla a pokusila se znovu nabýt klidu, který potřebovala, aby zvládla těžkou zkoušku, jež ji očekávala. „A lék?“

Korendir uvolnil své objetí. Protáhl bolavé prsty a potom vyzkoušel ramenní svaly, které těžce zkusily předchozí noci, kdy vesloval celou legii po rozbouřeném moři. „Nepatrný účinek. Šlachy už nejsou tak ztuhlé, ale při hovoru s duchem jsem si nejspíš spálil vnitřnosti.“

Ithariel si ho zevrubně prohlédla, od promáčené temné tuniky po nohavice s kroužky od mořské soli. „To přežiješ,“ uzavřela bez známky soucitu. Avšak sotva tu větu vyslovila, s palčivou naléhavostí si uvědomila, že tomu tak nemusí být.

Ohnula prsty hůlku s vyřezávanými runami. Korendir ji uchopil za zápěstí dříve, než hůlka praskla. „V Illantyru pláčou vdovy a sirotci pro každý okamžik, který se zdržíme.“

Ithariel přikývla. Bez jediného slova se mu opřela o rameno, pozvedla svůj kousek dřeva a ponořila se do sebe, aby se soustředila a probudila síly, jež představovaly dědictví Bílého kruhu. Přestala myslet na to, že snad odhadla věci nesprávně a život její, Korendirův a jednoho starého opilého rybáře visí na vlásku slabé víry, a vložila moc do prvního vyřezaného znaku. Moře bylo stále klidné, jako by se schylovalo k té nejstrašlivější bouři.

Tolaine se kouzlům nepříčil. Avšak nad stěžni se náhle stáhly mraky, husté a černé jako kouř hořícího lesa. Pod potemnělým sluncem se prostíralo moře, nehybné jako kaluž olova.

Ithariel ztěžka vydechla. Nastavila ochranu v přesném pořadí, jako by se vzduch netřásl jejím dlouho zadržovaným dechem. Předtím, než otevřela kouzelnou bránu v proměnlivých podmínkách pod širým nebem, přivolala zaklínadlem dvojnásobný počet ochránců. Jediná chyba se mohla zle vymstít. Alathir padl následkem právě takové chyby, a pokud by bránu porušila živelná bouře, došlo by k neštěstí.

Ithariel vytvořila pečeti v Korendirově hřejivé náruči. Cítil, jak se chvěje a po těle jí stéká lepkavý pot. Přitiskl tvář k jejímu spánku a začal velice tiše hovořit.

Jeho slova přehlušila obavy, nejistotu a zbytečné výčitky, jež ji ochromovaly a na které chtěla raději nemyslet. Ithariel dokončila přípravy a zahájila postup, jenž jí měl otevřít bránu do Alhaerie, zatímco Korendirova slova se zlehka dotýkala jejího vědomí a pomáhala jí v soustředění.

„Paní mého srdce, oklamaly mě stíny mých nejhlubších obav. Viděl jsem Bílou bouři a svou ženu opravdovější než ve skutečnosti. Ithariel, kterou si ty stíny vymyslely a uvěznily, byla součástí mého nitra, mé lásky a budoucnosti. Když jsem přestal vnímat rozdíl mezi bludem a skutečností, démoni vše ohrozili.“ Dlaněmi ji laskal přes promočenou látku její tuniky. „Jenže tyto bytosti, které sní o tom, že zničí náš Aerith, se snažily přespříliš. Odhalily beznaděj svého vyhoštění a nenávist k Morienově odvaze. To ukázalo jejich zranitelnost a my teď připravíme jejich pád.“

Ithariel mu vyklouzla z náruče, poklekla a opřela vyřezávanou hůlku o palubu mezi koleny. Vzduch kolem ní se čeřil a hořel ochrannými kouzly a její ruce svítily matným modrým světlem. Korendir ustoupil, aby mohla sepnout dlaně a provést kouzlo. Soustředila své myšlenky na konečky prstů, spustila ramena a načrtla čáru, která pronikla předivem světa.

Pod jejíma rukama se zablesklo. Mezi Aerithem a druhým světem Alhaerie se otevřela olejovitá slza, která se převalovala a míhala, až oči přecházely.

Korendir odvrátil zrak. Podstata tohoto tajemna mu unikala, měl jen lidské porozumění pro citové potřeby své ženy. Přistoupil tak blízko, jak jen její čáry dovolovaly, a pokračoval v hovoru. „Ať návnada, která má přivábit démony, odpovídá jejich zločinu, paní mého srdce. Morienova pevnost byla vyvrácena a my po právu vytvoříme pamětní kámen. Zbudujeme hradby, věže a dvoranu s břidlicovou střechou ze všeho, co démoni z Alhaerie obrátili v trosky.“

Ithariel starostlivě pohlédla na svou bránu zaklínadel. Nenašla žádnou chybu ani slabé místo. Ochránci udržovali spojení mezi oběma světy a zároveň bránili jeho porušení, které kdysi zničilo Alathir. Pokud Korendir stále mluvil, nevnímala ho. Kouzelnice se ponořila do tajemství mimo dosah tělesného vnímání a veškerou pozornost věnovala zničení démonů.

Část Alhaerie, viditelná skrz bránu, se zvětšila a potom proklouzla silnější druhou vazbou.

Moře udržované Tolainem v naprosté nehybnosti sloužilo jako zrcadlo, až na to, že hladina nyní neodrážela nebe Aerithu. Přirozený řád, ovlivněný Itharielinou magií, nahradil vír nepochopitelné jinakosti, jež představovala Alhaerii.

Na břehu Illantyru se v poryvech zčeřeného vzduchu shromažďovali démoni, které přivábil pohled na druhý svět.

Kouzelnice na palubě malované rybářské lodi si jazykem navlhčila suché rty. Zcela se soustředila na zachování rovnováhy zaklínadel. Jediné opomenutí by ohrozilo všech Jedenáct království. Neodvažovala se pomyslet na Tolainea, jehož marnivá snaha o nadvládu umožnila záchranu Illantyru. Nemyslela na starce, který spal opilý v podpalubí. Nesměla ani prohodit slůvko s manželem, který stál při ní v okamžicích největšího nebezpečí. Ithariel, soustředěná pouze na svou magii, zapojila do hry poslední runy vyřezané na dřevěné hůlce.

Pronikla branou svými myšlenkami a dala hmotě Alhaerie nový tvar.

Ithariel pracovala s vypočítavou zákeřností. Z olejovitého víru energií za kouzelnou branou vytvořila maličké hradby a věže Alathiru, kam velmistr Morien kdysi svolával svou radu.

Její práce byla přesná do nejmenších podrobností. A pak se na hladině moře rozprostřel dokonale zvětšený odraz Morienovy pevnosti.

Démonům se po dlouhých letech vyhnanství naskytl ničím nerušený pohled na jejich domovinu, který vzápětí znesvětily ruce kouzelníka Bílého kruhu. Jako rozmazané šipky mizeli jeden po druhém ze břehu. Jejich svět postrádal stálost, jak byla chápána na Aerithu, neexistovalo v něm nahoře, dole ani žádná přitažlivost.

Skutečnost, že hradby Alathiru se vypínaly v podivném úhlu k illantyrskému pobřeží, nevzbudila v démonech žádné podezření. Bičováni nenávistí uvěřili, že nepřátelé útočí na jejich svět, a zapomněli na nástrahy, jež jim Aerith kladl do cesty. Podlehli klamu stejně snadno jako předtím Korendir, když stvořili z jeho myšlenek Bílou bouři.

Démoni spěchali v celých hordách na pomoc své ohrožené domovině. Rozhněvaně se vlnili jako přehřátý vzduch a vrhali se do moře, kde nacházeli svůj bídný konec.

Živly syčely, když se démoni vnořili do vody jako horký kus kovu do ledu, a k zataženému nebi stoupaly obláčky páry. Klid mořské hladiny byl porušen. Obraz jasných věží a hradeb Alathiru zčeřily zpěněné vlny.

Tolaine, zaskočen zuřivým činem démonů, který způsobil jeho selhání, zklamaně zahřímal: „Kde je ten kouzelník, jehož přítomnost necítím?“ Ve vzduchu visela předzvěst blížící se bouře. „Slyš, že už odmítám ty hloupé podmínky a vyzývám tě, abychom změřili síly v přímém boji.“

Ithariel přestala čarovat a zachytila se zábradlí právě ve chvíli, kdy do lodi narazil první poryv větru. Rybářská bárka se zakymácela a naklonila na bok. „Přiveď starce!“ vykřikla do sílící vichřice a hromobití.

Korendir jediným skokem zmizel v podpalubí, zatímco kouzelnice za jeho zády s největším vypětím sil rozšířila svou bránu zaklínadel.

Křečovitě se držela zábradlí. Hlava se jí točila. Vlny narážely do bednění a otřásaly trupem lodi. Stěžeň praskl a uvolněná lana, na koncích roztřepená, bičovala hladinu. Se skřípěním namáhaných prken se loď začala narovnávat, ale Tolaine tomu zabránil. Prudký závan větru bárku opět položil. Široký trup se převaloval na hladině jako zraněná velryba a vratiplachta zmizela pod hladinou. V podpalubí rachotilo rozsypané nářadí.

Korendir se vysoukal na palubu po nakloněných kajutních schůdkách. Bouřící vlny mu podtrhávaly nohy. Šalupa rychle nabírala vodu. Žoldnéř měl naspěch, aby včas unikl z potápějícího se plavidla, obtížen opilým starcem, jehož vnuci zůstali v bezpečí na souši.

„Korendire!“ volala Ithariel. „Pospěš si!“

Tolaineův hněv bičoval vzduch kolem ní. Ithariel se zuby nehty držela vraku zmítaného běsnícími živly. Oblohu proťal blesk. Sudy s návnadou vyklouzly ze svých úchytů, rozkutálely se po palubě a působily ještě větší zmatek. Ráhna obalená lany se odlomila od stěžňů a vlny je unášely pryč.

Korendir se zachytil hlavního stěžně a šplhal vzhůru po prověšené síti. Vítr mu rval síť z rukou. Paluba se nakláněla stále víc a příboj vrhal do výše spršky vody jako krajkoví. Oslepený Korendir si odhrábl vlasy z očí.

„Tady jsem!“ Ithariel se z posledních sil držela zábradlí.

Kouzelná brána vedle ní znehybněla jako otevřený jícen sil, neovladatelných a nebezpečnějších než oceánská bouře.

Tolaine cítil ozvěnu ochranných zaklínadel. Soustředil na to místo veškerou svou zlobu a mocným úderem blesku roztříštil trup lodi.

Korendir se prohnul jako kočka, oslepený, avšak nezraněný. Nestvůrná vlna, která se zdvihla, narazila do lodi. Bednění se s hlasitým prasknutím prolomilo jako ořechová skořápka. Moře se převalilo přes trosky a hlavní paluba se ponořila hluboko pod hladinu. Po stěžních a ráhnoví zmizela pod vodou i kouzelná brána.

Itharieliny prsty pod nárazem běsnících vln povolily. Pokusila se dosáhnout nohou třpytivého víru svého zaklínadla. Korendir, stále vlekoucí starce, se před ní pokusil o totéž. Hůlka s vyřezávanými symboly se dávno ve zmatku kdesi ztratila a spolu s ní zmizeli i všichni ochránci kouzelné brány. Zděšena každou vteřinou, která přiváděla Aerith blíže ke zničení, potopila se kouzelnice pod vodu ke kouzelné bráně.

Ithariel stanula na mostě mezi dvěma realitami. Korendira nikde neviděla. Na jedné straně cítila vířící energie Alhaerie, na druhé mnohem hrozivější burácení rozbouřených vod s utrženými lany a roztříštěnými kusy dřeva. Ithariel neváhala ani okamžik. Sebrala všechnu sílu, která jí ještě zbývala, roztáhla bránu tak, aby pojala přesně na pět pídí široký kus oceánu, a potom se prosmýkla na druhou stranu. Octla se v dusivém, hustém zmatku, který tvořil podstatu Alhaerie.

Jednala ihned, aniž kolem sebe vymezila kruh. Nechráněna před mocnostmi, jež ji mohly snadno zabít, se natáhla vpřed, avšak zjistila, že ji síla opustila docela a ona si nedokáže vytvořit ani tu nejjednodušší ochranu. Na zaklínadla, která by jí ukázala, zda brána ušetřila ještě někoho kromě ní, nemohla ani pomýšlet.

Ithariel se několikrát obrátila v husté jinakosti Alhaerie. Rozbitá prkna plynula kolem ní, spolu s kapkami mořské vody, slanými jako slzy. Lítost si nepřipouštěla. Byla spoutána přísahami a třemi desítkami let přísné výuky v Bílém kruhu. Zřetelně a nemilosrdně viděla, čemu musí dát přednost. Bránu mezi světy bylo třeba uzavřít.

V posledním záblesku vědomí tápala po klíči, který vymezoval portál. S vědomím, že dává v sázku život svého manžela a následkem toho i svůj, se přes hořící síly dotkla řetězu a pak zazpívala tón, jímž uvolnila spojení.

Kouzelná brána pohasla. V Alhaerii se objevil neklidný vír rozsypaných kuliček, jako by žádný otvor nikdy neexistoval.

Ithariel, vyčerpaná a ztracená, se s úlevou rozplakala. Podařilo se jí uzavřít kouzelnou bránu dříve, než hladina moře opadla, a zabránila tomu, aby byla bez ochrany odhalena vzduchu. Žádné bytosti z druhého světa tudy nemohly proniknout, jako kdysi démoni, aby sužovaly Aerith a působily lidem neštěstí.

Smysly kouzelnice obestřely mrákoty. Nestačila ani ocenit, že ostrov Illantyr byl zachráněn. Už nikdy se démoni nepustí na jih, aby zopakovali zničení Alathiru na jiných městech a vesnicích ostrova.

Její čin nezůstal bez následků. Zlostí nepříčetný duch u východního pobřeží roztloukl vrak lodi na třísky. Úlomky vylétly k nebi se zpěněnou sprškou vody. Tolaine ve svém nenávistném hněvu seslal blesky a větrné víry a hledal ve vodách prchající nepřátele, jejichž přítomnost mu unikala. Čaroděj, jehož auru necítil, kouzelnice, která způsobila jeho pád, a stařec, jehož loď se obrátila v trosky, ti všichni se vyhnuli duchově vražedné zlobě. Vědomí porážky, již před ním s týmž smrtelníkem utrpěl Cyondide, projevoval Tolaine hromy a blesky.

Vítr i vzedmuté mořské vlny se postupně utišily. Slunce pozlatilo pobřeží Illantyru, zmáčené předchozí bouří, a Alathir, Morienovo dědictví, které nepřátelé po dlouhý čas drželi ve své moci.

Kapitola dvacátá třetí

RADA V DETHMARKU

Sluneční světlo pronikalo klenutými okny velmistrovy věže a rýsovalo pravidelné obrazce na podlahu ozdobenou znaky a ochrannými symboly. V této dobře zabezpečené komnatě se nepohnulo ani zrnko prachu.

Vládl zde naprostý klid, přestože místnost nebyla pustá. Podél stěn sedělo osmnáct mistrů Nejvyšší rady se zkříženýma nohama a lemy temných rób zastrčenými pod koleny. Tváře vypadaly vrásčitě, což mělo na svědomí spíše jejich hluboké soustředění než věk či smrtelná slabost. Naladěni na sílu, kterou společně sdíleli, čekali trpělivě na velmistra, jenž cestoval do druhého světa za Aerithem.

„Vrací se,“ oznámila drobná, seschlá žena, jež byla jejich mluvčí v nepřítomnosti nejvyššího pána.

V příštím okamžiku vybuchl v nehybném vzduchu roj jisker. Kruhy síly na podlaze se rozzářily a z ústředního obrazce vystoupil světelný sloup.

Jen jeden z osmnácti byl dost zkušený, aby dokázal tento jev vyložit. Jakmile záře zalila komnatu s jasností, která by dovedla méně navyklé oči oslepit, nejstarší kouzelník Aerithu se naklonil vpřed. „Našel je.“

Po chvilce vytvořil čarovný oheň obrysy kouzelné brány. Duhové plameny olizovaly okraje prázdnoty mezi dvěma realitami. Jev trval sotva vteřinu, potom zmizel a zanechal v místnosti temně oděnou postavu velmistra, stojící v kruhu strážných symbolů. U jeho nohou ležela v kaluži mořské vody kouzelnice a dva smrtelníci v prosté lněné košili.

„Skvěle, Telvallinde,“ zvolal kmet. Zatímco ostatní kouzelníci sebou pouze zavrtěli a cosi zamumlali, povstal ze svého místa u stěny.

Velký mág zamrkal jako jestřáb natřásající si peří. Na slova chvály neodpověděl, ani nedal své Nejvyšší radě svolení, aby opustila několik hodin trvající hlídku. Místo toho pohlédl na těla v promáčených oděvech, která se vypravil zachránit. Pohledem plným nevole setrval nejdéle na ženě, jejíž kaštanové vlasy splývaly v spletených kadeřích na rozedraný mužský oblek a černou tuniku jejího manžela. „Ti druzí dva byli nevědoucí smrtelníci, ale Ithariel měla tušit, čeho je třeba se vystříhat.“

Paní Bílé bouře se při vyslovení svého jména pohnula a sevřela v prstech Korendirův rukáv. Vědomí se jí vrátilo a přineslo neovladatelnou potřebu poškrábat se na nose. Mořská voda ji svědila. Podlaha s vytesanými symboly, na níž ležela, neměla na Aerithu obdoby, a ona ihned poznala, kde se nachází. Jako by jí ta skutečnost připomněla velmistrovu výtku, řekla: „Mí společníci jsou možná blázni, a já nemám o nic víc rozumu, ale démoni z Mathceku byli pobiti. Illantyr se zbavil Třetí velké kletby.“

Její oznámení nezpůsobilo žádné vzrušení. V Nejvyšší radě se rozhostilo hluboké ticho. Velmistr Telvallind si změřil ženu, jež kdysi bývala jeho schovankou, a přestože byla zároveň i jeho vnučkou, v očích měl stále pohled, který neodpouštěl. „Až na to, že jsi pro to dala v sázku víc, než vy váží jakákoli hrozba. Mohla jsi přivodit zkázu celého Aerithu!“

Ithariel, vyčerpaná zaklínadly, nedokázala odpovědět. Neočekávala záchranu z Alhaerie, tím méně od velmistra a jeho Rady. Dosud nebyla zcela při smyslech, aby si dokázala uvědomit všechny souvislosti. Mokré šaty ji nepříjemně Škrtily a svěděni v nose ji nyní dráždilo ke kýchání. Nehodlala se však odvolávat na dětství, aby urovnala rozepři se svým dědem. Místo toho hledala bezděčně jistotu u Korendira a stiskla ještě pevněji jeho paži. Napjaté svaly svědčily o tom, že je při vědomí a naslouchá. Oči měl stále zavřené. Byl to zvyk, který si osvojil, když kráčel vstříc hrozícímu nebezpečí. Nedal na sobě znát, že vnímá, dokud neodhadl, jak vypadá prostředí, v němž se nachází.

Opilý rybář, který s nimi ležel ve strážném kruhu, se obrátil na záda, pootevřel ústa a začal chrápat. Telvallind se znechuceně odvrátil. Pokynul členům Nejvyšší rady, aby se vzdálili, a pokračoval ve svém kázání k Ithariel. „Skutečnost, že ses provdala mimo Bílý kruh, tě neopravňuje k tomu, abys nedbala omezení, která ti ukládá tvůj původ. Kdo ti dal právo zaplést svého muže a necvičeného venkovana do záležitostí vyšší magie?“

„Ona to neudělala.“ Korendirův hlas zazněl do ticha jako třesknutí čepele obnaženého meče.

Velmistr ztuhl. Na čele mu vystoupila žíla, modrá jako jemný mramor. Odcházející kouzelníci Rady se zmateně ohlédli po bojovníkovi, který zaujal postavení šelmy přichystané ke skoku. Přestože měl vlasy mokré jako vydra a oděv žalostně potrhaný, držel zbraň. Ruka svírající meč se ani na okamžik nezachvěla. „Rybáře nikdo nenutil, jednal v zájmu své vesnice. Najal jsem ho sám, jako dědic paní Shan Rannoku. Země, které její smrtí přešly pod mou ochranu, byly napadeny. Zpochybňuješ snad mou povinnost je bránit?“

Velmistr, majestátní ve zlatě vyšívaném rouchu svého úřadu, mu věnoval ledový pohled. „Smrtelníku, osobuješ si toho příliš. Veškeré listiny, jež by potvrzovaly tvé nároky, Mhurgajci spálili v hradní věži.“

Korendir přijal ta slova bez námitek, přestože Ithariel cítila jeho doutnající vztek. Na rozdíl od něho věděla, že povýšenost na tomto místě představovala nebezpečí, povstala a uchopila ho za zápěstí.

Její manžel se jí však vytrhl. Opanoval se jako mág, pohlédl na velmistra a otočil se, aby jeho slova slyšeli i členové Rady, kteří zůstali stát u dveří. „Pak tedy jako Morienův syn žádám, abych mohl pomstít svou krev.“

Mágové zašuměli jako vítr v suché trávě. Někteří cosi zamumlali ve skrytu svých dlaní a nejstarší z nich moudře přikývl.

Pouze Telvallind nesouhlasil. Upravil si cípy roucha pohrdavým pohybem rukou a oslovil Korendira přes rybářovo chrápání. „Bílý kruh neuznává pomstu. Snad ses zrodil z Morienova semene, o velkém učení však nevíš nic.“

„A čí je to chyba?“ Rozhněván, avšak ne do té míry, aby si neuvědomoval neklid své ženy, Korendir ustoupil o krok stranou a položil jí ruku kolem pasu. V pravičce dosud svíral jilec svého meče a prsty mu hrozivě zbělely. „O svém původu jsem se dozvěděl prostřednictvím úkladů démonů. Nezáleží na tom, jaké zákony jsem překročil a co jsem dal poté z neznalosti v sázku. Odmítám se řídit omezeními, která jste mi nikdy neuznali za vhodné objasnit. Pobil jsem vrahy svého otce a zbavil Illantyr velkého zla. Žádám vás pouze, abyste to vzali na vědomí.“

Slunce za oknem zahalil mrak. Telvallind, z jehož siluety bylo v šeru vidět jen zlaté výšivky, si stáhl z prstu svůj velmistrovský prsten. Když zavěšoval pečeť zpět na řetěz, který mu visel na krku, tallix se zaleskl jako slza. „O tvé skutky tu nejde, smrtelníku. Jednáme o přestupcích tvé ženy. Třikrát se kvůli tobě zachovala neopatrně a nyní musí přijít soud.“

Ithariel slabě vykřikla. Z tváře se jí vytratila všechna barva, která tam ještě zbývala po vyčerpávajícím boji s démony.

Korendir se spěšně pohnul a stanul mezi velmistrem a svou ženou. „Ta paní je svázána s mou duší, naše osudy jsou jedno.“

„Nepatříš k Bílému kruhu,“ odporoval mu Telvallind. Černý jako havran, který nosí smrt, vykročil vpřed. V dlani dosud svíral pečeť a znaky pod jeho chodidly rudě zářily. „Jsi pouhý smrtelník, a neznamenáš o nic víc než ten opilec, který leží za tebou.“

„Ponižuješ statečného muže a přítele,“ řekl odměřeně Korendir. „To se mi příliš nelíbí.“

Ithariel se přimkla ke Korendirovým zádům a překonala nutkání se přikrčit. Strážné kruhy odrážely velmistrovu zlobu a následky mohly být zlé, kdyby se přestal ovládat. „Můj pane, nesmíš se do toho plést,“ zašeptala.

Korendir se rozžhavil doběla. „Budu se do toho plést!“ Pohled na zuboženou Ithariel ho spaloval jako pekelný žár. Zachmuřeným zrakem přelétl shromážděné mágy. „Jste Nejvyšší radou Aerithu. Pokud démonům mělo být dovoleno zničit venkov Shan Rannoku a jestli jsem při jejich vypuzení pochybil, nechte nás vše napravit. Ukažte mi dobrou vůli a dejte mi výcvik, jak se sluší na pokrevního velmistrova dědice.“

Jeho žádost se setkala s mlčením. Těkal zuřivýma očima z jednoho na druhého a povytáhl meč z pochvy. „Nebo mě zničte a já prokleju vaše duše až do mhurgajských pekel. Zabijte mě svými zaklínadly, protože jinak já budu zabíjet vás svým mečem a nedovolím, abyste ublížili mé paní.“

„Tvoje výhrůžky jsou směšné,“ odsekl velmistr. Avšak mágové se jako hejno ptáků, kteří se vyplaší jeden po druhém, počali vytrácet z komnaty. Ithariel se roztřásla. Znaky na podlaze nyní hořely jako červánky nad vodní hladinou.

„Výhrůžky?“ opáčil Korendir a tasil svůj meč, jehož hrot se zaleskl v paprscích navracejícího se slunce. „Je to jediná možnost, která mi zbývá.“

Ithariel za jeho zády zatajila dech. Rybářovo chrápání k ni náhle doléhalo jakoby z velké dálky a znaky v podlaze zajiskřily. Napjaté ticho, hrozivé jako pukající mramor, přerušil nejstarší z mágů.

„Synu, obnažená ocel na tomto místě neublíží nikomu než tobě. Jsi Morienův dědic a navíc muž, který prokázal svou cenu tím, že porazil nebezpečného nepřítele. Tvrdím tedy, že tvá slova stojí za úvahu. Ale nelze je prosazovat násilím či zlou vůlí.“

Napjatý okamžik pominul.

Strážné znaky potemněly a pokryly se opět stříbřitým povlakem starého prachu.

Velmistr vypustil svou pečeť z dlaně a pokrčil rameny.“ Já tvrdím, že tento smrtelník si nezaslouží ničeho. Příliš si navykl na dobrodružství a nebezpečí. Konec-konců je to bratr zasvěcence, jehož chyba vypustila démony na svět. Říkám, že nezodpovědnost je Morienovým potomkům vlastní.“

Korendir se ani nepohnul, avšak Ithariel cítila, že uvnitř se otřásl. Jeho prsty svírající jilec meče povolily, a on zašeptal, tak tiše, aby to slyšela jen ona sama. „Bratr?“

Ithariel se prudce otočila a pohlédla na velmistra. „Toho jsi ho mohl ušetřit! Jaká zloba tě vede, že obracíš dávno minulé události proti muži, který ani nezná svou rodinu?“

„Tvůj manžel se chová příliš zpupně.“ Starý kouzelník povýšeně naklonil hlavu na stranu. „A tys byla hloupá, že sis ho vybrala. Zpečetila jsi svůj osud s jeho. Nechť ta vazba trvá. Odebereš se z Dethmarku na Bílou bouři a už nikdy se nedotkneš zaklínadel. Bílý kruh tě vyobcoval až do konce tvých dnů.“

„Nebude mi to chybět,“ procedila Ithariel skrz bílé rty. Věděla, co nyní přijde, a uchopila Korendira za pravou ruku, v níž svíral meč. Když vzduch kolem nich náhle začal vířit, Korendir se zachvěl v němém úžasu. Podlaha pod jejich nohama se naklonila na stranu. Ithariel držela svého vyvoleného za ruku a společně se propadli do neproniknutelné temnoty.

Kouzelné kruhy komnaty v Dethmarku byly prázdné, až na spícího rybáře bez lodi. Velmistr Telvallind se zaškaredil, když ucítil rum, staré ryby a mořskou sůl. „Pošli toho muže zpět do Illantyru,“ poručil poslednímu z členů rady, který dosud setrvával v místnosti.

Stařec, jenž složil svou první přísahu vznešenému Morienovi, přijal rozkaz se zatrpklým výrazem v tváři. „Byl jsi na toho hocha příliš tvrdý.“ Telvallind sebou trhl. „Ten hoch, jak ho nazýváš, je nejnebezpečnějším smrtelníkem na Aerithu. A to nejsou žádné námořnické povídačky.“

Ačkoli stařec nebyl hluchý, přiložil si dlaň k uchu, jako by nedoslýchal. Když se belhal ke kruhu, oči se mu několikrát zaleskly nepřirozeným nadšením. „Chlapec je stejný jako jeho otec, nemyslíš?“

Sluneční paprsky na okamžik přestaly ozařovat podlahu a pak se opět vrátily. Starý kouzelník máchl rukou a bez zjevného úsilí probudil síly, jež měly odeslat děda domů k milující rodině. Zatímco vrásčitými prsty spřádal zaklínadlo, chrlil ze sebe proud dalších a dalších poznámek. „Konec konců, Morien byl posledním právoplatně zvoleným velmistrem. Mystéria zasvěcení zemřela s ním a jeho trůn se stal dědičným jen proto, že zemřel, aniž jmenoval následníka.“

Telvallind nadzdvihl štětinaté obočí, jež mu dodávalo výzor výra. „Jsem rád, že si uvědomuješ, že jsem dosud nesešel věkem.“

Stařec pohlédl na svého velmistra se smířlivým úsměvem. „To jistě ne. A pán z Bílé bouře není žádný blázen.“

* * *

Korendir s Ithariel dopadli se zaduněním do zelného záhonu. Přes Itharieliny chmurné obavy se ani jeden z nich nenabodl na Korendirův obnažený meč. Instinktem či nevědomky držel hrot čepele od těla, a to i přes závrať, kterou mu zaklínadlo nepochybně způsobilo. Doplatila na to pouze jedna z rozseknutých zelných hlávek.

Korendir se převalil na loktech a ohromeně si prohlížel rozsekané listy. „Kde jsme se to, u všech mhurgajských pekel, ocitli?“

Ithariel pohlédla do mezery mezi dvěma záhony ředkví. „Ve velmistrově zahradě,“ vypravila ze sebe. „Za hradbami věže. Podle toho se dá soudit, že mé vyhnanství je formálně potvrzeno.“

Pán Bílé bouře vyplivl hrudku hlíny a prohlédl si čepel svého meče. „Pokud svržení schovanky do záhonu pohnojeného prasečími výkaly něco vypovídá o jeho povaze, řekl bych, že je to zahořklý starý muž.“ Neporušená čepel se zaleskla na slunci. Korendir zasunul meč do pochvy a obrátil svůj zrak k Ithariel v němé otázce.

Ithariel si podepřela bradu ušpiněnými prsty. „Telvallind má důvod být přísný, vždyť Majaxin zavinil smrt jeho jediné dcery. A já příliš připomínám svého otce, než aby dokázal zapomenout.“

„Pak se tě tedy neměl ujmout žádný z kouzelníků,“ vyhrkl Korendir rozezleně. Převalil se přes záhon s růžičkovou kapustou, potom vstal a podal ruku své ženě.

Ithariel ji přijala, pohroužena do trpkých vzpomínek. Kdyby její manžel znal skutečnou pravdu, byl by rozezlen ještě víc. Telvallind ji vychoval proto, aby se osobně ujistil, že se v její povaze neprojeví žádná z otcových neřestí, která by mohla v budoucnu způsobit neštěstí. Pečlivě zkoumal každý její čin, dokonce i poté, co dospěla. Ta doba byla už dávno za ní. Jako vyděděnec se neodvažovala používat zaklínadla, snad jen v nebezpečí vlastního života. Rozsah této ztráty si však dosud plně neuvědomovala.

„Kde je rybář?“ tázal se Korendir, který se mezitím uklidnil natolik, že dokázal vnímat okolí. Žádné chrápání nerušilo tiché záhony fazole a rebarbory a bzukot letního hmyzu.

„Není tu.“ Ithariel si vytřepala z vlasů hrudky hlíny. „U Netha, my ale vypadáme. Toho nerudného starého výra ani nenapadlo poslat nás pryč umyté a v čistých šatech. Ale neměj obavy, o rybáře se postará.“

Korendir sevřel prsty své ženy v dlaních a přitáhl ji k sobě. „Líbíš se mi i s hlínou ve vlasech.“ Potom jí pohlédl přímo do očí. „Lituješ?“

Ithariel se náhle sevřelo hrdlo. Zavrtěla pouze hlavou, potlačila slzy, které se jí draly do očí, a skryla tvář na jeho slaném rameni.

Korendir ji pohladil po šíji. „Mám důvod ke sporu s velmistrem,“ řekl úsečně. „Rada snad pošle rybáře domů, ale co zlato za jeho bárku? Nestačil jsem tomu ubožákovi říct, že Bílá bouře zaplatí všechny škody.“

„O to si nedělej starosti.“ Ithariel se nadechla přes pevně stisknuté zuby. „Bílý kruh se zřídkakdy míchá do záležitostí smrtelníků, avšak když se k tomu odhodlá, postará se o ně beze zbytku.“

„Dobrá tedy,“ řekl Korendir s mírností, jíž si získal srdce ženy, s kterou se oženil, „pokud chtějí, abychom šli po svých, vezmeme s sebou alespoň pár zelných hlávek.“

* * *

Pán a paní Bílé bouře dosáhli během jediného odpoledne mořského pobřeží a po plavbě, jež trvala tři a půl měsíce, se konečně vrátili domů. Než obchodní loď spustila kotvy, padla na okolní útesy noc. Bílou skálu omývaly vysoké přílivové vlny, které ustupovaly až ráno. Korendir na palubě přehodil záhyby otrhaného pláště kolem ramen své ženy. Společně se opírali o vlhké lanoví a hleděli na svou pevnost ve svitu hvězd.

Přestože Ithariel bylo zakázáno používat kouzla, strážný kámen ve věži stále zářil svým jasem.

„Řekla bych ti, že to se nikdy nezmění,“ hubovala Ithariel svého manžela, když si zhluboka oddychl a zbavil se napětí, které v sobě po celou dobu nosil.

Nezmínil se o tom, že se obával, aby jí svou případnou otázkou nezpůsobil zármutek. Místo toho jí teplou rukou čechral vlasy a pomalu ji otočil tváří k sobě. „Kdybychom mezi sebe vpustili kouzlo, mohli bychom mít na jaře dceru.“

Ithariel ho naoko udeřila pěstí. „Ošklivě tě podvedli. Zatajili ti, že krev Bílého kruhu se množí jen velmi pomalu. Děti jsou u nás velice vzácné.“

Korendir zvrátil hlavu a do příboje, tříštícího se s burácením o skaliska, která mu byla domovem, zazněl jeho smích. „To zní jako výzva,“ škádlil ji. „Ze všech úkolů, do nichž jsem se pustil, to bude ten nejradostnější.“

Loď se jim náhle stala příliš těsnou. Korendir se bez ostychu zmocnil záchranného člunu a naložil do něj svou ženu. Povídali si a milovali se, unášeni mořskými proudy pod Bílou skálou, a někdy mezí vášní a spánkem musel Korendir slíbit, že navždy odloží starý černý plášť.

Svůj slib dodržel, do zimy si však nechal u krejčího v Heddentonu ušít náhradní. Roční období plynula klidně, pouze trpasličí pár je čas od času opepřil pořádnou hádkou. Ithariel nikdy nemluvila o moci, jíž byla v Dethmarku zbavena. Korendir se pokoušel jí tu ztrátu vynahradit svým vlastním osobitým způsobem. Naučil se číst runy a na oplátku ji zasvětil do tajemství lukostřelby a šermu. Často si vyjížděli na šedákovi z Vysokého Kelairu. Za nocí pod hvězdnou oblohou, nebo v kožešinách, jež chránily před skučícími zimními větry, trávili pán a paní Bílé bouře čas v objetí. Avšak ani po čtyřech letech se jim stále nedařilo počít dítě.

* * *

Z panských komnat se znovu ozvalo Korendirovo volání. „Haldethe!“ V jeho hlase byla patrná úzkost.

Kovář se s úlekem probudil a odhodil pokrývku. Za okenicemi byla dosud tma a úsvit se zdál být daleko. Nikdy, ani v bolestech, neštěstí, či blízko smrti, nedal Korendir z Bílé bouře najevo strach. Tato novota přiměla Haldetha, aby sebral z podlahy včerejší kazajku a bosý se rozběhl ke schodišti.

S Korendirem, zmučeným děsem, se střetl na odpočívadle. Silné pohnutí v jeho obvykle nehybné tváři Haldetha zarazilo natolik, že zůstal stát jako opařený.

„Stalo se něco zlého?“

Zoufalý Korendir ukázal za sebe. V komnatě na hedvábných poduškách ležela Ithariel z Bílé bouře, nehybná a na smrt bledá.

Haldethovi se sevřely útroby. „Všemocný Nethe, co je jí?“

Strážný kámen ve věži dosud hořel bílým světlem. Dokud zářila jeho ochranná aura, nemohla z Aerithu do pevnosti proniknout žádná hrozba. Ohromený Haldeth odstrčil Korendira, vstoupil do komnaty a uchopil paní za zápěstí. Byla studená a nedýchala.

„Ještě žije.“ Korendir se ze všech sil snažil ovládnout. „Když budeš trpělivý, ucítíš její srdce.“

Haldeth čekal, hluchý ke zpěvu ptáků za okny. Pokud Ithariel zasáhlo nějaké kouzlo, neodvažoval se předvídat výsledek. Poslední roky žil Korendir ve spokojeném klidu, avšak pouze díky své ženě. Jakmile však bylo její bezpečí ohroženo, mohla se prudkost jeho povahy opět projevit.

Minuty plynuly pomalu jako věčnost, než se Haldethovi podařilo pod bříšky prstů zachytit slabý tep. „Co se s ní, pro všechno na Aerithu, děje?“

Korendir přistoupil ke skříni, vytáhl boty a začal je šněrovat. „Nevím,“ odpověděl úsečně. Připevnil si k pasu svou dýku a máchl nezapnutým rukávem. „Mám v úmyslu to zjistit.“

Stejně jako Haldeth byl přesvědčen, že Itharielina nemoc není přirozeného původu. Mdloby jistě způsobily čáry, proti nimž žádný smrtelník neznal lék.

„Bylo by moudré, kdybys požádal o pomoc Bílý kruh.“ Haldeth předpokládal, že Korendir jeho rady neuposlechne, a položil Itharielinu ruku na pokrývku. Její pleť vypadala vedle kovářových prstů, mozolnatých od kladiva a spálených výhní, jako jemná perleť. Od svého vypovězení z Dethmarku neučinila Ithariel jediný pokus urovnat vztahy s nejmocnějšími kouzelníky Aerithu.

Korendir si zapjal pás a strhl z hřebu svůj černý plášť, který přes Itharielino naléhání nikdy nepřestal nosit. Prudce se odvrátil od skříně a jeho oči se opět leskly nepříčetnou zuřivostí jako za starých časů.

Veškerá opatření, jež je měla ochránit, krutě selhala a jeho nejhlubší obavy se splnily. Když promluvil, zněl jeho hlas jako zařinčení chladné oceli. „Přijme mě sám velmistr. A odpoví mi, nebo srovnám jeho věž se zemí.“

Ta hrozba zněla směšně, avšak Haldeth zůstal nehybně sedět, zlomený žalem. Věděl až příliš dobře, že čepel meče by rozsekla jakoukoli námitku, kterou by vznesl. „Nechť tě provází štěstí,“ řekl chabým hlasem. Korendir si přehodil plášť přes ramena. V obličeji byl dosud bledý, avšak úzkost a hněv zůstaly uzavřeny pod ponurým výrazem tváře, která nevěstila nic dobrého. „Starej se o mou paní.“

Haldeth byl pohnut. Jako by od té doby, kdy putoval kouzelnou branou k Doriadám, zapomněl, kde leží hranice jeho schopností, prohlásil: „Zůstaň s ní. Půjdu sám.“

Korendir zaváhal. Jeho šedé oči zabloudily k bledé ženě s rozpuštěnými kaštanovými vlasy, jež ležela v mdlobách. Naklonil se nad pokrývku a zlehka stiskl ruce, které tvarovaly jeho nejsladší sny. „Ne. Měl bych už raději jít.“

Pak políbil svou paní na rty. „Opatruj ji dobře.“

Pán Bílé bouře odkráčel, vyzařuje napětí, které hrozilo, že se každým okamžikem vymkne jeho vůli.

Osamělý Haldeth zíral jako hňup na nepatřičnou kapku, jež se zaleskla na Itharielině tváři. Natáhl ruku, dotkl se jí a byl ohromen zjištěním, které vrhlo na minulé události děsivé světlo. Chladnokrevné vyhlazení Dathajců v něm kdysi vzbudilo dojem, že Korendir není schopen soucitu. Přesto však tento muž daroval své umírající paní na rozloučenou slzy.

* * *

Krutá dvoudenní jízda zanechala šedého hřebce a dalších šest kurýrních koní blízko vyčerpání. Nejbližší zasvěcenec Bílého kruhu žil pětatřicet legií daleko od Bílé bouře a Korendir tuto vzdálenost urazil bez přestávky. Pokud by kouzelník Oram nedokázal zbavit Ithariel její nemoci, měl Korendir v úmyslu požadovat průchod do Dethmarku kouzelnou bránou. Nehodlal se nechat odbýt. Přestože on sám se těšil u kouzelníků jen té nejhorší pověsti, Ithariel byla velmistrovou vnučkou. Korendir přísahal s hrozivě odhodlaným výrazem v tváři, že celá Nejvyšší rada se bude činit v její prospěch.

Přitáhl otěže a sesedl z koně na sluncem ozářené mýtině před Oramovou věží. Ihned poznal, že cosi je v nepořádku. Kouzelníkovo obydlí obvykle vyhlíželo jako obsidiánová věž, zrcadlově hladká působením ochranného arkána. Tam, kde měl být pouze obsidián, však pán Bílé bouře dnes spatřil řady otevřených oken, jimiž dovnitř proudil svěží jarní vzduch. Dopotácel se ke vchodu, hnán neblahým tušením. Mříž nebyla uzamčena a vnitřní dveře zely dokořán. Vítr vehnal do haly zbloudilé listí a nástěnné svícny zdobily kapičky rosy.

Korendir se zarazil. Jeho neklid stále rostl.

Na zaklepání nikdo neodpovídal. Když Korendir zavolal, rozhostilo se v lese za jeho zády tíživé ticho. Ptáci ulétli a veverky zmizely ve svých skrýších. Věž byla pustá. Korendir to poznal ještě předtím, než překročil práh a prohledal všechny místnosti. Když sestupoval po ústředním schodišti, jeho kroky se ve věži rozléhaly jako v hrobce. Obavy ho doháněly k šílenství. Musel nyní jet až do Heddentonu, aby zjistil, co se s Oramem stalo.

Korendir se rozčileně zastavil a pomyslel si, že je třeba zajistit dveře proti živlům. Branka do věže se dala uzamknout bez klíče, avšak i takové malé zdržení bylo nemyslitelné. Pán Bílé bouře se tedy obrátil na patě a uchopil otěže koně. Neustále si opakoval, že Ithariel dosud žije. Protože jejich manželství bylo spojeno kouzelným poutem, její odchod z tohoto světa by ho povolal přes práh smrti. Dokud žil, zbývala naděje i pro ni.

Pán Bílé bouře přinutil své ztuhlé tělo znovu usednout do sedla. Kurýrní kůň byl zpěněný a chvěl se po celém těle. Korendir ho omluvně pohladil po šíji, pak trhl opratěmi, obrátil koně a křičel jako šílenec, dokud kůň nevyrazil tryskem vpřed.

* * *

V pozdním odpoledni vjel Korendir do Heddentonu na koni, který se sotva držel na nohou. Čeledín, jenž od něho zvíře převzal, se tvářil pohoršené, dokud nedostal zlaťák.

Chlapci zasvítily oči. Dychtivě se zakousl do mince, ale pak se musel otočit, protože pán Bílé bouře zlostně sevřel jeho zápěstí. „Postarej se o toho koně dobře.“ Korendir, vyčerpaný stejně jako zvíře, které ho neslo, a nadto divošsky nerudný, přidal dobrou radu: „Pečuj o něj, nebo ho nech utratit, ale dohlédni nato, aby netrpěl.“

„Ano, pane.“ Žoldnéř pustil chlapce, jenž se před ním krčil, a rázně vykročil ze stáje.

U domu heddentonského starosty Korendir bez okolků vyrazil zamčené dveře, nedbaje dveřníkova rozčileného křiku nad zničeným zámkem. Rychle prošel chodbami, následován špalírem překvapených sluhů, až ke dveřím komnaty, kde jeho neupravený zevnějšek přiměl páže zděšeně ucouvnout.

„Jeho lordstvo pije čaj,“ namítl chlapec kvílivým hlasem. Korendir ho odstrčil stranou, vstoupil do přijímacího pokoje a položil jedinou otázku, jako když práskne bičem.

„Oram je mrtev,“ odpověděl starosta Heddentonu. Byl to mohutný muž, oděný v brokátové vestě a plášti lemovaném hermelínem. Žoldnéřův zjev ho přiměl, aby si přestal olizovat med z prstů, a v očích pod svěšenými víčky se mu zablesklo. Z opatrnosti zachovával zdvořilost. „Kořenářka ho navštívila jako obvykle na své cestě do Severního přístavu. Přišla pozdě. Jeho tělo už bylo studené.“

„Kdy?“ přerušil ho Korendir.

Starosta si vzal další cukroví a pokusil se nevypadat mrzutě. „Před třemi dny, pokud se dobře pamatuji. Co se týče tvé ženy, mohu jí poslat lékaře?“

Další Korendirova otázka zněla jako hrozba. „Co jste udělali s tělem? Rychle!“ Pokud kouzelníkův stav, podobně jako Itharielin, připomínal smrt, odpověď byla nanejvýš důležitá.

Starostovy tváře zfialověly jako švestka. Pouze úctyhodná pověst pána Bílé bouře mu bránila, aby nevybuchl. „O to se postaral můj tajemník,“ řekl škrobeně. Opály na jeho límci se zaleskly, když se nahnul pro další zákusek.

„Pošli tedy pro svého tajemníka.“ Svaly na Korendirově ruce, položené na černém jilci meče, se napjaly. „Musíme otevřít hrob.“

„Přišel jsi o rozum?“ Starostovi téměř uvízlo sousto v hrdle a cukroví mu vyklouzlo z prstů. „Chceš na nás všechny přivolat kletbu? Křížit cestu kouzelníkovu duchu přináší neštěstí. Zapomeň na Orama. Pošlu pro svého osobního lékaře.“

„Pověz mi raději jméno svého tajemníka,“ odsekl Korendir.

Avšak starosta se obával kouzel víc než meče. Zachvácen hrůzou odmítl. Korendir nehodlal ztrácet čas, otočil se na podpatku a odkráčel. Za minci, již vydal v křídle pro služebnictvo, si koupil jméno, které potřeboval znát. Další zlaťák v dlani tajemníka odhalil, že Oram byl pochován v hrobě sebevraha na rozcestí za hradbami města.

„Pokud jeho duch bude chodit, ať alespoň neruší klid ostatních zesnulých,“ dodal neklidně tajemník. Rychlým pohledem se chtěl ujistit, zda žoldnéřova netrpělivost snese tuto chatrnou výmluvu. Ke své pokořující úlevě však starostův tajemník zjistil, že své omluvy pronesl pouze do prázdné chodby.

Kapitola dvacátá čtvrtá

KLETBA BÍLÉHO KRUHU

Jarní souhvězdí zářila jako led nad kameny sebevrahů, které označovaly rozcestí za heddentonskými hradbami. Hluboko v jejich stínu Korendir poklekl a vnořil ruce do hlíny čerstvě navršeného hrobu. Prsty nahmatal hrubou látku, která se používala při pohřbívání chudých. Pán Bílé bouře se zachvěl, přestože byl na něco podobného připraven. V temnotě neviděl vůbec nic. Když odhrnul zem a volné kameny, pocítil mezi lopatkami chladný pot. Starostovy obavy se nezakládaly na pověrách. Kouzelníkových kostí bylo totiž lépe se nedotýkat rukama smrtelníka. Korendir však věřil, že Oram nebyl mrtev, když ho pochovávali.

Vypůjčený valach krátce zaržál a přešlápl. Nedal najevo žádné rozrušení, když Korendir vyzvedl ze země zabalené tělo, vytáhl nůž a prořízl vlhkou tkaninu.

Korendir pocítil na zápěstí chabý dotek ruky. V úleku sevřel rukojeť nože a srdce se mu divoce rozbušilo. Potom si však uvědomil, že Oram dosud žije a pouze choroba ho uchránila udušení. Po třech dnech pod zemí by mrtvola začala hnít. Korendir odhrnul látku a uchopil Oramovo zápěstí. Kouzelníkovo tělo bylo neporušené, jen děsivě chladné na dotek. Oram neměl při sobě žádné prsteny, a pokud kdysi nosíval bohatá roucha, to, v němž byl pochován, vypadalo hůř než žebrácké hadry.

Korendir v duchu svolal na hlavu zlodějského starostova tajemníka všechna utrpení mhurgajského otroctví. Strávil úzkostné minuty, než se mu podařilo nahmatat slabý tep. Korendir se opřel o paty s klidem, který klamal. Uvnitř v něm všechno vřelo zlostí, že slavní heddentonští radní dopustili, aby byl Oram pohřben zaživa.

Korendira náhle přepadl strach o jeho ženu. Vytáhl kouzelníka z hrubého pohřebního pytle a odnesl ho k valachovi. Když přeložil nehybné tělo přes sedlo, kůň vyplašeně přešlápl. Korendir uklidnil zvíře jediným slovem a pak se mu vyšvihl na hřbet. Hvězdy začaly blednout. Na východě se objevily červánky, ohlašující úsvit a déšť. Až se rozední, cesta se zaplní posly a kupci, kteří budou mít namířeno do Northportu. První čeledín, který se zastaví u kamenů sebevrahů, aby si ulehčil, objeví kouzelníkův prázdný hrob. Obyvatelé Heddentonu propadnou panice. Orama je třeba uzavřít v bezpečí jeho věže, než se v ulicích shromáždí dav, který se pokusí ho vyhledat a zabít.

Korendir se chopil otěží. Žádná kouzelná brána nyní neurychlí jeho pouť do Dethmarku. Mezi Heddentonem a velmistrem leželo tisíc legií mořských vod, dva měsíce plavby při příznivém větru. Na jeho žádosti vznesené k Radě, která se zdráhala vycházet vstříc smrtelníkům, závisely nyní už dva životy. Korendir pobodl valacha do slabin, vědom si toho, že by se musel stát zázrak.

* * *

O šedesát dní později, které přečkal v botách promáčených mořskou vodou a s puchýři na rukou od lodnické práce jen díky své nezměrné vůli, dosáhl Korendir západního pobřeží Dethmarku. Zapadající slunce ozařovalo tři věžičky velmistrova obydlí.

Veslaři, kteří ho za soumraku dovezli na břeh, rychle odrazili a veslovali zpátky ke své lodi. Posádky korábů brázdících modravé vody kouzelníkům nedůvěřovaly. Přestože se v přístavech živě povídalo o věžích, jejichž obyvatelé se odmlčeli, lodníci všech království si tuto věc vykládali jako hrozbu. Korendir byl téhož názoru. Pokud všichni kouzelníci Bílého kruhu dvou světadílů upadli do bezvědomí následkem zlých čar, velmistr Telvallind a jeho pyšná Nejvyšší rada o tom museli vědět. Přesto svou mocí nezasáhli.

Korendir kráčel po pláži do vnitrozemí. Provázely ho pouze nejstrašnější předtuchy a obavy, které ho sužovaly jako kroužící mrchožrouti.

Bylo možné, že na celém Aerithu nezůstal žádný kouzelník, který by mu v jeho věci pomohl.

Pevnost v Dethmarku byla postavena z růžového křemene a zastřešena lesklou břidlicí. Mezi zahradami zarostlými plevelem se prostíraly travnaté pruhy. Melouny hnily na slunci. Vnější bránu nikdo nehlídal a mezi dlaždicemi na nádvoří prorůstala v neuspořádaných trsech hnědá tráva. Žoldnéřovy osamělé kroky se rozléhaly po pevnosti, ačkoli se mu zdálo, že kráčí mezi legií pochodujících duchů. Dveře hlavní věže byly zavřené, avšak ne na závoru. Na dveřích svítily ochranné runy zarostlé břečťanem a ozdobnou kliku věnčily popínavé rostliny jako pannu vyšňořenou na slavnost.

Na Korendirovo zaklepání nikdo neodpovídal. Ať už nejmocnější kouzelníky Aerithu sklátilo cokoli, projít do věže se dalo pouze dveřmi chráněnými zaklínadly proti vniknutí. Zda obranné prostředky věže dosud působí, mohl smrtelník zjistit pouze tak, že překročí práh.

Pán Bílé bouře si otřel vlhké dlaně o tuniku. Vytáhl nůž a s největším úsilím odřezal břečťan, pak položil jeden prst na kliku a oběma rukama zatlačil.

Dveře se otevřely dokořán a odhalily předsálí s vrstvami prachu, jehož zvířená zrnka plula ve vzduchu. Korendir vstoupil dovnitř. Prásknutí, s nímž se za ním dveře uzavřely, se rozlehlo jako ozvěna v hluboké studni. V předsálí zavládla černá tma, hrozivá jako stín smrti. Korendir vrátil svůj nůž do pouzdra. Vyslovil jméno své ženy, které ho mělo chránit jako talisman, a vykročil ke schodišti.

Hlava se mu zatočila jako Špalíček v hrnčířském kruhu. V uších mu hučelo a po celém těle cítil žár. Potom se jeho chodidla dotkla podlahy. Závrať a pálení pominuly.

Korendir se opatrně nadechl. Nevěřícně zíral na své boty obalené prachem. Skutečnost, že Morien byl jeho otec, mu zřejmě dovolila vstoupit, avšak pokrevní příbuzenství bylo vše, co měl, a Telvallindova věž skrývala pro neosvícenou mysl mnohé hrozby.

* * *

Na nejvyšším poschodí pevnosti našel Korendir pentagram, slabě světélkující na podlaze. Tento symbol zde spatřil před několika lety, avšak velmistr, jenž tehdy popřel jeho dědictví, už mu nemohl dále bránit. Telvallindovy vysušené ostatky ležely uvnitř kouzelného kruhu. Prázdné oční důlky hleděly ke dveřím. Telvallind byl mrtev už dlouho. Kolem jeho těla leželi všichni členové Nejvyšší rady jako odhozené loutky, oděné v černých róbách se zlatým vyšíváním a pokryté týmž jemným prachem, který se vrstvil na nábytku.

Korendir se opřel o veřeje a snažil se popadnout dech. Oddychoval přerývaně jako člověk zachvácený horečkou a neklidně se třásl. Při prohlídce pevnosti našel za nesčetnými zavřenými dveřmi jen myši a staré pergameny. Kouzla tu byla dosud v činnosti a pro neznalého vetřelce představovala nebezpečí.

Znalosti, moudrost ani čáry nespasily kouzelníky před tím, co je zbavilo vědomí. Jedinou protizbraní zde byla prostá lidská síla. Korendir se odlepil od veřejí a raději vkročil do komnaty zvučící magií dříve, než ho přemohou staré obavy a zbaví ho veškeré rozhodnosti.

Když se žoldnéř přiblížil k obvodu pentagramu, obrazec zajiskřil. Jakmile překročil matně světélkující hranici, pocítil prudký náraz, který ho odhodil stranou. Stíny potemněly a vzduch čpěl spáleninou. Korendira zamrazilo v zádech. Vykročil znovu vpřed a pod podrážkami cítil runy vytesané v starobylé podlaze. Žádná magie mu v tom nebránila. Z Telvallindova pomačkaného rukávu vyběhl brouk. V místnosti však jinak panovalo ticho.

Korendir poklekl u nejbližšího kouzelníka. Tělo bylo dosud živé, avšak groteskně pohublé. Ithariel mohla nyní vypadat podobně sešle. Hrůza obestřela Korendirovy smysly při pohledu na perlově bledou, vrásčitou pleť a prsty, jež choroba zkroutila jako pařáty. Množství obdobných obrazů jen vystupňovalo jeho děs a Korendir se roztřásl. Potlačil hlasy, které ho nutily bezmyšlenkovitě jednat. Posadil osmnáct bezvládných těl do pohodlnější polohy a potom uchopil do náruče velmistrovu mrtvolu. Pohřbil ji za hradbami pevnosti. Po setmění, zpocený více, než by odpovídalo tělesné námaze, si pán Bílé bouře přinesl ze sklepa víno a uzenou klobásu a usadil se v knihovně.

V místnosti viselo tíživé ticho, jako by tu vzduch, prosycený pachem inkoustu a pergamenů, byl nehybnější než jinde. Bájní ptáci, vytesaní z kamene, podpírali police se svitky a knihami. Většině chyběl na hřbetě titul, a ty, které ho měly, byly označeny zářícími runami. Korendir si připomněl, že představuje jedinou naději své ženy, a neklid v něm ještě vzrostl. Po celý život se zajímal o tajemné vědy a od svatby s Ithariel trávil každou zimu studiem. Spisy chráněné zaklínadly však většinou přesahovaly jeho chápání.

* * *

Ráno, obklopen hromadami svazků a oharků svíček, konečně odhalil, co způsobilo nemoc kouzelníků. Jedna z Šesti velkých kleteb unikla svému strážci. Bílý kruh neměl pro toto neštěstí žádné písemné pojmenování, jako by mu přidělení názvu mohlo propůjčit ještě ničivější sílu. Lidový jazyk byl méně úzkostlivý. Kořenářky říkaly onomu postižení Valdžir, rozum zplozený z prázdnoty, jenž na sebe bral podobou masy odcizených duší. Jednou z těchto duší byla nepochybně i Ithariel.

Korendir poklesl na duchu. Šílenství vzrůstalo jako pomatené sny kněží, používajících omamných prostředků k navození rituální nepříčetnosti. Valdžir povstal z hlubin mezi dvěma světy a otevřel druhý svět Alhaerie. Kouzelníci Bílého kruhu byli proti jeho vábení bezmocní, protože jejich umění tvarovalo a usměrňovalo síly protikladné k realitě Aerithu. Alhaerie představovala pramen jejich moci a Valdžir, zabydlený v tomto prostředí, překonal ochranné strážce a pronikl do myslí, které je vytvořily, s lehkostí světského lovce chytajícího pěnkavy na ptačí lep.

Korendir zhasil poslední svíci. Protáhl bolavá záda a promnul si prsty unavené oči. Za sebou měl život naplněný bojem s těmi nejnebezpečnějšími úskalími na Aerithu. V Alhaerii by ho takové zkušenosti učinily mocným čarodějem a zároveň terčem zničujících útoků. Necvičena mysl v žádném případě nemohla přežít bez zasvěcence, který by ji ochránil. Zachmuřený Korendir povstal. Opustil knihovnu s vědomím, že tuto skutečnost lze zpochybnit pouze tak, že se o to pokusí.

* * *

Pán Bílé bouře stanul v ústředním kruhu ochranných run, kde předchozího dne nalezl ostatky velmistra Telvallinda. Zde se kdysi otevřela kouzelná brána, jež zachránila tři životy vyvržené do Alhaerie. Korendir, který znal pouze větu vypůjčenou z knihy zaklínadel, doufal, že se mu úkon zdaří. Přes tuniku si navlékl modré roucho učně z Telvallindova šatníku. Kolem krku si pověsil řetěz s tallixovou pečetí, kterou vzal mrtvému kouzelníkovi z ruky. Protože podrobnosti o jeho dědictví mu nikdo nesdělil, nemohl tušit, že prsten i kámen kdysi patřily vznešenému Morienovi.

To vědomí by ho však sotva uklidnilo.

Vše, čeho v životě dosáhl, neznamenalo nic proti činu, k němuž se odhodlával. Nebezpečí, které ho očekávalo, bylo děsivé. Itharielino ohrožení mu však zatemnilo rozum. Drahokam byl klíčem k druhému světu. Oděvem chtěl Korendir přilákat Valdžira a přesvědčit ho, že je kouzelníkem, který mu dosud uniká. Jedinou chybičkou v jeho přestrojení byla levá kapsa, již rozpáral, aby dosáhl na meč, který skrýval pod svým rouchem.

Korendir pozvedl prsten a zaplašil myšlenky na pohromu, kterou svým jednáním mohl způsobit. Bratr, jehož nikdy nepoznal, vpustil na Alathir démony právě nedostatečně chráněnou kouzelnou bránou. Korendir směl pouze doufat, že runy pod jeho chodidly si v sobě dosud uchovaly obrannou moc. Ani pro mír na Aerithu by se nemohl smířit s tím, že Ithariel je navždy ztracena.

Byla to jeho paní a pocit viny za její ohrožení ho neustále hnal zpět do hlubokého, tupého ticha, jež ho před lety pohltilo po spálení a vyrabování Shan Rannocku. Pro ženu, kterou nedokázal ochránit, vyslovil Korendir větu otevírající bránu. Pozvedl velmistrův tallix a zakroužil s ním nad podlahou. Zrnka prachu, nehybně visící ve vzduchu, se ani nepohnula.

Pohyb krystalu v šeru následovala bledá čára. Okraj kruhu poté zazářil jasným světlem a uvnitř se objevil otvor. Korendir vypustil drahokam zavěšený na řetězu z ruky. Natáhl prsty k otvoru, připraven na bolest, která měla přijít.

Jeho ruka se ničeho nedotkla, pouze zmizela až po zápěstí v bráně. Kouzelná brána se otevřela do prázdnoty. Korendir, zbaven veškeré ochrany a zoufale postrádající potřebné vědomosti, znovu zvažoval dosah svého konání. Do druhého světa Alhaerie, z něhož se snad neměl nikdy navrátit, mu zbývalo učinit poslední krok. Nic ho však nemohlo vyděsit víc než okamžik, kdy se jednoho jarního rána probudil vedle své nehybné milované.

Vše ostatní na Aerithu pro něj ztratilo význam.

Korendir si vzpomínku na Ithariel vtiskl do paměti. Poprvé od chvíle, kdy se stala Valdžirovým zajatcem, se zcela zbavil pocitů, jež ho sužovaly. Pokud má prostřednictvím manželství jeho duše následovat její za práh smrti, snad ho stejné pouto dovede i k strašlivé věci, která ji věznila. Když učinil neodvolatelný krok do prázdna, zahrál mu na rtech trpký úsměv. Najde svou paní, tak jako tak.

Změna připomínala skok ze suché skály do vodního víru. Korendira zcela pohltily jeho dojmy. Zmítal se v neuchopitelné prázdnotě. V uších mu hučelo a ve spirále kolem se točilo těkavé světlo. Velmistrovo roucho se proměnilo. Už nebylo matné, nýbrž odhalilo svůj živoucí původ v barevné tapiserii, z níž přecházel zrak. Léto zahřálo pelová křídla hedvábných nočních motýlů a pára z barvířských kádí se křížem krážem mísila se stopami krejčovské křídy a stehy vyzáblé švadleny. Korendir kráčel, oděn v síle, jež mu nepatřila, sršící jiskrami jako ohňostroj.

Žádný ze zasvěcenců Bílého kruhu by se neodvážil cestovat Alhaerií, aniž by se předtím nezahalil do ochranných zaklínadel. Korendir věděl pouze to, že se nesmí přestat pohybovat, avšak jeho neškolená mysl nedokázala vnímat hrozící útok. Ztráta orientace byla okamžitá a ochromující. Ve spáncích mu divoce bušilo. Tlak měl časem přerůst v prudké bolesti hlavy, po nichž následovalo ochrnutí a ztráta vědomí.

Alhaerie odolávala pohybu jako hustý sirup. Každý krok vyvolával záblesky světel, jež vytékaly ven jako mramorové žilky a opět uhasínaly. Okem nebylo možno změřit vzdálenost. Korendirovy smysly zachvátila trýznivá nejistota. Zatoužil po pevné půdě pod nohama. Praskot zazněl v odpověď na jeho přání. Na okamžik nabyl dojmu, že se jeho tělo roztříštilo na kousky, a potom mu pod podrážkami bot zaskřípěla dlažba. Korendir s vytřeštěnýma očima spatřil div: napříč vířícím světem Alhaerie se prostírala cesta rovná jako čára kreslíře.

Korendirova ruka zabloudila k jilci meče. Čepel už byla napůl vytažena z pochvy, když si uvědomil, že to jeho vlastní mysl umístila pod jeho chodidla kamennou silnici. Přestože z projevu nečekané síly se mu točila hlava, krátce se zasmál. Zvuk se v Alhaerii jevil jako průzračná vlnka s nerovným hřebenem, která dopadla na dláždění a roztříštila se na drobné krystalky.

Korendir se zastavil a uvažoval. Ithariel mu jednou prozradila, že nehmotné věci nabývají v Alhaerii pevné podoby. Tato skutečnost tvořila základ jejích kouzel. Pán Bílé bouře se sehnul a dotkl se prsty jednoho z úlomků. Byl nadmíru ostrý. Korendira napadlo, že zvuk by se zde mohl stát užitečnou zbraní, a pokusil se zavolat jméno své ženy.

Slabiky se točily jako čepele kosy, krájely olejovitý povlak, který zde představoval atmosféru, a nakonec zmizely z dohledu. Korendir zamyšleně kráčel dál. Dláždění pod jeho chodidly zůstávalo přesvědčivě pevné. Tlumený klapot podpatků trousil úlomky podobající se ledové tříšti. Hlubší význam těchto jevů Korendira ohromoval.

V Alhaerii se zvuk stával předmětem a myšlenka aktem stvoření.

Korendirovi se sevřelo hrdlo. Teprve nyní mu začalo docházet, jaké schopnosti měli démoni, které vyhnal z Illantyru. Bílý kruh se obával bytostí z jiného světa, protože jejich moc nad realitou za branami byla přesným obrazem toho, co dokázal Korendir zde. A Aerith bez kouzelníků byl obyvatelům Alhaerie ponechán napospas jako tvárný jíl, pokud by se jim podařilo do něj vniknout tallixovou bránou, kterou nechal otevřenou. Korendir se dal do běhu. Valdžir musel být zničen nejenom kvůli Ithariel. V sázce byla nyní sama existence Aerithu.

Zpod Korendirových bot, jež zvučely jako údery kladiv, létaly stříbřité srpky. Jeho zrychlený dech za sebou zanechával třpytivá vlákna, avšak on těmto divům nevěnoval nejmenší pozornost. Všemi smysly se soustředil na naléhavost chvíle, která mu velela jednat.

Spěch však byl zbytečný, neboť jeho sepětí s Ithariel k němu mělo Valdžira dříve či později přitáhnout.

Pán Bílé bouře spatřil tu děsivou věc nejprve jako pavučinovou kouli, která visela v prázdnotě přes celou šíři cesty. Následkem chaosu, jenž byl přirozenou součástí Alhaerie, se pevné dláždění pod bytostí zrozenou z prázdnoty drolilo na vířící prach. Korendir, ztěžka dýchaje, se postavil do střehu. Pot mu po kapkách stékal po zápěstí. Bezděky si otřel dlaně, aby nepevným úchopem jilce neposkytl nepříteli zbytečnou výhodu.

Na první pohled však bylo nepravděpodobné, že by ocel dokázala zdolat tohoto protivníka. Valdžir, lehký jako hedvábný míč, se přiblížil. Na povrchu se objevila propletená astrální mozaika hlav, těl a údů. Některé tváře Korendir poznával. Odvrátil zrak a přestal hledat tu, pro niž se sem vypravil.

Spisy se nezmiňovaly o tom, jaká bytost se skrývala pod obalem z lidských duší. Korendir, ohrožován její vznášející se přítomností, na to raději nemyslel. Vykřikl verš z Nethovy básně stvoření v naději, že nabroušené ostří zvuku by mohlo narušit Valdžirův ochranný plášť.

Jeho slova rozřezala atmosféru na proužky, jež se podobaly vlnícím se stužkám. Souhlásky, tenké jako břitvy, se zakously do Valdžirova pláště. Pronikly skrz a objevily se na druhé straně, aniž zanechaly v plášti sebemenší stopy. Než ho Valdžir stačil pohltit, Korendir přestal recitovat a vrhl se na břicho.

Dopadl do hustého křoví. Suchá stébla mu rozdírala kůži a posela velmistrovo roucho bodláky. Korendir zaklel a přivolal na sebe déšť padajícího listí. Jeho slova zřejmě přenesla do Alhaerie některé rostliny z Aerithu. Zpětný náraz ho otupil a roztržený ret naplnil jeho ústa krví.

Korendir se namáhavě zvedl. Valdžir se nad ním hrozivě tyčil. Nemohl Korendirovi odpovědět křikem, neboť neměl žádné tělo, které by utvořilo zvuk. To ovšem neznamenalo, že byl bezbranný. Avšak protože jeho schopnosti by dokázal odhadnout jen kouzelník, Korendir se mohl pouze dohadovat, jakou podobu bude mít jeho útok.

„Smrtelníku, jak se jmenuješ?“ šeptal vánek tisíci uloupených úst. Valdžirova slova splývala ze rtů a letěla, křehká jako jinovatka, proti muži a rostlinám, jež ho obklopovaly.

Korendir odvrátil hrozící proužky energie. Bolest, kterou nejprve pocítil pod hrudní kostí, se rychle šířila. Valdžir se snažil zachytit něčeho, co Korendirova neškolená mysl neobsahovala. Mohl se pokusit odpovědět jen způsobem, který nehmotná bytost neovládala.

Korendir zformoval myšlenku, kterou protikladné vlastnosti Alhaerie ihned zhmotnily. Před ním se vztyčila vysoká kamenná zeď z pazourkově modré žuly, z níž byly postaveny hradby Bílé bouře. Na straně přivrácené k Valdžirovi byl vytesán nápis, který patřil spíše uvězněným duším kouzelníků než bytostem druhého světa.

Jsem syn Moriena z Alalhiru a manžel paní Ithariel. Pro ni, pro Orama, pro velmistra Telvallinda, jenž byl zavražděn, a pro každého kouzelníka, kterého jsi unesl z Aerithu, tě hodlám zbavit práva na bytí. Korendir pocítil závrať a zapotácel se. Po celém těle mu vyrazil pot. Stvoření zdi si vybralo nemilosrdnou daň. Napůl ochromen vyčerpáním, které mu vysávalo morek z kostí, pochopil, že kámen ho v Alhaerii neochrání. Valdžir jím mohl procházet stejně snadno, jako dokázal zničit silnici, nicméně Korendir doufal, že překážkou získá trochu času.

Naděje žila jen okamžik. Modrá žula se rozsypala jako suchý písek. Poslední zrnka odlétla a Korendira znovu obklopily divoce vířící energie, jež utvářely druhý svět. Vržen do zmatku, cítil pod víčky palčivou bolest a žaludek se mu obracel. Sevřel rty, aby zabránil projevům nevolnosti, zmítán jako tříska v hustém rosolu.

Valdžir se blížil. „Ty nejsi kouzelník,“ šeptal. „Máš jen smrtelné vědomí a chováš se hloupěji než blázen. Aerith nemůže nabývat tvarů v Alhaerii, aniž bys odpoutal duši od svého těla. Každá proměna ti ubírá sílu a tvá mysl spěje stále rychleji k šílenství.“

Korendir setřásl blýskavá přediva zvuku. Nevnímal zřetelná znamení toho, že ztrácí rovnováhu, a sáhl jednou rukou do kapsy. Meč s kovovým zařinčením vyklouzl z pochvy. Korendir pocítil žár kovářské výhně a proud vody, který zakalil čepel. Čerpal povzbuzení z železné rudy a trpasličího zbrojíře, jenž svým uměním přetavil surové kovy v ocel. Ochabujícím svalům se opět vrátila síla a zmatené mysli odhodlání. Zbraň obsahující oheň, vodu a zemi pocházela z Aerithu. Žádná bytost zrozená z chaosu by nepřehlédla takový talisman.

Korendir se rozmáchl a udeřil.

Meč se vnořil do obalu z duší jako kouř a pronikl jím až k nekonečnému chladu, který se vpil do čepele a pokryl ji jinovatkou. Korendirovy dlaně a klouby v jediném okamžiku nepopsatelné bolesti přimrzly k jilci.

Korendir vykřikl.

Zvuk jeho hlasu vytvořil jasný oblouk. Korendir trhl paží a prsty, jež nedokázaly uvolnit svůj stisk, táhly meč zpět.

Valdžir se stále blížil, nezraněn.

Přes trýznivá muka Korendir cítil, že se snaží proniknout do jeho mysli. Odpovědět mohl jen jediným způsobem. Kouzelníci se narodili na Aerithu a byli z něho uloupeni pro své sklony zacházet s nepřátelskou realitou. Pán Bílé bouře pozvedl rozedřenýma rukama meč, odhodlán připomenout jim, odkud pocházejí.

Máchl čepelí a vykrojil do vířivého zmatku Alhaerie oblouk. Přestože Valdžir spěchal vymazat vniklý obraz, stačil ho Korendir vyplnit několika vzpomínkami ze svých cest.

Aerith v obraze ožil a odhalil louku posetou jarním kvítím a safírově modrou oblohu. Když Korendir máchl mečem nazpět, objevila se rozeklaná skaliska Ardmarku a po nich purpurově rudý západ slunce na poušti, odsunutý stranou třpytivými vlnami oceánu, které se rozbíjely o skaliska ve sprškách připomínajících krajkoví a drahé kamení.

Korendir sípavě vdechl vzduch do bolavých plic. Meč v jeho rukou ztěžkl jako balvan a napínal mu šlachy na ramenou, v loktech a zápěstích. Přesto se přemohl a máchl mečem ještě jednou. Valdžir zmizel za obrazy utkanými z těkajících myšlenek.

Podzim zbarvil Trnový les do červena a zasněžené vrcholky Illantyru zlatě zářily. Korendir pokračoval, přestože hlava se mu točila. Vodotrysky na dvoře krále Faen Halliru stříkaly svým nenapodobitelným způsobem a hvězdy se mezi vrcholky borovic Southengardu třpytily jako slzy. Sultánovo poražené město Telssina s domy zdobenými glazurou a ornamenty se lesklo v mlžném oparu nad rozpáleným pískem.

Obrazy se sypaly z čepele Korendirova meče, dokud se jeho vzedmutá mysl zcela nevyčerpala. Alhaerie tehdy vnikla do jeho těla a ovládla vůli, na níž závisel jeho rozum. Do mysli vstoupily hrůzné vzpomínky. Meč mu vyklouzl ze zesláblých prstů a zmizel. Korendir po něm tápal. Před očima se mu dělaly mžitky, způsobené vlnami temnoty. Při smrtelném křiku mhurgajských obětí mu přeběhl po zádech mráz. Krkavci se zakrvácenými zobáky se slétali a rvali mu z těla maso a vnitřnosti. Znovu prožíval svou minulost, mučen děsivými obrazy, kterým tentokrát podlehl. Neovladatelně se roztřásl. Mezi útržky vzpomínek a strašlivých snů spatřil Valdžira, dosud bez jediného škrábnutí, který se tyčil těsně nad ním.

„To je tvůj konec,“ šeptal Valdžir.

Korendir Valdžirův šepot slyšel, ale nevnímal. Jeho osud byl zpečetěn, a tak vložil veškerou vůli, jež mu ještě zbývala do jediné myšlenky. Poklad, kterého si cenil více než života, zůstal na Aerithu. Nakonec se rozhodl ovládnout hrůzné sny a vyslovit poslední slova dříve, než mu chaos Alhaerie ochromí mozek a Valdžir se zmocní jeho duše.

Korendir klesl na kolena. Zastíněn koulí, jež se nazývala Valdžir, zhmotnil vzpomínku na svou ženu.

Zjevila se mezi jeho rozpraženýma rukama přesně taková jako onoho rána, kdy odešel. Prameny jejích vlasů mu povívaly kolem ramen jako stužky. Vášnivě k sobě přitiskl její dokonalé měkké tělo. Stejně jako meč a velmistrovo roucho byla Ithariel z Aerithu: šeřík, perly a země smáčená deštěm. A temná noc se za měsíčního svitu proměnila v tajemství.

Akt stvoření Korendira zcela vyčerpal. Padal ve spirálách do mdlob, netuše, že Valdžir nyní bojuje proti rozkladu sebe sama.

Jedné duši z tisíce se vrátilo vědomí. Ithariel se vzepřela Valdžirovu zajetí a zoufale se snažila dosáhnout těla, jež spočívalo v manželově náručí. Její úsilí napínalo Valdžirův plášť a švy spojující jednotlivé duše. Ven prosákla malá černá kapka, z níž se brzy stal pramínek. Valdžirovo vězení se prolomilo jako hráz a Ithariel z Bílé bouře se vymanila z jeho moci.

Mlžný závoj Korendirovy mysli se na okamžik zvedl. Spatřil postavu své paní se zářící hvězdou v měkkém klíně.

Potom se žena v jeho náruči pohnula. V okamžiku, kdy se Valdžir roztrhl vedví, otevřela oči. Uloupené duše kouzelníků se rozptýlily jako obláčky dýmu, hnané větrem.

Z prostoru, kde byly vězněny, se vyvalila temnota, jež se roztekla po vířícím světě, který tvořil Alhaerii, hladová a chladná.

„Utíkej, Korendire!“ Ithariel zatáhla svého manžela za rukáv. „Co vidíš, je prázdnota.“

Její hlas ho částečně zbavil strnulosti. Korendir se zvedl, matně si uvědomuje, že Ithariel porušila velmistrovo nařízení a použila magii. Nebo to snad byl jiný zasvěcenec, který mu poskytl zdání pevné půdy pod nohama. Světélkující, modře ohraničené duše kouzelníků Aerithu unikaly z Valdžirova roztrženého pláště.

Korendir učinil několik kroků na vratkých nohou. Měl v úmyslu následovat Itharieliny osvobozené druhy do bezpečí, avšak v těle mu nezbyla ani špetka síly. Když zakopl o ztracený meč, zhroutil se. Za úpěnlivých proseb své ženy se pokoušel znovu vstát, ale vynaložené úsilí ho strhávalo stále hlouběji do temných mrákot. Slabě, mezi zlostnými výkřiky kohosi zaslechl, že Ithariel volá jeho jméno…

Kapitola dvacátá pátá

POSLEDNÍ SMLOUVA

Korendir pocítil, že ho cosi uchopilo a vtáhlo znovu do jeho těla. Vykřikl bolestí a potom potlačil další sten, jakmile znovu zcela nabyl vědomí. V hlavě mu třeštilo a oči zasažené oslepujícím jasem ho pálily.

„Milosrdný Nethe, dostali jsme ho zpátky,“ ozval se mečivý hlas.

Světlo, které bylo pouhým plamenem svíčky, se stáhlo.

Korendir s jistou dávkou nelibosti poznal, že leží na podlaze s vytesanými runami ve velmistrově věži, obklopen ve své slabosti zaprášenými obličeji oživené Nejvyšší rady. Ithariel, naopak čistá jako nově vyloupnutá perla, dosud oděná v noční košili, podpírala jeho hlavu v dlaních. Nejstarší z kouzelníků jí jasným okem hleděl přes rameno jako ostříž. Oram klečel vedle Korendira a vtíral mu mast do omrzlých dlaní.

Pán Bílé bouře sebou pohnul, odmítaje takovou přemíru pozornosti, a ulehčil svému rameni postiženému křečí. Jakmile znovu popadl dech, pokusil se promluvit. Vypravil však ze sebe pouze chraplavý sípot, který k jeho hanbě prozradil, že mezi zhroucením a Itharielinou záchranou hlasitě křičel. Přesto se, zrudlý v tváři, přinutil vyslovit otázku: „Orame, byl ses už podívat na svou věž?“

Kouzelník zamyšleně zkřížil zápěstí na kolenou. „Ne,“ odpověděl konečně. „Měl bych?“ A pak naklonil hlavu na stranu, jako by naslouchal čemusi vzdálenému.

Potom nadzdvihl tmavé obočí a věnoval Korendirovi znepokojený pohled. „Heddentonský strážník se pokouší vyrazit mou bránu jedlovou kládou! Ať už jsi udělal cokoli, můj příteli, ti popletení měšťané si to špatně vyložili.“

Oram povstal. Krabička s mastí spadla na podlahu, zatímco on sám zmizel v kouzelné bráně, zřejmě aby chránil svou obleženou věž.

Jakási kouzelnice poklekla a sebrala mast, avšak Korendir dal najevo svůj neklid. Vytrhl se Ithariel z náruče, posadil se a prohlédl si rozedřené dlaně. Pod jeho zdánlivě klidným výrazem kypěla zlost, kterou už neměl důvod skrývat.

Ithariel téměř zemřela kvůli zranitelnosti Bílého kruhu, který ji vyobcoval. Pán Bílé bouře pohlédl na osmnáct lhostejných tváří, připraven dát průchod hněvu, pokud by některý z nich promluvil o nebezpečí, které hrozilo, protože nepoužil příslušná zaklínadla.

Nikdo z Rady se však nezmínil o uloupených krystalech či kouzelných bránách ponechaných bez ochránců. Nejstarší se místo toho pokusil zmírnit napětí. „Bílý kruh je tvým dlužníkem, pane z Bílé bouře. Postavit se hrozbám druhého světa byl svrchovaně odvážný čin. Kdyby žil velmistr Telvallind, byl by nucen projevit ti svou vděčnost. Při jeho památce bude někdejší zákaz týkající se tvé paní zrušen. Myslím, že ostatní mě podpoří, když ti nabídnu vzdělání, jež náleží synu vznešeného Moriena.“

Uznaný dědic Alathiru před zkoumavými zraky poloviny nejvýznamnějších kouzelníků Alathiru náhle znejistěl. S námahou povstal a už ne tak ostražitě si narovnal zmačkané roucho. Kdyby chtěl, mohl mít právo ponechat si tallix, který mu visel na prsou.

Kouzelnice, jež dosud držela krabičku s mastí, se jemně dotkla jeho ramene. „To, co jsi dokázal, je oslavováno nejen na této straně prázdnoty,“ řekla povzbudivě. „Brána, již jsi nechal otevřenou, zůstala neporušena, protože i obyvatelé Alhaerie se museli před Valdžirem skrývat. Jeho zánik osvobodil oba světy, Korendire.“

Avšak k překvapení všech přítomných kouzelníků Korendir zavrtěl hlavou. „To není důvod, pro který váhám.“ S námahou se nadechl.

„Co se stane…“ řekl a vzápětí se odmlčel a nejistě zasmál. Pohlédl na svou ženu a začal znovu. „Pokud přijmu váš návrh a začnu se učit, kdo bude tak neopatrný, aby příště pomohl kouzelníkům, kteří upadnou do mdlob a budou ležet jako mrtví? Myslím, že znalost kouzel a čar raději přenechám své ženě.“

Nejvyšší rada vyslechla jeho odmítnutí s úsměvy. Dokonce ani paní Bílé bouře ho neušetřila. Cosi v její veselosti nebezpečně přiblížilo Korendira k zhroucení, jež mu hrozilo od té doby, co opustil Heddenton.

Nejstarší kouzelník klidně promluvil. Rýpnutí do žeber, které Ithariel nejspíš odkoukala od Meggy, přimělo Korendira poslouchat.

„Řešení je nasnadě, příteli,“ prohlásil mluvčí kouzelníků. „Morienovo panství získá dědic, který se má narodit na Bílé bouři.“

Zatímco ostatní členové Rady hlasitě projevovali svůj souhlas, Korendir se prudce otočil a pokazil dojem, zíraje na svou ženu s otevřenými ústy. Potom několikrát zamrkal a znovu nabyl dřívější rovnováhy. „Je to pravda?“ hlesl ohromeně.

Ithariel přikývla a rozplakala se štěstím, které Korendira až bolelo. „Počala jsem tvého syna,“ přiznala. „Ale ty ses to měl dozvědět až o slavnosti letního slunovratu.“

Korendir v tom okamžiku projevil takový nedostatek smyslu pro etiketu, až všichni přítomní v místnosti nadzdvihli obočí. Odhodil zábrany, radostně vykřikl a popadl svou ženu do náruče. „Jak se ti povedlo podplatit Meggu, aby mlčela?“

Ithariel ho pohladila po bradě. „Klenoty, hodně klenotů. Ty, které zbyly z Jižního Englasu. Nixdax by to nikdy nepřiznal, ale trpaslík udělá pro bohatství cokoli.“

Přišla zima a do diamantových sněhových závějí se narodil Callin, dědic pevnosti Bílé bouře.

Král Dunharry poslal listinu, jež uznávala panství Bílé bouře, a Nixdaxdimo zahrál na hradbách na dudy slavnostní fanfáry. Hudba, kterou vyluzovaly provrtané rohy a kožené měchy, zněla jako vřískot koček. Haldethovi učňové považovali ten rámus za urážku. Přinesli si krátké luky a stříleli tupými šípy tak dlouho, dokud Nix nepřestal hrát a nezačal jim bohapustě nadávat. Kovář odevzdaně odvlekl oba chlapce za límec zpět do kovárny.

V pevnosti na Bílé bouři zavládl mír, ovšem jen dočasný. Callin měl plíce přinejmenším tak velké jako měchy Nixových dud a nerozpakoval se je používat.

„U Netha, ten je tvrdohlavý jako jeho otec,“ mumlala Ithariel rozespale z postele.

Korendir se přestal procházet po koberci a usedl na pelest. Narovnal pokrývky kolem své ženy a pak pohlédl na křičící dítě v jejím náručí. Ústa, obvykle přísně sevřená, roztála do jemného úsměvu. „Slib, který jsem ti dal, jsem zatím nesplnil.“

„Cože?“ Ithariel, rozvazujíc si noční košili, se zarazila.

Její manžel se k ní natáhl a pomohl jí uvolnit tkanice. Jakmile jejich syn začal sát, zopakoval. „Řekl jsem, že nepřestanu, dokud nebudeme mít spolu dceru.“

Venku dul mocný vítr a sněhové vločky zasypávaly olověné okno. Ithariel se potěšené přitiskla k černě oděnému boku svého manžela. „Máš dobrou paměť na maličkosti.“ V očích jí rozpustile zajiskřilo. „Ale vsadím se s tebou, že příštích šest měsíců budeš spát jen velmi málo a nebude to kvůli početí dcery.“

„Že by tomu dokázalo zabránit malé děcko?“ Korendir pohladil ryšavé chmýří na Callinově temeni. Věnoval své ženě neméně potěšený pohled a předhodil jí neodolatelnou výzvu. „Mám pro tebe jinou sázku. Tvrdím, že do podzimu budeš zase rozšiřovat pás na svých šatech.“

Ithariel se zamračeně podívala na břicho, nyní opět ploché. „Chlípný kozle! Jestli zvítězím, přestaneš nosit černou tuniku?“

„Jistě.“ Korendir se zdál být zaskočen. „Tolik nenávidíš mou oblíbenou barvu?“

„Zmiz!“ zasmála se Ithariel. „V černé vypadáš jako mrchožravý havran. Vezmi grošáka na projížďku, po které jsi toužil celou noc, a nech mě v péči mých žen.“

„Možná to udělám.“ Korendir se sklonil ke své paní a políbil ji a své dítě. Potom se zvedl a s pružnými pohyby zabijáka, které ho nikdy zcela neopustily, přešel ke dveřím.

Když odcházel, pronikl do komnaty otevřenými dveřmi průvan. Chladný vzduch způsobil, že se Ithariel otřásla. Callinovi, odstrčenému jejím zachvěním, vyklouzla bradavka ze sajících úst. Chlapec se rozplakal a jeho nářek přivolal k lůžku porodní bábu i služku, které ho brzy ukonejšily.

Avšak z jakési hrozivé a nevysvětlitelné příčiny nedokázala Ithariel pomyslet na letní slunovrat bez mrazení v zádech.

* * *

Roční období na Bílé bouři navzdory tomu plynula a nepřinesla žádný náznak nepřízně osudu. Nadešly dny zlatého léta. Malý Callin si hrál s chřestítky, která mu otec vyrobil z mušlí. Tahal matku za vlasy, štípal Nixdaxe do nosu a rovným dílem pokoušel i Meggu. Trpasličí žena chlapce bezmezně rozmazlovala, o to více si však vylévala zlost na Nixovi. Utiskovaný manžel tehdy nacházel úkryt pod stolem v Haldethově kovárně, a protože jeho návštěvy byly čím dál častější, navrhl mu kovář, aby si vyrobil vlastní křeslo. Nix na to odpověděl nadávkami, ale druhý den se objevil s poduškami, které odnesl z podkroví kovárny od učňů.

„Beztak tráví noci pranicemi,“ hájil se, když se za soumraku přišli chlapci na podušky ptát. Haldeth odešel z kovárny, než se hádka změnila ve rvačku. Kdykoli se chlapci rozhodli odložit vzájemné spory, činili tak proto, aby si vyřídili účty s trpaslíky. Podušky putovaly zpět do podkroví, ačkoli ztratily polovinu výplně, a Haldeth nemohl v kovárně po několik týdnů pozvednout kladivo nad hlavu, aniž by mu kolem hlavy nepoletovala husí pírka.

Ithariel ohlásila své druhé těhotenství, když se dny začaly krátit. Po delším naléhání přiznala, že se jí má narodit děvčátko, což věděla díky tomu, že jí Bílý kruh znovu dovolil používat kouzla. Korendir se smíchem nosil celých čtrnáct dní modré šaty, aby trochu zmírnil její pocit porážky z prohrané sázky.

„Dáváš mi více, než si zasloužím,“ přiznal ve tmě, když byli spolu sami. „Dcera je to nejlepší, co jsem si mohl přát.“

Ale pak přišel podzim, a když jednoho rána připlula loď s vlajkami cizího vyslance, pán Bílé bouře se znovu oblékl do svých černých šatů.

Samotný příjezd nebyl ničím neobvyklým. Poslové občas přinášeli nabídky od králů a pánů, jednou dokonce od nespokojeného královského synovce, který zpochybňoval právo nástupnictví v Dunharře. Žádosti o pomoc se bez výjimky setkávaly s odmítnutím. I když bylo známo, že žoldnéř už nebere zakázky, nejvytrvalejší žadatelé přesto stále přicházeli.

Korendir jednal s poslední dvojicí stejně jako s jejími předchůdci. Nechal z hradeb vystřelit šíp na znamení toho, že Bílá bouře jim nabízí svou pohostinnost, a za odlivu Haldeth sešel dolů, aby uvedl hosty do pevnosti.

Dva muži, kteří čekali na pláži, se od sebe nemohli více lišit. Vyšší z nich, snědý a tmavovlasý, s královskými odznaky, byl nejvýš dvacetiletý. Měl na sobě zlatý plášť, zdobený nefritovými výšivkami, hedvábné šaty a pás vykládaný drahokamy, které Nixdax nesmírně obdivoval. Haldeth si povšiml druhého, který byl malý, šlachovitý a o mnoho starší. Jeho koženou tuniku lemovala kožešina, obarvená ve spirálovitých vzorech. Na smetanově bílé pleti měl podobné tetování jako jeho druh a čapka, naražená na stříbrem prokvetlých vlasech, byla ozdobena pery vzácných šarlatových jestřábů, jejichž hnízda se nacházela v zemích na východě.

Chlapec v přepychovém oděvu se při pohledu na muže, který ho vítal bez livreje a odznaků hodnosti, povýšeně napřímil. „Přináším pozdrav pánu Bílé bouře od svého otce, krále Vysokého Kelairu,“ řekl chladně.

Haldeth se mu poklonil jako kovářský mistr. „Vítejte na Bílé bouři, Vaše Milosti. Pan Korendir vás očekává ve své knihovně. Následujte mě, prosím.“

Kovář vedl návštěvníky do schodů. Princ a jeho horalský průvodce si za jeho zády vyměnili několik vět hrčivým východním nářečím. Haldeth zachytil slova obdivu vztahující se k jakémusi turnaji a sázce, kterou kdosi prohrál. Potom všichni tři vyšli z temné šachty do záplavy slunečního světla.

Princ a jeho průvodce pomrkávali a rozhlíželi se kolem.

Nixdaxdimo opatrně vystrčil hlavu z kovárny. Když spatřil na nádvoří dva cizince, se zaječením zabouchl dveře.

Horal se úkosem podíval směrem, odkud hluk přišel. „Vy máte trpasličího otroka?“

„To není otrok,“ odpověděl Haldeth chvatně. „Nix se přísahou zavázal k službě naší paní, kouzelnici Bílého kruhu, ale většinou je tu spíš ke škodě než k užitku.“

Muž s čepicí zdobenou péry přikývl. „To říkají i předáci v dolech. S trpaslíky jsou potíže, ale na druhou stranu práce pod zemí je vyčerpává méně než lidi. Proto někteří majitelé dolů trpaslíky loví a berou do otroctví, ale můj klan se nepodílí na takových ukrutnostech.“

Haldeth pokrčil rameny. „Nix bude teď zalezlý hluboko pod mými náhradními měchy a nic ho nepřesvědčí, aby se před vámi ukázal. Ale nakonec dostane hlad. Anebo ho bude jeho trpasličí žena hledat s nožem na maso v ruce a pak hodnou chvíli potrvá, než přestane křik a bude zase klid.“

Princ z Vysokého Kelairu se zasmál a odhalil bělostné zuby. Jeho společník zachmuřeně mlčel. Mrazivé větry svištěly po nádvoří a Haldeth vybídl návštěvníky, jen co mu to zdvořilost dovolila, aby se přesunuli do věže. Přestože schodiště vedoucí vzhůru nebylo vytápěno, horní komnata nabízela veškeré pohodlí. V krbu hořel oheň a stůl pod stěnami, obloženými knihami, byl plný vybraného jídla a pití. Pán Bílé bouře povstal a přivítal hosty. Nebyl ozbrojen, dokonce ani dýkou, a černá tunika byla z látky spíše dvorní než cestovní.

Princ Teadje přijal křeslo a po něm si sedli i ostatní, pouze Korendir zůstal stát. Když se horal natáhl po jídle, žoldnéř ho krátkým posunkem zadržel. „Ty jsi host. Udělám to sám.“ Uklonil se následníku trůnu, okusil z každého podnosu a potom zvolil lepší ze dvou druhů vín. Když se posadil, odlesk svíčky vrhal stíny do jeho vlasů. Horal rozpačitě zakašlal. „Tvůj člověk naznačil, že ve tvé kuchyni slouží trpasličí žena.“

Korendir nadzdvihl obočí. „Megga? Trávit hosty? Nabodl bych ji na rožeň dřív, než by se o to jen pokusila.“

Haldeth, vědom si, že ta unáhlená slova zakrývala překvapení, dodal: „Nix viděl Arraxanovo tetování a omylem ho pokládal za otrokáře.“

Pán Bílé bouře se uklidnil, ale pouze částečně. Obrátil svou pozornost k návštěvníkům. „Pak vás tedy žádám o prominutí za takovou nezdvořilost. Jako uprchlík z dolů snad má ten ubohý trpaslík důvod k takovému chování.“ Pohlédl šedýma očima na prince. „Lituji, že vás zklamu ještě víc, Vaše Milosti, ale žádné zakázky už nepřijímám.“

Princ Teadje nabodl špičkou nože kus masa. „To je vskutku politováníhodné.“ Upřel na Korendira sametově hnědé oči a povzdychl. „Kdybychom dali na to, co se povídá mezi námořníky, mohli jsme si ušetřit únavnou cestu.“

Korendir naplnil princův pohár, nevěnuje pozornost zájmu, s jakým si Arraxan prohlížel svá tetování na zápěstích. „Vše, co pro vás mohu udělat, je vyslechnout váš případ a doporučit vám za sebe náhradu.“

Teadje naklonil hlavu na stranu a nefritové výšivky jeho pláště se zaleskly. „Můj otec a král mi přikázal nenajímat nikoho jiného než tebe.“

Arraxan odmítl jídlo, ne však kvůli trpasličímu služebnictvu. Byl mladší, než by se podle jeho šedivějících vlasů a tetování zdálo. Zatrpklé chování pramenilo z nelehkých životních zkušeností, stejně jako vrásky kolem jeho úst.

Korendir odložil láhev vína. Chuť k jídlu mu obvykle nechyběla, přesto se však ani on nedotkl kouřících pokrmů na stole. „Jakkoli jsou vaše potíže vážné, za tyto hradby se za vámi nedostanou.“

„Vzpomínky ano,“ prohlásil Arraxan přímo.

Po jeho poznámce se v komnatě rozhostilo ticho. Vysoký Kelair byl ostrovním královstvím, jež nevyvolávalo války ani spory. Poselství, které přinesl princ Teadje, tedy nebylo obvyklou žádostí, aby se Korendir ujal vrchního velení armád, zabil politického odpůrce nebo se stal osobním strážcem bázlivého velmože. Přestože se Korendir pevně rozhodl pověsit svou bývalou živnost na hřebík, nedokázal hledět na potřebné bez soucitu.

Po chvíli znovu sáhl po láhvi vína, zvedl se a obešel stůl. Osobně naplnil Arraxanův pohár. „Pij,“ vybídl ho. „Nesl bych velmi těžce, kdyby můj dům nedokázal nabídnout ani náležité občerstvení.“

Arraxan sledoval očima Korendira, jenž poklekl vedle prince Teadje, potom pozvedl dlaně, poznamenané někdejšími dobrodružstvími, a obřadně ho požádal, zda se smí podívat na smlouvu. Haldethovi uvízlo sousto v hrdle. Celý zbledl a s obavami pozoroval prince, který vytáhl listinu opatřenou pečetěmi a převázanou po východním vzoru smaragdově zelenou hedvábnou stužkou. Uzly byly formou umění a každý z nich měl rituální význam, avšak Haldeth v nich viděl jen klubko propletených jedovatých hadů.

Korendirovy ruce se při přijímání listiny ani nezachvěly. Povstal, sebral ze stolu nůž a přistoupil k okennímu výklenku.

Jen princ Teadje nerušené jedl, když bývalý žoldnéř rozlomil pečeti. Haldeth a Arraxan napjatě sledovali Korendirova záda. Pán Bílé bouře rozřízl stužky a četl. Haldeth ani Arraxan nespatřili nic, z čeho by se dalo poznat, co o výzvě soudí. Jeho strnulý postoj však Haldetha děsil.

„Přiveď Ithariel,“ řekl nakonec pán Bílé bouře stručně.

Haldeth se naklonil k princi, požádal o svolení odejít a ihned opustil komnatu, aby splnil pánovo přání.

Kouzelnice přišla na výzvu svého manžela sama. Varována tím, že Haldeth se zdráhal do knihovny vrátit, zanechala malého Callina v péči služebné. Došla ke komnatě právě ve chvíli, kdy Korendir odložil pergamen. Zvuk otevíraných dveří přehlušila Korendirova slova, jimiž žádal Arraxana, aby popsal dravce, který sužoval hyadonské průsmyky.

„Velký,“ zněla trpká odpověď. Přestože Korendir zůstal obrácen k oknu, horal ihned pokračoval. „Vypadá jako obrovský černý pták, dost velký, aby dokázal zabít krávu. Chovatelé koní v údolích ztratili mnoho hříbat a museli najít pro svá stáda nové pastviny. Potom se netvor obrátil proti karavanám směřujícím do Arraxu.“

„Má ten netvor peří, nebo šupiny?“ otázala se ostrým hlasem Ithariel, jež stanula na prahu.

Oba hosté u stolu sebou překvapeně trhli. Ani jeden z nich si nepovšiml, že vešla. Přítomnost Korendirovy ženy na ně viditelně zapůsobila. Ve fialovém rouchu, lemovaném zlatem, a s tvářemi zrůžovělými spěšným výstupem do schodů vypadala paní Bílé bouře úchvatně. Princ Teadje na ni ohromeně zíral s ústy plnými dušené zeleniny. Arraxan prostě odpověděl s přímostí stejně odměřenou, jaká provázela celé jeho chování.

„Netvor má peří na křídlech a na ocase. Hruď a šíje je pokrytá šupinami, které vypadají jako želví krunýř.“

Ithariel přistoupila ke stolu. Upřela na Arraxana starostlivý pohled šedých očí a položila další otázku: „Spáry, či tlapy?“

Její krása konečně zapůsobila i na horala, jehož tetovaný obličej zrudl. „Spáry, paní,“ řekl nevlídně. „Zahnuté jako tesáky a dost dlouhé, aby dokázaly probodnout hruď dospělého muže.“

Korendir chvilku přemítal. Příchod své ženy přijal s lhostejným klidem. „Ty o tom tvorovi něco víš, Ithariel?“ otázal se.

Paní Bílé bouře položila ruce na opěradlo Haldethovy prázdné židle. Svou odpověď adresovala Arraxanovi, stejně jako svému manželovi, který stál vzpřímeně u okna. „Tím dravcem, kterého náš host popsal, je s největší pravděpodobností corrigon ze starých legend. Podle dethmarských záznamů sepsaných Morienovými předky vyhynul před devíti stoletími.“

Arraxan udeřil pěstí do stolu, až stříbrné příbory nadskočily. „Cestoval bych snad přes celý Aerith, abych vykládal neznámým lidem lži?“

Princ Teadje přestal obdivovat Ithariel a zalekl se, že Arraxanova prostořekost ohrozí jeho poslání. „Klid, muži,“ zabručel a probodl svého společníka zlým pohledem, avšak urážku, kterou chtěl zmírnit, žoldnéř zřejmě vůbec nevnímal.

„Věříme ti.“ Korendir se otočil na patě a sebral pergamen ze sedátka u okna, kam ho prve položil. Stuhy a pečeti se matně zaleskly v rukou, které se nyní mírně chvěly. „Má paní, byly záznamy podrobné? Jak se corrigoni rozmnožují a jak došlo k tomu, že vyhynuli?“

Ithariel si přisunula židli. Posadila se a nespouštějíc oči ze svého manžela odstrčila Haldethův talíř s nedojedenou krmí. Cinkot talířů a příborů napůl přehlušil její první slova. „Samice kladly vejce do sopečného popela. Vejce potřebovala teplo, ale nebylo známo, jak dlouho trvalo, než se z vajec vylíhla mláďata. Dospělého corrigona bylo téměř nemožné zabít. Poslední, o kterém se píše v záznamech, nebyl nikdy uloven. Zřejmě uhynul stářím.“

„Přestože po celou dobu vraždil a ničil?“ opáčil Korendir nevěřícně.

Ithariel, s pohledem stále upřeným na něho, zavrtěla hlavou. „Netvor hnízdil v pustinách Ardmarku a lovil pouze leopardí lidi.“

„Po tomto netvorovi zůstávají bezmocní sirotci,“ vybuchl Arraxan. „Pronásleduje bezbranné venkovany, dokonce i v této chvíli, kdy o něm mluvíme. Až přijde zima a karavany přestanou dopravovat zásoby horskými průsmyky, mí krajané v Hyadonách budou hladovět.“

Korendir usedl. Přihladil zdobný pergamen na ubrousku vedle Teadjeho lokte a pak zvedl láhev vína a dolil Arraxanovu číši. V jeho tváři se usadil výraz, který Ithariel dosud neznala, a jasným hlasem řekl: „Cítím s vámi. Za úsvitu, až opadne příliv, vás vyprovodím k lodi s doporučením pro dobrodruha, který žije na pobřeží jižně od Bílé bouře. Má rychlý meč a zálibu v neobvyklých věcech. Možná přijme vaši nabídku.“

Arraxan se prudce zvedl a v očích se mu zuřivě zablesklo. Popadl plný pohár, plivl na jeho okraj a vylil obsah na stůl. Víno zbarvilo jemné plátno do ruda jako krví.

Princ Teadje se odsunul, aby uchránil svůj honosný oděv od pohromy.

Horal, nevšímaje si kapek, jež potřísnily jeho koženou tuniku a nohavice, hořce dodal: „Zmýlil jsem se, a nehodlám už déle ztrácet čas s nějakým zbabělcem.“ Potom, aniž věnoval pozornost pohoršenému výkřiku prince Teadje, se otočil a hodil pohár do krbu. Zvuk tříštícího se skla doprovázel jeho kroky, když nasupeně opouštěl komnatu.

Ithariel za stolem položila ruku na manželovo stehno. Nikdy nepocítila pod svým dotekem takové napětí vyvolané těžkou urážkou. Zatímco se z Teadjeho úst řinuly neobratné omluvy, pán Bílé bouře zarytě mlčel.

* * *

Korendir se procházel po útesech až do soumraku. Vrátil se dříve, než si toho Megga stačila všimnout a hubovat kvůli večeři, která začínala chladnout. Po jídle si asi hodinu hrál se svým synkem. Společně s Ithariel ho pak uložil do kolébky. Při čaji si jako obvykle četli, avšak když svíce dohořívaly a oči se jim unavily, nepustili se do hovoru o událostech toho dne ani o hostech, které Haldeth ubytoval ve vedlejším křídle pevnosti.

„Mám vše, po čem jsem v životě toužil,“ řekl Korendir prostě, když spatřil, že Ithariel na něho hledí přes stránky rozečtené knihy. „Jsem šťastný člověk, tady a teď.“

Potom, stejně jako v noci, kdy byla jeho nevěstou, povstal a zvedl ji do náruče. Odnesl ji po schodech nahoru do ložnice. Tam jí dal beze slov najevo, jaké potěšení mu působí být s ní.

Ithariel se v noci probudila sama v mrazivé posteli. Ihned zcela procitla. Od té doby, co na Bílou bouři uložila strážný kámen, Korendir se zbavil nočních můr a přestal trávit noci na útesech, aby zahnal spánek. Znepokojená Ithariel se opřela o loket a odhrnula si vlasy z očí.

Její manžel však neodešel daleko. Spatřila obrysy jeho postavy v okně. Proti chladu si oblékl košili a nohavice. Nehybně hleděl přes oceán osvětlený hvězdami k temnému obzoru, který dosud nezačal šednout. Podle jeho postoje věděla, že tvář má zamračenou.

Ithariel se slabě otřásla. Potlačila náhlý popud zavolat ho k sobě, a místo toho řekla, co cítila. „Víš dopředu, že Stendarr odmítne nabídku prince Teadje.“

Korendir sebou trhl. Ne snad proto, že by ho vyděsila, neboť už si zvykl, že jako kouzelnice někdy dokázala proniknout do jeho nejhlubších myšlenek. Přešlápl z nohy na nohu a jeho stín se nyní rýsoval z boku proti nočnímu nebi. „Stendarr je odvážný. Ze všeho nejraději velí vojsku, a dobře, protože miluje boj. S netvory však nemá mnoho zkušeností.“

Ithariel pocítila svíravý chlad jako předchozí zimy několik týdnů poté, co se narodil Callin. Tma jí náhle nastavila nepřátelskou tvář. Posadila se a natáhla se po svícnu a křesadlu. Po ramenou a šíji se jí rozlila záplava rozpuštěných vlasů.

„Proto jsem se cítil tak zle,“ ozval se znovu Korendir od okna, „ne kvůli urážkám toho Arraxana.“

Pod Itharielinými prsty se rozhořel plamínek. Postavila rozžehnutou svíčku vedle postele. Její tvář v matném světle vypadala jako medailon. Než promluvila, pečlivě vážila svá slova. V hloubi svého srdce věděla, že žádná jiná by nebyla nic platná. Přesto se jí hlas trochu chvěl. „Proč skrýváš své city? Muž, kterého jsem si vzala, by se ptal sebe sama, proč mají děti v Arraxu trpět a umírat, zatímco jeho dcera se narodí v bezpečí.“

Pohnul se tak rychle, až ji to překvapilo, a sevřel ji v náručí. „Ithariel! Ty, Callin a děvčátko, které má přijít na svět, jste štěstí, kolem něhož se točí celý můj svět.“

Rozplakala se, uvědomujíc si krutou jistotu. „Ale potěšení a touhy nedělají muže mužem.“

Pohladil ji po ramenou, pak jí přejel prsty po šíji a uchopil její obličej do dlaní. Pohled jeho očí byl děsivě hluboký a vyrovnaný. „Milosrdný Nethe, co mi dává právo vystavit tebe a naše dítě nebezpečí? Možná pro ty děti a ženy ostatních mužů padnu a zradím štěstí své rodiny.“

Ithariel mu položila dlaně na ruce. Nemohla snést jeho napětí. „Dokázal bys sám se sebou žít, kdybys tu zůstal?“ vypravila ze sebe ztěžka.

Odpověď vytušila z Korendirova mlčení. Položila si tvář na jeho prsa. Příliš spjata s jeho duchem, než aby ještě stupňovala úzkost lživými slovy, konejšivě řekla: „Vznešený Morien před tebou se domníval, že by to nedokázal. Ty jsi ho přežil. Děti nakonec zdědí vlastnosti svých rodičů.“

Korendir ji pevně objal a dlouho ji k sobě mlčky tiskl. „Překvapila jsi mě,“ vypravil ze sebe konečně. Nadechl se, uvolnil trochu své objetí a pokračoval: „Milovaná Ithariel, má jediná mezi ženami. Znáš pravdu, kterou jsem až dosud nechápal.“ Tehdy z něho cosi spadlo. Ithariel cítila v náručí jeho tělo, uvolněné jako nikdy od té doby, co ztratil klid kvůli Mhurgajcům.

Ithariel, zasažena smutkem palčivějším než slzy, bojovala sama se sebou a snažila se odolat pokušení popřít, co řekla, a zašeptat jediné slůvko, které by ho přimělo zůstat. Zároveň si uvědomovala, jak široká jsou úskalí a jak úzká cesta vede k jeho štěstí. Přinutila se nicméně, aby její hlas zněl povzbudivě. „Vždycky jsem věděla, že si vezmu blázna.“ Pak rozvázala tkanice jeho nohavic. „Do svítání je ještě daleko. To ses už musel obléct?“

Nohavice mu sklouzly z těla a on zabořil tvář do jejích vlasů. Neřekl nic než její jméno, a způsob, jakým ho vyslovil, v sobě skrýval hluboký význam, avšak žádnou lítost. Soucit ho ovládal celý život a v okamžik, kdy to konečně pochopil, jí vložil do dlaně celý vesmír.

* * *

Hodinu před svítáním probudilo prince Teadje zaklepání na dveře hostinské komnaty. Arraxan už byl oblečen a přecházel po místnosti, hodlaje opustit Bílou bouři hned zrána. Na ospalý příkaz svého prince přistoupil ke dveřím a sňal závoru.

Ve veřejích stál Korendir, oděn v černém jako obvykle, avšak tentokrát navíc ozbrojen mečem, vrhacími noži a dýkou s jilcem, vykládaným perletí, již měl zastrčenu do pouzdra v rukávě. „Za hodinu nastane odliv. Dal jsem znamení, aby z lodi poslali váš člun, pokud Jeho Milost vstane a připraví se na cestu.“

Po Arraxanově tváři přelétl pochybovačný stín. Chystal se vyslovit jakousi poznámku, avšak při pohledu na žoldnéřovu tvář raději zmlkl. V Korendirově zevnějšku bylo cosi, čeho si předchozího dne nevšiml. Místo zbabělosti nyní Arraxan spatřil chladnou vyrovnanost, kterou nebylo radno pokoušet.

„Sděl svému princi podmínky, za nichž přijmu jeho nabídku,“ pravil pán Bílé bouře. „Nechci žádné peníze. Za usmrcení corrigona však požaduji, aby tvůj pán potvrdil svou pečetí výnos, kterým se zakazuje otroctví v dolech. Po celém království Vysokého Kelairu už nebudou žádní trpaslíci drženi v zajetí.“

Poté, co vyslechl přísahou stvrzený souhlas prince, který dosud ležel zachumlán v pokrývkách, pán Bílé bouře zavřel dveře. Poslední minuty před odplutím strávil o samotě u kolébky svého syna.

* * *

Podzimní větry duly na cimbuří Bílé bouře a přinášely suché listí z Trnového lesa přes hradby na nádvoří pevnosti. Haldeth vyšel ven, aby se přesvědčil, zda jeho učedníci zažehli oheň v kovárně. Prudký poryv se opřel do jeho pláště a chlad mu pronikl až k tělu. Kovář pozvedl zrak, aby proklel počasí, a spatřil paní s rozpuštěnými vlasy, povívajícími ve větru, u střílen obrácených k moři.

Kovář ihned zapomněl, kam měl namířeno.

Pouze jediný důvod by dokázal paní Ithariel přimět, aby držela osamělou stráž na hradbách.

Haldeth se rozběhl ke schodišti, jež vedlo na pláž, a doufal, že se mýlí. V plicích ho pálilo a každý sval v jeho těle bolel . Na půl cesty dolů vyhlédl ze střílny a jediný pohled ho přesvědčil, že jeho snaha přišla příliš pozdě.

Loď z Vysokého Kelairu už vyplula na moře a rozvinula plachty.

Haldeth mohl jen vystoupit zpět na cimbuří a promluvit s Ithariel. Pokusit se pochopit, jaké posedlé mámení dokázalo odlákat Korendira od své ženy a dítěte a přinutilo ho znovu pokoušet osud.

Paní čekala, dokud poslední plachta nezmizela za obzorem. Rozlehlý oceán za útesy byl nyní pustý a vítr přinášel jen kvílivý nářek mořských racků. Ithariel se ohlédla. Ranní slunce ozářilo její tvář. Haldeth v ní spatřil bolest.

Kovář se vůbec nesnažil skrýt své pobouření. „Už teď se bojíš, že se nevrátí.“

Ithariel vypadala překvapeně. Oči měla vlahé jako mlha na pobřeží za časného jara. Po chvilce přikývla.

Haldeth sevřel těžké kovářské pěsti. „Proč jsi ho tedy nechala odejít?“

Kouzelnice pohlédla na moře, jako by hledala odpověď ve vlnách, jež se rozbíjely o skaliska. „Někdy je třeba dát život za život.“ Když se Haldeth pokoušel cosi namítnout, obrátila se k němu a přerušila ho. „Nemluv o povinnostech. Jsi jeho přítel, snad jediný, kterému věří. Pochop, že Korendir je syn vznešeného Moriena a Bílý kruh předurčil jeho osud.“

„Je to blázen,“ vybuchl Haldeth. „A syn blázna k tomu, jestli se rozhodl vzdát klidného života tady s tebou.“

Ithariel si ho změřila chladným pohledem, zděděným po kouzelnických předcích. „Konečně našel svou svobodu. Ty bys mu chtěl brát jeho klid? Opravdu bys to udělal?“

Ani tato slova však kováře nezbavila jeho hněvu. „A co tvá nenarozená dcera, která možná nikdy nepozná život mimo tvé lůno?“

Ithariel potlačila slzy, jež jí náhle vhrkly do očí. „Ona je jen jedno dítě, Haldethe. A já věděla, koho jsem si vyvolila v den, kdy jsem se za Korendira provdala.“

Kovář přestal vnímat prudký vítr. Náhle maličký proti širému nebi nad Bílou bouří, pokrčil rameny nad vlastní bezmocí. „Může mít nějaký muž takovou cenu?“

Kouzelnice k němu obrátila uslzené oči a přikývla. „On ano. Nelituj mě.“

Kovář, nevěda co nabídnout jiného než nedostatečnou útěchu svého objetí, rozpřáhl paže. Ithariel se poddala smutku a opřela čelo o jeho hruď. Křehká jako ptáček, prolévala slzy, jež v Korendirově přítomnosti zadržovala celou minulou noc. A Haldeth, zatímco ji konejšil v náručí, se zmateně zaobíral hádankou, která se mu neustále vracela v neklidných snech, jako by kdesi na dosah ležela pravda, jež mu měla navždy uniknout.

Kapitola dvacátá šestá

VYSOKÝ KELAIR

Toho roku přišla zima do severních království brzy. Mráz namaloval klikaté vzory na okna kajuty prince Teadje onoho rána, kdy jeho loď rozvinula plachty a vyplula na zpáteční cestu k Vysokému Kelairu. Kapitán vsadil raději na opatrnost a hodlal se vyhnout zimním bouřím. Obrátil příď na jih a vysloužil si tím nehynoucí pohrdání Arraxana, jenž tvrdil, že umí předvídat počasí stejně dobře jako zkušený rybář. Vzteky celý rudý svým hrdelním hlasem prohlašoval, že než loď dosáhne přístavu, průsmyky budou zaváté sněhem. Princ Teadje rozhodl spor, jakmile loď minula Bílou skálu a začala se kymácet na vzedmutých vlnách širého moře. Znenadání zezelenal, nepříliš důstojně se přehnul přes zábradlí a prudce dávil. Zatímco sluhové přispěchali, aby odvedli Jeho Milost do kajuty a uložili na lůžko, loďmistr se řídil kapitánovými povely a udržoval daný směr.

Roztrpčený Arraxan přešel na hlavní palubu. Jen Korendirova přítomnost zabránila z jeho strany dalším stížnostem. Opřel se o stěžeň, nedbaje špatného počasí, a setrvával tam navzdory skutečnosti, že překážel posádce v plnění kapitánových rozkazů.

Kapitán, jenž neměl nejmenší chuti se s horalem neustále přít, předstíral shovívavost. Avšak když se loď naklonila proti větru a příď zalily spršky vodní tříště, prchlivý muž ze severních hor raději sestoupil do podpalubí. Pouze Korendir zůstal tiše jako stín u zábradlí, až dokud lesk strážného kamene Bílé bouře nezmizel za obzorem.

Loď doplnila zásoby ve Fairhavenu, který opustila za hustého sněžení. Vichřice od severu hnaly proti plavidlu vysoké vlny, jež prudce smýkaly lodním trupem a smáčely palubu. Za klidu mezi bouřemi se plavcům objevovalo nad hlavami mrazivě modré nebe a plachty pokrývaly tenké vrstvy ledu. Námořníci, kterým kapitán poručil vylézt na ráhnoví, aby plachty očistili, si co do kleteb v ničem nezadali s Arraxanem. Nikdo z nich sice nerozuměl horalskému nářečí, avšak hrdelní souhlásky a úsečné slabiky zřejmě dokonale vystihovaly slotu, za níž do krve rozedřenými a prosolenými prsty oškrabávali zmrzlé plátno. Když loď konečně zakotvila v domovském přístavu, bylo na ní vidět, že má za sebou těžkou plavbu. Plachty byly na mnoha místech záplatované a vyčerpaní muži se sotva drželi na nohou. Lodivod, který vstoupil na palubu nedaleko pobřeží, jim sdělil, že v hyadonských průsmycích leží závěje vysoké na třicet stop.

Korendir přijal tuto nepříznivou zprávu, aniž hnul brvou. Když se s Arraxanem a princem Teadje nalodil do člunu, pouze požádal o místo u vesel. Člun se přepravil přes záliv v překvapivě krátkém čase. Když veslaři začali reptat, že je bolí záda od příliš rychlého tempa, zpražil je Korendir přísným pohledem a veškeré stížnosti rázem utichly.

V doku očištěném od ledu přivítal dědice trůnu herold ve slavnostních barvách s patnácti ozbrojenci, kteří doprovodili prince a jeho hosty ulicemi města, lemovanými haldami odklizeného sněhu. Řemeslníci postávali před domy, opřeni o lopaty, a děti odbíhaly do dvorků, odkud zíraly na královský průvod, pomalu postupující za vojáky, kteří razili cestu davem. Před bránou královského paláce velitel vojákům nařídil udělat špalír, jímž hosté a následovník prošli na nádvoří.

Korendir z Bílé bouře se za hradbami zahřál u rozdělaného ohniště a přistoupil ke střílnám, aby si prohlédl město ve srázných kopcích. Ostrované tvrdili, že Neth nestvořil žádnou půdu na Vysokém Kelairu rovnou. Přístav jejich slova jen potvrzoval. Dílny, věže chrámů a domy s lomenými štíty byly postaveny na terasách vytesaných do skály. Vše leželo pod příkrovem sněhu jako sladkosti posypané štědrou rukou cukráře. Malebný pohled kazil pouze kouř stoupající z řad komínů. Běsnění corrigona však nepřineslo bídu jen Arraxu. Přístavním oblastem ostrova, sužovaným předčasnými mrazy, hrozil nedostatek topného dřeva.

Královský otec prince Teadjeho, obložený měkkými poduškami, si zasmušile pohrával s hlavolamem z broušeného křišťálu. Byl už starý. Ruce se mu třásly a masivní koruna tížila jeho vejčitou hlavu. Drahokamy na jeho manžetách se blýskaly v odlescích krbového ohně, když lomil rukama a lamentoval, že výzva ke Korendirovi byla poslána příliš pozdě, než aby mohla něco změnit.

„Saně tažené psy neprojdou průsmyky, když se corrigon vydá na lov.“ Panovník sebral ze stolku šachového pěšce. „Poslední spřežení, které se o to pokusilo, rozsápal. Pouze jeden z psovodů se vrátil a pověděl nám, jaký osud potkal jeho druhy. Brzy poté zemřel na následky svých zranění.“

Horal stál v rohu komnaty a naslouchal. Pokud prožíval nějaké hnutí mysli, nebylo to na jeho tváři pod tetováním znát. Pouze jeho oči sledovaly kancléře ve vyšívaném rouchu, který pokračoval místo krále ve výčtu špatných zpráv. „Město Arrax je ztraceno. Sýpky obilí jsou téměř prázdné a lovci, kteří se odváží do divočiny klást pasti, se stávají kořistí corrigona.

Ten netvor ještě vyrostl. Za dne prý létá nad střechami a útočí na chodce na ulicích. Celé rodiny se před ním skryly v dolech, kde nemusejí rozdělávat oheň, aby nezmrzly. Ale úkryt je vše, co mohou důlní šachty poskytnout. Poslední kurýr, který se ohlásil, řekl, že děti strádají hlady.“

„Poslední kurýr?“ zeptal se ostře Korendir, aniž spustil zrak ze zmrzlé krajiny za oknem. „Jak se ten muž dostal až sem?“

„Nebyl to muž, nýbrž trpaslík, můj pane z Bílé bouře.“ Kancléř si opovržlivě odkašlal. „Přešel přes hřebeny Hyadon a tak dosáhl pobřeží. Může být rád, že vůbec přežil. Ve směru, odkud přišel, není žádná cesta ani průsmyk.“

Korendir se nyní obrátil. Upřel svůj vyrovnaný pohled na krále Vysokého Kelairu a prohlásil: „Co dokázal trpaslík, dokážou i odhodlaní muži.“

Kancléř se zatvářil pochybovačně, avšak král si prohrábl učesanou stříbrnou bradu a jeho nálada se zlepšila. „Mohu ti nabídnout pětadvacet mužů a zásoby. Ale jejich vlastní děti neumírají a ochranné valy pod hradbami lze zdolat jen na lanech. Mí vojáci jsou dobří a silní, ale v horách se příliš nevyznají. Čím jim dodáš odvahu, až si zima začne na hřebenech vybírat daň za jejich smělost?“

„To se dá vyřešit,“ řekl krátce Korendir. „Budeme ale potřebovat ještě další muže, kteří ponesou jídlo.“

Arraxan zaujatě sledoval rozhovor. „Najdu dobrovolníky,“ vskočil do řeči kancléřovi, který se chystal promluvit, „odpoledne budou připraveni vyrazit.“

„A kdo povede tu záchrannou výpravu?“ otázal se posměšně kancléř. „Onen trpaslík?“

Korendir se na něho překvapeně podíval a potom si hodnostáře změřil chladným pohledem od drahokamy vykládaných špiček střevíců po kožešinovou čapku na hlavě. „Kdo jiný?“

Kancléř zvedl bradu. „Výprava, kterou navrhuješ, nemá naději na úspěch a vybrat si trpaslíka za vůdce je ještě větší chybou. Trpaslíci jsou prolhaná stvoření. Ten, který přešel přes hřebeny, je otrok s vypálenou značkou. Zavedl by muže do nejbližší propasti.“

„Ne, pokud bude moci získat svobodu pro svůj lid,“ odsekl Korendir. „Otrokářství ti zamlžilo mozek. Lidé z Arraxu budou do jara mrtví a corrigon příliš velký, než aby ho dokázal někdo zabít.“ Otočil se na podpatku ke králi, který uchopil převrženého pěšáka a bezděčně s ním točil mezi stařeckými prsty. Korendir se ho však otázal přímo, jako by ten muž nebyl nejistý, nerozhodný či napůl pomatený stářím. „Jednejte hned, nebo vůbec, Vaše Milosti. Přišel jsem do vašeho království zachraňovat životy, ne se donekonečna přít o to, co je každému zřejmé.“

Král odložil figurku na šachovnici. Zamrkal na nehybný stín, jasně se rýsující proti oknu. „Staň se.“ Přestože už nebyl mlád, stále ještě dokázal poroučet, neboť jeho kancléř se jen mlčky uklonil.

* * *

O čtyři dny později stál Korendir, zabalený do sobolí kožešiny, na konci cesty pro saně a připevňoval si k botám sněžnice. Královi ozbrojenci opodál kleli a reptali. Z hloučku Arraxanů a osmi trpaslíků se ozývalo totéž, i když ne tak hlučně. Balíky, které si maličcí lidé naložili na záda, byly přinejmenším stejně těžké jako břemena Arraxanů. Trpaslíci se ve sněžnicích kolébali jako kachny.

Někdo si toho povšiml a pronesl jízlivou poznámku. Smích umlčelo až Korendirovo napomenutí.

V tom okamžiku, v záři slunečního kotouče, která se odrážela od zasněžených rozeklaných hřebenů, oddělujících pobřeží od náhorních planin, horal pochopil. Přejel prstem po znamení cti vytetovaném na čele. Jeho krajané ztichli a nevěřícně zírali na průvodce prince Teadje, který se chystal prozradit Korendirovi své jméno.

Arraxan pokročil vpřed a udeřil se pěstí do pomalované kazajky. „Pane z Bílé bouře, jmenuji se Echend. Budiž řečeno, že mě poznáváš čestně.“ Poslední slova vyřkl se stopou výsměchu v hlase, neboť očekával, že jeho gesto zůstane nepochopeno.

Královi muži, kteří se zúčastnili výpravy, znali něco málo o zvycích horalů. Nyní se zájmem přihlíželi.

Žoldnéř zvedl chladné oči od kožených řemínků. Bez váhání poklekl na jedno koleno a nabral do dlaně hrst sněhu. „Echende,“ pravil jasným hlasem, „Korendir, syn Morienův, přijímá čest tvého jména. Ať obdarovaný prokáže, že byl hoden této hodiny a tohoto dne, až přijme ducha, který přijde.“ Korendir pak nechal kapky čerstvě rozpuštěného sněhu stéct pod límec ke svému srdci, aby ta slova zpečetil.

Echend potěšené vykřikl, překvapen, že odpověď byla správná a bezchybně provedená. „Od dnešního dne jsi můj bratr.“

„Staň se.“ Korendir sebral odhozenou rukavici a dohlédl na konečné přípravy, nevšímaje si očí, které ho pokradmu pozorovaly. Královi vojáci ho sledovali s mírnou nedůvěrou, zatímco trpasličí vůdce Indlvarrn šeptal svým druhům, že v tom žoldnéři z Bílé bouře je víc, než se na první pohled zdá. Odkud znal horalské zvyky a kde se naučil tajné rituální odpovědi, se nikdo z přítomných neodvažoval hádat.

S hlavami plnými těchto dojmů muži, kteří se vypravili zachránit Arrax před zkázou, vyrazili přes údolí zaváté čerstvým sněhem.

* * *

V téže době, kdy Korendirova výprava zahájila svou pouť, zalila břehy pod Bílou bouří mocná příbojová vlna. Burácení vod rozechvělo okenní tabulky a dřevo ve dveřích. Haldeth z kovárny zaslechl bušení na jednu z vnějších branek. Zachmuřeně odložil kladivo a vykročil do větrné sloty. Zabušení se ozvalo znovu a přehlušilo hřmící mořský příboj. Nebyl to tedy přelud. Kovář zvedl závoru, otevřel postranní branku a spatřil kouzelníka Orama.

Haldeth ohromeně ucouvl.

„Je snad můj příchod tak nečekaný?“ Čaroděj prošel brankou, čistý a upravený, jako by teprve před chvílí opustil svou věž. Podzimní slunce mu zlatilo vlasy a oči netrpělivě jiskřily. „Tvá paní Ithariel mě potřebuje.“

Haldeth vsál do plic mrazivý vzduch, natáhl se kolem kouzelníka a zavřel branku. „A Korendir?“

Oram nadzdvihl obočí. „Je v údolí Kashiel, což je nesporně rozumné vzhledem k tomu, že zamýšlí vystoupit do Hyadon po Graleyském ledovci. A teď už mě doprovoď ke své paní.“

Haldeth prudce spustil závoru, až opery zařinčely. Pil s námořníky dost často, aby slyšel o jiskřivém Graleyském ledovci, téměř svislém horském kuloáru, jehož vrchol byl stále zahalen mraky. „Po ledovci?“ opáčil ostře. „Jsou snad průsmyky nepřístupné, nebo se corrigon stal natolik útočným, že jsou cesty nebezpečné?“

„Obojí.“ Oram sevřel podrážděně rty. Protože se zdálo, že kovář nehodlá upustit od dalších otázek, kouzelník ho obešel a vyhledal Itharielinu komnatu sám.

Haldeth zůstal stát v poryvech větru, které duly nádvořím. Měl vědět, že obtěžovat kouzelníka nemá smysl. S rostoucím neklidem zavolal chlapce z kovárny a potom spěchal do kuchyně, kde si nad horkou polévkou vytrpěl od Meggy obvyklé hubování.

Přišel večer. Oram zůstal v pevnosti jako host paní Bílé bouře. V noci hořel strážný kámen ve věži podivnou modrou barvou. Haldeth ležel zabalen v pokrývkách, avšak spánek nepřicházel. Za úsvitu se pak u bran objevil další zasvěcenec Bílého kruhu a žádal o vstup. Do konce týdne se k němu připojili ještě tři. V době, kdy Korendir se svou výpravou dosáhl ledového podhůří Hyadon, přebývalo na Bílé bouři už devět kouzelníků.

Dnem i nocí byla pevnost plná síly, jež způsobila, že slunce zářilo podivně matným svitem a oheň v kuchyni hořel zelenými plameny. Megga nevzrušeně pekla chléb v peci jako obvykle, avšak Haldeth nebyl tak klidný a odstěhoval se i s lůžkem do kovárny. Když se už po několikáté probudil za hluboké temné noci z děsivého snu, přísahal, že se půjde kouzelníků zeptat, za jakým účelem se na Bílé bouři sešli. Avšak jakmile přišlo ráno, ať ozářené sluncem či šedé a zamračené, odvaha ho vždy opustila. Zda kouzelníci otvírali brány do Alhaerie nebo zasahovali do přirozeného chodu věcí, se nikdy nedozvěděl.

Výprava na pomoc Arraxu se brodila vysokým sněhem, navátým na zledovatělém povlaku skal, který byl tvrdý jako sklo. Vítr vál v prudkých poryvech z Graleyského ledovce a podrážel mužům nohy, opatřené stoupacími železy, jež měla zabránit uklouznutí. Krystalky ledu vířily vzduchem a padaly do modravých hlubin. Krajina byla bílá a nebe ocelově šedé. Lezavý mráz pronikal až do morku kostí. Dny plynuly a lidé pomalu zapomínali, jaké to je, ohřát se u rozpáleného ohniště. Vysoký Kelair neměl mnoho dřeva a na svazích nad údolím Kashiel nerostl žádný les.

V poledne se výprava pravidelně zastavovala na skromné jídlo, jež se skládalo z napůl zmrzlých sušenek a klobásy. Trpaslíci sedávali stranou ostatních. Mezi nimi a Arraxany ležela propast, kterou nedokázal překonat ani společný zájem. A zamlklí, tetovaní horalové se jen nesnadno sbližovali s královými muži.

Avšak když je prudký sráz přinutil spolupracovat, nestrpěl Korendir žádné rozepře. Život každého jednotlivce závisel na ostatních. Pouze trpaslíkům bylo dovoleno utvořit oddělené dvojice, protože to bylo účelnější. Muž, který by se zřítil do průrvy v ledu, by nemohl být zachráněn, kdyby stáhl svého druha s sebou. Přestože trpaslíci byli houževnatí a velmi silní, vážili mnohem méně než dospělí lidé. Míchat obě rasy za nebezpečného výstupu by byl nerozum, zejména proto, že každý krok hrozil přivodit sesuv měkkého sněhu a pád do bezedné pukliny v ledovci. Každý z mužů mohl stáhnout svého nic netušícího druha do propasti, kde by oba zůstali ležet se zpřelámanými kostmi bez naděje na záchranu.

Ledovec se táhl vzhůru mezi rozeklanými útesy jako koryto pokryté vrstvami sněhu, jež nesly stopy častých lavin. Muži, vyčerpáni dlouhým pochodem závějemi, jež lemovaly úpatí hor, si připevnili stoupací železa, prohlédli cepíny a vrhali na ledovec chmurné pohledy.

Mračný příkrov zhoustl. Indlvarrn, trpasličí vůdce, hněvivě pohrozil pěstí k nebi. „Přichází bouře,“ poznamenal skřípavým hlasem. „Musíme jít dál, nemůžeme zůstat v těchto rozsedlinách. Na svazích je led. Kdybychom se tu utábořili, rozdrtil by nás.“

„Led na svazích?“ zvolal jeden z králových vojáků. „U Netha, proč bychom se ho měli bát?“

Indlvarrn vsunul palce pod popruhy svého batohu. „Led může začít padat. A to by nahnalo strach i tobě.“ Trpaslík s kožešinovou čapkou na hlavě kývl na vojáka. „Uděláme nejlépe, když půjdeme dál. Bouře ani noc nepočká.“

Otevřel svůj batoh, vytáhl z něj skoby do ledu a začal rozdávat lana, nosné postroje a další výstroj. Echend se objevil po jeho boku. Poslušen příkazu, aby odložil předsudky stranou, pomáhal trpaslíkovi, zatímco Korendir dohlížel na to, aby muži přeložili zásoby z tažných saní do batohů, které měli vynést nahoru na svých hřbetech.

Jen málokdo měl při přípravách náladu na žerty. Všichni byli sklíčeni hrozbou sněhové vánice a vyhlídkou, že od této chvíle svěřují svůj život trpaslíkovi, jehož tělo bylo zjizveno mnoha ranami biče a který neměl nejmenší důvod cítit k lidem náklonnost.

Korendir přísně napomenul opozdilce, aby si pospíšili. První trojice mezitím už vyrazila. Vedena Indlvarrnem měla za úkol zvolit cestu a označit praporky uvolněné kameny, aby ostatní mohli jít kupředu rychle a bezpečně. Tři trpaslíci brzy zmizeli za ledovými krami. Jejich postup označovaly pouze obláčky sněhu odváté větrem a rachocení ledových úlomků. Někdy ozvěna přinesla bušení Indlvarrnova cepínu, když zatloukal skobu, nebo svištění lan spouštěných ze srázu dolů. Muži dole se chopili jejich konců a použili je k vyznačení cesty pro ostatní skupiny. Vše pokračovalo jen velmi pomalu. Lano za lanem šplhali méně zkušení lezci ke stanovišti na ledové římse. Tam, pod jehlanovými krami, jež se leskly nebezpečnou krásou ocelových čepelí, byly na týchž lanech vyzdviženy zásoby. Poslední skupina poté sesbírala výstroj a všechny skoby, které bylo možno vysekat z ledu bez vynaložení přílišné námahy. Po přídělu cukru, který mužům dodal sílu, se celý postup opakoval, a potom znovu. To už padal soumrak a nad Graleyským ledovcem se vznášely vířící sněhové vločky.

Korendir vybídl lezce k poslednímu výstupu dne. Šero houstlo a vítr vháněl do tváří ledové krystalky, věštící blízkou vánici. Muži měli co dělat, aby se udrželi na laně. Svaly jim svíraly křeče a rozedřené prsty měli zkřehlé zimou. Šero ztěžovalo odhad a závrať z výšky ochromovala smysly. Svah se zdál nepřekonatelně příkrý. Nyní nastal okamžik, kdy odvaha, jež za denního světla vytrvala i v těch nejtvrdších podmínkách, začínala muže opouštět.

Prudké poryvy větru stále sílily, jako by vichřice měla odtrhnout lezce od Graleyského ledovce a rozbít je o temná skaliska. Uvolněné kusy ledu se s rachocením valily dolů a zasáhly jednoho z vojáků. Muž ztratil oporu a s výkřikem spadl o několik stop níže, kde ho zastavilo lano. Druhý voják, k němuž byl onen nešťastník připoután, supěl námahou, zatímco se jeho druh zmítal nad temnou, hučící propastí. Korendir, který na laně spuštěném z římsy dohlížel na výstup, popadl muže za kazajku, jediným trhnutím ho přitáhl opět tváří ke skále a křikem mu dodával odvahy, zatímco muž se třesoucíma rukama pokoušel zachytit výstupků. Lano se uvolnilo, jakmile našel oporu. Jeho druh, který rovněž unikl smrti jen o vlásek, si ulevil kletbou.

„Mnoho nescházelo,“ zvolal kdosi. „Nemůžeme pokračovat, nebo budou lidé umírat.“

„Musíme tedy postavit Indlvarrnův tábor,“ odpověděl Korendir. Sestup by byl ještě nebezpečnější, protože poslední skupina při svém výstupu vytrhala skoby a díry po nich zavál sníh. Tma už zhoustla natolik, že by muži nedokázali zajistit lana.

Nikdo proti žoldnéřovu rozhodnutí nic nenamítal. Všichni chtěli netrpělivě pokračovat ve výstupu, až na vojáka, jenž vzlykal a ochromen hrůzou se tiskl k převisu. Jeho druh bez něho nemohl pokračovat a nad hlavami se nacházela strmá stěna bez jediné římsy, která by umožňovala krátký oddech.

Korendir se rozhodl okamžitě. „Dalone,“ zvolal břitce. „Půjdeš sám.“ Několika úsečnými slovy pak nařídil muži nahoře, aby vytáhl nůž a přeřezal jisticí lano.

Na tom, že vyděšený voják překážel Korendirovi v cestě, nyní příliš nezáleželo. Podmínky se rychle zhoršovaly a výprava se nemohla zdržovat, pokud nechtěla ve tmě a vánici ještě více ohrozit své naděje na přežití.

„Vpřed,“ přikázal žoldnéř muži, který skupinu vedl. „Na nic nečekej a neobracej se.“

Lezci pokračovali ve výstupu a úlomky ledu, vytržené stoupacími železy, padaly s rachotem dolů. Dalon začal vzlykat a nepřestal se třást, ani když hlasy a skřípot bot zanikly ve vyjícím větru. Korendir se ho nepokoušel uklidňovat a místo toho nehybně čekal, zatímco sněžilo stále hustěji. Když se ukázalo, že muž nedokáže ovládnout svůj strach, počal mlčky znovu šplhat vzhůru přes skalní výčnělek, kterému se Indlvarrn vyhnul. Nic jiného mu nezbývalo, měl-li znovu najít stopu ostatních. Protože Korendir nebyl zajištěn lanem a mohl se spoléhat pouze na sebe a zkřehlé prsty v roztrhaných rukavicích, výstup ho velmi vyčerpal. Led byl příliš tvrdý a odolával úderům cepínu. Korendira pálily dlaně od dubového topůrka. Když se cepín konečně pevně zachytil, přitáhl se Korendir výše, spoléhaje přitom pouze na sílu svých rozedřených rukou. Téměř vítal bolest, díky níž nevnímal kruté živly, zatímco se kousek po kousku posouval výš a výš od převisu, na němž se krčil Dalon.

„Vojáku!“ překřičel Korendir kvílící vítr. „Nahoře čeká horký čaj, to ti slibuji.“

Dalon neodpovídal. Korendir s krvácejícím srdcem zabodl cepín do pukliny v ledu a ponechal muže svému osudu.

Za hodinu bouře dostoupila vrcholu. Větrná smršť bičovala Graleyský ledovec zničující silou. Korendir postupoval jen pomalu, oslepen přívaly sněhu. Rukavice mu přimrzly k cepínu a nohy měl zdřevěnělé až po kotníky. Když uvízl špičkou boty v ledu, ztratil čtvrt hodiny, než se mu podařilo vyprostit. Třásl se potom chladem a vyčerpáním a prsty mu sklouzly z římsy, k níž se tiskl. Jakoby zázrakem se mu podařilo zachytit skoby, k níž bylo přivázáno lano.

Zanechal ho tam ze soucitu trpasličí vůdce, když Korendir přikázal, aby byl mladý Dalon odříznut. Korendir se přimkl k pevnému konopnému provazu a vděčně vydechl. Byla už úplná tma. Bez lana, které mu ukázalo cestu, by nikdy nenašel tábor. Šplhal vzhůru, a přestože ho bolelo celé tělo, nepohodlí bylo mnohem snesitelnější, neboť ho povzbuzovalo vědomí, že nyní postupuje mnohem rychleji. Poryvy větru k němu přinášely lidské hlasy a po chvíli spatřil i světlo pochodní. O dvacet stop výše čekalo teplo a bezpečí. Korendir nemyslel na vojáka, jehož opustil. Všechny síly, které mu zbývaly, soustředil na poslední, nejnebezpečnější část výstupu, kdy síly docházely a nedočkavost mohla vést ke ztrátě pozornosti.

Bouře ani tma však neslavily úspěch. Když Korendir dosáhl římsy, přivítal ho jásot. Indlvarrn a Echend ho uchopili za zápěstí a přetáhli ho přes okraj. Ihned ho posadili k ohni a dali mu horký čaj a cukr. Na Dalona se nikdo neptal. Když rozruch pominul a unavení muži se skryli pod plachty, aby se vyspali, Korendir osaměl. Seděl vedle pochodně, zabalen v kožešinách, dokud neustalo sněžení. Mraky se rozestoupily a měsíční srpek zalil majestátní Graleyský ledovec stříbřitým svitem. Po nějaké době se hlídkující Korendir dočkal. Lano, přivázané ke kolíku, zavrzalo. Okraje římsy se zachytily zakrvácené, třesoucí se ruce a za okamžik se objevila tvář s vousy pokrytými krystalky ledu.

Korendir se rychle zvedl, pomohl promrzlému vojákovi nahoru a beze slova mu nalil horký čaj. Počkal, až Dalon dopije, a potom mu nabídl jídlo a pokrývky, aby si odpočal. O zbabělosti nepadlo jediné slovo, a to ani tehdy, když se tábor za úsvitu probouzel k životu a muži si povšimli vojáka spícího mezi nimi. Ať už byla Dalonova slabost jakákoli, dokázal ji za bouřlivé noci překonat. Jeho vítězství nad strachem mu dodalo sílu a skromné, avšak nezlomné sebevědomí. Byl první z králových mužů, kdo se nabídl převzít část nákladu Indlvarrnovy vedoucí skupiny. Echend a další muž z Arraxu vytvořili druhou skupinu, která vystřídala houževnaté trpaslíky.

Dny plynuly jeden za druhým. Mráz a popraskaná kůže se staly námětem drsných vtipů a muži si postupně zvykali. Méně nadaní lezci připravovali tábor, prohlíželi lana a výstroj nebo rozdělovali jídlo. Graleyský ledovec vzal všem mnoho sil. Některé dny strávili lezci zahaleni v pokrývkách, naslouchajíc kvílení větru a bouře. Jindy zase v oslepujícím slunci tesali stupně do modravého ledu. Každý den přinášel zklamání a selhání, ale i vítězství.

Vysoko v horách se kuloár zúžil. Ledovec zde byl rozbit na kry pokryté bělostným sněhem. Pukliny ve skalách se staly pastmi, do nichž se muži bořili až po kotníky, a sníh uvolněný neopatrným krokem se mohl sesunout a strhnout s sebou ostré úlomky ledu. Lezci se s námahou škrábali vzhůru, vědomi si toho, že jejich životy závisejí na tom, zda jejich druhové neudělají chybu.

Pod vrcholem se výprava ocitla v mlze a Indlvarrn nabádal k opatrnosti. Sněhové návěje na horském hřebeni byly pohyblivé. Přesto jedna ze skupin podlehla zvědavosti a odchýlila se od daného směru. Jejich kroky vytvořily v návějích zlom. Masa sněhu na horním okraji kuloáru se uvolnila, s burácením se zřítila ze svahu dolů a smetla vše, co jí stálo v cestě. Jeden muž zmizel i s lavinou a nikdo ho už nenašel. Druhý stačil provléknout lano pojistnou skobou, a když lavina pominula a bylo slyšet pouze rachocení podemletých kamenů, našli královi muži lano a vyprostili ho.

Indlvarrn vše sledoval s ohrnutými rty. „Dobře, že jsme se toho blázna zbavili,“ pravil pohrdavě, když muže, který přežil, jeho druhové prohlíželi, zda neutrpěl nějaká zranění.

„Hovoříš o králově muži!“ okřikl ho dotčeně jeden z vojáků. „Vypustil bys z úst podobnou urážku, kdyby postiženým byl trpaslík?“

„Udělal bych něco lepšího,“ odsekl Indlvarrn. „Kdyby byl někdo z mé rasy tak hloupý, vzal bych dýku a sám bych ho poslal za stvořitelem.“

Bratr mrtvého, známý svou vznětlivou povahou a značnou silou, vyskočil a rozběhl se k drzému trpaslíkovi s cepínem v ruce. Rozmáchl se k úderu, avšak Korendir, jenž nehodlal trpět rozmíšky, jeho ruku zadržel. Žoldnéř byl nesmírně rozezlen, jako by chtěl Indlvarrna na místě zabít. Korendir s ním však promluvil, velmi tiše, takže okolo stojící muži neslyšeli, co říká. Útočná nálada však bratra zabitého opustila. Stáhl se, přestože trpaslíci na něho vrhali nepřátelské pohledy.

Královi muži se shlukli k obřadům za duše mrtvých. Indlvarrn se o jejich úmyslu dozvěděl, když připravoval lana pro slanění. Rozčileně vyskočil, ale Korendir ho předešel a vzal břímě odpovědnosti na sebe. Tentokrát zvýšil hlas, aby ho slyšeli všichni, a nenechal nikoho na pochybách, že nestrpí rozepře. Vojáci se nespokojeně rozešli, viníce ze svého neštěstí trpaslíky. V malých skupinkách vyrazili muži k údolí a hřebenu, který ještě zbývalo překročit.

Na úbočí za Graleyským ledovcem čněla skaliska jako vztyčené nože mezi hřebeny hor. Černé balvany byly holé a vyhlazené větrem. Zde si výprava sňala stoupací železa a muži se začali postupně spouštět do údolí zahaleného mlhou. Poryvy mrazivé vichřice rozkývávaly lana a ztěžovaly mužům sestup. Dlaně pokryté puchýři od topůrek cepínů je přes rukavice a obvazy pálily a rozdíraly se až do krve. Obnažená skála pohlcovala sluneční teplo a tající sníh znovu zamrzal. Led, tuhý jako sklo, vypadal hrozivě. Stoupací železa, znovu spěšně vytažená z vaků, po něm skřípala a klouzala. Přiostřené ocelové zuby zanechávaly v ledu rýhy, avšak neskýtaly žádnou oporu a muži neustále naráželi hlavami a rameny do skály. Proklínali své modřiny a doufali, že druhové, kteří je jistili, jsou připraveni, kdyby náhodou spadli. Avšak když poslední skupinka dosáhla údolí, mluvili už hlasitě a chvástavě. Až na nešťastnou lavinu nebyl život žádného muže ohrožen.

Štíty Hyadon, obklopující údolí, se tyčily jako majestátní věže. Rozeklaná skaliska vyčnívala z příkrovů třpytivého ledu a dosahovala až k oblakům plujícím v mrazivých výškách. Za údolím se rozkládala zasněžená rovina a zamrzlé jezero. Muži, nyní vystaveni corrigonovým útokům, si oblékli bílé pláště, aby unikli netvorovým zrakům, a shlukli se kolem Indlvarrna, který jim krátkými silnými prsty v pletených rukavicích načrtl do sněhu další směr cesty. Bylo nutné postupovat v noci, nejlépe za bouře, kdy se corrigon s největší pravděpodobností uchyloval do svého hnízda.

Na protějším břehu leželo pole poseté balvany, jež sem kdysi přinesl obrovský ledovec. Cesta byla zrádná. Sněhové návěje skrývaly mnohé pasti a po tenké vrstvě ledu stékaly teplé prameny. Právě mezi nimi vedla klikatá stezka. Dokonce i na místech, kde vítr odvál sníh, bylo třeba se mít na pozoru. Tam, kde podzemní prameny pronikaly na povrch a rozpouštěly odspodu ledový příkrov, se mohly největší balvany kdykoli probořit. Skryté trhliny pak hrozily sevřít nohu jako do želez a rozdrásat ji až na kost.

„Jediný chybný krok, a stanete se corrigonovou potravou,“ varoval Indlvarrn. „Toto místo nezná slitování se zraněnými, a proto vám radím: používejte cepíny a nevěřte sněhu, který jste důkladně nevyzkoušeli. Fhingold nebo já vás povedeme. Kdekoli to bude možné, následujte stopy muže před vámi, ale přesto se vždy přesvědčte, že vás sníh udrží, než přenesete váhu.“

Avšak počasí, jež jim ztěžovalo výstup po Graleyském ledovci, odmítlo pomáhat. Noci byly diamantově jasné. Výprava, než aby se na delší čas utábořila a ztenčila tak zásoby, zoufale potřebné v Arraxu, vyrazila na další cestu. Přešla přes jezero, vydána na milost a nemilost vichřici, která kvílivě dula od severních srázů. Stopy mužů zanechávaly ve sněhu zřetelnou brázdu. Horalové si pomalovali tváře znaky pro štěstí a vojáci, nezvyklí modlení, se obraceli ke svému stvořiteli o ochranu, dokud sníh nezakryje jejich stopy čerstvými závějemi. Trpaslíci se pohroužili v mlčení, až na Indlvarrna, jenž trávil celé hodiny s Korendirem v dlouhých debatách.

Všichni bez výjimky se každé ráno za svítání zahalovali do bílých pokrývek a sledovali corrigonův přízračný stín, letící po nebi nad hřebeny. Netvorova hruď, pokrytá černými pery a kostěnými šupinami, krájela vítr jako nůž. S rychlostí vystřeleného šípu neúnavně kroužil nad horami a hledal kořist. Jednou jim přeletěl nad hlavou s mladým býčkem v krvavých spárech. Zvíře dosud žilo a škubalo sebou v bolestných smrtelných křečích. Netvor přivřel korálkově žluté oči, prudce sklonil hlavu a mezi dvěma mávnutími křídel prorazil zvířeti zobákem lebku a vytrhl mu mozek z hlavy. Muži i trpaslíci se chvěli děsem. Po tomto přímém seznámení s netvorem, jenž sužoval Arrax, si královi muži cosi vzrušeně šeptali, avšak skrytě, aby je Korendir neslyšel.

Jakmile padla noc, výprava se opět pohnula kupředu. Muži táhli saně se zásobami a pochodovali zmrzlou tundrou, zastíněnou majestátní pustinou, jež drtila všechny smysly. Nepokojný Korendir pobízel opozdilce ke spěchu navzdory bouřím, které se znovu vrátily, a vichřicím, jež skučely nad smutnou krajinou sněhu a ledu.

Výprava se zastavila pod úbočím na druhém konci údolí. Tam, v zuřící vánici, Indlvarrn rozdělil muže do dvojic pro výstup skalnatou rozsedlinou. Královým ozbrojencům neuniklo, že zvolená cesta vedla na dosah corrigonova hnízda, a vrhali znepokojené pohledy na svého kapitána. Korendir si toho povšiml a předvídavě rozdělil hloučky mužů do dvojic tak, aby vůdcem každé z nich byl buď trpaslík, nebo horal. Ti měli nejvíce co ztratit, kdyby je opustila odvaha, a nikdo nechtěl ani pomyslet, co se stane lezci, který se při výstupu zapomene ve skále krýt. Neukojitelný hlad nutil corrigona lovit i ve vánici. Sníh mu snad ztěžoval vidění, ale nijak nesnižoval jeho schopnost zabíjet.

Pomalu a s velkými obavami se výprava chystala na poslední úsek cesty. Arrax ležel v údolí za hřebenem, avšak nebezpečí, jež nyní všem hrozilo, bylo strašlivé. Rozsedlina byla vlhká a na místech, kde ze skály tryskaly prameny, lemovaná zmrzlými vodopády. Rampouchy skýtaly jen nejistou oporu. Vrstvy tvořené střídavě zmrzlými a tajícími plochami se tříštily pod stoupacími železy. Zvětralá a promrzlá břidlice pod nimi nebyla o mnoho pevnější. Indlvarrn zatloukal skoby co nejdále od těchto míst a často se kvůli tomu musel odchýlit od původně vytyčené cesty. Šplhal přes kluzké převisy a překonával ledopády plné puklin. Občas se jeho postup zcela zastavil a ostatní byli odsouzeni k nekonečnému čekání s tuhnoucími svaly a tvářemi spálenými mrazem. Nikdo kromě vůdců neznal příčiny zdržení. Mužům docházela trpělivost a proklínali Indlvarrna do horoucích pekel. Jeho společník si toho povšiml a naznačil mu, že by se mohli nechat vystřídat Dalonovou dvojicí.

„Co uděláte, když odmítnu?“ křikl shora Indlvarrn. V husté vánici zahlédl Fhingold veselý úsměv, který však nedokázal zakrýt, že Indlvarrn je se silami u konce.

Fhingold mu nicméně odpověděl ve stejném duchu. „Řekni ne, a já se ti zakousnu do bot a stáhnu ti je z nohou. A pak si tu zůstaň s bosými chodidly a počkej si, až přiletí corrigon.“

Indlvarrnovu odpověď odnesl prudký poryv větru. Muži ve stěně zároveň ucítili pronikavý pach zkaženého masa, pocházející z mršin, jež hnily v hnízdě nad nimi.

„Špatný domácí,“ zabručel Fhingold. „To ptáci obvykle bývají, jen sám Neth ví proč.“

„Co chceš od tvora, který se narodil bez konečníku?“ ozval se Dalon z římsy pod ním. Fhingold se poškrábal pod čepicí a chystal se pronést kousavou poznámku, avšak v témže okamžiku Indlvarrn varovně vykřikl.

Vzduchem proletěl nestvůrný stín. Vítr svištěl kolem načepýřených per a lesklých kostěných šupin. Corrigon se vydal na lov, a tentokrát je minul jen o vlásek. Indlvarrn se vyhnul ostrému spáru. Cepín mu vyklouzl z ruky a s rachotem padal dolů. Fhingold polekaně sevřel ruce v pěst a přitiskl tvář ke skále. Ochromen strachem naslouchal šumu křídel.

Indlvarrn se držel převisu a komíhal nohama ve vzduchu. Rukavice mu na okamžik sklouzla. Indlvarrn zasupěl, zaťal zuby a s námahou se pokoušel přitáhnout zpět. Skála se však pod jeho rukama nebezpečně drolila.

„Drž mě pevně jako drahokam,“ křikl, když ztratil poslední oporu a padal.

„Dlužíš mi pintu piva,“ odpověděl Fhingold a pevně zavřel oči v očekávání okamžiku, kdy tělo trpasličího vůdce škubne jistícím lanem. Na hrozivého corrigona, který odletěl neznámo kam, nemyslel. Jisticí lano bylo připevněno ke skobě v úbočí nad Fhingoldovou hlavou, avšak ta se mladšímu z trpaslíků zatloukala snáz, než mu bylo nyní milo. Pokud šlo o Indlvarrnův život, neodvažoval se na ni spoléhat.

Zoufale tápal rukama po nějaké opoře, když tu se jisticí lano prudce napjalo. Skoba vyklouzla ze skály a lano se napjalo podruhé.

Fhingold, jehož výstroj s ním divoce zacloumala, zasupěl. Ztratil půdu pod nohama a narazil celým tělem do skály. Z plic mu unikl vzdech, rukama se však pevně držel. Fhingold nedbal bolesti tížící jeho zápěstí. Trpasličí tvrdohlavost mu velela vydržet, dokud to jeho druh bude potřebovat.

Avšak výstroj se mu zakrojila do ramen pouze na krátký okamžik. Lano zasvištělo, a náhle bylo hrozivě lehké.

Fhingold srazil kolena k sobě a spěšně se opřel chodidly o skálu. „Dale,“ zasípal namáhavě. „Kde je Indie? Lano nemá žádný tah.“

„Nejspíš se někde zachytil,“ zavolal zezdola voják. „Horalové se dušují, že je jako pavouk.“

Avšak úbočí hory skýtalo pouze neutěšený pohled na přetržené lano houpající se ve větru.

Indlvarrn zmizel bez jediného výkřiku.

Když Dalon přitáhl opuštěné lano k sobě, zachvěl se a píchlo ho u srdce. Mohlo se zdát, že spletené prameny porušil led, nebo spíše ostrý výčnělek, když se trpaslík při nárazu zhoupl, až na to, že řez vypadal, jako by ho způsobila ostrá ocel. Výprava na záchranu Arraxu zůstala nyní bez vůdce, sama v divočině.

Kapitola dvacátá sedmá

CORRIGON

Lezci, stísněni rameno vedle ramene na svažující se římse, se hlasitě přeli. Indlvarrnův pád rozmetal už od počátku chabou jednotu, a zatímco trpaslíci měli podezření, že jističi lano přeřezala lidská ruka, královi vojáci přísahali, že vinen je corrigon.

Dravec proletěl kolem jen jednou. Kdyby se býval vrátil, Echend by ho zdola spatřil. „Indie vůbec nevykřikl. Někdo, koho by unesl netvor, by křičel bolestí, nebo by varoval své druhy.“

„Co když mu pták roztříštil lebku tím hrozným zobákem?“ namítl jeden z králových mužů. „Vzpomínáš, co se stalo s býčkem?“

Horalové tomuto tvrzení nevěřili a jasně vyjádřili svůj názor tím, že se postavili na stranu trpaslíků. Na římsu přibylo několik dalších dvojic. Rozzlobení muži se nyní tlačili ještě víc, a jakmile se nově příchozí dozvěděli o Indlvarrnově pádu, vzájemná nevraživost propukla novou silou. Královi muži hovořili o návratu. Vůdcova smrt jim k tomu poskytla důvod, ať už náhodou či záměrně. Corrigonovo doupě v Hyadonách se podle jejich názoru nacházelo příliš blízko. Samotný trpaslík by snad dokázal proklouznout, ne však skupina padesáti mužů. Každý musel vidět, že město za hřebenem je nedostupné.

Trpaslíci hrozili pěstmi. „Vrazi! Lovci otroků!“

Horalové přidali další, méně šťavnaté nadávky a vyčítali vojákům, že chtějí vzít příděly potravin jejich hladovým krajanům a zbaběle se utíkají schovat pod sukně svých matek.

Poslední dvojice dosáhly římsy právě v okamžiku, kdy kapitán králových mužů už nehodlal urážky dále snášet a rozpoutala se bitka. Fhingold se tlačil vpřed, aby zápasníky od sebe odtrhl. Jeden z přihlížejících se po něm ohnal tesákem. Fhingold se vyhnul ráně a pak i Korendirovi, jenž se prodíral mezi muži s obnaženým mečem. Útočník s tesákem byl odhozen stranou, napůl omráčen prudkým kopnutím Korendirových bot, dosud opatřených stoupacími železy. Korendir máchl mečem a přiložil padlému muži čepel k hrdlu.

Voják opatrně zasykl bolestí a s vytřeštěnýma očima zíral na Korendirovu ruku. Hrot meče se mu při každém nadechnutí zarýval do průdušnice, až tekla krev. Rozmíška mezi jedním z horalů a královým kapitánem vzala rychle za své. Dokonce i Fhingold při pohledu na Korendirovu bledou tvář Ucouvl mezi své soukmenovce.

Žoldnéř přehlédl muže zachmuřenými zraky; trpaslíky v promaštěných kůžích, tetované postavy horalů a vzpurné vojáky z nížin, kteří dostali od svého krále úkol, jenž snad byl nad jejich síly. Nakonec upřel svůj zrak na ležícího ubožáka s krvácející ranou ve stehně, který vzlykal u jeho nohou.

„Dospěli jsme k truchlivému konci,“ řekl Korendir. Nedal najevo smutek skrývající se za jeho slovy, pouze zlost, chladnou jako smrt a stejně tak nemilosrdnou. Neodvolával se na zdravý rozum, protože hluboce zakořeněné předsudky v tom členům jeho výpravy bránily. Nežádal ani smír. Veškerou náklonnost, kterou k němu chovali královi muži, ztratil na Graleyském ledovci, když jim zakázal provést pohřební rituál.

Ticho, jež nastalo, bylo křehké a Korendir neměl v úmyslu přivolat bouři nevole tím, že by nahlas vyslovil svůj názor. Kapitán králových vojáků, přestože dobře věděl, proč Korendir jako velitel zvolil právě tento postup, se rozhodl vzdorovat. „Říkám, že se snažíme o marnou věc,“ prohlásil. „Lidé v Arraxu nemohou přečkat zimu s našimi skrovnými zásobami. Jestli se živi dostaneme do města, co potom? Budeme muset zůstat a hladovět, nebo se přidat k těm, kdo berou jídlo dětem. Pokud nás tato Nethem prokletá hora nebo corrigon dřív nesprovodí ze světa.“ Kapitán pozvedl svou neholenou bradu. „Trpaslíci a Arraxané ať se rozhodnou podle svého, ale žádný z mých mužů nezemře zbytečně. Štěstí nás opustilo na Graleyském ledovci a teď jsme navíc zůstali bez vůdce. Královi ozbrojenci bez mých rozkazů nebudou pokračovat v cestě.“

Poté, co kapitán vyřkl své rozhodnutí, se na římse rozhostilo hrobové ticho. Korendir ihned vycítil, že žádnými slovy muže nepřesvědčí, aby se znovu sjednotili. Kdyby mluvil o utrpení dětí, jen by každou stranu utvrdil ve své pravdě. Pán Bílé bouře tedy místo toho chladnokrevně zasunul meč do pochvy. Ležící muž se s kvílením rychle odvalil ke svým druhům, kde mu sám kapitán naoko starostlivě pomohl na nohy.

Korendir odmítal myšlenku, že se výprava ocitla ve slepé uličce. „Psí spřežení dosáhne pobřeží za pět dnů,“ řekl příkře. „Pomoc dorazí do Arraxu do dvou týdnů, a budou-li zásoby, které tam dopravíme, rozděleny uvážlivě, vydrží celý měsíc.“

„To všechno je pravda,“ odtušil kapitán. „Ale stále je tu ještě corrigon.“

Korendir na něho ostře pohlédl, ale nedal na sobě znát, že ztrácí trpělivost. Přestože byl spíše samotář než vůdce, sdělil mužům, jaká protiopatření hodlá učinit, způsobem sobě vlastním. „Pak vám tedy musím do zítřejšího rána dát corrigonovu smrt. Pokud se mi to nezdaří, můžete si všichni dělat, co se vám zlíbí. V opačném případě budete společně, jako výprava, pokračovat v cestě do Arraxu.“

Kapitánovi nezbylo než se podvolit. Korendir si vzal kuši, šípy, malou láhev piva a cepín a zmizel ve vánici, než si kdokoli z přítomných stačil uvědomit, co vlastně znamená jeho slib.

Fhingold se vzpamatoval jako první. „Mí předci by zaplakali hanbou, kdybych dopustil, aby se někdo vydal do skal osamocen. Budeme tu snad čekat, jestli zabije toho netvora bez naší pomoci?“

„Já ho zdržovat nebudu,“ zabručel voják, jehož noha dosud krvácela následkem Korendirova kopnutí botou ve stoupacích železech. „Jestli chce ten šílenec z Bílé bouře zemřít pro slávu Arraxu, povídám, nechte ho jít.“

Fhingold neuznal jeho poznámku za hodnu odpovědi a místo toho si navlékl potrhané rukavice. Echend se k němu ihned přidal a po krátkém váhání ho následoval i Dalon. Tři muži si tiše vzali výstroj, zatímco ostatní hleděli do země. Nebylo mezi nimi nikoho, člověka ani trpaslíka, kdo by se necítil pokořen Korendirovou odvahou a statečností. Přestože rodiny jedněch živořily v otroctví a děti druhých hladověly, strach z corrigona svazoval všechny vyjma jednoho trpaslíka, jednoho Arraxana a jednoho vojáka, jenž měl žoldnéře, který držel slovo, ve větší úctě než svého kapitána.

* * *

Od Oramova příjezdu se v Itharielině komnatě svítilo dlouho do noci. Paprsky trčely z horních oken věže jako čepele mečů a svou stříbřitou barvou připomínaly měsíční svit, který však byl tak jasný, že by dokázal oslepit každého smrtelníka, jenž by na paprsky hleděl příliš dlouho v ohromeném úžasu. Představa, že devět kouzelníků Bílého kruhu spojilo své síly pro jednu věc, Haldetha příliš netěšila. Pokoušel se jí uniknout do snu, zachumlán do pokrývek na své posteli u kovářské výhně. Spánek však nepřicházel. V nohou cítil střídavě horko a chlad a hodiny se nesnesitelně vlekly.

Kovář se ještě jednou převalil. Odkopl neposlušný záhyb na pokrývce a přinutil se znovu nehybně ležet. Ani představa kovaného železa a praskotu hořícího dřeva však nedokázala ukolébat jeho smysly. Když se ho poprvé zmocnil mrazivý pocit, že není v kovárně sám, přitiskl víčka k sobě o to pevněji a soustředil se na kvílení větru. Nechtěl podlehnout nutkání odhodit pokrývku a vstát, avšak ten pocit se mu vytrvale vracel. Haldeth sevřel pěsti mezi koleny. Projevy počasí venku náhle nabyly na důležitosti. Haldeth s napětím čekal na další poryv větru a uvažoval o modlitbě, zatímco neodbytný dojem něčí přítomnosti znovu palčivě zasáhl jeho smysly. Kovář už nedokázal tuto trýzeň dále snést a odhodil pokrývky.

„Máš tvrdý spánek,“ ozval se ze tmy Oramův hlas. Postava oděná v rouchu se pohnula jako stín od výhně plné třešňově červených uhlíků.

Haldetha polilo horko. Velký nůž, který používal ke krájení kůží, vyklouzl zpod matrace a cinkl o kamennou podlahu.

„Pozoruhodné, že vůbec můžeš spát, jako muž, jehož nedůvěra neopouští ani na lůžku.“ Kouzelník opovržlivě mávl rukou. „Ta velká dýka tě musela pořádně tlačit do zad.“

Bylo tomu skutečně tak, ale zmatený Haldeth se vůbec nezmohl na odpověď. Neměl magii rád a tuto skutečnost samu o sobě považoval za dostatečný důvod k nerudnosti. „Co chceš, kouzelníku?“ Kovář se vyhnul Oramovu přísnému pohledu a shrnul si vlasy z čela. Pak dodal. „Nespal jsem.“

„To jistě ne,“ odtušil Oram naoko přívětivě a pozvedl ruku. Uhlíky ve výhni se rozhořely jasným plamenem. „Chci, aby ses oblékl, mistře kováři. Přesně za hodinu se u brány objeví porodní bába. Někdo musí být vzhůru a pustit ji dovnitř.“

Haldeth prudce vyskočil. Husí peříčko z jeho pokrývky se vznášelo ve vzduchu. „Porodní bába? Pro koho? Itharielino dítě se má narodit až za jarní rovnodennosti, ne za slunovratu. Vím, že zuřily vánice, ale cožpak jste ani jednou nevyšli ven a nepodívali se na hvězdy?“

Oram pokrčil rameny. „Co takové hvězdy vědí? Dcera paní Bílé bouře si sama určí svou hodinu.“

„Neth nás zachovej, o tři měsíce dřív?“ Haldeth se ohnal po poletujícím pírku, ale minul.

Peříčko se stočilo v závanu vzduchu stranou a potom proletělo místem, kde stál Oram. Kouzelník však mezitím nepozorovaně zmizel.

Kovář opožděně zabručel jakousi nadávku. Odkopl propocené pokrývky a napřímil se. Po prvním kroku uklouzl po rukojeti ztraceného nože. Měl štěstí, že se při pádu neprobodl, přesto však polkl všechny kletby. Rozum se mu opět vrátil a náhle pochopil Itharieliny důvody k předčasnému porodu.

Srdce se mu zastavilo.

Když se mu řeč vrátila, každá z kleteb, které vyslovil, patřila pánovi Bílé bouře a vznešenému bláznovství, jež ho poslalo do Hyadon na ztřeštěný lov corrigona.

* * *

Korendir zřejmě opustil ledovou rozsedlinu ihned poté, co se oddělil od mužů na římse. Dalon, který vedl první výstup, po něm alespoň nenašel žádnou stopu. Druhým lezcem byl Fhingold, zarmoucený smrtí přítele Indlvarrna, a třetím Echend, jenž prozradil své jméno a zamýšlel uctít význam tohoto skutku, pokud by Korendir při svém pokusu přišel o život. Neustálé husté sněžení muže oslepovalo a za prudkých poryvů větru, kdy se k padajícím vločkám přidávaly ještě závěje, se viditelnost snižovala na pouhých několik palců. Podmínky byly příliš kruté, než aby dokázali najít samotného muže ve skále, a Dalon to věděl. Umíněně však sevřel v dlani cepín a zasekl ho do ledu, aby získal oporu. Hledání Korendira bylo v této chvíli čirým bláznovstvím. Blížila se noc, a navíc měli jen zběžnou představu, kudy se dát. Přesto když se trojice zastavila na skalním výstupku, aby se lezci vystřídali, nepadlo o návratu jediné slovo.

„Navrhuji vylézt nad corrigonovo doupě a potom sestoupit šikmo po otevřeném úbočí,“ navrhl Echend. „Bude tam, pokud nespadl, a já jsem přesvědčen, že se to nestalo.“

„Jistě ne.“ Dalon znepokojeně pleskl rukavicemi o sebe. „Ale až se setmí, jak corrigonovo doupě najdeme?“

„Cožpak ho necítíš?“ opáčil Fhingold. Otřel si klouby prstů led z obočí, aby bylo dobře vidět jeho pohrdavý pohled. Každý poryv větru už od poledne přinášel pronikavý zápach hnijícího masa, jehož si mohl nepovšimnout snad jen úplný zabedněnec. Avšak voják a horal, kteří neváhali vydat se ve sněhové vánici za Korendirem, si nezasloužili výsměch. Trpaslík si prohlédl výstroj a smířlivě dodal. „Indlvarrnovy poznámky byly dost jasné. Led poblíž corrigonova doupěte bude potřísněn zmrzlou krví.“

„Jak povzbuzující.“ Dalon se ušklíbl a pohlédl skrz padající vločky na Echenda, který s vážnou tváří přisvědčil. „Nuže vpřed, k tomu páchnoucímu pelechu tam nahoře v mracích.“

„To není k smíchu, vojáku.“ Echend si připjal pojistné lano a přistoupil ke skále. „Co když se naše těla stanou ještě před úsvitem netvorovou potravou?“

„U všech pekel,“ zamumlal Fhingold a natáhl si na hlavu zasněženou kápi. „Ale lepší to než pít s těmi zbabělci teplou polévku.“

Echend v mrazivém vichru začal šplhat vzhůru. Jeho stoupací železa skřípala po ledu. „Doufám, že později nezměníš názor, trpaslíku.“

Dalon čekal, až se malý, ramenatý mužík pustí na zledovatělé úbočí za Echendem. „Já zase doufám, že zůstaneme naživu. Neth Korendira zatrať za jeho neopatrnost. Povídám, že za tohle nám dá sud jablečného vína. Tu noc, co sejdeme z hor, se rozhodně opiji.“

Poté hovor ustal, neboť výstup vyžadoval naprosté soustředění. V rozsedlině se nacházela spousta ledu z mrznoucích pramenů, které prosakovaly mezi kameny, a opora byla nejistá. Echend, jenž nyní celou trojici vedl, musel každou skobu několikrát zkoušet. Voda zamrzala ve vrstvách, jež se při sebemenším tlaku odlamovaly. Jedinou úlevou při nebezpečném výstupu byla skutečnost, že bouře utichla. Sněžení ustávalo a poryvy větru se zmírnily v slabý vánek. Nebe se vyjasnilo a rozzářilo blankytnou modří a citrónovou žlutí západu slunce. V horách se rozhostilo mrtvé ticho. Přátelé, teplo a vzpomínky na rodinu a domov byly náhle vzdálenější než sen.

Břidlicová rozsedlina se postupně zužovala. Dokonce i Fhingold, zvyklý pracovat v dolech, proklínal tmu a stísněný prostor. Lezci se vklínili mezi zkosené kamenné stěny a sňali stoupací železa. Úchyty museli vyhrabávat holýma rukama. Lano se jim pletlo kolem kotníků nebo se zachytávalo o jejich podpatky, což je neustále zdržovalo.

Zužující se komín odhaloval nad jejich nahrbenými hřbety tmavnoucí modrý proužek nebe. Oděv se jim trhal o kamenné výstupky a dokonce i kožené rukavice měli na špičkách prstů rozedřené jako staré ponožky. Dalon uklouzl a uvízl až po koleno ve skalní štěrbině. Zatímco se snažil vyprostit, ztratil několik úzkostných minut. Šachtou dolů vanul silný zápach hnijícího masa, smíšený s čímsi jiným, čpícím natolik, že se z toho obracel žaludek.

„Páchne to tu jako stará racčí lejna,“ zabručel Echend, jenž z duše nenáviděl vše, co mělo nějakou souvislost s mořem.

Fhingold si zuby stahoval propocené rukavice. „To znamená, že jsme blízko,“ zahuhňal. Když se rukavice uvolnila, prohodil zřetelněji k Dalonovi: „Chytej a protáhni si to pod kolenem.“

Lano se rozvinulo do tmy a udeřilo vojáka z nížin do tváře. Komínem se slabě nesly vzhůru jeho kletby.

Fhingold se nevesele usmíval, dokud mu Dalon nepřestal spílat. „Připraven, Dale?“

Zezdola se ozval hlas. „Ano, ať tě mráz spálí až do morku kostí.“

Fhingold si omotal lano kolem popraskaných rukou a zatáhl. Nohavice nevydržela, ale Dalonovo koleno bylo venku.

„U pekelného ohně, Fhine. Roztrhl jsi mi kalhoty. Chceš, aby mě zabil ten průvan?“ Trpaslík uvolnil lano a natáhl si opět rukavice. „Dej pozor na mráz.“

Dalon si zlostně zavazoval roztržené konce nohavice kolem odřené holeně. „Příště, až budeš potřebovat děvku, koupím rovnou dvě pro nás oba. Uvidíme, kdo vydrží celou noc.“

Fhingold se přidušeně zasmál a pak se zvedl a pokračoval ve výstupu. „Mám ženu, která vydrží déle než my oba dohromady, ty obře. Jestli se ovšem někdy dostane z dolů. Už je to pět let, co neviděla slunce.“

Při Fhingoldových slovech si muži vzpomněli na Korendira, jenž byl kdesi před nimi na osamělé pouti za corrigonem. Průrva se zakousla hlouběji do hory a ještě více se zúžila a zakřivila. Lezci se pohybovali poslepu, protože nebe už nebylo vůbec vidět. Zdálo se jim, jako by se vyčerpaně vlekli úzkými komíny s drsnými stěnami a mělkými výklenky celou věčnost, a jejich bytí se omezilo jen na namáhavé supění, skřípot bot o drsný kámen a bolavé svaly. Dvakrát se pustili slepou šachtou, která končila ve skále. Museli se pracně vrátit a začít znovu. Echend je stále vedl, protože Fhingold neměl dost místa, aby se protáhl kolem něj a dopřál mu odpočinku.

Po dlouhé době se šachta znovu rozšířila a lezci opět spatřili nebe. Zřasené obláčky označovaly místa, kde se větry střetávaly s teplejším vzduchem z údolí. Vše obklopovaly hvězdy zářící jako zlaťáky. Obloha byla safírově modrá. Noc zahalovala Hyadony i rozeklanou průrvu, odkud se vysoukali dva tvrdohlaví muži a jeden trpaslík.

Přímo před nimi se zvedal vrcholek hory, který vypadal jako věžička pokrytá bělostným sněhem.

Dalon, jenž se dostal ven z šachty jako poslední, si nasadil čepici a s přimhouřenýma očima sledoval okolí. „U Netha! Kam zmizelo corrigonovo hnízdo?“

Trpaslík a horal mlčeli. Dalon si prohlédl plán načrtnutý Indlvarrnem. Pod rozsedlinou se úbočí prudce svažovalo a tvořilo rokli, vyhlodanou do skály nesčetnými zimami a ničivými mrazy. Na ostrém výběžku byl navátý sníh a také hromada dřeva, pod níž se jako otevřená rána táhla rozsedlina, jež kryla jejich výstup. Šachta, kterou šplhali ve vlhké tmě, nebyla skutečnou jeskyní a neuzavíraly ji kameny, led ani zamrzlé prameny, ale změť sutin, jež tak vysoko v horách nemohly být přirozeného původu.

Lezci poznali otřesnou pravdu: Indlvarmova cesta vedla slojí přímo pod corrigonovým hnízdem.

Dalon se přerývaně nadechl a vtáhl do plic mrazivý chlad. S pocitem zuřivé marnosti zaťal zuby. „Minuli jsme ho,“ zašeptal ohromeně a napůl zděšeně. Potom ho ihned napadlo, že Korendir tudy musel nevyhnutelně projít také.

„Není tam.“ Fhingold chladnokrevně přehlédl svým ostřížím zrakem horní svahy a prohlásil je za pusté. „Ten muž musel vědět, kde se hnízdo nachází. Nejspíš se rozsedlinou vůbec nepustil.“

„Pokud nespadl,“ uklouzlo Echendovi.

Všichni si však pamatovali přechod přes rovinu. Každý večer, vyčerpáni denním pochodem, leželi zabalení do pokrývek vedle svých druhů a dělili se s nimi o teplo, kterého se jim zoufale nedostávalo. Každý z nich si vybavoval, jak noc co noc usínal za tlumeného hovoru dvou hlasů, Korendirova a Indlvarrnova, sdělujících si navzájem myšlenky, až dokud se na nebi neobjevily purpurové ranní červánky. Trpasličí vůdce a žoldnéř probírali i věci, jež s jejich poutí nesouvisely, od pěstování obilí po učené spisy o kormidlování lodí. Echend neuměl číst. Fhingold se narodil v dolech jako otrok a Dalon byl prostý voják. Pouze šílenec nebo učenec by naslouchal tomu nesrozumitelnému hovoru. Příliš pozdě, až na srázných úbočích Hyadon, si oba muži a trpaslík vzpomněli, že Indlvarrn, syn Kethův, byl srdcem lovec a lesník. Až bolestně pozdě pochopili jeho lest, totiž že tímto způsobem popisoval žoldnéři z Bílé bouře cestu. Nikomu jinému podrobnosti nesdělil.

„Naše výprava by se jinak Graleyskému ledovci vyhnula,“ uzavřel Echend. „Bouřící nebesa, proč nám neřekl, že naše cesta povede těsně kolem corrigonova hnízda?“

Fhingold mlčel.

„Ty jsi to celou dobu věděl,“ obvinil náhle trpaslíka Dalon a probodl ho ostrým nepřátelským pohledem. „Tvé řeči o ledu potřísněném krví byly jen lži. Mohl jsi nám říct, kam ústí tahle sluj!“

Fhingold odevzdaně pokrčil rameny. „Doufal jsem, že to Korendir neví a že ho najdeme ve stěně pod vrcholkem.“ Když Echend ztuhl, sinalý vzteky, trpaslík dodal: „Neth tě proklej, člověče, co by nám pomohlo, kdybychom se pokusili vystoupit po úbočí? Jeden meč nebo čtyři proti corrigonovi znamenají tak jako tak sebevraždu. Pro svobodu mých soukmenovců a přežití vašich dětí, doufal jsem, že na žoldnéře narazíme nad komínem. Pak bychom ho mohli přesvědčit, aby se vrátil a vlil těm kňučícím psům tam dole do hlavy trochu rozumu.“

„Toho muže bys nepřesvědčil,“ odsekl Echend. „Je ve svém rozhodnutí pevný jako tetování kněze a nikdy nepovolí. U pekel, trpaslíku, věřili jsme ti! Dej nám lano, abychom mohli sestoupit k hnízdu, nebo ti otevřu břicho ocelí a rozpářu střeva.“

„Je pozdě,“ řekl Fhingold a ukázal dolů.

Srpek měsíce ozářil sedlo nad Graleyským ledovcem. Měkký svit vyhladil sněhová pole a skalnaté výstupky vrhaly na sráz černé stíny. Mužům se odhalil ničím nerušený pohled na nejdivočejší hřeben Hyadon. Tu a tam spatřil Fhingold na svahu svým ostrým trpasličím zrakem záblesky naolejované čepele a po chvilce i Dalon s Echendem rozeznali lidskou postavu přitisknutou ke stěně. Na okraji ledové plochy Korendir odložil stoupací železa. Sobolí kožich téměř dokonale splýval s břidlicovými útesy pod netvorovým doupětem. Dalon už chtěl poznamenat, že by ještě stačili ke Korendirovi sestoupit, když tu se ocel zaleskla znovu. Oba muži spatřili, jak se pán Bílé bouře vzpřímil a natáhl svou kuši.

Měsíční svit ozářil i páchnoucí hromadu dřeva, zčernalou od zaschlé krve, bílé úlomky kostí ulovených zvířat a kruté oči, jež jiskřily jako broušený krystal. Corrigon zvedl hlavu a ostražitě sledoval kovové záblesky na svahu pod hnízdem. Kostěné šupiny na jeho hrudi se leskly jako půlměsíce.

„Všemohoucí Nethe,“ zašeptal Dalon.

Echend sevřel v dlani amulet, který nosil přivázaný k zápěstí.

Fhingold pouze přihlížel a s bolestí v srdci si uvědomil, že svoboda jeho ženy a celé rasy závisí právě na tomto člověku. Sledovat, jak tato naděje umírá, bylo horší než jakákoli jiná ztráta, kterou si dokázal představit.

Korendir pohlédl do corrigonových ledových očí. Pokud se chvěl, žádný muž nebyl dost blízko, aby to mohl potvrdit. Tětiva omotaná drátem zapadla s kovovým cvaknutím do pojistky kuše.

Corigon se načepýřil a pera na hlavě se mu vztyčila. Potom se zvedl, rozepjal černá křídla a vyrazil ze sebe děsivý skřek, který se rozléhal po údolí. V témže okamžiku se netvor vznesl. Poryvy větru, způsobené jeho širokými křídly, rozmetaly sněhové závěje. Corrigon přeletěl hřeben na pouhá dvě mávnutí. Korendira pohltily přívaly navátého sněhu. Protivník, jehož přísahal zničit, stoupal a klesal v prudkých obloucích a pak se prudce snesl nad svou oběť. Měsíc postříbřil corrigonovy šupiny a pera. Spáry, ostré jako meče, se rozevřely, aby mohly bodat a trhat.

V témž okamžiku Korendir vypustil střelu. Echend si vzpomněl, že ačkoli se Korendir usmíval jen zřídka, málokdo by mu vytýkal nezdvořilé chování. Vydržel i to, co se jiným zdálo nemožné, a projevoval při tom ohromující odvahu, jež dokázala strhnout ostatní. K životu a smrti přistupoval s vyrovnaností, která se zdála až nelidskou, a přesto, jak všichni věděli, neboť hory obnažují každého muže až k jeho nejniternější podstatě, Korendir nevyhledával nebezpečí pro svou slávu. Nad nikým se svými schopnostmi nevyvyšoval, nevěděl, co je pýcha a domýšlivost. Jediný Echend ho spatřil se ženou a synem na Bílé bouři, kterou si vybral za svůj domov. Horalovi téměř uniklo, že soucit tvoří důležitou součást povahy toho muže. Stačil mu alespoň oznámit své jméno, avšak jen proto, aby několik dní nato zradil svou čest kvůli trpaslíkovu pochybnému milosrdenství.

Dalon se rozplakal hanbou. Mužnost, již získal na Graleyském ledovci, mu zde připadala nevýznamná ve srovnání s činem pošetilého odvážlivce s kuší.

Netvorova hruď totiž nenabízela žádné zranitelné místo. Nikdo na celém Aerithu dosud nevykoval střelu s takovým hrotem, který by dokázal proniknout silnými šupinami. Korendir však vytrval, snad v naději, že se mu podaří zasáhnout měkčí tkáň pod křídlem. Ale ani rána přímo do srdce by zřejmě netvora včas nezabila. Žoldnéř by byl smeten ze skály či proboden spárem a nepomohl by mu ani zázrak.

V okamžiku, kdy se corrigon snesl níž, pouze Fhingold dokázal promluvit. Zachvácen smutkem pro své soukmenovce, kteří dosud úpěli v otrockých okovech, zoufale zakvílel. „Co je můj národ a děti z Arraxu, aby byly hodný takové oběti?“

Jeho výkřik, naplněný smutkem, který rušil Nethův dokonalý klid, se donesl přes sněžná pole až ke corrigonovi. Netvor otočil hlavu.

Korendir stiskl spoušť. Tětiva kuše zadrnčela ve vzduchu. Střela vylétla jako jehla proti temně modré propasti.

Zasáhla corrigona doprostřed oka a pronikla až do mozku.

Obrovská křídla křečovitě tloukla ve vzduchu a pera bičovala sníh. Ledové krystalky vířily jako dým a netvorův zobák se s hlasitým klapnutím zavřel. Korendir se přitiskl ke skále. Kuše mu vypadla z ruky a zřítila se s rytmickými záblesky oceli po svahu kamsi do tmy.

Corrigon narazil do břidlicové skály plnou silou, jež mu rozdrtila kosti v těle. Pera se s praskotem lámala a šupiny skřípěly o kámen. Corrigon s sebou strhl i bezmocnou postavu Korendira z Bílé bouře, marně čelícího svému osudu. Žoldnéř byl nejprve přibit ke skále jako kladivem a poté smeten dolů v krvavé změti černého peří a obnaženého masa a kostí.

„Nethe,“ zašeptal Dalon. „Veliký Nethe.“

Echend pomalu vytáhl dýku a přeškrtl tetování na svém čele křížkem hanby. Na bělostný sníh stékaly krůpěje jeho krve, zatímco hluboko pod nimi se do údolí řítil netvor, který sužoval Arrax, a muž, jehož ztráta představovala pro všechny strašlivé neštěstí.

Horal si připomněl, že Korendir z Bílé bouře splnil i tento úkol, který měl být zároveň posledním.

Fhingold položil tvář na led a rozplakal se. Oslepen slzami a přemožen smutkem a zároveň štěstím, jemuž nedokázal ani v tomto okamžiku odolat, byl jediným z trojice, kterému unikl prudký záblesk. Světlo přišlo odnikud a obklopilo menší ze dvou padajících těl.

Když záblesk opět zmizel, corrigonova mršina se řítila dál, vstříc poslednímu nárazu.

* * *

Nad vichrem bičovanými věžemi Bílé bouře se rozlehl zhrozený výkřik porodní báby. Haldethovi, jenž napjatě vyčkával u zábradlí před komnatami paní, se sevřely útroby. Škvírou pode dveřmi bylo vidět světelné záblesky kouzel, které zářily jako maják.

Napůl oslepený Haldeth, jemuž po zádech stékaly krůpěje potu od nepřirozeného strachu, už to nemohl dále snést a nehodlal setrvávat v nevědomosti. Pravda byla jistě lepší než toto mučivé napětí. Odsunul petlici a otevřel dveře komnaty dokořán.

Spatřil oslnivé světlo, které se míhalo mezi sloupci páry, jež stoupaly z mis plných vřící vody. Porodní bába znovu vykřikla a kdosi, pravděpodobně Oram, ji krátce napomenul. Od protější stěny komnaty, kde stála postel, kterou však Haldeth pro palčivý jas kouzel neviděl, se ozval pláč nově narozeného dítěte.

Kdosi povstal s břemenem zabaleným v zakrvácených prostěradlech. Haldeth, zmaten protikladem jasného světla a temných stínů, se rozběhl vpřed a přitom zakopl.

Padl po hlavě do kouzelného kruhu právě v okamžiku, kdy se protiváha zázraku Itharielina předčasného porodu zableskla a nabyla plného tvaru.

„Máme ho!“ vykřikl nově ustanovený velmistr Dethmarku. Povstal z temného kouta a pozvedl ruce, jež se koupaly v bělostném světle.

Podlahu zaplavila záře, která ihned opět pohasla. Zůstaly jen plameny svíček, jež osvětlovaly nehybné tělo ležící na koberci, který byl pokryt pohasínajícími runami a kouzelnými znameními.

Haldeth zamrkal. Když se jeho bolavé oči přizpůsobily šeru, rozeznal sobolí kožešinu potřísněnou šarlatovou krví, pak pramen bronzových vlasů. Korendir. Oděv měl roztrhaný na cáry a ani jeho tělo nebylo ušetřeno těžkých zranění. Z hrudi mu trčely bílé kosti, nehybná pravá paže byla rozdrcena a jeho nohy… Haldeth raději zavřel oči a v prudkém návalu nevolnosti stiskl rty k sobě.

Avšak staré přátelství ho přimělo oči znovu otevřít. Kovář se otřásl a zvedl se. Natáhl ruku po pokrývkách. Někdo musel zahalit zubožené tělo na podlaze, aby ho neviděla žena, dosud zesláblá po porodu.

Jeho starostlivost však přišla příliš pozdě. Vyčerpaná Ithariel, ležící na posteli, tiše zasténala.

„Rychle!“ vykřikl Oram.

Jakási kouzelnice začala zpívat. K jejímu jasnému hlasu se přidávaly další a kouzelná zaklínadla začala znovu působit. Mocné síly Bílého kruhu zazářily v komnatě jasným světlem.

Haldeth otevřel bolavé oči. Spatřil Korendirovu tvář, jakýmsi zázrakem nezraněnou. Šedé oči se upíraly na Haldetha, jako by cosi hledaly. Promodralé rty se němě pohybovaly.

„Pověz jim,“ vypravil ze sebe Korendir s vypětím posledních sil, „corrigon zabit. Pro děti z Arraxu. Pověz Nixovi, že jeho bratři…“

Haldeth sevřel v dlani prsty Korendirovy levé, zdravé ruky a bezmocně přikývl. „Povím jim to,“ ujistil svého přítele. Hrdlo se mu přitom stáhlo a víc už říct nedokázal. Očima zalitýma slzami mlčky sledoval, jak se muž, jehož neobyčejné vlastnosti ho osvobodily z otroctví, obrátil k posteli, na níž ležela jeho žena. Korendir se kalným zrakem zadíval na milovanou tvář a pak ho vědomí opět opustilo.

„Ještě ho můžeme zachránit,“ prohlásil Oram. Záře vycházející z konečků jeho prstů dodávala komnatě modravý odstín. „Ithariel, zavolej jeho jméno.“

Paní Bílé bouře odpověděla, jako by se probírala z mrákot. Opřena o podušky a dosud v tváři zarudlá od namáhavého porodu, pohlédla na rozbité, nehybné tělo ležící na podlaze. Odvrátila zrak a potřásla hlavou. „K čemu ho chceš zavolat?“

Oram se na ni beze slova podíval a připravená zaklínadla mu pohasla mezi dlaněmi. Chvilku čekal a potom přikývl. Kouzelníci, soustředění v kruhu kolem něho, se tiše rozestoupili a zamířili ke dveřím. „Ne!“ Haldethův výkřik zahřměl do odevzdaného ticha a novorozeně se rozplakalo. „Jeho žena a dvě děti snad jako důvod nestačí?“ otázal se zoufale.

Ithariel mu věnovala smutný pohled. Její oči jako dva krystaly více než kdy jindy odrážely hlubiny a tajemství, jimž kovář nikdy neporozuměl. „Vždycky jsme stačily, Haldethe,“ řekla mu konejšivým hlasem. „Proto se můj milovaný vydal zabít corrigona a proto by nás opět opustil, kdyby ho o to někdo požádal.“

„To nechápu.“ Haldeth zabušil sevřenou pěstí do stehna. „Kdo by se ho na celém Aerithu odvážil o něco takového požádat? Kdo by po tom všem mohl tvrdit, že si nezaslouží klid?“

Avšak paní ho zřejmě neslyšela. Oram, jehož neúnavná snaha přišla nakonec vniveč, odpověděl za ni. „On sám, kováři. Od těch událostí v Shan Rannoku dokázal Korendir jednat, jen jak mu velel dar soucitu.“

Haldeth se otřásl, sevřel chladnoucí prsty ve svých dlaních a chystal se cosi namítnout. Pouhý život pokládal za dostatečné ospravedlnění, i kdyby tu nebyly dvě děti, jež zůstanou samy bez rodičů s dědictvím Bílé bouře.

Avšak Oram vrhl na kováře pohled, ledový jako zimní mráz. „Dokázal bys přivést Lindey a své dvě dcery zpět, aby žily s vědomím, že osud se musí znovu naplnit? Nikdy nepoznaly ukrutnost přežití vlastní vraždy. Vštípil bys jim svůj strach svázaný se vzpomínkami, na které nedokážeš nikdy zapomenout a s nimiž budeš muset navždy žít?“

Haldeth se prudce nadechl, jako by dostal políček.

Nespatřil, že paní z Bílé bouře obrátila na lůžku vřelý pohled ke dveřím, jež zůstaly otevřené za jeho zády.

Kapitola dvacátá osmá

EPITAF

Itharieliny prsty se odpoutaly od pokrčených záhybů pokrývky. Zakrvácené tělo, jež leželo na koberci, vydechlo naposled. Necítila však smutek ani žal, protože na ni čekal ve stínu za prahem komnaty.

Korendir byl stále v černém. To se nikdy nezmění, ani teď. Jeho tvář se však usmívala s blažeností, jež mu po celý život nebyla vlastní. Oči měl jasné. Jako širé moře nebo nebe za letního svítání, pomyslela si Ithariel. Zavalena přílivem hřejivých citů, netrpělivě odhrnula pokrývky, jež ji náhle tížily jako závaží.

„Půjdeš se mnou, milovaná?“ Korendir pozvedl dva zdravé prsty. Naklonil hlavu na stranu a po tváři se mu mihl šibalský úsměv. „Vsadili jsme se a myslím, že jsi prohrála.“

Ithariel se rozesmála. Vyklouzla z pokrývek a položila nohu na podlahu, jež už nebyla chladná ani potřísněná krví. Rozběhla se drobnými krůčky vpřed, zbavena bolestí od namáhavého porodu. Ve veřejích se vrhla do náruče svého manžela. Pokud si pamatovala, tentokrát se poprvé při jeho návratu neuhodila do boku o jilec meče, když ji vyzvedl do výše a zatočil se s ní.

„Bude se jmenovat Shayna, po tvé nevlastní matce,“ zašeptala Ithariel jméno dcery, kterou jim zachovala jeho láska a Oramovo odhodlání.

Přestože na lůžku zůstalo jen prázdné tělo, zapomenuté v radosti z opětovného setkání, bělovlasý kovář a tmavý zachmuřený kouzelník slyšeli její slova. Osiřelé novorozeně svěřili do péče porodní bábě. Zemřelé zatlačili oči a potom poklekli u znetvořených ostatků legendárního muže a želeli jeho ztráty.

* * *

Bílý kruh pro ně postavil věž z přírodního křemene, jehož ložiska se nacházela všude na útesech Bílé skály. Když byla budova hotova, kouzelníci společnými silami spojili kvádry v jednolitou masu. Itharielin strážný kámen vsadili do vrcholku nad náhrobní desku, kterou vytesali trpaslíci. Památník byl obrácen na západ k moři a odrážel slunce jako maják pro námořníky, kteří pluli k přístavům na jihu i na severu. Děti, Callina a Shaynu, vychovával pod Megginým dohledem Haldeth na Bílé bouři. Teprve jako dospělí se měli rozhodnout, zda si přejí učit se umění u mistrů Bílého kruhu v Dethmarku.

Deset let poté, co byl kámen vytesán, večer téhož dne, kdy se starší z bývalých kovářových učňů oženil, však Haldeth nemyslel na děti Bílé bouře, když se usadil pod věží s lahví nejlepšího vína z Faen Halliru. Starý kovář se opřel rameny o kámen, který ani za mrazivých nocí nevychladl, a zaposlouchal se do pravidelných příbojových vln moře. Hleděl na hvězdy a pil, zatímco mladý pár a svatebčané z Heddentonu hodovali a slavili na nádvoří.

Haldeth myslel na novomanžele, mladou lásku a nevinné očekávání radosti. Jako vždy, když víno otupilo jeho mysl, vzpomněl si na svou rodinu. Nikdy ho neopustil hněv a smutek, že se jeho dvě dcery, zavražděné Mhurgajci, nikdy nedočkaly svatby.

Kovář se zatrpkle ušklíbl. Stále ještě nedokázal Korendirovi zcela odpustit, že unikl zlým snům minulosti a zanechal tu Shaynu, Callina a jednoho nabručeného starého kováře, který si musel přiznat, že posedlá touha po klidu mu přinesla jen osamělost. Strpěl mhurgajské otroctví, než aby raději zemřel, a vědomě se vyhýbal nebezpečí. Nakonec přežil, avšak nikdy v sobě nesebral dost odvahy, aby zapomněl. Nemohl si ani lehnout do postele s děvkou, aniž by ho neděsily výkřiky dvou dcer a ženy, které útočníci podřezali jako jehňata na porážce.

Haldeth si přihnul z láhve. Víno hřálo v ústech a uklidnilo rozbouřené útroby, avšak alkohol té noci nezabíral. Lítostivá nálada ho nechtěla opustit. Napadlo ho, zda děti v Arraxu, jež právě dospívaly, znají jméno muže, který je zachránil. Zda vědí, že se jistá výprava odvážila překročit Hyadony a dopravila k nim tolik potřebné zásoby. Echend, budiž mu přičteno ke cti, se osobně dostavil na Bílou bouři a položil u Korendirova hrobu břidlicovou desku popsanou tajemnými znaky svého lidu. Z tohoto kamene si Haldeth udělal sedátko, jež bylo neustále vlhké a jen zhoršovalo jeho bolesti v kříži.

Láhev vína byla téměř prázdná. Haldeth si ji položil mezi kolena a povzdychl si. Po letech poznal celou ironii dědictví Bílé bouře. Podezíral Korendira, že překonal svou povahu, která ho zabila. Žoldnéř z Bílé bouře nakonec našel trvalejší bezpečí, než jaké mu mohly skýtat vysoké kamenné zdi. Jak Haldeth stárnul za hradbami pevnosti, jež nikdy nepozná porážku, přál si, aby se býval nepřel tak vášnivě. Kdyby méně spoléhal na rozum a více naslouchal strachu, tajemství by mu možná nebývalo uniklo.

Snad by býval porozuměl svému nejbližšímu příteli.

Haldeth pozvedl láhev k ústům a polkl hořkou sedlinu. „Kdybych tak znal tvé tajemství, tvrdohlavý blázne,“ zabručel do temnoty. „Jednoho dne zemřu, a stejně se to nedozvím.“

Na schodech vedoucích k věži se ozvaly kroky. Haldeth sebou opile trhl a ohlédl se. „Kdo je tam?“

Jméno, které muž oznámil, zaniklo v šumu mořského příboje. Byl mladý, zahalený šarlatovým vlněným pláštěm. Haldeth nedokázal ve tmě rozeznat ozdoby, avšak hranatý nástroj pod paží prozrazoval mladého harfeníka, který hrál při svatební hostině.

„Víno je pryč, chlapče,“ sdělil mu Haldeth trochu příkře a nejistě pokrčil rameny. „A není tu ani mladá žena, kterou bys políbil.“ Harfeník si jeho rozmrzelosti nevšímal a posadil se do mechu, který neměl nikdo čas seškrábat z cimbuří. „Nehledám mladou ženu,“ odvětil klidně.

Haldeth odhodil prázdnou láhev. Se zarachocením se odkutálela pod obludnou dřevěnou sochu, kterou Callin vyřezal v den svých jedenáctých narozenin. Protože se dřevo neustále lámalo, zůstala socha nakonec bez zobáku. Kosý pohled očí jí dodával výzoru zloděje.

Kovář si povzdychl, myšlenkami stále napůl v minulosti. „Co tedy? Nemám hudební sluch.“

Harfeník natáhl ruku a dotkl se náhrobní desky s vyrytými znaky horalů. „Ty jsi ho znal,“ řekl s tichou úctou.

Haldeth zvedl hlavu. Nestříhané vlasy mu povívaly ve větru, vanoucím od moře. „Neznal jsem ho,“ odpověděl se vzácnou upřímností. „Ale prožil jsem s ním část života a často jsem si přál, aby tomu tak nebylo.“ V hořkých slovech zazněl smutek, snad následkem vypitého vína. Haldeth polohlasně proklel hrozny Faen Halliru.

Harfeník si však jeho kleteb nevšímal.

„Nepřišel jsem jen hrát na svatbě,“ vysvětloval. Haldetha v opilosti napadlo, že mu chlapec kohosi připomíná. Ten dojem ho znepokojoval, ba přímo děsil.

Když kovář stále mlčel, pokrčil harfeník nesměle rameny. „Narodil jsem se v Arraxu,“ vyprávěl. „Lidé z města mi zaplatili cestu. Poslali mě, abych složil píseň na památku života a skutků Korendira, pána Bílé bouře.“

„Nevypadáš na arraxanského spratka,“ řekl hrubě Haldeth. „Každý horal, kterého jsem poznal, se chvástal svým tetováním jako ženy pestrými šaty.“

Chlapec zabubnoval prsty na harfu. Usmál se, aniž dal najevo rozpaky, a opřel se zády o hrobku.

„Má matka nepochází odtamtud. Narodila se na pobřeží severně odsud, kde se setkala s mým pravým otcem. Když se můj otčím jednou opil, řekl mi, že bývala námořnickou děvkou.“

„Černovlasá,“ vyhrkl Haldeth. „S dolíčky v tvářích a uměla hrát karty. Jednu takovou jsem kdysi znal.“ Nedodal už, že ho vyhodila a ukradla mu velký klenot z broušeného skla, který zdobíval sochu na přídi mhurgajské galéry. Té noci byly vzpomínky příliš bolestné.

„Vyprávěj mi o Korendirovi,“ naléhal harfeník. „Chci vědět, jaká dobrodružství prožil, než zabil corrigona, zachránil Arrax a vysvobodil trpaslíky z otroctví v dolech.“

Mořské vlny se tříštily o pobřežní útesy. Haldeth si vzpomněl na doby, kdy přístav obklopovaly zrádné ledové kry. Po letech mlčení a mrzutého odmítání se náhle rozhodl vše vypovědět. Jestliže dětí Vysokého Kelairu nezapomněly, snad to Korendirovi i dlužil.

„Mhurgajci ho zajali,“ zabručel, protože nevěděl, co jiného říct na úvod. „Tam bych měl začít.“

* * *

Kovář ochraptělým hlasem dokončil své vyprávění a zahleděl se na blednoucí oblohu. Byl nyní zcela střízlivý a v zádech ho mrazilo navzdory tomu, že před chladným větrem od moře ho chránila hrobka z očarovaného kamene. Neúnavný harfeník už začal skládat první verše. Chlapec nesporně měl básnické nadání. Jeho melodie byly snad poněkud příliš vyumělkované, avšak až čas a nedokonalá lidská paměť odstraní nadbytečné okrasy, výsledek bude dost dojímavý, aby přečkal celé generace.

Základnu věže ozářily první ranní paprsky slunce. Haldeth si protáhl ztuhlé tělo a pohlédl na snědého harfeníka, který soustředěně vraštil obočí nad strunami svého nástroje. Unavené prsty mu sklouzly při snadném akordu a on si se zaklením přitáhl harfu blíž. V hlavici s ladicími kolíky se šarlatově zaleskl velký kámen. Tretka broušená do čtverce byla bolestně známá. Takové kameny mohly být na této straně oceánu jen dva, ačkoli se nedalo předpokládat, že se Mhurgajci zřekli nájezdů a přestali vyplouvat na moře.

Haldeth položil dlaň na přezku svého opasku, již zdobil stejný kámen, a přerušil tóny písně dříve, než ho napadlo, že by bylo lépe mlčet. „Kde jsi vzal ten rubín?“

Harfeník ztlumil rukou struny. „Rubín?“ opáčil a prohrábl si zcuchané vlasy. Pak pochopil a zasmál se. „Myslíš sklo.“ Ohebnými prsty přejel po stříbře, do něhož byl kámen vsazen. „Je to jen bezcenná tretka, pokud se tomu zlodějskému trpaslíkovi, co prodává v Arraxu klenoty, dá věřit. Nekoupil jsem ji. Dala mi ji matka, která ji vyhrála v kartách na jakémsi pocestném.“

Haldeth, bledý a zbrocený potem těžké kocoviny, zíral na chlapce. Podoba, jež ho v noci děsila, nebyla v denním světle tak zřejmá. Harfeník byl tmavovlasý jako heddentonská děvka, s níž kovář před mnoha lety strávil zimu. Oči však měl jiné, i bradu, jen jeho ruce vypadaly stejně. Skleněný klenot uchovával své tajemství. Haldetha napadlo, že setkání se vzrostlým synem je Korendirův poslední dar, a oči se mu zamžily.

Ta shoda okolností na něho byla příliš.

„Chlapče,“ řekl mrzutě Haldeth, „varoval jsem tě, že nemám hudební sluch a vypité víno na tom nic nezmění. Vezmi svou harfu a jdi zpívat jinam. Nech ubohého starce v klidu i s jeho bolavou hlavou.“

Haldetha píchlo u srdce, když chlapec nadzdvihl obočí, stejně jako to dělávala jeho matka při němé výčitce. Harfeník nepochybně byl její syn. Mladý, dosud nepoznamenány životem, beze slova odešel.

Osamělý Haldeth pocítil úlevu. Zahleděl se na pláž a zpěněné vlny. V hlavě mu zněla otázka, kterou před lety položil Ithariel, a neustále se vracela jako mořský příboj. Má muž takovou cenu?

Takovou, aby ho přijala s vědomím, že sama ztrácí, a navzdory tomu ho milovala, než jí zlomí srdce? Haldeth přemýšlel o mladém harfeníkovi a přál si, aby měl v sobě dost pokory zavolat ho zpět.

Vzpomněl si, co Ithariel odpověděla, a ohromení přehlušilo neblahé vzpomínky. Konečně pochopil, že Korendir zůstal věrný své povaze, a proto také zemřel.

Haldeth si zřetelně uvědomil, že ztratil sama sebe oné noci, kdy Mhurgajci zabili ty, které miloval. Když vložili ruce na jeho ženu, měl raději zemřít rukou útočníka. Nikdy poté, sužován nemilosrdnými výčitkami, se neodvážil položit sám sobě otázku, kým nebo čím by se stal, kdyby se pokusil rozluštit hádanku, která ho mohla vykoupit. A tak přežíval den za dnem a proklínal stín mrtvého přítele.

Píseň napsaná toho rána už v zimě zazní na svazích Hyadon, ale smrt dosud neřekla své poslední slovo. Konec nemohl být tak prostý. Budoucnost byla utvářena minulostí už od Nethova prvotního stvoření.

Callin jednou pozvedne otcův meč. Od chvíle, kdy se postavil na nohy, se po něm nedočkavě natahoval. Tichou, záhadnou Shaynu zasvětí kouzelníci z Dethmarku do svého umění a dědictví Korendira a Ithariel tak přejde na novou generaci.

Svět se bude točit dál a Haldeth bude stále skuhrat, že byl vždy pouhým kovářem a nikoli hrdinou bez bázně a hany, který by dokázal zavolat harfeníka zpět a uvést ještě některé věci na pravou míru.

Knižní řada Poutník č. 59

Janny Wurtsová:

Pán Bílé bouře

Z anglického originálu

The Master of Whitestorm,

vydaného nakladatelstvím Grafton Harper Collins,

přeložil Stanislav Kadlec.

Ilustrace na obálce a frontispis: J. P. Krásný.

Sazba United Fans.

V roce 1999 vydalo nakladatelství

United Fans, a. s.

Odpovědný redaktor: Egon Čierny.

Vytiskla tiskárna Severografie s. p. Most.

Doporučená cena (včetně 5 % DPH): 195 Kč.

Poznámky

[←1]

Démon, který na sebe bere podobu ženy (pozn. překl).

[←2]

Geas – magický „závazek“, něco, co musí být vykonáno, nebo čeho je nutno se vyvarovat (pozn. překl).