Cyklus ohne (3) - Chram stinu

III of Cyklus ohne

Wurts Janny

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Třetí kniha trilogie Cyklus ohně.

Poslední obránci Ivainson Jaric, potomek Pána ohně a jeho dědic, balancuje na hranici života a smrti ve snaze zvítězit nad svými zděděnými schopnostmi. Taen, spřadačka snů, bojuje se zlovolným bratrem, jenž slouží démonům a pod jejich vlivem zabíjí příslušníky vlastního rodu. Pokud jeden z nich selže, Strážce bouře se nikdy neosvobodí z ledového vězení, aby jim v jejich boji pomohl. Když Scait, Pán démonů z Chrámu stínů používá talent zajatých lidí k dobývání, jeho intriky vyvolají ještě strašnější hrozbu, která by mohla celý svět vrhnout do záhuby a skoncovat s nadějí lidstva na znovuzískání svobody mezi hvězdami…

CYKLUS OHNĚ

KNIHA TŘETÍ

CHRÁM

STÍNŮ

JANNY WURTS

NÁVRAT®

CYCLE OF FIRE

Book 3

SHADOWFANE

© Copyright by Janny Wurts – 1988

© Cover art by Janny Wurts – 1988

© Translation by Jarmila Gajdová – 2002

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2004

ISBN 80-7174-501-4

Pro Raymonda E. Feista,

opravdového přítele,

talentovaného autora

a

(naopak díky mému vlivu)

nevyléčitelného nadšence pro džez a Chargers.

PODĚKOVÁNÍ

Dokončení série vyžaduje spoustu díků mnoha jednotlivcům, kteří po celou dobu autorce pomáhali. Obzvlášť bych chtěla poděkovat následujícím lidem za jejich snahu, kterou je nutno zvýraznit: Terri Windlingové za to, že mezi řádky dvou knih viděla tři, a za to, že mě jemně přiměla to učinit; Virginii Kiddové za její neúnavnou snahu při vyjednávání a Jonathanu Matsonovi a Abneru Steinovi z téhož důvodu, ale za oceánem.

Dále jsou to Soni Gross a Fern Edison, jejichž příspěvky, přesahující normální rozsah, mi pomohly úspěšně odstartovat mou kariéru; Peteru Schneiderovi bych chtěla poděkovat za improvizovanou asistenci při propagaci; svým rodičům, kteří přicházeli se spoustou nerozumných snů; svému příteli a bývalému domácímu Danielu P. Mannixovi, který mně jedenáct let poskytoval vedení a střechu, pod níž jsem mohla tvořit;

Beth Fleischerové, mé vydavatelce, za to, že sdílela mou vášeň pro plavbu a vykonstruované zápletky; Geneovi Mydlowskěmu, uměleckému řediteli, že důvěřoval autorce, která zároveň také maluje; Elaine Chubbové, redaktorce, jejíž neochvějná oddanost detailuje sama o sobě záhadou a zázrakem.

Vysvětlivky k mapě

Redwater River – řeka Červených vod; Seitforest – les Seitforest; Free Isles Alliance – Aliance Svobodných ostrovů; Corine Sea – moře Corine; Westisle – Západní ostrov; Isle of the Vaere – ostrov Vaereů; Northsea – Severní moře; Kierkforest – les Kierk; Canyon Lake – jezero v kaňonu; Eastplain – Východní planina; Riftwater – řeka v soutěsce; Mainstrait – úžina Main; Elrinfaer Tower – věž Elrinfaer; Royal Palace – Královský palác; Terin Sea – Terinové moře; Caels Falls – Caelské vodopády; Deshforest – les Desh

Prolog

Kněžka od pramene v Gaire’s Main se s údivem probudila na slámě ve stájích, kde se ukryla. Chvěla se. Její slepé oči měly v měsíčním světle, které sem dopadalo z půdy, mléčně bílou barvu. Vidiny, jež ji vyrušily ze spánku, otřásly jejím klidem, přinášejíce s sebou hrůzu, jakou smrtelník dosud nezažil. Kněžka rozhýbala staré klouby a vstala. Měla na sobě oděv ze splétané kůže. Poslepu nahmatala zaprášený žebřík a sestoupila po něm podél uskladněné slámy a zrní. Pak vyšla do temné podzimní noci.

Za stodolou se nacházelo rozcestí a příkop zaplněný kalnou vodou. Lidé z Gaire’s Main nyní používali posvěcený pramen jako zdroj vody pro dobytek a domácnost. Pro ně neznamenala kněžka nic víc než starou žebračku, která se oddávala podivným výlevům citů a cosi si pro sebe mumlala. Ale dnes v noci její pohyby nevypadaly zmateně. Poklekla na chladnou půdu a šátrala rukama mezi prasečími výkaly, dokud nenašla kámen, který představoval základ její síly.

Destička byla černá, zdobená proužky ze zlatého kovu a ohlazená jarními přívaly. Z očí kněžky, které nekryly řasy, stékaly slzy, když položila dlaně na talisman. Tento dotek vyvolal energii. Kněžka s výkřikem bolestného uspokojení postoupila své břímě snů jejímu toku…

* * *

Ve tmě a větru vanoucím od oceánu, dosud zpěněného po bouři, se na vlnách zmítal člun s potrhanými plachtami. V něm se nacházel černovlasý muž, mající na sobě bavlněnou rybářskou košili. Natáhl ruku ke zraněnému démonu Thienzovi, který se ve vlnách přidržoval kusu prkna. Muže k tomuto činu nepřiměla ani laskavost, ani soucit. Jeho duch nebyl lidský. Ze snu kněžky bylo hmatatelně cítit zlo.

Zachráněný démon nemohl po vysvobození z vln dlouho přežít. Když se jeho blanité prsty sevřely kolem mužova zápěstí, kněžka vycítila, že je v agónii. Pálila ho sůl, která mu vnikla do žaber. Z této otravy se nemohl vzpamatovat. Vydržel pouze tak dlouho, aby mohl předat svůj smrtelný sen, jenž obsahoval smrtelné sny ostatních démonů, kteří zmizeli již dřív, ve zpětném nárazu sil, jež nevznikly žádným přirozeným způsobem.

Tyto vzpomínky Thienz vtiskl přímo do mysli člověka v člunu, neboť jejich význam pro nepřátele lidstva představoval důkaz, že dosud existuje předmět prvořadého významu. Ničím neovlivňovaný a celistvý smrtelný Thienzův sen se vpaloval do mysli mladého muže jako magma. Kněžka vykřikla společně s ním a kámen od pramene pod jejíma rukama přenášel poselství umírajícího démona nejstaršímu obránci lidstva…

* * *

Na ostrůvek, hodně vzdálený od Gaire’s Main, dolehlo volání staré ženy jako zmírající ozvěna, nesoucí se nad hájkem s kouzelným příšeřím. Zde její obrazy obdržela s pochopením, jaké nebylo dáno smrtelníkům, entita známá jako Vaere. Zprávy slibovaly ty nejpochmurnější následky. Umírající Thienz se dotkl tajemství starého celá staletí. Až toto poznání dolehne ke smečce démonů v Chrámu stínů, bude pochopen jeho plný význam. Pak bude ohrožena sama hlídková loď Vaereů. Nevyhraněné zkušenosti čarodějova potomka, který teprve nedávno našel útočiště, představovaly jediné východisko z nouze. Pokud by Ivainson Jaric nezískal otcovy schopnosti, kdyby selhal při Cyklu ohně, zatímco by smečka rozluštila záhadu Vaereů, lidstvo by bylo vyhubeno rukama nepřátelských démonů…

* * *

Kněžka přerušila spojení s rozechvělým povzdechem. Na hájek na ostrově Vaere se usadilo ticho zlověstné jako klid před pohromou.

Kapitola 1

Záhada

Na rozlehlé pláně za Felwaithe brzy dolehla zima. Mráz pokryl lišejníky jíním a na holých skalách v kopcích po sobě zanechal stopy podobné malbám šílence. Zde, daleko na severu od hranic Keithlandu a od území obývaného lidmi, hořela v síni z omšelého kamene jediná lucerna. Uprostřed kruhu světla, který vrhala, seděl Scait, pán démonů z Chrámu stínů, na trůnu vyrobeném z kostí a kůže lidských obětí. Ořezával si ostruhy na palcích zavíracím nožem do špiček. U nohou se mu krčil nedospělý Thienz, mající končetiny podobné žabím nohám schované v klíně.

Scaitova šupinami pokrytá zápěstí ztuhla. Démon přestal s ostřením ostruh. Ohrnul horní ret, až se objevila řada zubů podobných zubům žraloka, když oslovil malého démona, který se mu plazil u nohou. „Co se stalo, že stařešinové Thienzů poslali mládě, aby mne vyrušovalo z úvah? Mluv, pulče! Jaké zprávy přinášíš?“

Thienz se zbaběle přitiskl ke studené kamenné podlaze. Pán Chrámu stínů často kvůli své prudké povaze zabíjel a tenhle mladíček pro něj měl ty nejhorší zprávy. Rozrušeně zapleskal žábrami. „Nejmocnější, přináším ti zprávu o člunech poslaných do Keithlandu, které měly zajmout Ivainsona, potomka Pána ohně, Jarica. Tví sluhové selhali. Jaric nalezl útočiště na ostrově Vaere.“

Scait výbušně zasyčel. „Proklaté sémě svého otce! Jak mohl takový ubožák proklouznout pěti tuctům starších Thienzů?“

V nastalém tichu znělo jen cinkání korálků. Thienz bojoval s ohromujícím nutkáním uprchnout, přestože se záblesk zloby v žhnoucích očích jeho pána neproměnil v rány. Hřebínek na jeho tupé hlavě se zježil odporem. Mládě bylo připraveno předvést obrazy bouře, smrti a zničení flotily, která selhala v plnění pánových příkazů zajmout zlatovlasého syna Ivaina, Pána ohně.

Avšak suverénní vládce Chrámu stínů odmítl tyto obrazy sdílet přímo. Místo toho vzal ostrý nůž a zabodl jej do lidského stehna, které tvořilo opěradlo trůnu. „Už jsem se o Jaricově úniku dozvěděl podrobnosti od někoho, kdo je starší a zkušený. Sežeň mi nejstaršího Thienze, neboť nikdo jiný nebude dost dobrý.“

Mladý démon spěšně uposlechl. Odcupital ze stupínku se směsicí strachu a úlevy. Ulevil si tak, že to bylo ve vzduchu cítit. Když sestoupil ze schodů, otočil se a prchal podél zrcadlové louže v podlaze za schůdky. Scait ho pozoroval očima zúženýma v štěrbiny. Díval se, jak mizí v šeru chodby. Dlouhé bodliny na krku se mu zježily vztekem. Doufal, že Jarica zajme, zotročí a bude manipulovat s jeho potenciálem Pána ohně, aby přinesl záhubu a smutek lidstvu. Tahle nedávná chyba Thienzů teď představovala hrozivé riziko. Ivainson Jaric by mohl přežít Cyklus ohně. Lidé by potom získali dalšího Vaerey vycvičeného čaroděje, dost mocného, aby vysvobodil Anskierea z Elrinfaeru z vězení v očarovaném ledu. Spojená hrozba Strážce bouře a Pána ohně by je uvrhla do značně nevýhodné pozice, pokud by to rovnou nepředstavovalo překážku dobývání naplánovaného skupinou démonů v Chrámu stínů.

Scait přecházel sem a tam, svíraje mezi prsty s ostruhami nůž. Vzrušeně skřípal zuby, dokud se před stupínek nedostavil nejstarší Thienz.

Aby podřízený nepoznal ani náznak jeho obav, uhladil si pán Chrámu stínů dlouhé ostny a posadil se. Když mu Thienz vysekl úslužnou poklonu, přejel ostruhou po obnaženém ostří nože a zeptal se: „Jak se stalo, že Ivainson, potomek Pána ohně, Jaric, dospěl k ostrovu Vaere?“

Thienz odpověděl pomocí slov. Jemné zašustění jeho hřebínku naznačovalo vzdor. „Ivainův potomek Jaric rozpoutal bouři pomocí Anskiereova kouzla.“ Nabídl svému pánu jasný, detailní obraz pírka sokola bouře a modrofialovou záři kouzla, které vyvolalo nad jihovýchodním územím bouři. Scait vycenil zuby.

Thienz spěšně pokračoval: „Smrtelná bouře nepřinesla záhubu všem Thienzům, kteří byli posláni na lov. Další nebezpečí jim zcela zabránilo kořist obklíčit.“ Thienz zavřel malá očka a vyslal smrtelný sen jednoho nešťastníka, kterého zachránil Maelgrim, Temný snílek, jenž však přesto nepřežil. V přesných empatických obrazech sdílel lord Scait vzpomínky tří Thienzů, kteří se uboze tísnili na palubě člunu mnoho mil odtud na jihu.

Jen pár okamžiků před smrtí společně kňučeli nad myšlenkovými obrazci, které si navzájem sdělovali. Bouře, již potomek Ivaina, Pána ohně, způsobil, aby se jim vysmekl, zasahovala posádky sedmi doprovodných lodí, zmítala jimi a potápěla je. Thienzové, kteří se plavili na palubě poslední z nich, se třásli strachem, vědomi si toho, jaká pohroma bude následovat.

Scait zasyčel. Zapomněl na dýku, kterou svíral v dlani, když jeho čidla naplnily vidiny stvoření, která potkal neblahý osud. Při jedné ze vzpomínek Thienze, který se v obavách krčil na palubě lodi, jež byla vyslána zajmout Jarica, také spatřil přelévající se zpěněné hřebeny vln bouří zmítaného oceánu.

Najednou se zdálo, že se vzduch třpytí. Obloha a vlny se rozvlnily, zamženy perlovou mlhou. Potom se mlha naopak rozptýlila a proměnila v prizmatický chaos energie. Všechno se otřásalo v pruzích barev a světla. Vidina vydržela pouze několik okamžiků, než krutá energetická pole způsobila, že Thienzům po těle naskákaly puchýře. Upadli, nahlas klejíce. Agónii před jejich smrtí zhoršovalo dřevo, které jim padalo na hlavu a z něhož stoupala pára, a plachty, jež zachvátily neúprosné plameny.

Sen skončil. Scaitova víčka se prudce zvedla a odhalila duhovky tvrdé jako topaz. Zableskly se řady jehlovitých zubů, když uvážlivě tvořil slova: „Řekni mi, ty podřízená ropucho, jaké vzpomínky vyvolává ten smrtelný sen v mysli?“

Thienz, vybavený eidetickými vzpomínkami, společnými pro všechny Thienze, neklidně přešlápl na koberci. „Tato smrt byla stejná jako ta, již znázorňoval sen předků, kteří zemřeli mezi hvězdami, chyceni do pasti expandujícím polem časové anomálie, když selhal motor jedné z lodí. Avšak taková interpretace je pochybná. Lidé z Keithlandu ztratili veškeré vzpomínky technického rázu.“

„Ne zcela.“ Scait sevřel čelisti. Jemně přejel dýkou po opěradle trůnu. „Veriset-Nav,“ vyhrkl vítězoslavně. „Tento sen představuje nezpochybnitelný důkaz. Navigační vůdčí modul musel přežít zkázu prokleté hvězdné sondy Corinne Dane. Musíme ji pouze najít a oživit nedotčenou jednotku a naše vyhnanství z domovské hvězdy bude u konce.“

Thienz zakvílel a přitiskl hřebínek k lebce bez uší. „Nejvznešenější lorde, navrhujete nemožné. Kde máme hledat? Kapsle s nouzovými systémy Corinne Dane spadla, zničená, do moře.“ Thienz se odmlčel, aby zadumaně zahvízdal. V jeho hvízdání se zračil výraz ztraceného poznání.

Ale Scait jeho protesty ignoroval. Ustaraně vstal z křesla. Ornamenty z drátků chřestily o šupinaté klouby jeho prstů, když přecházel po stupínku.

Thienz pootočil plochou hlavu jako špatně ušitá loutka, představující žábu, aby sledoval krok svého pána. „Nejmocnější, Set-Nav je ztracena, ještě pořád.“

„Možná ne.“ Scait se s trhnutím zastavil. Pohlédl úkosem na Thienze. „Celou dobu tvrdím, že Set-Nav může být ukryta za osobou zvanou Vaere.“

Při těchto slovech se Thienz zhoupl vzad na nohou s plovacími blánami, odfrkl a potom propukl v kaskády bouřlivého smíchu. „Nejmocnější, ó nejmocnější, ty jistě žertuješ! My toho Vaerea známe! Je to lidská pověra, mající původ v předchozích, těch nejbarbarštějších pozůstatcích staré kultury Země.“

Každý z jejich skupiny věděl, že Tamlin pocházel z příběhů zpívaných primitivními zpěváky balad. Je to opravdu legrační, pokud je lidstvo natolik bez důvtipu, že si spletlo nejsofistikovanější techniku, jakou kdy jeho příslušníci vytvořili, se smyšlenou pohádkovou postavou!

„Ticho!“ Scaitovy krátké ostny se varovně zvedly. „Buď ticho, ty, který zapomínáš.“

Démon pod stupínkem se při té urážce zachvěl. Obrátil oči bez bělma, když se Scait sklonil a dotkl se ostrým nožem zlehka jeho brady. „Ať je to mýtus nebo ne, fakta jsou taková: Tamlin z ostrova Vaere údajně vycvičil našeho největšího nepřítele, Anskierea. A také Ivaina, Pána ohně. Ty, kdo zapomínáš, nezapomeň, že lidé se nevyznačují žádným smyslem, který by jim pomohl rozlišovat mezi snovým stavem a prožitou realitou! Vzpomeň si, že vůdčí jednotka Set-Nav Corinne Dane byla vybavena moduly s napojením na mysl.“

Takové stroje mohly uvést člověka do snu na celé roky, a přesto uchovat jeho tělo. Thienz zamžikal, přinucen nějak na tato slova reagovat. Časově odlišné pole hvězdného pohonu jasně vysvětlovalo nepřirozené stárnutí, které se projevilo na těch smrtelnících, jimž se dostalo výcviku od Vaereů.

Scait vyskočil. Oči se mu leskly vzrušením. „Nyní, ty, kdo zapomínáš, kéž by ti pohrdavý smích zvrásnil jazyk chutí výměšků. Já si totiž myslím, že lidstvo neví, že jejich čarodějové jsou vedeni k mistrovství technikou, kterou lidé kdysi ovládali.“

Thienz nafoukl tiše žábry, zatímco Scait klesl zpátky do křesla. Rozum pána démonů podivně a hrozivě předkládal pravdu. Člověk mohl zapomenout na svou zmizelou říši mezi hvězdami, jenže elektronický vůdčí systém, vybavený inteligencí, schopností opravit sám sebe a logikou, aby zvládl úžasnou matematiku mezihvězdné navigace, by nikdy neztratil loajalitu ke své misi. Jako vrahové a věznitelé stvoření s paranormálním nadáním. Strážce bouře a Pán ohně mohli vskutku pokračovat v původním určení hvězdné sondy Corinne Dane: objevit prostředky, jak bránit lidstvo před psionickými zbraněmi vetřelců.

Scait seděl nedbale na trůně z lidských ostatků se zlovolným výrazem v obličeji a zvažoval Thienzovy úvahy. „Ropucho, ty se mýlíš. Set-Nav mohla uvážlivě skrýt svou identitu za Tamlina, takže naše společnost mohla jeho existenci přehlédnout.“

Thíenz zkroutil štíhlé prsty předních končetin a zakvílel, zatímco pán démonů v náhlém vzrušení zabodl dýku až po rukojeť do čalounění na trůně z lidských ostatků. „Ó ropucho, smrtelný sen tvých společníků přináší slib vítězství, ale i problémů. Musíme rozmotat tu záhadu jménem Tamlin, neboť čas je drahocenný. Ivainson, prokletý potomek čaroděje, nám unikl. Nyní, zajisté jakmile hvězdy změní polohu, se objeví Pán ohně, aby se nám postavil do cesty. Jestli se tak stane, mohli bychom se ocitnout tváří v tvář vylíhnutí Morrigierjů nepřipraveni.“

Thienz ztuhl. Napřímil se a potom mu poklesl hřebínek porostlý blánami. Končetiny se mu začaly třást. Ve vzpomínkách předchůdců Morrigierjové vystupovali jako velmi mistrná entita, která se každé tři tisíce roků rozpínala, aby shromáždila společné síly Gierjů do jediné síly všech vnímajících bytostí, jež přísahaly věrnost skupině z Chrámu stínů. Tupí Gierjové se vyznačovali skrytou ničivou kapacitou, která naháněla strach i těm nejsilnějším démonům. Thienz prchl s výkřikem hrozivého poznání z místnosti. Proklouzl kolem dveřního sloupku, přičemž se o něj odřel, a cupital jako pes po schodech dolů.

Scait se jeho úprku smál. Jeho hrozba byla pouhou lží, určenou k zastrašení. Kdyby se ten bláhový Thienz zamyslel, vzpomněl by si, že k většímu vylíhnutí mláďat by nemohlo dojít, dokud by zárodky Morrigierjů nedospěly. Od chvíle, kdy jeho předchůdce zemřel Anskiereovou rukou, pán démonů vlastnil moc zabránit machinacím ambiciózních podřízených. Jeho vláda nad Chrámem stínů byla ale zajištěna bez záruky. Když nyní vymýšlel plán, jak porazit lidstvo, které se již dalo na ústup, musí podřízené udržovat v bázni, aby se zbavil soků. Těch, kteří by se mu chtěli protivit, by bylo dost, kdyby Scait nenašel prostředky, jak čelit hrozbě vyplývající z možnosti, že se objeví nový Pán ohně. Objev Set-Nav, i přes jeho prvořadý význam, se dal považovat za podružný ve srovnání s politikařením a mocí uvnitř skupiny.

Scait s hořkostí přemýšlel o Jaricovi. Když jednou zahlédl chlapcovu auru, díky jasnozřivosti, s jakou démon vnímal, vycítil rezonující vzory energie, jež vyznačovaly vlohy pro mistrovství nadaného člověka, které se zrodily ze síly Sathidu. Nikdy předtím si žádný démon nepředstavoval, že lidé, dokonce ani ti nejschopnější z nich, by mohli oplývat tak velikou skrytou zálibou v moci. Bez výcviku by takoví jednotlivci mohli být snadno zotročeni a využiti ke zničení vlastního druhu. Ztráta Jaricových schopností bolela dvojnásob. Scait naježil zděšením hřebínek. Lidstvo se množilo a šířilo jako škodliví paraziti. S výjimkou čarodějů obývajících věže v Mhored Kara, většina z nich byla vůči psychické energii mysli slepá. Možná že děti narozené v bázlivých městech Keithlandu, kterým byly dány do vínku podobné vlohy, byly přehlédnuty.

Scait zamžikal a zavrtěl se na židli. Pokud takové děti existují, mohly by být uneseny a využity. Ale členové skupiny nemohli vstoupit do Keithlandu, aby tam pátrali, aniž by zůstali bez povšimnutí. Byl by nutný úskok.

Lucerna najednou zablikala. V jejím slábnoucím světle se zaleskly Scaitovy zuby, které vycenil v divokém vzrušení. Byl tu někdo, pro koho tyto restrikce neexistovaly. Skupina již ovládala schopnosti Maelgrima, Temného snílka. S jeho pomocí by mohl být nalezen způsob, jak toto pátrání vést, aniž by byli objeveni. Scait, nyní rozrušený, pátral v myšlenkách staršího Thienze, který ho nedávno opustil.

„Kde je Maelgrim teď?“

Obraz, poslaný mu v odpověď, přišel rychle. Byl však zahalen odporem, jejž způsobil nejpravděpodobněji úskok týkající se Morrigierjů. Scait ve své touze po informaci zvolil shovívavost. Celá Maelgrimova posádka Thienzů zahynula kvůli otravě solí. Temný snílek, osamělý na lodi vážně poškozené důsledky bouře, kterou rozpoutal Jaric, se momentálně snažil zalátat potrhané plachty, aby mohl plout k Chrámu stínů, na sever. Scait cvakal vzrušením ostruhami. Jeho nový plán musí počkat, dokud se ten člověk, ten zotročený chlapec, nevrátí. Toto zdržení by se mohlo protáhnout na několik měsíců, až by se díky nevyhnutelným zimním bouřím zhoršilo počasí tak, že by plavbu mohlo nepříznivě ovlivnit. Pán démonů, nucený k trpělivosti, přemítal o možnostech vyplývajících ze znovuobjevení počítače Veriset-Nav. Hodiny ubíhaly. Lampa dohořela a šero před úsvitem zaplnilo prázdnou halu Chrámu stínů. Prsty s ostruhami pohladily dýku, která zůstala zabořená do konzervovaného lidského masa, zatímco venku kvílel vítr nad mrazem spoutanými lesy tak, že to připomínalo pohřební žalozpěv.

* * *

Dvacet sedm generací po pádu průzkumné lodi Corinne Dane navigační počítač, který vypočítával kursy mezi hvězdami, analyzoval svůj poslední přírůstek, čarodějova syna, jenž byl kandidátem na podstoupení Cyklu ohně. Jaric, drobný, hubený a plný modřin kvůli nepřízni bouře, která ho dopravila k bájnému ostrovu, se značně podobal svému otci Ivainovi, až na to, že sem tam byly znatelné jisté rozdíly, jež však na povrch nevystupovaly.

Chlapcovy sluncem vybělené vlasy a opálená kůže námořníka vypadaly pod načervenalou září ovládacích panelů zvláštně a nepatřičně. Jeho oděv byl nedbale vyspraven námořnickou jehlou, než se znovu roztrhal. Chlapcův opasek z provazu nejevil známky roztřepení. Byl na koncích perfektně zapleten. Jen tkaničky na botách prozrazovaly spěch nebo netrpělivost. Jednu měl zavázanou pomocí námořnických uzlů a druhou zašmodrchanou tak, že ji mechanické paže robotů rozvázaly pouze s obtížemi. Tělo pod oděvem bylo, jak se ukázalo, plné modřin a pohmožděnin, což se dalo pokládat za důsledek tvrdé práce a stresu.

Otec si zvolil cestu k mistrovství s daleko menší bolestí ducha, na rozdíl od syna dorazil na ostrov se společností, která ho doprovázela. Smečka Thienzů, jež ho pronásledovala, mu v tom nedokázala zabránit. Z Jaricovy zkušenosti mohlo vyplynout víc naděje nebo větší nezdar. Strážce budoucnosti lidstva, neovlivňován sentimentem, přezkoumal jeho vhodnost pro Cyklus ohně s přesnou a nevzrušenou logikou.

Chlapec, kterého zkoumal, si nebyl vědom toho, že stvoření, jež znal jako Tamlina z ostrova Vaere, bylo entitou vytvořenou sofistikovanou řadou přístrojů. Byl vzat do opatrovnictví z mýtiny v hájku, kde upadl do omamného spánku. Roboti ho přenesli do místnosti se stěnami z kovu, která se nacházela v podzemí. Ivainson Jaric momentálně spočíval uvnitř kapsle, která podporovala jeho životní funkce a jež kdysi byla součástí zařízení letové paluby kosmické lodi.

Servomechanismy pracovaly nad jeho tělem a dodělávaly schémata zapojení, která v minulosti umožňovala lidským navigátorům koordinovat celkový systém obvodů Veriset-Nav. Jaric, jako každý lidský návštěvník před ním, prožíval během svého pobytu na bájném ostrově pouze sny.

Vaere udržoval svou pravou podstatu v tajnosti od doby, kdy došlo ke ztroskotání Corinne Dane. Jednotka, vyvržená bez porušení z mateřské lodi, obsahovala generátory na výrobu energie a pohonové pole. Když však Hvězdná naděje padla do rukou nepřátel, přitáhla by nouzová světlice asi spíš útočníky než zachránce. Set-Nav se stala pastýřem pro uprchlíky neschopné uchránit svoje záznamy před vetřelci, kteří by mohli přeprogramovat její funkce pro vlastní potřebu. Když přežily zárodky flóry a fauny typické pro Zemi a pokryly povrch Keithlandu, vůdčí počítač se změnil, adaptoval a vyvinul, zahalen přestrojením za mýtus. I přes čas a opotřebování jeho původní směrnice zůstala zachována. Set-Nav dokonce ještě nyní hledala způsoby, jak skoncovat s výpady psionicky nadaných vetřelců, kterým lidé nyní říkali démoni.

Veriset-Nav ve své nejnovější, nejúčinnější obraně vycvičovala psychicky talentované lidi, aby zvládli dvojité spojení se Sathidem, díky čemuž získali přímou kontrolu nad živly. Jaric byl nejnovějším z kandidátů pro proces spojený s nebezpečím.

Z nesčetných lidských subjektů přežili jenom Anskierc a Ivain a dosáhli dvojího mistrovství. Avšak jejich úspěch ospravedlňoval smrt jejich předchůdců. Spárované krystaly jim zaručovaly dostatečně velkou moc, aby mohli vymýtit určité druhy démonů a uvěznit jiné. Úkol osvobodit Keithland od hrozby již započal. Ale talent schopný výcviku pro takové činy byl vzácný. Bylo těžké získat Ivainsona, o jehož život již usilovali démoni. On se vyznačoval potenciálem, který byl cenný a vzácný.

Zapnul se jeden spínač. Světla zeleně zablikala nad přístupovým panelem. Jaric v jejich záři vypadal jako vosková figurína. Programy vytvořené pro komplex navigační matematiky mezitím vyčerpávajícím způsobem mapovaly jeho potenciál. Vaere srovnával ochromující pochybnosti o sobě samém z dětství tohoto chlapce s jeho odhodlaností dosáhnout dědictví Pána ohně. Dozvěděl se o síle, slabosti a surovém potenciálu a dokončil model s přímým pozorováním, které sdílela spřadačka snů Taen. Informace proudila do databanky, poté se proměnila, zamotaná a propletená následkem důmyslných rovnic pravděpodobnosti. Vaere propočítával s neochvějnou logikou Jaricovu schopnost přežít duální mistrovství, které obsahoval Cyklus ohně.

Výsledek byl znepokojivý. Nikdy v dějinách Keithlandu Vaere neobjevil v mysli člověka takový surový potenciál pro moc. Přesto ale skrytá schopnost, kterou Jaric disponoval, se ukázala být propojená s citlivou osobností až k bodu křehkosti. Balancovala na osobitosti zcela nově a opatrně vytvořené. Tato analýza by mohla chlapce, kdyby byl považován za osamělého, diskvalifikovat z výcviku. Jenže nyní, když démoni věděli o původu Vaereů, se počítala i ta sebemenší příležitost. Přístupový obvod se uzavřel. Společně s Jaricovými statistikami Vaere dodal kombinovanou analýzu Keithlandu, pak uvážlivou projekci získané moci Temného snílka. Ukázalo se, že předpověď je nedokonalá. Maelgrimovo mistrovství odvozené od Sathidu již ovládli démoni Thienzové. Jeho schopnosti budou pravděpodobně srovnatelné se schopnostmi jeho sestry, jejich účinek však je opačný. Kde Taen spřádala sny, aby léčila a chránila, její bratr rozvíjel vidiny, aby ničil. Ona mohla ovlivňovat jednotlivce, ale Maelgrim, který měl za sebou smečku z Chrámu stínů, mohl rozpoutat všeobecné šílenství, podplácet vlády nebo podněcovat vojáky, aby válčili proti městům, která měla vojenskou posádku, jež je měla chránit. Při takové pohromě by se mohla zhroutit i obrana Landfastu.

Vaere vytvářel různé scénáře možných protitahů bez ustání dnem i nocí. Nakonec našel naději jen v jediném z nich. Invazi z Chrámu stínů by se dalo zabránit, kdyby Strážce bouře, Anskiere z Elrinfaeru, byl vysvobozen z ledu. Tento úkol vyžadoval zkušenosti Pána ohně. Moc času však nezbývalo, aby mohl být nalezen náhradník pro Cyklus ohně, i kdyby se nějaký další kandidát v populaci Keithlandu vyskytoval.

Kdyby Vaere jednal jako smrtelník, takové dilema by jistě v něm vyvolalo smutek a úzkost. Protože však byl strojem s chladnou logikou, prováděl rozhodnutí během zlomku vteřiny. Jaric musí být vystaven nebezpečí. Po krátké době výcviku se chlapec musí pokusit o mistrovství Země. Kdyby získal vládu nad základním propojením, musí se pokusit získat mistrovství i druhé matrice Sathidu, což je neobtížnější výzva, jaké musí čaroděj čelit. Musí to vydržet a přežít i Cyklus ohně. Kdyby selhal, kdyby entity Sathidu, s nimiž musí bojovat o nadvládu, získaly moc nad jeho vůlí, on i Anskiere by zmizeli. Pak by obrana Keithlandu spočívala jen na křehkých a nedostatečných zdrojích spřadačky snů.

Světla zablikala a zmizela. Panely ztmavly a zůstala jenom jantarová žluť život podporující jednotky. Veriset-Nav iniciovala vstupní příkaz a obvod, který přetínal kapsli mistra navigátora, aktivoval její funkci. Monitory ožily a ozářily modrým světlem chlapce obaleného sítí drátů. Potomek Ivaina, Pána ohně, se v hlubokém spánku zavrtěl, když vůdčí systémy z Corinne Dane navodily první ze série snů určených k tomu, aby byl připraven na zkoušky, jež ho čekaly v souvislosti s dosažením mistrovství čaroděje.

* * *

Jaric, nevědom si toho, že jeho smysly naprosto propadly iluzím, věřil, že se probudil do tichého příšeří v hájku na ostrově Vaere. Otevřel oči a spatřil trávu a květiny a tutéž okouzlenou mýtinu, kde předtím upadl do spánku. Po těle mu přejel chlad. Zdálo se, že se nic nezměnilo. To ho znepokojilo. Ruce ho dosud pálily od toho, jak svíral kormidlo Callinde a snažil se v bouři udržet kurs. Oděv i kůže se mu leskly krystalky soli, které na něm díky sprškám vody ulpěly. Udivilo ho, že nenašel žádnou známku přítomnosti silné magie. Zamžikal a namáhavě vstal. Půda, jíž se dotýkal dlaněmi, byla chladná. Stromy nad jeho hlavou se tyčily v stříbřitém příšeří jako společnost patriarchů, kteří měli namísto vousů listí. Chlapce rozrušilo zjištění, že mu tělo během odpočinku na vlhké půdě ztuhlo. Protáhl se, ale pak se zarazil s rukama napůl vztyčenýma. Uprostřed hájku seděl na nízké šedé skále Tamlin z ostrova Vaere. Mužíčkovy rysy tváře zdobil bezstarostný úsměv. Rozcuchané vousy mu spadaly na kabátek žlutohnědé barvy. Korálky a zvonečky zdobené peřím, jež měl mužíček našité na manžetách, vesele cinkaly v rytmu nohou, jimiž pohupoval nad kalichy květin. Z dýmky, kterou držel v ruce, stoupal do vzduchu proužek dýmu, podobný copánku.

Jaric odhodil rozcuchané vlasy z čela, přičemž ostražitě pozoroval nevýrazná černá očka, která sledovala každý jeho pohyb. „Jak dlouho tu už jsi?“

„Odedávna a od nikdy.“ Vaere neučinil žádný pokus svou šalamounskou odpověď blíže vysvětlit, jenom se zakousl do troubele dýmky, potáhl a vyfoukl perfektní kroužek dýmu. „Hodláš se mě zeptat proč?“

Jaric objal kolena rukama a zamračil se. „Odpověděl bys mi?“

Tamlin se zasmál. Peříčka na rukávech se mu roztančila, když sklonil dýmku, ale jeho veselí zmizelo s kroužkem dýmu. „Já nemám odpovědi, pouze hádanky. Pořád ještě toužíš po mistrovství Pána ohně?“

Jaric, vědom si toho, že dává všanc svou bezúhonnost, velice pečlivě zvolil odpověď. „Přeji si uchránit Keithland před démony.“ Vstal. Byl příliš nervózní, aby zůstal v klidu.

„Pak v tom není žádný rozdíl, synu Ivainův.“ Vaere seskočil z místa, kde seděl. Přistál v trávě, která se pod jeho plnou vahou vůbec nezachvěla. Když stál, sahal Jaricovi sotva po bok. „Abys ušetřil své lidi, musíš se vypořádat s veškerou slabostí a potom ovládnout zkušenosti, jaké měl tvůj otec. Jsi na to připraven?“

„Ne.“ Jaric čekal. Cítil napětí po celém těle, až po paty. Obklíčen podivnou nehybností hájku, obával se pomyslet na démony a osud, který čekal lidi a ženu, již miloval, kdyby selhal. „Je nějaký člověk, který se kdy narodil, připraven trpět šílenstvím? Nemohu dělat nic víc než se pokusit.“

„To tvrdíš!“ Zvonečky jasně zacinkaly, když Tamlin udělal krok vpřed. „Nemůžeš přežít Cyklus ohně, pokud nejdřív neovládneš zemi. Z toho důvodu musí být tvé rozhodnutí nezvratitelné. Je tomu tak?“

Jaric polkl. S těžkým srdcem si před očima vytvořil obraz, úsměv Taen, spřadačky snů, tak líbezný jako píseň lesního skřivana v Seitforestu. Vzpomněl si na prapory volně vlající nad věžemi Landfastu a na Kielmarkovu divokou zlobu, když byl Cliffhaven ohrožen nepřátelskou armádou spojenců démonů. Tyto věci pro něj představovaly poklad a toužil je chránit. Ale byly to divoké klany od Caelských vodopádů a třicet devět životů, jež obětovaly, aby ho zachránily před zajetím démony, a které nakonec neomylně zpečetily jeho rozhodnutí pokusit se podstoupit Cyklus ohně. Nic než smrt Jarica nemohlo odradit od jeho rozhodnutí, ačkoliv cesta k mistrovství Pána ohně v Ivainovi vyvolala naprosté potlačení jeho identity, zlovolné, nezvratitelné šílenství, díky němuž se ho lidé z celého Keithlandu báli. Roky poté, co jednoho rána ukončil své utrpení dýkou, kterou si proklál srdce, byl Ivain, Pán ohně, pokaždé, když si na něho někdo vzpomněl, proklínán. Již při zmínce jeho jména národy na všech územích pozvedaly zkřížené pěsti na znamení proti zlu způsobenému čarodějnictvím.

Tamlin udělal gesto a dýmka z jeho ruky najednou zmizela. Promluvil, jako by byl zasvěcen do chlapcových temných obav. „Synu Ivainův, budeš potřebovat víc než jen odhodlání. Krystal Sathidu, který si musíš podmanit, abys získal mistrovství Země, si již bude v době, kdy se spojí s tvým vědomím, vědom sám sebe. Propátrá tvé nejvnitrnější já, půjde zpět až k okamžiku, kdy ses narodil. Bude hledat slabost, kterou by mohl využít proti tobě a zneužít tě. Jak velké porci své minulosti dokážeš čelit, aniž bys couvl?“

Ačkoli Tamlin útočil na místa, kde byl Jaric nejzranitelnější, chlapec odmítal nechat se srazit na kolena. Od okamžiku, kdy dorazil na bájný ostrov, to vypadalo, že se ho Tamlin snaží zastrašovat. Napadlo ho, že Vaereova slova by nemusela být varováním, ale intrikou, která jej měla vyprovokovat.

„Tak!“ Tamlin vyskočil agresivně na kámen. Jeho pohled se stal hrozivě, pronikavě přímým. „Myslí ti to rychle. Ale zlost nebude stačit k tomu, abys překonal to, co leží před tebou. Mám ti to dokázat?“

Vaere bez dalšího varování tleskl rukama. Nelibozvučný cinkot zvonečků se smísil s Jaricovým výkřikem, když se mu pod nohama rozestoupila země. Jeho smysly se zvrátily a on se propadl do vzpomínek na svou minulost.

Kapitola 2

Mistrovství země

Ovocné stromy ve zdí obehnaném sadu v Morbrithu vzpínaly k nebi holé větve bez listí, které rachotily v sevření ledu a větru jako kosti. Ale zahrady, na které si Jaric vzpomínal z dětství, nebyly tak zubožené, dokonce ani tehdy, když v zimě mrzlo sebevíc. Otisky bot malých chlapců byly ve sněhu znát i mimo cesty. Mrazivý vzduch rozrážel smích. Jen Jaric, určený strážce cechu kovářů, se od těchto divokých her svých vrstevníků držel zpět. Ráno onoho dne, kdy slavil čtvrté narozeniny, ho velký muž, který čpěl po koních, vzal od krbu jeho poslední pěstounky. Od té chvíle bude bydlet, jak pochopil, na půdě nad kovárnou společně s dalšími učni cechu. Ostatní chlapci byli o několik let starší než Jaric. Děti bývají kruté, vetřelce ve svém středu ihned vycítily.

„Cože? Tohle je přece ještě úplné mimino!“ posmíval se Garrey, nejstarší z dětí. Ostatní děti se ke svému vůdci přidaly jako smečka vlků.

Jaricovými rukavicemi profukoval chladný vzduch. Toužebně se díval, jak učni běhají a skáčou za hadrovým míčem. Garrey mu předtím řekl, že nechce, aby se k nim při hře připojil. Ale chlapce, jemuž pěstounka nedovolovala si s jejími dětmi hrát a jemuž šeptala, že jeho přítomnost přinesla do domu neštěstí, hra fascinovala. Jaric, přitahovaný smíchem, běháním a bezstarostnými potyčkami mládeže, přistoupil blíž.

Nechtěně přestoupil hraniční čáru hřiště.

Garrey nechytil prudkou střelu. Jeden statný, ale rychlý chlapec se otočil a vyrazil za míčem. Vrazil do Jarica, který mu stál přímo v cestě. Zpomalil, ale uklouzl a prudce narazil do mladšího dítěte. Jaric, který byl sražen na koleno, se snažil znovu vstát. Garrey se však k němu přitočil dřív, než mohl utéci.

Vyšší chlapec, červený v obličeji, který měl posetý sněhovými vločkami, se zamračil a opovržlivě ohrnul ret. „Hej! Ty usmrkanče!“

Neodběhl od Jarica, když hadrový míč narazil na zeď za ním. Náraz nebyl v přívalu sněhových vloček slyšet. Garreyho kamarádi obstoupili v půlkruhu drobného světlovlasého chlapce, který jim tak hloupě pokazil hru. Jaric o krok ustoupil, pak ještě ojeden a zastavil se, neboť za ním se nacházely trnité větvičky růžového keře.

„Nejsi tu vítán,“ řekl Garrey. Stáhl si rukavice a pozvedl zkřížené pěsti v tradičním způsobu znamení proti neštěstí. „Tvá vlastní matka se tě pokusila zabít, copak to nevíš? A otec, který ti zachránil život, se potom oběsil, protože ho hraběcí soud odsoudil za to, že ji zavraždil.“

„Ne,“ zašeptal Jaric. „Ty určitě lžeš.“

„Opravdu lžu? Tak kde je tedy tvá matka, ta dcera jakési poběhlice? A tvůj otec?“ Garrey se ušklíbl, čímž odhalil mezery mezi zuby v místě, kam ho kopl kůň. Jeho hlas začal znít vychloubačně. „Viděl jsem Keraina umírat. Obličej mu zrudl a z očí mu tekla krev. Zeptej se mistra.“ Starší chlapec srazil Jarica k zemi prudkou ránou. Ostatní chlapci se k němu přidali. Začali Jarica mlátit pěstmi a kopat do něj.

Ale Kerainson, jehož výchovou byl pověřen cech kovářů, stěží cítil rány, které zasypávaly jeho tělo. Bezmyšlenkovitá krutost jeho vrstevníka odhalila za snahou obyvatel města se mu vyhýbat pravdu. Poprvé měl slova, kterými mohl vysvětlit sen, jenž ho vyrušoval ze spánku jeden neklidný týden za druhým. Pokaždé, když prožil tuto noční můru, naříkal hrůzou. Vzpomněl si na stříbřitý záblesk, který následoval po zhmožďujícím stisku jakéhosi muže, na pach krve a výkřik mísící se s ženským hrůzostrašným výkřikem.

Jak ho tak Garreyho banda učedníků převalovala ve sněhu sem a tam, Jaric cítil, že se temnota oněch nočních můr vrací. Zapřel se a kousl se do rtu, ale nemohl zabránit tomu, aby mu z hrdla neunikl výkřik. Když však vykřikl jednou, vzápětí vykřikl podruhé – a znovu a znovu, dokud se jeho smysly nezmítaly a neutápěly v dozvucích strachu, na který si vzpomínal.

Toho dne v minulosti se učni stáhli. Zděšeni utekli od chlapce, který ve sněhu křičel jako šílený. Když se vzpamatoval, nevšímali si ho. Chlapec, pronásledovaný hrůzou, která již měla tvar, opakovaně podléhal nemocem. Polehával častěji, než pozoroval své vrstevníky při hrách. Nyní, jako dospělý muž, Jaric cítil, jak vzpomínky i sníh roztávají ve vzduchu. Jeho poslední výkřik se nesl bez ozvěny hájkem na ostrově Vaere. Ale dokonce i když oddělil minulost od přítomnosti, ruce, nyní pokryté mozoly od meče a námořních lan, zůstaly semknuté nad jeho očima.

Poblíž lehce zacinkaly zvonečky. Jaric se roztřeseně nadechl a přinutil zpocené prsty se uvolnit. Když vzhlédl, stál nad ním Tamlin. V šeru byly rysy jeho vousatého obličeje stěží znát.

„Ivainsone Jaricu, abys dosáhl schopností čaroděje, musíš nejdřív zvládnout sám sebe. Výcvik pro tebe bude velmi tvrdý. Znovu se ptám, jsi připraven?“

Jaric polkl. Odpověděl hlasem ochraptělým od toho, jak plakal. „Ano.“

Tamlin neměl slitování. „Vrátil by ses ke vzpomínce, kterou jsi právě opustil, a prožil znovu bolest toho zážitku, třeba desetkrát po sobě?“

Blonďaté vlasy se zaleskly v polosvětle, když Jaric zvedl hlavu. Hnědé oči se setkaly s černými. Ten první pohled byl zlostně odhodlaný, ten druhý pak nezměrně neproniknutelný. Člověk a Vaere na sebe chvíli hleděli bez pohnutí. Potom Jaric vstal. Pohlédl dolů na podivnou postavičku svého mučitele. Jeho postoj mimoděk odpovídal postoji Ivainově.

„Ano,“ řekl jemně. „Pošli mě zpět, abych trpěl, jestli musíš. Jen mě nenechávej s prázdnýma rukama. Kdybys to udělal, všechno, čeho si cením, by zmizelo. Dívat se a být přitom bezmocný by bylo horší než jakákoli muka, která může způsobit Sathid.“

„Tak tedy dobrá.“ Tamlin pokynul rukou, za doprovodu cinkání blýskajících se zvonečků. „Zasloužil sis šanci na výcvik.“ Odmlčel se. V jeho očích se objevil varovný záblesk. „Ale nezapomeň, sebeobrana nebude zcela nic platná, pokud osudného dne nebudeš mít po ruce zbraň, které by ses chopil.“

Tamlin zamrkal a ihned zmizel. Jaric, který zůstal na mýtině sám, stěží chápal, že získal šanci pokusit se dosáhnout mistrovství čaroděje. Místo toho zarmouceně uvažoval, jak se Tamlin dozvěděl o meči, který často zapomínal nosit, což mu jeho instruktoři opakovaně vyčítali.

* * *

Zableskla světla, rozptýlená po panelu jako hvězdy, když Vaere třídil údaje, které získal během první zkoušky Jaricovy vůle. Pokud předchozí číslice vypadaly slibně, svědčily rovněž o potřebě důkladné práce v budoucnosti. Aby Jaric přežil Cyklus ohně, musí reagovat pružně, jak byl zvyklý reagovat v současnosti, aby unesl nesrovnalosti svého dětství. Vaere, motivován ne nadějí, ale neoblomnou realitou čísel, třídil možnosti a připravoval se na budoucnost.

Mechanická ramena polapila malá a kroutící se tělíčka dvou do země zavrtaných stvoření a vytáhla je z půdy, na níž rostl les. Tyto bytosti, sotva tak velké jako ruka, postrádaly zrak i měřitelnou inteligenci. Ale v jejich živých tělech Set-Nav vytvoří semínka čarodějova ovládání živlů. Přístroje zabzučely a ozubená kola zavířila v přátelském tichu. Stvoření, která se zavrtávala do země, vypískla na protest, když jejich kůží pronikla jehla a byl jim oběma naočkován zvláštní roztok matrice Sathidu. Set-Nav uzavřela tato pištící zvířata do klecí. První z nich bude hostit krystaly, dokud se jeho maso nepromění, aby mohlo živit matrici až do dokončení cyklu Sathidu. Když bude posléze spojeno s lidským subjektem, vzpomínky týkající se bývalé existence matrice se rozšíří. Z nich musí Jaric vytvořit své schopnosti Pána země. Pokud uspěje, zbývající zvíře bude upáleno. Matrice Sathidu, která vzejde z jeho popele, připraví Jarica na Cyklus ohně, pokud ho jeho odvaha nezradí. Neboť díky nejkonzervativnějšímu odhadu Set-Nav rozhodla, že Keithland má méně než rok na to, aby odrazil hrozbu představovanou Maelgrimem. Až příliš brzy mohou temné sny démonů ovlivnit lidstvo tak, že jim bude hrozit zkáza.

* * *

V Keithlandu se dny krátily. Obilí dozrálo a nastal čas jej sklidit dřív, než uhodí mrazy, které sežehnou strniště ledovým dechem. Listí obléklo úbočí kopců do barev, alespoň na tu dobu, než je zimní větry strhnou z větví a roznesou po krajině. Ale zatímco padající sníh mohl houštiny zanést všude závějemi, na ostrově Vaere zůstával čas beze změny a nedocházelo zde ke střídání ročních období. Traviny nad zařízením, které uchovávalo Set-Nav, něžně rozkvétaly jako na jaře. Chlapec, který snil v bezpečí stříbrné kapsle svůj sen a který aspiroval na mistrovství Pána ohně, pomalu dokončoval svůj výcvik. Tamlin ho během měsíců pečlivé výuky naučil, jak se vypořádat s nočními můrami z dětství. Nejistoty, jež Jaric poznal jako písařský učeň, byly bolestně rozmotány. Dřívější rozpolcenost vystřídala sebedůvěra v důsledku pozdějších úspěchů, dokud nedošlo k poznání vlastní ceny, jež se nacházelo v hloubi chlapcovy bytosti jako podkladová vrstva. Jaric mohl poprvé v životě pátrat v minulosti bez pocitu neschopnosti, který jej pronásledoval.

Jenže svoboda inspirovaná jeho zráním neměla mít dlouhého trvání. Ve chvíli, kdy možnosti pravděpodobnosti slibovaly úspěch, Set-Nav přivedla k životu semínko Sathidu, které přežilo smrt prvního do země se zavrtávajícího stvoření, a rozpustila jej ve slaném roztoku. Jaric necítil žádnou bolest, když jehly pronikly do jeho v bezvědomí udržovaného těla. I když cizí entita vnikla do žíly na jeho zápěstí, snil v hájku zahaleném příšeřím. Tam mu poskytoval mužíček v koženém oděvu, pošitém zvonečky, poslední instrukce.

„Nezapomeň, že tvůj život závisí na slabosti, kterou máš v sobě.“ Zvonečky se rozcinkaly, když Vaere kývl prstem na chlapce, jenž před ním seděl na trávě. Tenhle Ivainův syn se narodil neduživý. V raném dětství narážel na odmítání a nepochopení, ale přesto dospěl v muže. Nyní spočívala naděje na přežití Keithlandu na jeho ramenou. Tamlin energicky dospěl k závěru.

„Strach je nutno ovládat v každé době, nebo tvá vůle bude ztracena. Navždy bude sloužit vůli Sathidu. Pokud zarazíš první pokus matrice tě ovládnout, obrátí se a zaměří své předchozí vzpomínky živné půdy proti tobě. Jsi blízko vítězství, ale nebuď lehkomyslný. V tom okamžiku se musíš chopit nadvlády a rozluštit záhady země. Pokud pak uděláš chybný krok, zahyneš.“

Jaric, klečící v trávě, pohladil okvětní plátky květiny, jež se dotýkala jeho kolena. Jemnost květu mu připomněla Taeninu pokožku. Myšlenka na ni způsobila, že pocítil lehké chvění v oblasti žaludku. Přinutil se vzpomínat na něco jiného. Chtěl si vybavit tvář Mathiesona Keldrica, starého rybáře, jehož člun ho bezpečně dopravil přes moře a odolal i bouřím. Před Keldricem a Callinde to byl zálesák, který ho naučil nezávislostí, mistr písař, který mu poskytl vzdělání, a později třicet devět členů klanu, kteří přišli o život, aby mu zajistili bezpečnost. Jaric počítal oběti přinesené Kielmarkem, Brithem a Corleym, který měl pěkně ostrý jazyk. Nakonec uvažoval o Strážci bouře, který byl zaživa uvězněn v ledové hrobce. Anskiere nikomu nevnucoval svou vůli, až na kouzla, která použil, aby Jarica přivolal, přestože jeho vysvobození záviselo na oběti někoho jiného.

„Chlapče,“ oslovil ho Tamlin jemně.

Jaric sebou trhl a stonek květiny, který držel mezi prsty, se zlomil. Vzhlédl, smuten z toho, že i kdyby nenaplnil otcovo dědictví, měl by víc štěstí než jeho přátelé a společníci. Kdyby zemřel, nemusel by trpět zničením Keithlandu.

Tamlin zkřížil paže. Jeho vlasy a vousy se v příšeří hájku stříbřitě leskly. „Chlapče, ať je otcova pověst jakákoli, nezapomeň na tohle: Ivain se obětoval pro větší dobro. Více chránil, než ničil, v době, kdy sloužil Keithlandu jako Pán ohně.“

Ale kde Ivain započal se získáváním mistrovství země s pokrčením ramen a hvízdáním, které mu splývalo ze rtů, Jaric v tichosti klečel. Nevzhlédl, když se Tamlinova postava rozplynula ve vzduchu. Chlapec, ponechaný sám sobě a zranitelný, cítil v mysli přítomnost čehosi, co nebylo jeho součástí. V těle mu již začal rašit Sathid. Protože matrice předtím ovládla tělo zvířete zahrabávajícího se do země, netápala, ale rychle utvořila spojení s novým partnerem. Přestože se v Jaricovi bouřily všechny instinkty, přiměl se k pasivitě, dokonce i když se jeho povědomí o mýtině odsunulo do pozadí a nahradily jej scény z raného dětství.

Vzpomínky se odvíjely živěji než jakýkoli sen. Z minulosti se stala přítomnost a Jaric se vrátil do doby, kdy jako malé dítě seděl matce na klíně. Díky rozšířenému vědomí, vzniklému ze spojení se Sathidem, vnímal okolí s jasností, jak to nemohlo žádné dítě dokázat. Pod jeho uchem tlouklo rychle matčino srdce. Nesla ho spěšně do zarostlého lesního údolíčka, na místo, kde listí stromů zničil mráz a kde změť popínavých rostlin zastínila výhled na kterékoliv z obydlí. Ruka spočívající na její hrudi tiskla rukojeť nabroušeného nože.

Jaric se díval, fascinován leskem oceli. Byl příliš malý na to, aby si uvědomil nebezpečí. Všiml si, že matčiny klouby zbělely. Zašeptala prosbu o odpuštění a proklela Ivaina, Pána ohně. Pak zvedla nůž a obrátila jej hrotem proti synovi sedícímu jí na kolenou, kterého chtěla zavraždit.

Ticho proťal šílený výkřik. „Ne!“

Pod nohama běžícího muže zašustilo listí. Jaric cítil, jak sebou matka trhla, jako kdyby jí někdo dal facku. Udeřila se zoufalou snahou, ale její útlé zápěstí uvěznil pevný stisk Smithsona Keraina. Dítě, popostrkované a poté přitisknuté k mužovu koženému oděvu, se ze strachu rozplakalo.

Ale jeho pláč přehlušil mužův hlas: „Pro milost Koru! Ženo, zešílela jsi? Tohle je náš syn. Proč bys ho měla zabíjet? Tvůj otec s naším sňatkem souhlasil!“

Žena vyčerpaně zalapala po dechu, když se marně pokoušela vysvobodit ruku ze sevření. „Tenhle spratek není tvůj, Keraine. K čertu, proč jsi sem přišel? Nic, co řeknu, ti neumožní to pochopit.“

Matka učinila prudký výpad, přičemž udeřila Jarica do žaludku a popadla levou rukou nůž. Zaútočila na dítě znovu. Byla prostě odhodlaná jej zabít.

Kerain zjistil, že nebyl dost opatrný. Popadl Jarica rychle za šaty, když nůž opsal ve vzduchu oblouk. Trhnutím dostal naříkající dítě z dosahu smrti. Žena zaklela s udivující zlobou.

Pevné prsty se zaryly Jaricovi do žeber a přinutily ho se narovnat. Chlapec však nepřestával naříkat. Kovář ho zlostně okřikl.

„Má lásko, jsi nemocná? Co jsi mohla čekat? Měl jsem se otočit zády, zatímco ses pokoušela zavraždit naše dítě?“

Ale žena jako by neslyšela. Zdvojnásobila úsilí, celá udýchaná. Po prstech jí stékala krev. Teprve v té chvíli Kerain zjistil, že jeho choť nepřestala mít útočnou náladu. Obrátila nůž proti sobě. Vrazila si jej do srdce. Kerain v tu chvíli také vykřikl. Jeho smutek se utápěl v hrozném křiku dítěte. Jaric, přitisknutý k mužově propocené lněné košili, poznal hrůzu a směsici pachu krve a vlhké země. Až teprve po mnoha letech pochopil, že si matka vzala život vlastní rukou.

Sathid, nyní zabydlený v křehkém předivu Jaricovy mysli, prohloubil sevření. Nenasytný a neochabující, vyvolal další vzpomínky na převratnou dobu, kdy Kerain podstoupil soud za vraždu manželky. Jaric byl svěřen do péče ztrhané staré porodní báby. Vždy jej střežili ozbrojení muži hraběte z Morbrithu. Žena byla hluchá. Nikdy si nevšimla, že dítě začalo plakat. Strážní trávili celé dny i noci nekonečnými hrami v kostky.

Kerain byl odsouzen a oběšen. Jaric, kterého porodní bába napojila lektvarem, exekuci prospal. Byl příliš malý na to, aby pochopil poslední žádost odsouzeného, že sirotek má být považován za jeho vlastního syna a jakožto takový vychován cechem kovářů. Pro Jarica to znamenalo řadu pěstounů, kteří mu neposkytli lásku, jen postel v chladné podkrovní světničce nad kovárnou. Jaric, hnán vlivem Sathidu, znovu prožíval urážky svých vrstevníků, potyčky, ponižování a osamělé noci, kdy míval obličej zabořený do polštáře, aby nevzbudil svým křikem ostatní chlapce, když ho ze sna probudila noční můra. Znovu protrpěl ponižující okamžik, kdy mu jako desetiletému dosud scházela síla, aby mohl zvednout ingoty z nekrouceného železa z vozů obchodníků a přepravit je do kovárny. Kováři ho s opovržením poslali zpět šlapat měchy. Ale kvůli kouři z ohně živeného uhlím se chlapec vždycky rozkašlal. Práce, kterou ostatní mládenci zvládali snadno, zatěžovala Jaricovo zdraví. S věkem zlepšení nepřicházelo. Ve dvanácti letech byl stále slabý a bledý a jako takový se moc bál odvést klisny, které byly přihnány z pastvin, aby byly okovány.

„Nebesa, ty jsi ale budižkničemu!“ křičel mistr kovář. Popuzeně odhodil kladivo, až to zadunělo, a pohlédl na chlapce, který se krčil v nejtemnějším koutě kovárny. „Co mohu dělat jiného než požádat Jeho Jasnost, pana hraběte, o náhradu? Cech nemůže utrácet tolik peněz, aby živil takového ťulpase. U Koru, na vaření a šití nám stačí naše ženy a dcery!“

Po celý následující den Jaric ležel zachumlán na svém lůžku. Sathid analyzoval jeho ubohost jako vyhladovělá šelma, zatímco dole na dvoře pod vikýřem zvolili hlasitě mluvící muži delegaci, aby ji poslali se žádostí k hraběti. Zavolali netrpělivě Jarica z půdy, vtipkujíce o jeho dívčích způsobech, a popostrkovali ho městem k radnici. Ve slavnostní místnosti, plné tvrdých židlí a úředníků, naslouchal Jaric žádosti, již přednášeli kováři. Často se v ní vyskytovala slova jako „prokletý již od narození“ a „není Kerainův syn“. Chlapec, o kterém byla řeč, sepjal hubené prsty v klíně. Zoufale se snažil neplakat. Hrabě mezitím poslouchal a jen se bez ustání mračil. Jeho zápěstí a límec zdobily smaragdové spony.

Sathid si vychutnával Jaricův neklid, když žádost začala být příliš naléhavá. Ale než hrabě vynesl rozsudek, zasáhl v chlapcův prospěch shrbený starý písař, který se staral o záznamy.

Mistr Iveg měl tichý hlas. Uběhla nějaká doba, než si někdo jeho nabídky všiml. Potom se vřava najednou uklidnila a slova postaršího učence zazněla místností se zdmi pokrytými tapetami hlasitěji. „Pokud Jaric pro kováře představuje přítěž, dovolte mu, ať se u mne vyučí jako písař. Bude opisovat texty. Stejně potřebuji v archivu výpomoc. Pokud se chlapec uchytí, jeho výdělky mohou splatit náklady na jeho výchovu v kovárně.“

„Dohodnuto,“ vyhrkl hrabě netrpělivě, neboť se již viděl u svých jestřábů. Jeho nařízení změnilo život Kerainsona Jarica. Ve dne se chlapec věnoval psaní a studiu knih. Ticho knihovny pro něj představovalo ráj. Každou noc se obával návratu na půdu kovárny a narážek kovářských učňů. S přibývajícími roky jeho spolunocležníci začali mít hnědší pokožku, statnější postavu a stali se hlučnými, zatímco on byl i nadále drobný a bledý. Když mu bylo patnáct let, zaslechl v uličce vychloubání starších chlapců. Zápasili spolu o možnost políbit barmanku. Děvče, které mělo velká ňadra a nestydělo se, se od nich odvrátilo, aby si dobíralo Jarica kvůli jeho hubenosti. Pak ho začalo rozmazlovat. Nosilo mu misky s horkým mlékem, aby se mu ulevilo od kašle. Jednou ho přichytila při tom, jak jí nakukuje za výstřih krajkové blůzy. Pleskla ho po tváři jako malé děcko, ale políček, který si zasloužil, by ho bolel méně.

Jaricova křehká postava se nezměnila ani o dva roky později. Chlapec se pouze naučil vynikat v zaměstnání písaře. Pak, bez varování, Anskiereova kouzla narušila život, jaký znal z Morbrithu. Sathid se musel stáhnout do pozadí. Viděl svého hostitele odrůst slabostem a nejistotám pocházejícím z dětství. Jaric získal pod vedením zálesáka Telemarka sebevědomí a díky výměně prohnilých prken na zanedbávaném trupu Callinde i sílu. Vzhledem ke zkušenostem nasbíraným v průběhu následujícího roku si matrice uvědomila s narůstajícím zděšením, že Jaric čelil své bývalé změkčilosti a podařilo se mu překonat jakoukoli stopu po ní. Chlapcovu integritu narušovala pouze jediná mezera: i když byl Tamlinův výcvik u konce, Jaric se přesto dosud bál otcova šílenství a úctu vzbuzujícího potenciálu ničit, který zdědil spolu se schopnostmi čaroděje. Tohohle by parazit v podobě Sathidu mohl využít a zajistit si tak stálé sebevědomí. Když žil v těle do země se zahrabávajících zvířátek, byl zvyklý na dominantní postavení. Vytvořil past mazaně a velice dobře.

Pouto mezi krystalem a lidským vědomím spělo ke zralosti. Jaric sebou v poklidu hájku trhl, jako spáč náhle probuzený ze sna. Ihned si uvědomil široce rozšířené vědomí, které doprovázelo spojení se Sathidem. Myšlenky mu divně probíhaly hlavou a rezonovaly energií. Intuitivní vnímání a skrytý talent se nyní proměňovaly ve hmatatelnou sílu. Jaric prováděl experimenty a zjistil, že může podle vlastního rozmaru tuto moc usměrnit. Krystalická entita podněcovala jeho zvědavost a nutila nováčka v oboru čarodějnictví prozkoumat nově získané schopnosti.

Jaric stál, celý zkoprnělý úžasem. Uvědomoval si nadpřirozeně trávu a půdu pod nohama. Zamžikal a došlo mu, že pohlíží na stromy pomocí rozšířené vize. Jeho oči vnímaly životní sílu ve vznešených šedých kmenech. Každý list obklopoval jemný světelný kruh. Kdyby naslouchal, uslyšel by rostliny rostoucí kolem něj. Vnímal by v hlubokém podvědomí, jak rostou a rozkvétají. Tato novina ho ohromila. Nejdřív si neuvědomil, že živá podstata hájku také reaguje na jeho vůli.

O chvíli později se jeden strom naklonil na bok jen proto, že si prostě přál vidět za něj. Toto odhalení na něj udělalo tak mocný dojem, že se mu z toho zatočila hlava. Jaric, ohromený tím, že může poroučet živému lesu, se posadil. Jak může organizovat takovou moc? Dotkla se ho pochybnost. Jeho představivost mu dodávala vidiny ošlehaných větví a kmenů vysátých tak, že z nich zbyly jen vyschlé slupky. Chlapec si rozpačitě přejížděl dlaněmi po pažích, dokud přítomnost cizí bytosti v jeho mysli nedospěla k poznání, že by se mohl chránit se stejnou lehkostí. Kouzla mohla zvrátit účinky věku a bouře a dokonce zažehnat škody napáchané sekerou.

Uklidněný Jaric nepoznal, že toto ujištění pocházelo od entity, která nebyla jeho součástí. Nebyl si vědom, že Sathid s ním manipuluje. Zjistil, že se zabývá představami o tom, jak ovládat osud a snad i ochránit spřadačku snů, kterou miloval a kterou se snažil uchránit před bratrem, jenž ohrožoval její život. Přestože si to tak dobře naplánoval, strach ho zradil. Jaric si vzpomněl na ruiny Tierl Ennethu s živoucí a úděsnou jasností. Stál, obklopen zdmi z drolícího se kamene. Lebky nepohřbených mrtvol jej obviňovaly svými prázdnými, prosebně vypadajícími očními důlky. Bezmasá ústa jako by naříkala hrůzou, ve snaze mu připomenout, že Anskiere z Elrinfaeru lidem přísahal, že je bude chránit. Pak ale rozpoutal zkázu, když ho čarodějka zotročená démony obrala o moc.

Jaric sklonil hlavu. Ruce v klíně mu zbělely, když se pokusil zbavit té vidiny. Ale Sathid zpevnil síť hrůzy, kterou obestřel jeho mysl. Každý čaroděj vycvičený Vaerey představoval hrozbu, magnet na neštěstí a cíl, který démoni hodlali dobýt. Sathid poskytl příšerný detail: Jaric viděl, jak pozvedá své schopnosti proti svatyním v Landfastu a jak jsou jeho ruce pokryté krví nevinných zabitých lidí. Vykřikl z čirého zoufalství, nevědom si přítomnosti nepřítele, jenž oslaboval jeho obranu.

Sathid ho vyčerpal. V touze po rychlém a konečném vítězství se zmocnil toho, co bylo Jaricovi nejdražší. Uvrhl tuto drahocennost do nebezpečí. Chlapec se bezmocně díval, jak kouzla, která vyvolal na obranu Taen, se mu vymykají z kontroly. Moc explodovala se zuřivostí cyklonu a bušila do jejích kostí přes rozervané maso.

„Ne!“ Jaric sevřel prsty v pěst. Jeho mysl lákavě trvala na tom, že by se mohl takové zkáze vyhnout, kdyby se chtěl vzdát nadvlády. Taen by mohla být v bezpečí, kdyby jeho mistrovství ustoupilo moudrosti. Ale mnohočetnost tohoto plánu vyznívala falešně. Jaric zostražitěl a poopravil to, co mu Sathid špatně vyložil. Přeorientoval rozum poté, co si jako člověk uvědomil skutečnost, že byl téměř ukolébán v zapomnění: žádná moc v Keithlandu či mimo něj by ho nemohla přimět, aby zradil spřadačku snů z Imrill Kandu. Miloval totiž Taen až za hrob.

Znejistělý Sathid se stáhl. O lásce toho věděl málo. Existovalo jen několik stop, které by ho mohly informovat o povaze jeho chyby, protože Jaricova minulost se vyznačovala krutou osamělostí. Matrice při svém útoku na zlomek okamžiku zaváhala.

Tento odklad poskytl chlapci možnost si uvědomit, že mučivé obrazy nejsou jeho vlastní. Nyní si byl Jaric vědom, že se mu matrice postavila, aby získala nadvládu. Jaric na to odpověděl s hněvem. Krystal provedl protiútok. Zasáhl ho připomínkami, že i ty nejlepší Ivainovy úmysly zabředly do neovladatelné zlomyslnosti. Syn, jako jeho otec předtím, mohl také ničit a zrazovat. Jaric se až dusil, jak tuto myšlenku odmítal. Vidiny Elrinfaeru, lidí a zemí sežehnutých a zpustošených Mhargy, ho srazily na kolena. Snažil se tomu neochvějně vzpírat. Ale Sathid vycítil nejistotu a dotlačil ho ještě blíž k zoufalství. Chlapec, zahnán na ústup, stavěl svůj odpor na radě, již mu dal zálesák Telemark, když čelil zdánlivě neřešitelnému problému uprostřed zimní bouře.“ Nezapomeň, že žádný člověk nemůže udělat víc než jeden krok najednou. I ta nejproblematičtější obtíž se musí rozdělit na menší úkoly, které se pak dají jednotlivě snadno zvládnout.“ Té noci, kdy byla tato slova vyslovena, Jaric překonal své dřívější limity. Zachránil příteli život. Později by možná nemohl ovládat moc s naprostou spolehlivostí, ale byl si jist, že o své vůli by svým blízkým nikdy neublížil, i kdyby jediným prostředkem obrany mělo zůstat to, že nasadí vlastní život, aby je ochránil.

Sathid zkoumal upřímnost rozhodnutí své oběti. Náhle zjistil, že on sám je zahnán do rohu. V Jaricově nedávné minulosti se vyskytovala jedna událost. Chlapec riskoval krk, když se nad ním vznášel Kielmarkův meč, jen kvůli zásadě. Existovala hranice, za kterou by nikdy nešel, ani kdyby k tomu byl nucen. Krystalická entita bezděčně překročila ten bod, když poprvé vyhrožovala Taen. Nyní zůstával jen jediný zdroj, podvolit si vůli entity hostitele. Sathid musí znovu vytvořit strach vysátý ze zvířátek žijících v zemi, která ovládl jako první. Pak musí tento výsledek využít k útoku na lidskou mysl.

Posun v taktice zachytil Jarica naprosto nepřipraveného. Bez varování se propadl do vlhkosti a tmy. Chřípí mu naplnil pach kořenů a půdy. Najednou se mu na ramena svezla tříšť oblázků a uvolněné půdy a tato padající hmota mu zasypala nohy po kotníky, potom po kolena a pak až po ruce. Jaric se snažil vysvobodit, jenže marně. Na rozdíl od v zemi žijícího zvířete neměl drápy, aby si mohl vyhrabat tunel. Zemina se tlačila na jeho hrudník a potom mu tato dusivá masa zavalila nos a tváře. Sathid s demoralizující přesností vyvolával vzpomínky zvířete na to, jak se nad ním propadl tunel.

Jaric potlačil instinktivní pocit paniky. Tamlin ho posledně varoval, že se Sathid může pokusit o zoufalý úskok. Jen duchapřítomnost a paranormální vnímání spojení by mu teď mohly pomoci. Přežití záviselo na Jaricově schopnosti rozřešit záhady země, než ho zadusí.

Ivainson ignoroval zoufalou touhu těla po vzduchu. Obrátil znovuzískané sebevědomí proti půdě, která věznila jeho tělo. Ohodnotil skladbu zeminy – humus, oblázky, jíl a vlhkost. Dokonce i když tápal kolem sebe, aby našel něco, co by mu pomohlo odsunout zeminu, Sathid se snažil, aby znervózněl. Jeho klidem otřásal strach. Nemůže dýchat! Zemře tu a navždycky zůstane pohřben v neoznačeném hrobě. Jaricovi začal po těle stékat pot. Vzácné chvilky klidu se snažil využít k tomu, aby znovu získal rovnováhu. Potom obrátil pozornost opět na zeminu. Tentokrát našel energii, životní sílu podobnou auře, jakou disponovaly stromy, kterou mohl využít k tomu, aby se zachránil.

Ale ukázalo se, že zemina tvrdošíjně odolává. Písek a kameny nikdy nebyly živé, hýbaly se pouze tehdy, když je občas rozhýbal hmyz nebo červi. Částice půdy vznikaly hlavně z mrtvých věcí nebo organismů příliš drobných, aby na nich záleželo. Jaric si s hrůzou uvědomil svou situaci. Nebyl si jist, kde má pátrat dál. Odolával bodavé bolesti v hrudníku. Nesmí se vzdát, nebo ztratí vůli navždy. Ivain, Pán ohně, nějak záhady půdy rozřešil a vysbobodil se dřív, než ho přemohla smrt.

Jaricových smyslů se zmocnila závrať. Opět hledal útěchu v Telemarkově radě. Posílilo ho to. Znovu zvážil situaci se zatvrzelou a zoufalou soustředěností. Zkoumal každou částici zeminy jednotlivě. Kámen se zdál být nejméně slibný ze všeho, ale o Ivainovi bylo známo, že dokáže prostoupit i pevnou žulou, pokud si to přál. Jaric, popoháněný vlnou slabosti, zaútočil na problém. Bušil do temné nepoddajné hmoty, dokud ho tím úsilím nerozbolela hlava.

„Prohráváš,“ obořil se na něho Sathid. „Tvé tělo to brzy vzdá kvůli nedostatku vzduchu. Než zahyneš, dosáhnu naprostého vítězství.“

„Ne.“ Jaric odolal nutkání klít. Hlava se mu nepříjemně motala a jeho rovnováha byla naprosto dezorientovaná. Jeho snaze, aby si mohl zachovat svobodnou vůli, zbývaly jen vteřiny.

„Bojuješ pro nic za nic,“ naléhal Sathid.

Jaric mu na ironickou poznámku neopověděl. Balancoval na hranici deliria. Snažil se rozluštit moc, kterou obsahovala půda. Jednu chvíli se zachytil částic, z nichž se skládala. Pak mu dotek znemožnila závrať. Vlna jeho myšlenek prudce udeřila do křemičitého povrchu kamínků. Jaricovi již nezbývaly žádné reflexy, kterých by se mohl chopit a vyhnout se úderu. Ale skála povolila. Jeho udivené vnímání se vpilo do kamene se snadností dopadající vody. Zde konečně spočívala energie dost velká, aby pohnula horami. Projevovala se symetrickými lesklými prameny, až se duch před tou krásou s bázní skláněl. Uvnitř každého zrnka písku, v každé skále a každém valounu rezonovala síla země. Oblast vlivu Pána země, stejně jako Anskiereovy schopnosti ovládat počasí a vlny, nemohla být nikdy vyčerpána. Jaric musel pouze uplatnit vůli, aby se uvolnil z pout, která tvořila struktura oblázků. Příval uvolněných sil bude víc než dostatečný, aby mohl uniknout z vězení v hlíně.

Ten proces by se měl stát plynulým jako myšlenka. Jenže Jaric, udolaný tak, že málem ztratil vědomí, se snažil pročistit si mysl. Pálily ho plíce. Nadvláda nad sebou samotným mu však unikala. Prameny energie uvnitř kamene se vyhnuly jeho sevření, jako když se roztrhne perlový náhrdelník. Když se snažil a neuspěl, projela jeho tělem bolest. Měl dojem, že mu plíce pevně sevřel rozžhavený drát. Čekající Sathid podnikl výpad, maje v úmyslu zajistit si nadvládu, když Jaric ve svém úsilí ztroskotal.

Jaric se vzpamatoval. Rozčilen bolestí vrátil ránu. Zapomněl na myšlenky, jež zůstaly upřené na strukturu kamene. Mřížková struktura hmoty se roztříštila. Energie vytryskla vpřed s blyštivou zuřivostí výbuchu. Jaric, omráčený třpytivým zábleskem světla, vykřikl. Svalil se, celý zkroucený, na zelený pahorek. Pak, když jeho plíce naplnil svěží vzduch, se rozplakal.

Nejnovější čaroděj Keithlandu, lapaje po dechu poté, co prožil agónii, ležel v příšeří hájku. Čekal, domnívaje se, že matrice v jeho mysli se pohne. Jenže nezaznamenal ani náznak nějakého pohybu. Vybojoval se Sathidem vítězný souboj a podmanil si ho. Ale jeho poklid byl jenom dočasný. Zatímco se Jaric těšil z vítězství, malé, v zemi žijící zvířátko vypísklo a zemřelo v agónii v plamenech. Vaere získal semínko Sathidu z popele. Toho dne, kdy se mladý mistr pokusí podstoupit Cyklus ohně, krystal, který si podrobil, se vzmůže, aby se spojil s druhým. Spárovaný Sathid se potom bude snažit získat nadvládu s mnohokrát větší silou. Ani Set-Nav nemohla připravit Ivainova potomka na takovou zkoušku. Tamlin viděl zemřít dokonce i ty nejhouževnatější kandidáty, kteří se pokoušeli o dvojí mistrovství.

Kapitola 3

Návrat

Do pustin severně od Felwaithe zaťala své drápy zima. Vítr žalostně hvízdal nad holými skálami a odfoukával napadaný sníh do závějí podivných tvarů. Toto byla země vyznačující se naprostou opuštěností. Nikde však nebyl led víc ošlehaný větrem než na skalním útesu, pod nímž se zvedala pevnost Chrámu stínů. Sníh se zde neusazoval. Bouře jej navála do ztvrdlých šedých vrstev, hladkých tak, že se až leskly v bledém slunci uprostřed zimy. Jednoho takového pochmurného dne nějaký muž, mající na sobě chatrný námořnický oděv, se ubíral napříč zledovatělým svahem. Postupoval opatrně, neboť cesta byla zrádná a podrážky jeho bot již byly pořádně ošlapané.

Hlídky Thienzů jej spatřily ještě dávno předtím, než pomalu došel k poslednímu schodu před branami. Thienzové, vzrušeně tlachajíce, poslali jednoho nedospělého démona, aby o tom informoval staršího Thienze. Jenomže tentokrát přítomnost člověka tak daleko za hranicemi Keithlandu nevzbudila žádný údiv. Příchod tohoto zvláštního muže byl očekáván.

Starší Thienz přikázal poslíčkovi, aby se vrátil na svoje místo u stráží. Potom zapleskal žábrami a rychle cupital informovat lorda Scaita, že Maelgrim, Temný snílek, se vrátil z jižních hranic Keithlandu.

Suverénní vládce Chrámu stínů přijal staršího Thienze, zatímco se koupal ve svém objemném kotli. V jeho očích, žlutých jako jiskřičky ohně, které probleskovaly skrz páru, jež halila jeho šupinatou hlavu, se zračilo dychtivé očekávání. Neboť dobré zprávy mívaly obvykle na Pána démonů uklidňující účinek, starší Thienz se jednou protáhl a připlížil se blíž, aby si mohl vychutnat teplo a vlhkost. Ale tentokrát se spletl v úsudku.

Scait gestem ruky odehnal bodlinaté, šestinohé pomocníky, kteří, majíce plno práce, pobíhali po místnosti a házeli rašelinu do ohňů, jež udržovaly vodu v kotli vroucí. Scait řekl staršímu Thienzovi, na jehož těle vyrážely krůpěje potu: „Pošli Temného snílka ihned do hlavního sálu. Ať tam na mne počká.“

Thienz zaváhal, nechtěje opustit příjemně vlhké prostředí.

„Běž hned!“ zavrčel Scait. Ze slov, jež vyslal, čišela hrozba. Když se Thienz vzpamatoval a odporoučel se, pán Chrámu stínů si smočil naposledy hlavu a spěšně vylezl z kotle. Ze šupin mu stékaly kapky vody, a když dopadly na rozžhavený kámen u ohniště, se sykotem se okamžitě vypařily. Pán démonů, odolný vůči horku, si osušil šupiny. Pak dostal nápad a vyslal za odcházejícím Thienzem myšlenkový obraz. „Postarej se o to, aby bylo vyhověno potřebám toho člověka, žábo. Zdržení by se mi vůbec nelíbilo, pokud by v mé přítomnosti z hladu nebo kvůli zimě omdlel.“

* * *

Místnosti, jež tvořily vnitřek Chrámu stínů, byly propojeny chodbami připomínajícími bludiště. Schodiště se stáčela spirálovitě mezi jednotlivými poschodími, připomínajíce nesouvislé zákruty smotaných vláken. Lidská logika by nedokázala rozluštit jejich uspořádání natolik, aby si jej uchovala v paměti. Ale eidetická paměť démonů zvládla takovou spletitost bez úsilí. Scait spěchal ze své koupelny do ústředního sálu ve vyšším poschodí. Zastavil se jenom proto, aby uhodil na černá těla spících Gierjů, která mu blokovala cestu. Tato stvoření, postrádající pána, který by jim dal cíl, byla naprosto tupá. Zamžikala očima, ve kterých nebyla žádná jiskra a které proto budily dojem, že jsou zastřeny mlhou, a uhnula se švitořením z cesty. Scait odkopl ta z nich, která zareagovala pozdě, stranou. Na rozdíl od ostatních démonů byli Gierjové činorodí a velice úspěšně se množili. Podnebí v Keithlandu nekladlo plodnosti jejich žen naprosto žádné překážky. Později se zdálo, že se jich tu hemží pod nohama dokonce víc než obvykle. Scait učinil mentální dotaz, aby zjistil od dozorce Gierjů, zda jejich počet dosud roste. Poté, rozrušený vyhlídkou na začátek svého velkolepého plánu a ze strachu, že nejméně jeden ze soků by mohl mluvit s Temným snílkem dřív než on, vůdce skupiny z Chrámu stínů prošel s jemným skřípěním ostruh pod dveřními rámy ve tvaru diamantu. Skrz tyto dveře se vcházelo do ústředního sálu.

Ten, který se kdysi jemnoval Marlson Emien, bratr Taen, spřadačky snů, seděl na kameni u zrcadlové louže a žvýkal uzenou rybu. Jeho rodné jméno již dávno nemělo žádný význam, i pokud by si vážně vzpomněl na život s lidskou rodinou. Ode dne, kdy mu démoni dali jiné jméno, mysl Maelgrima, Temného snílka, se proměnila v pokroucenou změť nenávisti a vášní. Ovládalo ji propojení se Sathidem, jejž kontrolovali Thienzové. Mohl si zachovat postavu člověka, ale jeho myšlenky a touhy patřily Chrámu stínů.

Po jeho návratu mu byl špatně ušitý námořnický šat vyměněn za oděv z tkané vlny. Thienz, který ho dopravil dovnitř, mu neposkytoval žádné jiné pohodlí. Jemný oděv se přilepil na nemytou pokožku, dosud kropenatou v důsledku kousavého mrazu a chladu. Maelgrimovy černé vlasy byly zcuchané a zplihle visely a na bradě mu rašily tři měsíce staré vousy. Přestože byl pořádně vyhládlý a vyčerpaný kvůli nepřízni počasí, mysl měl jasnou. Maelgrim vzhlédl, když Scait vešel. Jeho ledově modré oči připomínaly oči fanatika. Ani jednou nemrkl. V tichosti předstoupil před svého pána.

Scait si všiml jeho upřímné poslušnosti s dychtivým zadostiučiněním. Zde byl konečně jeden poskok, který bude loajální a nikdy jej nezradí. Pán démonů zavrčel při pomyšlení, kdo všechno by mohl vyvolat nesváry. Vyskočil na stupínek. Usadil se s půvabem šelmy na trůně. V tomto případě nemusel nikoho zastrašovat, aby uchoval dojem převahy, proto pokynul svému služebníkovi, aby přistoupil blíž.

Maelgrim se napřímil a napůl se otočil na patách. Zvedl vyzáblou ruku a žvýkaje dosud jídlo, podal hlášení. Vyplivl hlavu ryby do zrcadlové louže. Tento prohřešek Scait přehlédl. Temný snílek byl víc než jen jeho mazlíček. Představoval zbraň skvěle vybavenou k vykonání pomsty na lidských obyvatelích Keithlandu.

Scait na něho nejdříve promluvil, aby se mohl lépe soustředit na shromáždění Maelgrimových vnitřních myšlenek. „Trvalo ti dlouho, než ses vrátil.“

Temný snílek odpověděl s plnými ústy. „Zima v severních šířkách neumožňovala plavbu, tím méně plavbu s člunem, který má plachty roztrhané na cáry.“

Scaitova mentální sonda zkoumala pravdivost jeho slov. Maelgrim ztuhl a zůstal úplně nehybný, vědom si toho, že ho pán zkoumá. Čekal, maje prázdné oči upřené na rybí sousto, které držel v ruce. Pánova sonda mezitím zkoumala jeho mysl. Počasí bylo hrozné. Jedna bouře za druhou bila do již polámané a vodu propouštějící šalupy. Jen to, že Maelgrim byl vychován jako rybář, mu nakonec umožnilo dopravit člun bezpečně do přístavu. Maelgrim si počínal poměrně dobře, aby dorazil ke břehu Severního moře, ale z vlastních důvodů ve své podrážděnosti nespěchal, když zakotvil u pobřeží. Když Scait nemilosrdně prohledával jeho vzpomínky, aby přišel na důvod takového chování, Temný snílek narušil spojení bleskovou myšlenkou. „Thienz mohl Jarica u Elrinfaeru zabit, ale nezabil? Proč ne?“

Vědomí se propojilo s vědomím člověka. Scait se s odpovědí nijak netajil. „Potomek Pána ohně se vyznačuje vzácným potenciálem, který by mohl být využit ve prospěch skupiny v Chrámu stínů.“

„Ale nyní je volný!“ Maelgrim zlostně sevřel ruku, až v ní rozdrtil zbytky ryby. „Jako moje sestra, která byla podvedena, a dokonce jako před ním i jeho otec, se vydal na ostrov Vaere, aby byl vycvičen.“

Scaitovo rozčilené syčení přerušilo Maelgrimův protest. „Živý Ivaínson Jaric by mohl být lépe donucen ke zradě Keithlandu. Nyní, když je potenciál Pána ohně pro nás zcela ztracen, nabývá tvůj talent Temného snílka na prvořadém významu.“ Pán démonů se odmlčel a sepjal šupinaté ruce. Plán, který vymyslel, jistě vzbudí obdiv i u jeho nejzarytějších soků. Všichni ve skupině si byli vědomi, že čarodějové v Mhored Kara povolávali k výcviku paranormálně nadané děti. To, že odebírali své žáky rodinám ve městech a vesnicích jižních království Aliance Svobodných ostrovů, byl též známý fakt, ale co na severu? Tamější rodiče mohli vychovávat stejný počet vynikajících potomků, s výjimkou území, kde lišky dávaly dobrou noc. Tito rodiče možná unikli pozornosti. Současný vládce skupiny měl s nejdychtivějším očekáváním v úmyslu toto přehlédnutí napravit.

Scait natáhl ruku s ostruhami k člověku, jenž se krčil u jeho nohou pod stupínkem. „Maelgrime, na můj rozkaz využiješ svých schopností Temného snílka. Hledej mezi lidmi a dětmi lidí, mezi těmi, kteří se narodili s talentem, jakým kdokoli, kdo hodlá podstoupit výcvik u Vaereů, musí disponovat. Najdi ty nadané a svolej je sem, do Chrámu stínů. Bohatě je odměním a dohlédnu, aby se jim dostalo instrukcí ohledně jejich talentu.“

Maelgrim polkl sousto rozmačkané ryby. Pak si olízal tuk z prstů. Černé vlasy mu halily oči, když přitiskl čelo na kámen před stupínkem. „Podle vaší vůle, nejmocnější lorde, ale dovoluji si vás poníženě varovat. Plán, který navrhujete, má trhliny.“

Scait si znechuceně poškrábal bradu pazourkovitými drápy. „Jaké?“

„Lidští rodiče se od démonských rodičů liší.“ Zde Maelgrim přestal používat řeč a využil svých schopností Temného snílka, aby předal zprávu bez jakéhokoliv narušení. Lidé postrádali výhodu eidetické paměti. Pro démony měla minulost a dějiny mrtvých velký význam, ale pro mladé, jejichž budoucnost představovala dosud nepopsaný list, byly dějiny podružné.

„Můj rod se se ztrátou dětí nesmíří. Bude za ně bojovat, nejmocnější lorde. Pošle na nás armádu, aby svoje potomky osvobodil.“ Maelgrimova závěrečná slova doprovázel záblesk vypočítavé nenávisti v jeho očích. „Po prvním šoku z toho, že jsme je zastihli nepřipravené, se lidé zorganizují. Budou střežit děti Keithlandu tak, že na ně má sonda a mé vábení nedosáhnou. Vaerey vytrénovaná spřadačka snů, svého času má sestra, je totiž schopna tento skvělý plán zcela rozvrátit. Ona je spojena s Keithlandem natolik, že je ochotna jej bránit před úklady démonů ze všech sil, jinak by porušila přísahu danou Vaereům.“

Scait vydal hluboké chrčivé zavrčení, protože Maelgrim byl chytřejší než kterýkoli démon v Chrámu stínů. Obezřelý vládce si musí cenit rady člověka a vidět dál, aby našel prostředky, s jejichž pomocí by proměnil škodu v užitek. Scait chvíli uvažoval, maje žluté oči zúžené do štěrbin. Potom se s potměšilým uspokojením napřímil a poručil Maelgrimovi: „Budeš studovat způsoby moci a budeš moci ovládat spojení myslí s Thienzy, abys ze spojení s nimi mohl načerpat sílu a tak zvýšit tu svou. Až si osvojíš tyto zkušenosti, přijď za mnou a vymyslíme plán. Já si totiž myslím, že bychom mohli pozornost lidí nějak odpoutat, až bychom se chtěli zmocnit několika jejich dětí. Spřadačka snů je pouze mladá dívka. Mohli bychom ji na něco nalákat a zajmout ji a možná i podřídit Sathidu.“

Ten, který se narodil jako bratr zmíněné dívky, si olízl rty, lesknoucí se rybím tukem. Usmál se a dal najevo radost tím, že se uklonil až k zemi, aby projevil svou vděčnost. Maelgrim, vnitřně pokroucený tak, že si to žádný člověk neuměl představit, si vychutnával to, že byl předurčen, aby porazil svou sestru. Taenin pád bude o to sladší, pokud bude vysvobození Strážce bouře záviset na novém Pánu ohně Keithlandu, který však zjistí, že jeho chráněnkyně se dostala do rukou nepřátel.

„Ať se vyplní vaše vůle, nejmocnější lorde.“ Maelgrim vstal s radostnou, samolibou škodolibostí a odhodil zbytek jídla do zrcadlové louže. Při jeho odchodu si Scait všiml posledního záblesku v jeho očích, ledově modrých, jež oživovala nenávist tak břitká jako naleštěné ostří zbraně. Chlapec Emien byl zmanipulován a přinucen k absolutní poslušnosti docela uspokojivě, až na to, že jeho stravovací návyky byly extrémně iritující.

Scait, Pán démonů, zhnuseně pozoroval napůl rozkousány ocas ryby, který vyčníval ven z vody a zanechával kolem sebe na hladině olejovou skvrnu. Další sok, který ho rozzlobí, se bude za trest tou kaluží brodit a sbírat všechny odpadky. Když učinil toto rozhodnutí, rozběhly se Scaitovy myšlenky vstříc budoucnosti. Lord, plný starostí, se zaobíral spekulacemi, při kterých dával průchod touze divoké a nenasytné. Nalezení a zotročení nadaných lidských dětí musí pokračovat bez zádrhelů. Až Chrám stínů shromáždí takové nadějné adepty, může jich využít k ničení a vyhubení celého lidstva. Pak bude Scaitova suverenita navždy a nad veškerou pochybnost zaručena. Cesta bude volná a skupina si bude moci činit nárok na vyzdvižení Veriset-Nav z oceánu a triumfálně si tak zajistit záchranu ze svých domovských světů.

* * *

Zima již skončila – toho dne, kdy byl v Keithlandu narušen mír. Sestra Maelgrima, Temného snílka, který byl předurčen k ničení, seděla vysoko v kopcích Imrill Kandu na rašící trávě pastvin, kde se pásly kozy. Namočené sukně měla přehozené přes kolena. Plášť měla sepnutý těsně pod krkem. Vlasy, černé jako vlasy bratrovy, spadaly ve vlhkých pramenech na její ramena. Štíhlé ženské ruce měla neklidně sepjaté v klíně. Za úsvitu začalo mrholit. Déšť sice ráno ustal, ale počasí bylo i nadále nesnesitelně nepříjemné. Nad rozblácenými stezkami, kde se dosud držel sníh, se válela mlha. Loňská tráva byla polehlá a hnědá a krunýř dosud nerozpuštěného ledu ji tiskl k zemi. Taen, spřadačka snů, se zachvěla. Udělalo se jí zle hrůzou. Zakryla si oči a snažila se potlačit smutek ve svém srdci. Vždycky věděla, že tato chvíle přijde. Nikdy však nepředpokládala, že by ji její příchod mohl zasáhnout tak hluboce.

Ivainson Jaric jí mohl poskytnout útěchu. Ale nacházel se mimo její dosah, na ostrově Vaere, kde podstupoval výcvik potřebný k poslední zkoušce, k Cyklu ohně, jenž jeho otce dohnal k šílenství. Kdyby přežil, vynoří se navždy změněn. Pak by nikomu nedlužil pomoc. Taen spustila ruce. Obalila si zčervenalé prsty lemy nadměrně objemných sukní z neběleného lnu, zdobených stužkami se stříbřitými střapci, které vyhrála v sázce s kapitánem pirátů. Látka byla suchá, ale teplo neposkytovala. Dnešního dne její bratr, kterého ztratila ve prospěch Chrámu stínů, obrátil svou démonickou zlovůli proti Keithlandu. Přestože by Jaricova oběť mohla jednou takovému zvěrstvu učinit konec, bodlo ji u srdce ze ztráty jeho společnosti. V tu chvíli se jí začalo stýskat po domově. Holý, ledem pokrytý vrch se stal víc než jenom krajinou sevřenou v náruči zimy. Něco z této bezútěšnosti se obrátilo proti Taen a vrylo se do její mysli.

Taen, rozbolavělá a zesláblá z dlouhých hodin přemýšlení nad bratrovou mocí, se přinutila smutek odložit. Když nad tím bude uvažovat, ničemu to nepomůže. Byla houževnatá jako národ rybářů, který se o ni staral a vychoval ji. Mladá žena znovu soustředila vědomí spřadačky snů. Volání, které vytvořila, brzy spěchalo na jihovýchod, k úžinám a ostrovu Cliffhaven.

Předmět Taenina pátrání, jeden muž, se dal vždy snadno nalézt, i kdyby se skrýval v davu. Pronikavá síla jeho myšlenek snadno udeřila do rušivých obrazců vysílaných jinými lidmi v jeho blízkosti. Pán pirátů podle své přirozenosti rychle vycítil změnu a ještě rychleji jednal. Od okamžiku, kdy se s ním spřadačka snů spojila, Kielmark přestal věnovat pozornost dvěma kapitánům, které povolal k rozhovoru do místnosti s mapami. Zmlkl v půli věty, když se jej Taen v myšlenkách dotkla. Mapy a špendlíky, jež právě používal při prodiskutovávání strategie, zůstaly ležet opuštěny pod jeho obrovskými, lopatovitými dlaněmi. Během ani ne jednoho úderu srdce udeřil do opěradla židle.

Kapitáni věděli, že v takovýchto chvílích, kdy jej přepadly ty jeho nálady, je lepší jej nevyrušovat. Posadili se, pečlivě se snažíce nedělat rozruch, když jejich pán vstal a přehodil si přes svalnatá ramena plášť z hnědé vlny.

Potom, aniž by řekl jediné slovo nebo se ohlédl, rozkopl Kielmark postranní dveře a vyšel do svěžího mořského vánku, který vál nad hradbami nad přístavem.

Taen zaměřila snový smysl a našla Kielmarka právě na tom místě. Muž v hnědém plášti kráčel rychle jako vlk. Kučeravé vlasy mu vítr tiskl k hlavě. Ruce, které měl svěšené podél těla, svíral v pěst. Když si spřadačka snů získala jeho pozornost, vyrazil hbitě vpřed.

„Taen?“ Suverénní vládce Cliffhavenu se ohlédl přes rameno na pevnost, která zůstala opuštěná pod šedivými mraky a ledovým příkrovem. Žádné dítě, dívka, nekráčelo po cimbuří, aby se s ním setkalo, upírajíc na něj oči, které viděly daleko, a majíc na sobě šaty, které se pro jeho drobnou postavu vždycky zdály být nevhodně velké. Kielmark skryl ostražitost s nucenou rozvážností. Nyní si byl jist, že volání přichází zevnitř. Čekal s bolestnou nedočkavostí na poselství spřadačky snů, aby jej zvážil.

„Objevily se potíže, a to daleko dřív, než se dalo čekat,“ zněl Taenin vzkaz. Zvonění kozích zvonečků na kopci se vytratilo v dálce, když Taen soustředila svou pozornost na vládce Cliffhavenu.

Kielmark napjatě poskočil. „Jaké potíže?“ Dokonce i když ještě mluvil, Taen vycítila, jak podvědomě počítá muže a válečné lodi a uvažuje o současné obranné kapacitě pevnosti na svém ostrově.

„Maelgrim začal zkoumat své schopnosti.“ Spřadačka snů vysvětlila obrazy shromážděné toho rána na severních hranicích Hallowildu. Věděla, když přetvářela vzpomínky do podoby snu, že tato zpráva vyprovokuje Kielmarkův sžíravý neklid v činnost.

Pán Cliffhavenu sebou mírně trhl, když Taenino snové spojení obemklo jeho mysl. Silné prsty zaryl do zdiva cimbuří, když se mu výhled na oceán zamlžil, kvůli tomu, že jej zakryla neotesaná prkna farmářovy chaty. Na dvoře před jejími dveřmi se pásly ovce. Sněhem pokrytou zahradu obepínal živý plot nízkého vzrůstu, ale tím veškerá podobnost s normálním stavem věcí končila. U základu pařezu, který farmář používal ke štípání dříví, se rozlévala kaluž krve. Po jedné straně ležely provlhlé hromady šatstva. Kielmark pocítil divné chvění kolem žaludku. Všiml si, že těla pod hadrami kdysi patřila lidem. Cosi přimělo poctivého muže zabít ženu i děti sekerou a mrtvoly, které dosud zcela nevychladly, nechat ležet na ledu, aby se o ně postarali supi.

Kielmarkovi se zježily všechny chlupy po těle. „U ohňů Kordane, proč?“ Zděšení, které dosud zatlačovalo do pozadí napětí, udeřilo se silou prásknutí biče.

Taen instinktivně upevnila ochranné clony. „Sny, temné sny vytvořené Maelgrimem.“ Zvažovala situaci s pamětí půjčenou od pobudy, kterého našla, když si cosi bláznivě mumlal v příšeří farmářova podzemního sklepu.

Taen nezachytila víc než fragment. Přesto ale byl ten letmý pohled dostatečně dlouhý, aby si stihla povšimnout muže, jenž se chvěl jako hmyz přišpendlený špendlíkem. Kielmark zděšeně couvl. Naskočila mu husí kůže, zatímco jeho vědomí balancovalo na hranici šílenství. Přestože z třetí ruky, plíživá, otravující síť, kterou Maelgrim obestřel mysli svých obětí, přiměla ducha zahořknout zoufalstvím.

Taen noční můru zahnala. Kielmark stál ztuhle jako socha v ostrém větru, maje pohled modrých očí nezaostřený. Jeho myšlenky se chorobně obrátily do nitra jeho duše. Taen ho bolestně zasáhla fakty. „Když tulák vyšel ven a spatřil mrtvoly, běžel ke stodole a přeťal si zápěstí kosou.“ Pak se odmlčela, čekajíc, zatímco suverénní vládce na cimbuří pevnosti vzdálené mnoho mil znovu ovládl své otřesené nervy. „Pane, ukázala jsem ti jen zlomek síly, kterou Maelgrim disponuje. Toto zlo nelze porazit na dálku. Musím jet do Hallowildu, a to rychle.“

Kielmark vzhlédl. Reflexivní, zlomkovitý přechod k zuřivosti, která tak často naháněla strach kapitánům, ho dohnal ke svižnému rozhodnutí. „Dostaneš lodě. Velením pověřím Deisona Corleyho. Ale s odjezdem počkáš na něj. Doprovodí tě. Vyjadřuji se jasně?“

Taen však namítla: „Národ mezitím zahyne, jestli se opozdím.“

Kielmarkova zlost vychladla. „Ukaž mi někoho, kdo může nahradit tvůj talent, děvče. Počkej. Corley vypluje s odlivem. Slibuji ti, že žádný kapitán v Keithlandu neumí využít větru k získání rychlosti tak dobře jako on.“

Opatrnost byla namístě. Obranné síly Keithlandu již nebezpečně prořídly, byl-li Strážce bouře dosud uvězněn v ledové pasti. Taen připustila, že má Kielmark pravdu. Počká, dokud nepřipluje Deison Corley se svou flotilou, přestože rozpaky nad zpožděním měly hořkou příchuť.

Spřadačka snů přerušila kontakt. Při uvolnění spojení vycítila, že Kielmark hlasitě vykřikl. Na jeho zavolání přiběhl z tepla místnosti s mapami důvěrně známý hnědovlasý kapitán. Přijal rozkazy svého pána. Na jiném ostrově na severu se mezitím před spřadačkou snů pomalu rozestřela vidina zamlžených kopců.

Po Kielmarkově explozivní vitalitě znělo cinkání kozích zvonečků podivně slabě a nepřirozeně. Taen si utřela kapku vody, která se chvěla na špičce jejího nosu. Vlhkost se vpila do rukávu. Během doby, kdy byla v transu, se mraky na obloze začaly trhat. Ale ani nepřízeň počasí ji nemohla přimět, aby se vrátila do úkrytu ve vesnici nedaleko pobřeží. Místo toho se znovu sebrala a zamířila schopnosti spřadačky snů na jihozápad. Tamlin na ostrově Vaere musí být informován o zlých vlivech z Felwaithe.

Taen nepřekvapilo, že její první pokus neukázal nic než pohled na zpěněné moře. Bájný ostrov bylo poměrně obtížné lokalizovat, dokonce i ve dnech, kdy nebyla ubitá vyčerpáním a zimou. Tamlin sám sebe nazýval mistrem záhad. Jeho schopnosti zahrnovaly prostor i čas. Zdánlivě z pouhého rozmaru způsobil, že se umístění jeho ostrova čas od času měnilo. Teprve když se spojil s těmi několika lidmi, které si vybral pro výcvik, zvolil pro své objevení přítomnost.

Taen na své přání vyvinula energii a úspěšně dokončila spojení se zastíněným, pozměněným snovým obrazcem, který odrážel minulost. Nyní již vnímala ostrůvek, nevelký kousek země, do kterého narážely vlny moře. Drsné pobřeží čelilo bouřím a přílivu. Taen převedla své schopnosti do fyzické přítomnosti země, pak přesunula obraz, který vymanila ze snu. Písečné duny a rozervaná skaliska se proměnily v pláž s jemným, smetanově bílým pískem. V dunách rostla tráva, která jim dávala měkčí vzhled. Křovinný porost přecházel v les mohutných cedrů, vysokých, zelených a pevných tak, že je vítr nedokázal ohnout. Taen posunovala obraz, dokud nebylo rozeklané pobřeží ostrůvku změněno. Na mořské hladině se objevilo místo až kouzelně dokonalé. Posunutím se ten samý ostrov dostal z dosahu oceánských bouří a mimo fázi ročního období na dobu delší, než sahala lidská paměť. Vaere to tak zařídil.

Taen ustálila snový smysl, dokud půda, skály a pobřeží nenabyly vzhled Tamlinova ostrova. Pak, s jemnou péčí, zaměřila své vědomí směrem do budoucnosti, dokud se země a snová vidina neproměnily v realitu. Kořenná vůně cedrů jí naplnila chřípi. Taen poznala sluneční světlo, jemné jako jaro a příjemné jako vánek vzdychající mezi dunami, do nichž se s křikem nořily písečné vlaštovky. Ale přestože Taen věděla, že lokalizovala pravý ostrov Vaere, ihned vycítila, že něco důležitého není v pořádku. Přesně to, co zde scházelo, jí unikalo, dokud nenašla hájek uprostřed lesa, kde spočívala síť energií, které zahrnovaly Tamlinovu přítomnost. Její snový smysl nenarazil na žádnou rezonanci moci. Našla jen temnotu, prostor a prázdnotu bez jakýchkoli zvuků. Očarovaný hájek zmizel z povrchu Keithlandu tak důkladně, jako by nikdy neexistoval.

Taen, spřadačka snů, přestože ji to vyděsilo, nepodlehla panice. Záhady ostrova Vaere byly hádankou nad všechny hádanky a jejich rozluštění se vymykalo lidskému chápání. Ačkoliv se nezhmotnil žádný mužíček s pírky a zvonečky, aby si s ní promluvil, Taen si prázdnotu, již našla uprostřed ostrova, dokázala vysvětlit jenom jediným způsobem. Ivainson Jaric započal poslední zkoušku k mistrovství, samotnému Cyklu ohně. Tamlina z ostrova Vaere nemůže smrtelník přivolat žádným způsobem. S tím, že načasování nemohlo být horší, se nedalo nic dělat, ani s tím, že vůdčích schopností ochránce lidstva, který se nyní stáhl do ústraní, by bylo nyní nanejvýš zapotřebí.

Ustaraná Taen uvolnila pouto svého pátrání. Očarovaný ostrov se ihned vytratil z jejího snového smyslu. Nahradilo jej chladné prostředí a pronikavý křik kolih. Spřadačka snů z Imrill Kandu se vymanila z posledního z transů a pohlédla k přístavu za kopcem. Protože rybářská flotila vyplula na moře, na šedých vodách v přístavu se houpala jediná opuštěná zakotvená rybářská loďka a masivní trup šalupy bez stěžňů. Během dvou týdnů bude zátokou znít ozvěna praskání stěžňů a pleskání plachet. Černé brigantiny s posádkou vycvičenou k boji budou stále obeplouvat pevninu. Z hlavního stěžně a zdvihacích lan budou vlát Kielmarkovy vlajky s červeným vlkem. Taen, sužovaná starostí o Jarica a netrpělivě čekající, kdy bude moci odplout, nemohla dělat nic než počítat minuty do doby, kdy se bude moci nalodit a vyplout k Felwaithe. Byl-li Jaric neomylně předurčen k Cyklu ohně a Strážce bouře uvězněn v ledu, dokud ho mistrovství Pána ohně nevysvobodí, samotné Taen nezůstávalo nic jiného než postavit se na odpor Temnému snílkovi a čelnímu útoku démonů.

* * *

Teplo přišlo do končin Keithlandu neobvykle pozdě. Oceán se bouřil a halila jej chladná sprška. Corley a pět doprovodných lodí Bezměsíčné pluli rychle. Poháněly je bouře, které obvykle zuřily nad mořem Corine před rovnodenností. V době, kdy se malá flotila objevila v dohledu, svíral kopce dosud ledový příkrov.

Mladý bratranec se rozběhl z rybářského přístavu k srubu v Krysí uličce se zprávou. Našel spřadačku snů, která se loučila s matkou. Svých několik skromných svršků již měla sbalených. Čekaly na ni u dveří. Taen sledovala Kielmarkovy brigantiny pomocí kouzla. Jejich připlutí jí bylo známo dávno před tím, než se stěžně objevily na obzoru. Přestože kouzelnice matce děkovala, Mariova vdova jí odměnou za tuto laskavost vnutila teplý chléb. Chlapec pohostinství odmítl a odešel. Ještě než se dveře za ním zavřely, všimla si Taen, že zkřížil zápěstí v obvyklém znamení proti zlu, které sem kouzelnice přinesla.

Obrátila se k matce s kyselým úsměvem. „Dobrá, nebudeš litovat, až uvidíš, jaký konec tenhle nesmysl vezme. Myslíš si, že neteř prodavače vlny ti přestane posílat přadena s uzlíky, abys jimi spoutala má kouzla?“

Mariova vdova cosi zabručela a hodila do kamen další dřevěné poleno. „S tím si moc hlavu dělat nebudu. Ne teď, když se vydáš na moře a určitě nebudeš dbát o to, abys netrhala dobré pláště o trnité keře. Nyní mám k látání pouze ponožky tvého strýce. Pochybuji, že si všimne uzlíků, tak jako tak má dost mozolnaté prsty, aby mohl nosit jenom boty. U Koru, ale bude to požehnání, jestli si umyje nohy vícekrát než jednou za čtrnáct dní. Jeho vlněné prádlo jinak naprosto shnije.“

Taen i přes smích vycítila, že matka je neklidná. Viselo mezi nimi pečlivě nevyslovené jméno Marlsona Emiena, syna, kvůli kterému musí Taen vyplout na moře, aby mu čelila. Prodlužovala okamžik, kdy bude muset z tohoto důvodu odejít, ale to jí nepomohlo od bolesti v srdci. Spřadačka snů vzala plášť ležící na lavici a natáhla se po ranci s šatstvem, aby jej sebrala se země.

Rukou narazila do matčina statného těla a v příštím okamžiku už ležela v jejím objetí, které ji téměř dusilo. „Už nikdy se nesnaž vylákat od společníků kapitána pirátů žádné dárky,“ řekla vdova podivně změněným hlasem.

Taenina odpověď se ztrácela v zástěře, která voněla kouřem a také slabě po očištěných rybách. Dívka se od matky odtáhla. „Corley není ničí společník, ale kapitán a Kielmarkův důstojník. Košile, kterou jsem vyhrála v sázce, neznamená, že mě miluje. Díky jeho posádce jsem pochopila, že má několik velmi krásných dam, které navštěvuje s pečlivě načasovaným odstupem. Všechny si za své služby nechávají platit a žádné z nich nejsou cítit vlasy rybami!“

Mariova vdova ale dnes neodpověděla s jízlivým, uštěpačným humorem, se kterým se Taen setkávala během celého dětství. Místo toho zvedla upracovanou ruku a pohladila černý pramen vlasů, které se uvolnily z dceřina copu. „Měla by sis raději hledat manžela, místo vyhledávání pochybných dobrodružství při boji proti Prokletým Koru, při nichž můžeš přijít o život, nebo to může skončit ještě hůře.“

V malé kuchyni se rozhostilo ticho, těžké a husté a nedotčené běžným dováděním dětí v Krysí uličce. Taen si povzdechla, vzala ranec a zastavila se u dveří.

Její matka k ní stála zády, litujíc svých slov a nemajíc dostatek odvahy, což z jejího postoje jasně vyplývalo. Taen zamžikala, protože se jí do očí náhle vedraly slzy. „Vrátím se a vdám se, až se budou moci v Keithlandu beze strachu rodit děti, které by nepronásledovaly žádné noční můry, jež by čekaly na příležitost je zabít.“

Mariova vdova přikývla. Sáhla po hrnci a zlostně jej postavila na plotnu. „Jenom se mi vrať, děvče,“ zašeptala. Ale Taen mezitím již odešla. Tiše za sebou zavřela dveře na petlici.

Zimní chlad způsobil, že vzduch byl vlhký. Od moře foukal ostrý vítr. Když se Taen dostala mimo ochranné zdi Krysí uličky, rozběhla se, bojujíc s rozevlátým pláštěm. Ranec jí narážel do kolen dosud poškrábaných od křoví, kterým se prodírala, když přecházela přes kopce. Vpředu, nad náměstím, kde se konal trh, visely světle hnědé chomáče sušících se rybářských sítí. Spatřila stěžně a plachty brigantin, mající na pozadí oblohy, pokryté stříbřitě šedými mraky, hnědočervenou barvu. V lanoví již šplhaly drobounké postavy, členové posádky, kteří měli za úkol skasat nahoře plachty. Když Taen došla k dokům, vůdčí loď vplouvala do přístavu s mechanickou přesností, následována ostatními. Spustila kotvu se šplouchnutím, až se do vzduchu vznesla sprška vody připomínající proužek dýmu. Když se hák kotvy zabořil do mořského dna v přístavu, byl spuštěn z člunového jeřábu dlouhý člun. Na jeho palubu sestoupili veslaři, v okamžiku, kdy se jeho kýl dotkl vody a jeho trup se zaleskl a zakousl se s natrénovaným, nebezpečně přesným načasováním do mořské hladiny. Tím byla Kielmarkova posádka známá. Nikdo jiný se nevyznačoval lepší disciplínou než skupina, jíž velel Deison Corley. Taen se rozhodla. Dlouhý člun rozrážel modravou vodu směrem k přístavu téměř neuvěřitelnou rychlostí.

Taen se nalodila v okamžiku, kdy člun přirazil k doku. Silné ruce velitele člunu od ní převzaly ranec. Jeho volání, aby člun opět odrazil, bylo uposlechnuto s takovou rychlostí, že Taen ztratila rovnováhu a prudce se posadila na sedadlo na zádi.

„U Koru, člověče, dávej pozor, nebo to zbožíčko poškodíš.“ Jeden z blíže sedících veslařů na pravoboku doplnil svou stížnost úsměvem, při němž se objevily jeho prořídlé zuby. Pohlédl na Taen. Aniž by zapomínal veslovat, dodal: „Vítej zpět, děvenko. V ubikacích máme balíček karet, které ještě nejsou příliš promočené. Mám slíbenou hru, než budu muset jít vystřídat hlídku.“

Taen si přitáhla kapuci pláště, aby se uchránila před větrem, který jí tuto ochranu před chvílí strhl z hlavy. „Budu tam, ale jen pokud mohu žádat po kuchaři sázku v podobě fazolí.“

„S tím si nedělej starosti,“ řekl veslař a mrkl na ni. „Nějaká spřízněná duše jich ještě několik uchránila.“

„Ty?“ Taen se začervenala způsobem, který i ty největší darebáky přiměl uctivě se stáhnout. „Pokud jsi nějaké fazole uchránil, tak se můžem těšit na pořádný vítr do plachet.“

„Je temperamentní!“ zavrčel velitel člunu, když člen posádky nabíral dech, aby bránil svou důstojnost. „Drž se vesla, ty osle s rybím mozečkem. Kapitán nás pozoruje.“

Vesla byla vytažena z vody, která z nich stékala zpět do moře. Dlouhý člun se svižně přitočil k závětrné straně Kielmarkovy brigantiny Bezměsíčná. Taen sáhla po čekajícím provaze, ale veslař, kterého právě přestala škádlit, jí jej vytrhl z ruky. Další muž ji chytil pevně zezadu. „Zboží zjevně poškozeno není,“ sdělil ostatním své pozorování.

Taen se pokusila mu to oplatit políčkem, ale o tuto možnost přišla, neboť muž byl prudce vytažen vzhůru. Taen, přinucená na pomstu zapomenout a přidržet se plátového pásu nebo riskovat pád do moře, které bouřilo pod ní, šplhala nahoru. V následujícím okamžiku jí někdo prudce strhl ranec s jejím majetkem z ramene. Nad zábradlím se objevil vousatý, větrem ošlehaný obličej Deisona Corleyho.

Kapitán, statný muž s kaštanově hnědými vlasy, které mu teprve nedávno začaly šedivět, ranec se šatstvem na převlečení zachytil. S reflexy vytrénovaného šermíře jej odhodil stranou, do náruče jednoho námořníka. „Drž si toho námořníka od těla, ačkoli teď má tvoje šaty,“ upozornil spřadačku snů a podal jí ruku, aby jí pomohl nahoru. Napolo ji nadzvedl přes zábradlí, když přes něj přelézala. Taen se mu zdála být drobnější, než si vzpomínal. Její oči však byly pod vyšívaným lemem kapuce enormně veliké. Ale čekání a obavy jejího ducha nezlomily.

„Vypadáš, jako by se ti úsměv zkřivil poté, co sis nacpal břicho kyselými jablky,“ poznamenala dívka. „Nebo se šklebíš kvůli tomu, že ti spadl brousek přes palubu?“

Corley si spřadačku snů přitáhl prudce k sobě, až ztratila rovnováhu. Jeho zhrublé ruce námořníka vůbec nebyly neobratné, když jí odsunul kapuci z čela a sevřel ji v náručí. „Vždycky si s sebou vezmu pár náhradních brousků.“ Mezi kaštanově hnědými vousy se objevila řada zubů, jak se usmál. „Naštěstí také proto, abych ti mohl obrousit ten tvůj ostrý jazyk.“

Taen ho naslepo štípla do paže a vysvobodila se z jeho sevření. Neprotestovala, když ji stevard Bezměsičné hnal do suché, teplé kajuty na zádi. V pozadí kapitánova strohého humoru vycítila otázku, kterou se taktně neodvažoval položit. Tento vjem v ní zanechal bolestný pocit, protože pokud šlo o Jarica, nemohla kapitána ujistit o tom, že je v pořádku.

Kapitola 4

Zářivý sokol

Bezměsíčná zvedla kotvu. Doprovázená ostatními loděmi, hnala se podél pevniny Imrill Kandu, aniž by čekala na odliv. Plavba k pobřeží Hallowildu byla bouřlivá a kvůli větrům foukajícím v protisměru delší. Kapitán Corley se zdržoval na ubytovací palubě, s výjimkou krátkých přestávek, aby si dopřál trochu odpočinku. Ale Taen se divokých her v karty stranila. Každý den se zdržovala ve své kabině na zádi a snažila se pomocí svého talentu vystopovat přítomnost vlivu Temného snílka. Její zjištění byla neustále skličující. Systematická ničení všeho živého a zdravého rozumu dosud postihovala venkovský lid a zaháněla jej dál na sever k hranicím Morbrithu. Detaily si Taen nechávala pro sebe, jakož i fakt, že Maelgrimův vliv se šíří, jak se dalo předpokládat, na jih. Corley nemohl nařídit, aby lodě pluly rychleji. Nepříznivé mořské proudy pouze otupovaly ducha těžce pracujících námořníků.

Konečně, během týdnů, než přišlo jaro, šestičlenná Kielmarkova flotila přistála u břehu. Taen stála u zábradlí, když brigantiny zakotvily ve vodách mimo obchodní doky, které lemovaly břehy podél řeky protékající městem Corlin. Ústí řeky Červených vod již nesvíral led, ale do obličejů námořníků bodaly sněhové vločky, neboť pouze z rozmaru přírody zde opět začalo sněžit. Námořníci skasali plachty ze stěžňů. Neboť všichni, kromě několika členů posádky, kteří měli pečovat o údržbu lodí, měli spřadačku snů doprovázet na sever, mohla malá flotila zůstat v přístavu po několik následujících týdnů.

Corley pozoroval Taen při svých obchůzkách. Barva jejího modrého pláště byla na palubě nejjasnější, po mnoha týdnech, kdy kolem sebe viděli jen šedivé moře. „Proč se nepřidáš k zásobovací četě?“ zavolal přes palubu. „Vycházka ti udělá dobře. Můžeš také mužům pomoci s nakupováním.“

„Pro koně? Já se lépe vyznám v čištění ryb.“ Avšak mimořádná citlivost nemohla Taen zabránit se usmát. Její vnímavost spřadačky snů odhalila důvod kapitánovy žádosti: chtěl, aby četu doprovázela žena kvůli tomu, aby zmírnil podezření, které vzniklo vždy, když se někde objevila skupina lodí pod praporem Cliffhavenu. Taen s plánem souhlasila z vlastních důvodů. Na krátkou chvíli ji mohly zvuky a šepoty cizího města rozptýlit, ale nemohly ji zcela zbavit myšlenek na osud Ivainsona Jarica a krutost bratra, který přísahal věrnost démonům.

Dlouhý člun, vypravený ke Corlinu, neměl žádné označení a veslaři na jeho palubě ukrývali meče pod plášti, aby nebyly vidět. Taen si však přesto všimla, že přístavní dělníci a vozkové se zastavili a dívali se, jak člun pluje kolem přístavních mol a skladů obchodního přístavu. Dravá výkonnost veslařů znamenala výzvu k boji a šest černých brigantin s vlajkami s vlkem poblíž ústí řeky neuniklo pozornosti. Vévodův důstojník v přístavu je po přistání taktně vyzpovídal. Na krku mu visel snad tucet zlatých řetězů a plášť měl lemovaný peřím páva. Pod tíhou všech těch ozdob se potil víc, než si situace žádala.

„Jsme zde pouze kvůli tomu, abychom koupili koně,“ pravil Corleyho loďmistr. Neměl na hlavě klobouk. Jeho jediná kruhová náušnice dodávala důrazu skutečnosti, že kdysi přišel po zásahu mečem o polovinu vlasů. Loďmistr ukázal loktem na Taen. „Cožpak bych lhal v přítomnosti ženy, pane?“

„Vy byste lhal i v přítomnosti vlastní matky,“ zabručel úředník. Ale dovolil jim, aby odešli a vytáhli člun na břeh.

Když se Kielmarkova zásobovací četa vydala na pobřeží a zamíchala se do tlačenice před branami, loďmistr se zašklebil na spřadačku snů a poznamenal stručně: „Já si myslím, že ten muž věděl, že bychom mu ten ptačí mozeček vymlátili z hlavy, kdyby nás nenechal vystoupit na pobřeží.“ Pirátský důstojník tato slova pronesl sebevědomě a se zjevnou radostí.

Ale ukázalo se, že Taen zajímá víc město než námořníkovo vychloubání. Corlin ležel na okraji Seitforestu a málo obývaných území na severu. Byl opevněn čtvercovými zděnými valy. Obchod tady kvetl i navzdory loupežným bandám vyvrhelů, jejichž kořistí se stávaly projíždějící karavany. Obecní tržiště žilo čilým ruchem. Bylo plné obchodníků, krámků řemeslníků, žebráků a ostražitých ozbrojených hlídek, neboť vévoda z Corlinu byl muž, pro něhož byla bezpečnost na prvním místě. Protože v ulicích panovalo bezpečí a prosperita, Corley dodal Taen odvahy, aby se procházela a naslouchala, zda nezaslechne nějaké zvěsti o vzdálených hranicích Hallowildu.

Dívka, vychovaná v asketické společnosti Imrill Kandu, nepotřebovala k průzkumu příliš pobízet. Ve dne nabízelo centrální tržiště Corlinu přehršel dočasně postavených stánků. Spřadačka snů se vzrušeně procházela kolem obchodníků prodávajících chléb, korálky a látky. Zastavila se, aby si poslechla pouliční pěvce a podívala se na tanečnici, která u sebe měla opici, jež vyskakovala do vzduchu a chytala mince. Téměř na konci Obchodnické ulice našla Taen ptáky v proutěných klecích a nedávno vykované nástroje. Napůl přepadla přes tažné saně, na nichž byly naskládány vyčiněné kožešiny, když do ní vrazil podomní obchodník s vínem. Ruka, kterou podvědomě natáhla, aby neztratila rovnováhu, jí až po zápěstí zajela do vzácné kožešiny. Kožich černé a stříbřité barvy, ušitý z kožešiny lední vydry, by mohl být cenný jako šperky vévodkyně.

Taen zabořila prsty do hedvábně jemných chlupů. Vzpomněla si, že Jaric kladl na taková zvířata pasti toho roku, kdy našel útočiště v Seitforestu.

„To je stěží dobrý vzorek,“ řekl kdosi mírně. „Nechtěla by se dáma podívat na nějakou lepší kožešinu?“

Taen vzhlédla. Po jejím boku stál zálesák oděný v kůži. Na ramena mu spadaly prameny černých vlasů. Obličej měl ošlehaný, přesto se z něj ale vždy dala vyčíst trpělivost. Oči měl veselé, bystré a divoké jako oči sokola.

Taen ohromilo náhlé poznání. Slova se jí zadrhla v hrdle. Toho muže znala. Stál před ní zálesák, který v Jaricovi vypěstoval sebedůvěru, což byl proces, jejž spřadačka snů sdílela během zimy, když byla s Jaricem v úzkém spojení. Šok z toho, že potkala Telemarka osobně, ji zcela ochromil. Zoufale toužila promluvit si o Jaricovi, zbavit se břemene účasti na zálesákově neochvějném soucitu. Jenomže kdyby se tomuto muži zmínila o Jaricově zkoušce v hájku na ostrově Vaere, otřáslo by to klidem jeho mysli tak hluboce, že pouhá zmínka o tom by byla krutá. Taen se cítila bídně, ale mlčela.

„Paní?“ Silné prsty ji podepřely pod paží. „Jste nemocná? Potřebujete pomoc?“

Ten dotek byl pevný, známý nade vši pochybnost, poněvadž takto Telemark podpíral Jarica během jeho bolestné rekonvalescence. Taen se kousla do rtu, aby se ubránila pláči. Zjistila, že ji toto setkání zcela přemohlo. Její mysl pátrala po Jaricovi v návalu neovládnutelné potřeby.

Vzedmula se v ní vlna síly, příliš kataklyzmatická, aby se dala ovládnout. Její vědomí bez varování explodovalo napříč prostorem i časem. Po měsících prázdného ticha Taen získala kontakt s Jaricovým podvědomím.

Spojením projel plamen, spalující tělo bolestí, jež neměla hlas, aby se dala vykřičet. Živila se nervy, svaly a kostmi. Nenávist mající původ v Sathidu stravovala živé tělo člověka, který právě trpěl při Cyklu ohně. Jaric odolával bolesti v agónii. Muka z něj strhla všechnu lidskost. Nezbylo nic, jen pud sebezáchovy. Jaric nepoznával nic, kromě nepřátel. Reflexívní prudkost jeho obrany odhodila kontakt spřadačky snů pryč, do temnoty.

Taen se s trhnutím a celá dezorientovaná vrátila do reality. Začala znovu vnímat ruch na tržišti v Corlinu. Zjistila, že pláče v pevném zálesákově objetí.

Telemark uvolnil stisk. Taen cítila skrz záhyby pláště, jak jsou jeho ruce, jejichž klouby byly odřené o pasti, teplé. „Děvenko, jsi nemocná?“

„Ne.“ Jeho košile voněla po léčivé masti a kouři z dřeva, právě tak, jak si na to vzpomínal i Jaric. Taen si dodala kuráže a začala se opět chovat normálně. „Promiňte. Náhodou jste mi připomněl někoho, koho jsem kdysi znala a milovala.“

Vymanila se z Telemarkova objetí a pak uprchla, aby jí snad nezačal klást další otázky. Dav ji ukryl před jeho pohledem, ale Taen měla dlouhou dobu pocit, že se za ní zálesák dívá, s obočím staženým překvapením a starostlivým zájmem.

* * *

Během časného odpoledne loďmistr a jeho tři nohsledi přihnali z tržiště v Corlinu stádo koní, jejichž kopyta hlučně zvonila o dlažbu. Setkali se s Corleym a hlavní skupinou z lodí hned za branami města. Taeniny mlčenlivosti si během hlučného rozdělování koní a mužů nikdo nevšiml. Dívka, ochromená Jaricovým údělem, vyskočila na koně téměř bez nadšeného očekávání, jaké s sebou jízda na koni obvykle nesla. Loďmistr, stojící vedle ní, podával hlášení kapitánovi.

Pověsti, které zaslechli ve městě, se nezmiňovaly o Maelgrimových deprimujících snech, ale nedostatek těchto zpráv nebyl důvodem k předčasnému jásotu. Pokud jsou cesty dosud pokryty rozbředlým sněhem, zvěsti se šíří pomaleji, než se karavany rozhodnou pro obchodní cestu na sever.

„Ale Jeho Výsost hrabě byl uvězněn za kacířství.“ Loďmistr nacpal své objemné tělo do sedla hnědáka s dlouhýma nohama s překvapivou ladností.

„No ne?“ Corley si vybral grošáka, který ho chtěl kousnout, když se k němu otočil a hodlal na něj nasednout. Kapitána to nevyvedlo z klidu. Pleskl ho přes čumák a obkročmo na něj nasedl. „Kdy se to stalo?“

„Předminulé léto.“ Loďmistr si odplivl. „Nyní místo hraběte vládne Morbrithu bratrstvo Koru. Farmáři si stěžují na příliš vysoké daně. Naříkají, že ti zatracení zasvěcenci počítali oves v ovčím trusu, aby měli co napsat do svých seznamů.“

Corley se ušklíbl a pohodlně se usadil v sedle, když se grošák prohnul pod jeho váhou. „Sakra. Já bych tedy nechtěl být tím, koho pověřili přezkoumáním daně z obilí.“

Loďmistr vyprskl smíchy. „Farmáři chtěli sbírat ovčí trus do pytlů, to zcela jistě. Jenomže se toho neodvážili, pokud nechtěli vidět svého hraběte naraženého na kůl a upáleného.“

Corley vypadal na chvíli zamyšleně. Potom shrnul svůj názor na kněze do jediné nadávky a pokynul skupině, aby vyrazila vpřed. Poslední muži naskočili na koně. S udivující rychlostí se stádo dusajících a frkajících zvířat rozběhlo a utvořilo kolonu. Taen se svou klisnou zaujala místo za vedoucí skupinou ozbrojenců. Nesmála se spolu s námořníky, kteří hrubě vtipkovali na adresu jednoho z nich, jenž se snažil vydrápat do sedla. Když Jaric trpěl při zkoušce Cyklu ohně, nemohla dělat nic než jet vpřed, aby bránila hranice. Pokud se mu nepodaří brzy tuto zkoušku zvládnout a nepřijde osvobodit Anskierea, dokonce i tato snaha bude zbytečná.

* * *

Sněžení vystřídal studený déšť, když Kielmarkova skupina opustila cestu a pokračovala hornatou krajinou severně od Corlinu. Zde byl terén skalnatý a porostlý neprostupnými lesy. Nedaly se zde najít zájezdní hostince ani ubytovny. Jedinými příležitostnými obyvateli byli osamělí farmáři nebo putující klanové kmeny. Na noc muži rozvěsili mezi stromy houpací sítě, které si s sebou přinesli z lodí, nebo spali na holé půdě. Lovem zvěře pomocí luků si udržovali svou střeleckou zdatnost. Corleyho bdělost zajišťovala, že kroužkové brnění bylo vždy vyleštěno a meče měly stále smrtelně nebezpečné ostří. To, že těchto šest skupin sem bylo posláno proto, aby chránily jedinou kouzelnici, byla nutnost, o které nikdo nepochyboval. Kielmarkovým příkazům se nikdy nikdo neprotivil. Chování démonů by mohlo být nevypočitatelně divoké, jako jarní bouře.

Avšak Maelgrim kdysi býval člověkem a jeho činy nepostrádaly zcela znak jeho lidského původu. Dával přednost nočnímu útoku. Taen se mu nepokusila oponovat ihned, ale dívala se, dobře chráněna, dokud Corleyho skupina nepřišla natolik blízko, aby mohla využít svých schopností s maximálním účinkem.

Seděla ve světle lucerny v soukromí svého stanu. Otřela si zvlhlé dlaně o bavlněné šaty, které si vybrala místo jezdeckého koženého oděvu, jejž nosila ve dne. Pak se její mysl propadla do transu. Opatrně propátrala svým vědomím terén. Severní území Morbrithu tvořila divočina, sem tam přerušovaná obdělávanými políčky a sady farmářů. Větve jabloní chrastily ve větru, z něhož dosud vanula zima. Poupata, která se měla rozvinout v květy a listy, se opět pevně svinula, aby čelila zimě. Taen rozšířila síť. Disciplína, kterou jí vštěpil při výcviku Tamlin, jí umožnila vycítit životní sílu země a sdílet přítomnost každého přírodního rytmu, od přes zimu spících zvířat až po spící členy rodin farmářů. Spojila se s podstatou jejich snů a čekala s nezměrnou trpělivostí na první rušivou disharmonii, která by signalizovala Maelgrimův útok.

Této noci si vybrala dítě, malého chlapce s kaštanovými vlasy, který spal pod přikrývkami, jež ušily sestra a babička. Taen zúžila ohnisko soustředění. Varovalo ji to, že oběť sebou trhla pod náporem prvních příznaků noční můry. Chlapci se zdálo, že ložní prádlo ožilo a připíchlo jeho bezmocné končetiny k matraci.

Jenom citlivost spřadačky snů mohla vnímat nepřirozené uvolnění energie, která se shromáždila kolem chlapcova těla. Taen vyvážila vlastní zdroje. Než mohl být chlapcův odpočinek narušen obrazy krve a hrůzy a plíživého strachu, jehož původcem byl Maelgrim, který chtěl zlomit chlapcova ducha, spřadačka snů vystřelila skrz chlapcovu mysl světelný paprsek, jakožto štít, který jej měl chránit před vpádem zla.

Jejímu úsilí odpověděl udivený puls síly, svou intenzitou skličující. Při prvním kontaktu se ukázalo, že Maelgrimova síla je mocnější, než si Taen uměla při svých nejhorších obavách představit. Ačkoli ji to děsilo i bolelo zároveň, mohl by ji bratr takto zkoušet? Taen, spřadačka snů, se držela pevně. Kupodivu protiútok, jejž očekávala, nenásledoval. Maelgrim se ve svém spřádání zla odmlčel. Jeho ničivá síť se vznášela nedokončená nad kouzly, která Taen vyslala na ochranu malého chlapce. Temný snílek raději poslal Taen přes vzájemné spojení několik slov, než aby si činil nárok na svou oběť. „Sestro! Cožpak tě Vaere naučil se bát? Očekával jsem, že se s tebou utkám dřív.“

Poselství obsahovalo vyzývavé podtóny. Neovládané očekávání bitvy, jež se z něj dalo vycítit, způsobilo, že Taen zamrazilo po těle. Zesílila ochranu dítěte. Její vlastní ochranné štíty se přitom mírně otřásly. Potom vyslala do bratrovy mysli, ve snaze prozkoumat jeho motivy, dotaz. Maelgrim její dotek vycítil. Odpověděl s praskajícím zábleskem síly, která ji bodla do zad, ale ne dřív, než uhodla jeho záměr. Lidský nohsled Chrámu stínů měl v úmyslu se stáhnout na sever a oslabit ji a pak si učinit nárok na ni i na její schopnosti, aby je mohli démoni využít ve svůj prospěch.

Zjištění takové zrady v ní vyvolalo ostrou bolest způsobenou smutkem. Taen ale přesto neztratila rovnováhu. Tento okamžik musel nevyhnutelně přijít, poté, co byly objeveny klíče od Elrinfaeru. Toho dne muž, kterého znala jako svého bratra, byl navždy ztracen. Spřadačka snů zkontrolovala ochranný štít, aby se ujistila, že její momentální rozkolísanost nenarušila síly, jimiž chránila mysl malého chlapce. Zamrazilo ji nad prudkostí nepřítelova odmítnutí. Odpustila Kielmarkovi jeho tyranský zájem o její bezpečí. Doprovod, který vybral do jejích služeb, byl opravdu nadmíru potřebný. Bez jeho ozbrojenců, kteří ji měli chránit během hodin, které musí strávit v snovém transu, by byla spřadačka snů nucena pustit obranu severu z hlavy.

Její myšlenky proťala ozvěna smíchu. „Myslíš si, že muži s meči tě mohou ochránit?“

Taen roztřeseně zadržela dech. Zášť, která čišela ze slov Temného snílka, bolela jako rána v srdci. Avšak na druhou stranu způsob, s jakou dal najevo svou krutost, ji jen utvrdil v jejím odhodlání. Některé stránky bratrova charakteru se nezměnily. Za Maelgrimovou škodolibostí vycítila netrpělivost a hořký odpor. Ozbrojenci představovali nečekanou komplikaci. Než se jí bude Maelgrim moci zmocnit, bude se muset utkat s meči v rukou nejobávanějších bojovníků Keithlandu.

Temný snílek reagoval na její úsudek pouze výsměchem. „A myslíš si, že pro mne bude velkou překážkou, když budu muset zabít pár Kielmarkových vojáků?“

Taen zůstala šokované zírat nad tím, jak poměrně snadno mohl proniknout do její mysli.

Maelgrim si vychutnával okamžik zlovolného pobavení. „Existují jiné způsoby, jak porazit ocel.“ Pak, bez sebemenšího předchozího varování, strhl Taenina kouzla na stranu a vyrazil z dítěte život.

„To ne!“ Taen se zděšeně zachvěla nad tím, jak snadno a rychle a s jak hrozivou, nezvratitelnou konečnou platností může dojít k porážce. Chlapcovy prstíky zůstaly zabořené do polštáře. Rozcuchané vlasy mu spadaly do čela. Vypadal, jako kdyby dosud spal, ale jeho oči se už nikdy neotevřou a nespatří již žádné ráno.

„Mohl bych zničit všechny Kielmarkovy ozbrojence stejně tak snadno,“ varoval ji Temný snílek. Taen viděla, že by opravdu mohl. Pořád předstíral klamné manévry, pořád si pohrával se životy farmářů a členů klanů. Do téhle chvíle plně nepoznal rozsah své síly.

Ale arogance, která ho doháněla k tomu, aby využil své nadvlády, byla sama o sobě jeho největší slabostí.

„Můžeš to zkusit.“ Taen věděla, že si její slova přečte. Chopila se příležitosti. Udeřila ve chvíli, kdy ho sebeuspokojení zbavilo ostražitosti, a jediným drzým pohybem pronikla do protivníkovy mysli a zjistila jeho spojení s démony Thienzy. Jejich společná mysl podněcovala Maelgrimovu vůli a poskytovala mu prostředky k získání vlády nad jejími kouzly a k zabíjení.

Ztráta dítěte byla hořká. Taen se podvolila pláči, ale odmítla být chycena do pasti kvůli zoufalství. Temný snílek by při tomto prvním setkání mohl na dálku narušit její kouzla. Nyní, když věděla o démonech, mohla změnit taktiku, aby vyrovnala síly. Mohla odrazit jejich sílu. V úkrytu, který jí poskytovalo venkovské prostředí, mohla chránit mysli Corleyho mužů. Přinejmenším by, zatímco dozrávaly účinky Maelgrimova předchozího výcviku, bojovala, dokud by nevyčerpala všechny možnosti, které získala výcvikem u Vaereů.

„To udělej,“ vyzval ji Temný snílek. „Ztěžka nebo lehce, pomalu nebo rychle, konečné vítězství bude nakonec moje –“

Taen neodpověděla. Drze tvrdohlavá, jako její otec rybář, čekala bez pohnutí, dokud se ničivé zlo bratrovy přítomnosti nevytratí a zcela nezmizí.

Spřadačka snů se omámeně probrala z transu. Celá zpocená a udýchaná podlehla slzám a citovému napětí, které následovalo. Začala si uvědomovat své okolí s šokem podobným bolesti.

Vzduch ve stanu byl hustý a kyselý jako pach plesnivého plátna. Taen se lepily šaty nepříjemně na tělo. Stáhla ze sebe vlhkou bavlnu a seděla, chvějíc se.

Této noci zemřelo dítě, které se snažila chránit. Ta ztráta byla nesnesitelná. Spřadačka snů si odhodila z čela pramen vlasů, udeřila se pěstí do stehna a vyřkla oblíbenou obscénní nadávku těch nejtemperamentnějších žen rybářů z Imrill Kandu. Necítila se ale ani trochu lépe. Potom se znovu uvrhla do transu a uvolnila bodavou bariéru kouzel nad srubem, kde spočívalo tělo mrtvého dítěte. Pro toho chlapce už nic víc udělat nemohla. Ale on měl rodiče a mladou sestru a babičku, které šily jeho přikrývky. Pokud Taen zůstane na stráži, může se přesvědčit, že rodina dítěte přežije a bude nad chlapcem nerušeně truchlit.

Avšak noc uběhla bez dalšího incidentu. Po Maelgrimově přítomnosti, která by ji pokoušela, nezůstalo ani stopy. Když konečně slunce rozprostřelo mezi stromy sluneční paprsky a osvětlilo plátno stanu, Taen svá kouzla zrušila. Promnula si unavené oči a poté poklesla vedle nepoužitých přikrývek na kolena. Bez nadšení uvažovala nad jezdeckým koženým oděvem, hřebenem a denním rituálem vstávání, kdy se chodívala umýt do potoka obklopeného hrubiány, kteří soustavně hledali výmluvy, aby ji mohli vyrušovat. Ačkoliv to byli přátelé, jejich naléhání se najednou zdálo být příliš neomalené. Taen zavřela oči, aby z nich vymáčkla slzy. Přemohla ji slabost. Dívka upadla do spánku na hromadě pomačkaného šatstva.

Její klid ale neměl mít dlouhého trvání. O půl hodiny později spřadačku snů probudilo chrčivé hvízdání, bezprostředně následované uvolněním upínacího lanka. Sloupek, který podpíral hřebenovou tyč stanu, se zcela nezdvořile zřítil na její kolena.

„Máme tě sbalit i s hrnci na vaření,“ dobíral si ji ten nejdrzejší z námořníků.

Taen bušila do hroutících se stěn stanu, aby jí nezakrývaly obličej, a poznámku vrátila odseknutím.

„Hoho, tak ona je živá,“ posmíval se její trýznitel. Ale námořník se přestal břitkým jazykem ihned ohánět, když ho Corley ostře napomenul.

V příští chvíli kapitán sám stan znovu postavil a nahlédl do příšeří uvnitř něj. „Taen? Už je denní světlo. Musíme přemístit tábor.“ Teprve když si jeho oči zvykly na přítmí, všiml si prudké bolesti v jejích očích a odhodlaně semknutých úst. Corley se hned přímo zeptal: „Co se stalo?“

Taen, podpírajíc hlavou a rameny hroutící se plátno, mu řekla všechno. Nevynechala ani Maelgrimovy hrozby vůči šesti skupinám pod kapitánovým velením.

Corley ji velice bedlivě sledoval, když říkala poslední slova. „Tak, ty ses rozhodla bojovat, ano?“

Taen přikývla. Náhle si vzpomněla na skutečnost, že si svlékla svrchní šaty. Ihned jí zčervenaly líce. Taen se rychle natáhla kolem tyče pro kožený oděv.

Kapitán, jemuž Kielmark nejvíce důvěřoval, nechal vchod stanu zase spadnout, aniž by se omluvil za vpád do dívčina soukromí. „Dostane se ti naší plné podpory,“ řekl bez obalu. Taen se rozhodla, že se nebude příliš zdržovat, když kapitán rychle volal rozkazy na své námořníky. Ale šatstvo a boty, zamotané ve stanovém plátnu, nemohla tak rychle najít. Ukázalo se, že spěch jí byl k ničemu. Už ji nikdo nepřišel škádlit, ani pomoci sbalit stan, dokud z něj zcela oblečená nevylezla.

* * *

Společnost se pohnula směrem na sever. Vítr se rozburácel. Nízké mraky se trochu zvedly a umožnily slunečnímu světlu skrz ně proniknout. Během nějaké doby teplo opožděného jara uvolnilo led z půdy. Ale zatímco se muži opálili a zesílili, Taen byla čím dál tím víc ustaranější, bledší a zahleděnější do sebe.

Ve dne spřádala ve snu obranu, vymýšlela vzory energie a spoutávala je do kouzel, jimiž chránila ozbrojence, díky jejichž nepolevující bdělé ostražitosti byla v bezpečí před útokem démonů. V noci upadala do hlubokého transu. S bolestnou péčí počítala roztroušené obyvatelstvo divočiny na severu Keithlandu, novorozenými dětmi, chráněnými kruhem nebojácných členů klanů, počínaje a farmáři s ustaranou myslí konče. Různé nástrahy Maelgrima, Temného snílka, pokračovaly bez ustání. Spřadačka snů, která mu čelila, časem po opakovaných selháních pochopila jeho triky, které chytře vymysleli Thienzové: pasti, které sklapávaly a oslepovaly ji, nebo falešné úhybné manévry, které oslabovaly její sílu. Marně se ji Maelgrim pokoušel vyčerpat. Pak udeřil na její kouzla a převzal velení. Ale Vaereové si nikdy pro výcvik nevybrali někoho měkkosrdcatého. Vyvolených bylo málo. Taen bojovala tak dlouho, dokud jí vystačily síly. Získala zkušenost a také několikrát vyhrála. Když muži stavěli tábor a řezali dřevo, urvala pro sebe chvilku na krátký spánek.

Corley ji každý večer budil hodinu po západu slunce a zůstal u ní, zatímco pojídala horké lívance z ječmenné mouky, párky a polévku.

„S tímhle stěží vydržíš,“ poznamenal, když druhého dne odstrčila misku s jídlem, kterého se stěží dotkla, stranou.

Taen na něho pohlédla. Zdálo se, že jedině oči jsou v jejím drobném obličeji živé. „Já musím. Těmto lidem nemůže nikdo v celém Keithlandu pomoci. Pokud přestanu, nebezpečí se rozšíří.“

Corley v sobě zadusil chuť se s ní přít. Skutečnost, že tato dívka měla pravdu, mu od strachu nepomohla. Najednou ztratil nadšení pro soutěž v šipkách, kterou uspořádali muži u ohniště. Odešel raději, aby zkontroloval předsunuté hlídky. Spřadačka snů se mezitím usadila, aby znovu po celou noc využila své schopnosti k ochraně.

Maelgrim a jeho Thienzové se s ní nikdy neutkali přímo. Raději si s ní jen pohrávali jako kočka s myší. Pustošili její zdroje léčkami a falešnými hrozbami. Pak, za hluboké noci, kdy její soustředěnost slábla vyčerpáním, si vybrali osamělý tábor nebo farmu a zničili ochranné síly, které Taen každou noc tak důkladně spřádala.

Taen vždy zničení svých kouzel vycítila. Potíc se v záchvatech transu, poznala odpovídající záblesk bolesti, když se její energie změnily v chaos. V takových okamžicích posbírala ty zdroje, které jí ještě zbyly, a vrhla je vstříc nočním můrám, které spřádal Maelgrim v myslích svých obětí. Moc se dmula jako příval a odlévala jako odlivové vlny, které se pak zase vracely ke břehu. Maelgrim někdy vytvářel noční můry společně pro celou rodinu. Jindy v noci napadl dítě nebo někoho staršího, kdo byl ostatním drahý, a zlomil jejich mysl jako větvičky pod lavinou hrůzy.

Taen postrádala zdroje, s jejichž pomocí by takové noční můry zničila přímo. Maelgrim mohl bez ustání čerpat ze zdrojů svých Thienzů. S jejich podporou mohl počkat, dokud Taen nepoleví ve výdrži, a nahlodat pak její snahy zoufalstvím. Taen přinejmenším zpomalila práci, zamlžila jeho ohnisko soustředění a rozehnala potenciál jeho snových obrazců. Díky jejímu zásahu občas silnější oběti přežily. Jenže mnohem častěji skončil konflikt ztrátou života. Hroznové víno mohlo na jaře začít rašit a každé ráno se vracel sluneční svit, avšak vzdálená území severního Hallowildu se stala prokletým územím hrůzy a šílenství.

V chladných, šedivých hodinách před úsvitem se Corley vrátil k Taen. Jako vždy ji našel celou rozechvělou extrémním vyčerpáním, ale nikdy jí nedal najevo, jak moc hluboký je jeho zájem o ni. Každého rána posiloval její víru v život pečlivě uváženým škádlením. Když se přiblížil čtvrtý týden a ona se smála čím dál tím méně, vzal ji do náruče a držel ji, dokud mu neusnula na rameni jako dítě. Pak její útlé tělo zabalil do přikrývek, uložil ji na nosítka tažená koněm a nařídil, aby byl tábor stržen. Blízko hranic hornaté krajiny bylo riziko větší. Nejlepší obranou byl neustálý pohyb, aby démoni nemohli vymyslet nějaký plán a zaútočit na jejich pozice.

Společnost, která tábor rychle sbalila, prošla sady severního Morbrithu. Taenino vyčerpání se zvětšovalo. Přišel den, kdy se neprobudila dřív, než klacík slunečních hodin ukázal poledne. Taen, zamračená a rozrušená, odkopla přikrývky a uštěpačně vynadala Corleymu za to, že ji nevzbudil dřív.

Kapitán seskočil z koně, aby mu uvolnil uzdu. Nemoudře si přitom zapomněl krýt záda. „Sakra, kouzelnice, vždyť jsi o nic nepřišla.“

„Loďmistr říká něco jiného,“ obvinila ho spřadačka snů.

Corley obrátil oči k nebi. „Ten muž lže, jako když tiskne. Necháš to tak? Viděli jsme jen kněze, který si stěžoval, že ta lůza z Cliffhavenu zjevně prochází územím patřícím jablkům z Morbrithu.“

Taenino zhnusení se proměnilo v zájem. „Co jsi mu udělal?“

Grošák se po něm ohnal. Corley ho pleskl po čumáku příliš pozdě. „Poslal jsem ho cvalem zpět k bratrstvu. Z mnišské kutny mu trčely šípy. Teď se jdi najíst. Nechci se Kielmarkovi zodpovídat, jestli zhubneš na kost.“

Taen odešla a nechala kapitána s jeho grošákem. Kapitán mu začal nevybíravě nadávat, když ho nečekaně připravil o poslední pár legín. Vyčerpání spřadačky snů se najednou stalo výmluvou pro to, aby se utábořili brzy. Rozčilený Corley se svlékl donaha, jen opasek s nožem si ponechal, a začal se přehrabovat ve svém vaku, hledaje šídlo a náhradní řemínky. Ozbrojenci se kolem něho seběhli jako mrchožrouti. Vášnivě se dohadovali o tom, kde všude má jejich kapitán štípance způsobené hmyzem, kterými jistě trpěl. Debata momentálně vyústila v uzavírání duchaplných sázek. Ale sázky ztratily na významu, když muž, který zapisoval sumy a výsledky sázek, musel jít voskovat luky. Nezkrotná Kielmarkova skupina se s bručením uložila na noc.

Taen dokončila spřádání obranných kouzel a zachumlala se do přikrývky, aby si trochu zdřímla. Ačkoli ji kosti bolely slabostí, spánek se jí vyhýbal. Pole jejího vědomí spřadačky snů se vyladila a zostražitěla. K jejímu neklidu přispělo i cvrlikání na jaře vylíhlých ptačích mláďat. Taen se pod pokrývkou obrátila na druhou stranu. Zírala do příšeří, které pronikalo vchodem do jejího stanu. Až nadejde noc, Temný snílek si vybere další oběť a udeří. Jeho síla postupně rostla, zatímco její vlastní zdroje se nadměrným vyčerpáním menšily. Velmi brzy přestane být schopná se mu vyrovnat. Přijde den, kdy nezbude nic jiného než říci Kielmarkovým oddaným kapitánům, aby přikázali ústup na jih.

Její zoufalství zmírňovala pouze víra v Jarica a naděje, že přežije Cyklus ohně. Žádný jiný muž by určitě nepřekonal bolest, již vycítila na trhu v Corlinu. Během jednoho hořkého okamžiku Taen zahlédla v Ivainově šílené zlovůli pochopení. To, že potřeby Keithlandu vyžadovaly takové utrpení syna, bylo důvodem nejhlubšího smutku. Spřadačku snů bodlo u srdce. Cítila břemeno Jaricovy oběti jako smutek tragičtější než smrt.

Obloha začala světlat. Uvnitř stanu však panovala černočerná tma, nenarušena jedinou hvězdou. Taen ležela, ale nespala. Naslouchala větru. Temný snílek se mohl každým okamžikem pokusit napadnout její kouzla.

Ale nyní útok nastal bez obvyklého varování. Taeninou myslí projela energie s ničivou silou blesku. Dívkou to mrštilo o zem, když odhodila přikrývku a snažila se bránit. Její mysl ohraničily reflexivně bariéry. Taen si uvědomila, že tento vpád tentokrát nenesl žádné známky Maelgrimovy zlovůle. Surová energie způsobila, že jí po celém těle naskočila husí kůže. Zmatená spřadačka snů použila své schopnosti a vyslala průzkumnou sondu.

Do očí ji bodlo světlo. Oslepilo ji tak, že téměř neviděla. Taen zavřela oči. Sevřená touto bolest působící září, spatřila dravého ptáka, obklopeného ohnivým kruhem. Obraz odrážel Anskiereova sokola bouře. Náhlou úlevou začala vzlykat, až se zalykala.

„Jaricu!“

Její výkřik způsobil, že bylo navázáno spojení. Taen, která se stala součástí bouřlivých přívalů moci, hlasitě vykřikla. Její duch byl přenesen přes propast času, aby se spojil s jiným duchem, který úpěl v agónii při zkoušce ohněm. Taen, trýzněná utrpením, jež spalovalo ducha, až z něj zůstala jenom horečnatá jiskřička vědomí, pozorovala větvící se souvislosti volby, jíž momentálně čelil Ivainson Jaric na ostrově Vaere.

Jedna cesta vedla do tmy a zapomnění, ale smrt na jejím konci byla pouhou iluzí. Sathid by slavil vítězství dřív, než by život zcela vyprchal. Přestože utrpení zformovalo Jaricovy myšlenky do tvarů působících nepředstavitelnou bolest, chlapec odmítl obětovat sám sebe. Ani k tomu jako smrtelný člověk neměl důvod. Taen sdílela jeho rozhodnutí. Vnímala skutečnost, že beznadějné utrpení ho přimělo uvažovat o obraně. Jaric chápal, jako před ním už Ivain, že život může pokračovat, pokud zapomene na emoce smrtelníka. Oheň lze vydržet, bolest překonat a ignorovat dříve nemyslitelné věci, pokud se přiměje necítit vůbec nic, ani radost, ani soucit, ani lásku. Vzdá se lidskosti. Ale na oplátku Sathid ztratí všechny jeho slabosti, kterých by mohl zneužívat. Musí se podvolit jeho vůli a odměnit ho nezměrnou silou.

Tak Ivain zvítězil nad Cyklem ohně. Jaric, zatlačený až na hranice snesitelnosti, bojoval ve snaze najít jinou možnost, jenže žádnou nenašel. Byl zbaven důstojnosti a půvabu. Nakonec se dovolával blízkého člověka, kterého měl v lásce kvůli tomu, že uměl odpouštět. Šílenství, které musí zdědit, aby přežil, ničemu nepomůže, jen té dívce způsobí zármutek.

Taenino sebeovládání se rozpadlo a obraz půvabného těla sokola bouře se rozvlnil za závojem.

„Jaricu, nedělej to!“ Protest byl zbytečný. Taen cítila, že Ivainsonova divoká přítomnost se začala stahovat, jakmile promluvila. Smutek ji přiměl k činu.

Kdysi, když Anskiereova kouzla přiměla Jarica nesnesitelně trpět, Taen použila snový smysl, aby jeho muka zmírnila. Nyní ji zkušenost, již získala při konfliktu s Maelgrimem, donutila přijmout noční můry a trpět spolu s přítelem. Spřadačka snů svižně a sebejistě vytvořila pro Jaricovu sužovanou mysl úkryt. Vytvořila klid, do něhož Sathid nemohl proniknout, otupila bolest popálených, rozdrásaných nervů. Její dílo mělo okamžitý účinek. Jaric se vděčně podvolil vyčerpání. Nepředstavitelně ztýraný, upadl do toho nejhlubšího spánku, zatímco Sathid, snažící se nad ním získat moc, marně bil do bariéry Taeniných kouzel.

Spřadačka snů si pak uvědomila, že Jaric o svou lidskost nemusí přijít. S její pomocí by mohl znovu získat rovnováhu a dokonce uniknout dědictví Cyklu ohně, šílenství. Vzrušena tou nadějí, Taen zapomněla na opatrnost. Vzhledem ke své ustaranosti jen na okamžik polevila v disciplíně. Krystaly pronikly k Jaricově nabrané síle a pak se zlověstně obrátily proti rušivému zdroji.

Útok zastihl Taen politováníhodně nepřipravenou. Její ze Sathidu vyplývající schopnosti spřadačky snů rezonovaly ve vzájemně se podporující odezvě. V jediném okamžiku se její vlastní krystal mohl propojit s Jaricovým krystalem a společně s ním na chlapce zaútočit. Taen projel strach, jako kdyby ji někdo bodl nožem. Kdyby se něco takového přihodilo, společné síly Sathidu by narůstaly geometrickou řadou. Sathid by na spřadačku snů a potomka Pána ohně zaútočil devítinásobnou silou a sfoukl by jejich životy jako plamínky svící.

Taen se snažila odtrhnout a získat ztracenou rovnováhu. Ihned vycítila, že neuspěje. Ivainson jí nemohl pomoci. Pokud byly jeho na matrici závislé síly dosud zpochybnitelné, nemohl je ovládat. Protože snové spojení, které ho připoutávalo k spřadačce snů, se vychýlilo v čase i prostoru, energie byla zředěná a dala se jen těžko udržet. Žádná kouzelnice, která ovládala zdroje jediného krystalu, nemohla doufat, že odvrátí útok divokého Sathidu mimo, pokud předivo jejích kouzel bylo tak křehké. Taeniny obranné síly napadla mnohem větší moc. Taen stěží dokázala provést úhybný manévr. Její krystal se zachvěl, napůl probuzen, aby se jí vzepřel, když ji zpětný náraz moci zaplavil jiskrami.

Čekala ji pohroma, pokud by zažila další takový šok. Nezbývala jiná možnost než uvolnit spojení s Jaricem, čistě a ihned. Avšak krutost tohoto činu ji přiměla změnit názor. Taen váhala a ničím neovládaný Sathid udeřil znovu.

Energetický vír ji zbavil rovnováhy. Spřadačka snů, ztrhaná vírem prudkým jako cyklon, vykřikla. V zoufalství nechala padnout ochranná kouzla, která chránila Jarica. Chlapcem projel oheň a probral ho. Jaric srdceryvně vykřikl bolestí. Téměř se přestal držet života. Jeho zamlžené vědomí poznalo, že Taen je v nesmírném nebezpečí. Přemožen strachem o ni sáhl po jediném dostupném zdroji. Jen Ivainovo šílenství mu umožní spoutat Sathid dřív, než uškodí spřadačce snů, kterou miloval.

„Jaricu, ne!“ Taenin výkřik zněl neustále většími clonami vzdálenosti. „Jaricu, drž se pevně. Já se odpojím. Pokud se vypravím na ostrov Vaere, věřím, že budu schopná bezpečně ti pomoci. Čekej na mne… rybí mozečku, prosím, čekej…“

Kapitola 5

Vysvobození

Spojení zesláblo a přerušilo se. Taen se probrala, celá rozechvělá. Propukla v prudký pláč. Vrátila se do opět reality, ke svým přikrývkám v severním Hallowildu. Mrkala očima, které ji dosud pálily od záře způsobené sokolem bouře. Neexistoval způsob, jak zjistit, zda Jaric slyšel její žádost. Taenin snový smysl se točil jako proud narušený příbojem. Taen potřebovala veškerý kousíček soustředění, aby uklidnila svůj napůl probuzený Sathid. Pozdvižení pomalu opadávalo. Taen znovu získala emocionální rovnováhu. Vyskočila, když za stěnou stanu najednou zachrastilo brnění. Upínací lanka stanu přeťal meč. Plátno chránící vstup bylo odsunuto. Objevil se příval světla pochodní a ozbrojenci v čele s Corleym, který na sobě měl helmu a brnění.

„Co se stalo?“ Tón kapitánova hlasu nebyl nijak modulován, jako by očekával zabíjení. Taen si šokované uvědomila, že hlídka na stráži slyšela její výkřik a šla vzburcovat tábor v očekávání útoku.

Rychle odpověděla, aby napětí povolilo. „Měla jsem vidinu, ale netýkala se Chrámu stínů. Jaric se snaží překonat Cyklus ohně. Pokud se ihned vydám na ostrov Vaere, je docela možné, že ho mohu ušetřit šílenství, které zničilo Ivaina.“

Corley podal lucernu nejbližšímu ozbrojenci. Oči mu tvrdě a temně žhnuly jako ozdobné cvočky na štítě, když vsouval meč zpět do pochvy. „Pokud se tam vydáme, sever zůstane bez ochrany proti Temnému snílkovi.“

Taenin pohled se setkal s jeho. Obličej jí pobledl soucitem. Dobře chápala následky svého návrhu. Bylo bolestné se dívat, jak se snaží s tímto rozporem vyrovnat co nejčestněji. „Nemohu soupeřit s Maelgrimem, když získal vládu nad mocí Thienzů.“

Stan se znovu ponořil do stínu, když vítr sfoukl plamen lucerny. Muž, který ji držel, sebou neklidně trhl.

Jen Corley zůstal stát nehybně jako skála. Ozdoby na jeho helmě se ani nezachvěly, jako by byly přibité. „Myslím, že nemáme na výběr. Ať je tvůj úsudek mylný nebo ne, riskujeme Morbrith. Avšak pokud selže Jaric, Keithland ztratí veškerou naději.“

Taen projel pocit ulehčení. Najednou vypadala až nezdravě křehce. Sklonila hlavu a zabořila obličej do dlaní. Corley, otřesen vzpomínkou na to, že její biologický věk neodpovídá její dospělosti, propustil své ozbrojence se strohým příkazem, aby sbalili tábor. Rychlost a ochrana byly jedinými útěchami, které mohl spřadačce snů, o niž pečoval, poskytnout. Pro obléhaný Morbrith, který závisel pouze na knězích a jejich modlitbách, měl v úmyslu učinit poslední odvážné gesto.

Corley se zastavil před Taen a jemně ji vzal za bradu. Po prstech mu začaly stékat její slzy, až ho bodlo u srdce. Přesto se však přemohl a vykouzlil na rtech pokřivený úsměv. „Obleč si jezdecký oděv, malá čarodějko. Musíme úkol dokončit dřív, než si Bezměsíčná kvůli Ivainsonu, Pánu ohně, zláme stehy.“

* * *

Ve tmě zacinkala udidla, jimž sekundovalo ponuřejší zvonění brnění a zbraní. Kielmarkovi námořníci, z nichž se stali vojáci, nasedli na koně. Nikdo z nich neklel, jako obvykle, když vyrazili na pochod přes Morbrith na jih. Taen, jedoucí za Corleyho grošákem, nevnímala osvěžující krásu jara. Tu nahradil pocit, že se někde děje něco zlého. Zde mohlo měsíční světlo postříbřovat květy jabloní, až pod hvězdnatou oblohou vypadaly jako udělané z krajek. Avšak na severu zůstal na svobodě Temný snílek a mohl rozebírat mysli dětí na kousky, jak se mu zlíbilo. Muž s potenciálem, který by mu v tom mohl zabránit, se kroutil v bolestech v plameni na jižně odtud ležícím ostrově Vaere. Ačkoli Taen obklopoval čerstvě rašící život, nedokázala se zbavit břemene starosti.

Zdálo se, že celá skupina vycítila její náladu. Zvědové byli vysláni vpřed, aby je upozornili na nebezpečí, jako by je ohrožovalo nepřátelské území. Rychlé tempo, které nasadil předvoj, způsobilo, že se do vůně sadu začal brzy mísit koňský pach. Taen se nepohodlně poddávala rytmu kroku klisny. Pohroužena do obav si nejdříve nevšimla, že Corleyho velící zástupce, kapitán Mečouna, je předehnal a zastoupil konvoji cestu.

Svalnatý muž s úzce zúženýma očima byl posedlý bojechtivostí, i když měl tu nejlepší náladu. Obvykle svou náturu ovládal, aby se vyhnul střetnutím s velitelem, ale napětí dnešní noci ho zřejmě zbavilo zdravého uvažování. „Podle cesty jedeš do Corlinu. Člověče, zbláznil ses?“

Corley pohlédl na podřízeného naprosto nevýrazně. „Po téhle cestě se dostaneme do přístavu nejrychleji. Pokud ti nezchroml kůň, měl bys ho zase popohnat do kroku.“

Důstojník ale jeho slov nedbal a pokračoval: „Kruci, ty bys jel přes Morbrith? Kněží se na nás sesypou jako vzteklé vosy.“

„Já vím.“ Jemná změna v kapitánově chování způsobila, že Taen přejel po zádech mráz.

Důstojník si toho také všiml. Zaklel a pobídl koně patami, aby se postavil vedle Corleyho. „Kněží Kielmarka nenávidějí. To víš.“ Trochu se zakymácel, když jeho kůň uskočil před zuby grošáka. Muž pokračoval v námitkách, aniž by dbal varovného vzezření svého nadřízeného. „Pokud pojedeš kolem pevnosti v Morbrithu, rozpoutáš bitvu. Pak tě tato cesta rychle nikam nedovede.“

„Přesně tak,“ řekl Corley nevzrušeně. Neudělal nic zjevného, jen trochu pleskl koně otěžemi. Jeho grošák uskočil stranou a odhodil koně neukázněného důstojníka do křoví. Taen si v měsíčním světle všimla kovového záblesku. Pak následovalo krátké žuchnuti. Důstojník stačil ještě pohnout otěží. V kůře stromu se pod jeho bradou chvěl Corleyho nůž, který nosíval zavěšený u opasku.

Oba muži na sebe chvíli hleděli, těžce oddechujíce. Pak na něj Corley udeřil: „Odkdy se kterýkoli z Kielmarkových kapitánů řídí příkazy bratrstva Kordane? Vrať se zpět do řady.“

Teprve pak si Taen všimla, že Corley drží v ruce pevně druhý nůž a je připraven jej použít. Důstojník ohrnul ret, až mu byly vidět zuby, ve zvířecím projevu zloby. Obrátil ale koně a rychle se připojil ke skupině.

Corley, jedoucí v čele skupiny, se naklonil v sedle. Když vytrhl nůž z kmene stromu, všimla si Taen výrazu v jeho obličeji. Jako nejbližší očitý svědek si uvědomila, že síla osobnosti spočívala rovněž ve schopnosti udržet disciplínu bandy vyvrhelů. Měla přitom zvláštní pocit kolem žaludku. Mohla soucítit s kněžími, s výjimkou toho, že nadpřirozená bdělost mužů, kteří jeli po jejím boku, vyvolávala dojem nebezpečí. Důstojníkova stížnost byla velmi pravděpodobně oprávněná. Ale Kielmarkův první kapitán přesto pokračoval na jih, přímo k pevnosti v Morbrithu.

Společnost cestovala v noci bez dalšího incidentu. Měsíční světlo ustoupilo perlivě jiskřivému úsvitu. Sadů ubývalo. Vystřídala je orná půda, již dosud halila mlha. Taen jela tak, že měla otěže volně spuštěné na krku klisny. O kouzlech, která porušil Maelgrim, ani o národě horalů, kteří byli připraveni o rozum a zabiti v její přítomnosti, neřekla nic. Spřadačka snů, zesláblá cestou a bledá vyčerpáním, stěží zareagovala, když před ní zastavil Corleyho kůň.

„Drž se pevně, Taen.“ Kapitán chytil uzdu jejího koně a přiměl jej zastavit. „Přijel zvěd.“

V obavách, které ji trápily, si Taen nevšimla muže na koni, který se k nim cvalem blížil. Zavolal na ně hned, jak se k nim dostal blíž.

„Morbrith je na nohou. Pochodují sem tři jednotky, ani ne dvě míle před námi.“ Od koňských kopyt odlétaly drny hlíny s trávou, když zvěd prudce zarazil svého oře před kapitánem. „Jsou plně vyzbrojeny, možná dvě stě mužů s oštěpy na koních, stejný počet lučištníků a dvě divize kopiníků.“

Corley tiše seděl, maje oči zúžené do štěrbin. Pak sevřel ruce v pěst. Grošák potřásl hlavou, až se přezky na jeho postroji nerytmicky rozezvonily. „Pak se tedy za námi vydali včera. Nebudou nás čekat tak daleko na jihu. Řekni mi, jaké mají prapory.“

„Hvězdy a ohnivé plameny – znak kněží. Pod nimi vlají standarty nejmilostivějšího pana hraběte.“ Zvěd na chvíli zaváhal. Pak dodal: „Pokud nás nečekají, zdají se být nezvykle ostražití.“

„Tak,“ pronesl Corley, jako by ho to nezajímalo. V očích se mu mihl šílený záblesk, když se otočil k spřadačce snů. „Taen, mohla bys poslat nějaké armádě snový vzkaz, kdybych tě o to požádal?“

Taen pohlédla na Kielmarkova kapitána s překvapením. „Ty jsi tohle plánoval, že ano?“

Corley se ušklíbl. „Spíš vyprovokoval. Nemohu nechat území ohrožované démony shnít pod vedením někoho naprosto nekompetentního. Pokud kněží chtěli Morbrith, měli pana hraběte upálit, dokud mohli.“

„To je pouhá výmluva, ty krvežíznivý maniaku.“ Ale kapitánova oduševnělá odvaha v Taen zanechala pocit větší odvahy. Souhlasila, že propůjčí svůj talent jeho plánu.

Pak následovala přestávka, během níž Corley vydal řadu spěšných rozkazů. Skupina se přeformovala s lehkostí, kterou se vyznačovala jakákoliv akce pod velením Cliffhavenu. Muži vytahovali zbraně z pochev a připravovali si štíty. Nekleli. Pohybovali se jako dobře seřízené stroje. Dokonce i cinkání zbraní a výstroje znělo rytmicky. Když vlajkonoš rozvinul Kielmarkovu standartu s červeným vlkem, ozvalo se před nimi hvízdání podobné rezavému hlasu racka. Muži se pohnuli vpřed chomáčovitými závoji mlhy tiše jako duchové.

Vzduch byl cítit trávou, rosou a zoranou půdou. Z vrcholů stromů k nim doléhal ptačí zpěv. Taen, jedouc světem pozlaceným ranním sluncem, cítila radostné vzrušení a zároveň i nejistotu. Mohla být obklopena těmi nejzdatnějšími bojovníky z Keithlandu, ale jeden fakt tu zůstával: armáda početně čtyřnásobně převyšující jednotku z Cliffhavenu představovala pro Taen překážku při její cestě na ostrov Vaere.

Corley pokračoval v práci, aniž by jej cokoliv vyvádělo z míry. Rozestavoval své muže na jednotlivé pozice v nízkém podrostu, který rostl podél blátivého příkopu. Pak on, vlajkonoš a vybraný tým z Bezměsíčné se rozestavili napříč průrvy. Taen je ze svého místa na okraji lesa mohla dobře vidět. Lučištníci zaujali pozice mezi stromy, stěží dvacet kroků od ní. Nebylo je vůbec vidět.

Cesta vedoucí na jih osiřela, připomínajíc pás země, utopený v lánech rozorané půdy. Pole byla čerstvě zoraná do hloubky. Držela se v nich vlhkost. Krajina působila neuvěřitelně mírumilovným dojmem na to, že se z ní brzy mohlo stát bojiště. Taen váhavě rozšířila snový smysl. Její citlivost se setkala s ohromujícím počtem mužů: zbrojnoši s oštěpy na koních, jejichž těla tížila spousta oceli; posádka z pevnosti, dobře vycvičená ve zbrani, ale zlehka našlapující, neboť kvůli pochodu, který jim vnutili kněží, měli paty plné puchýřů a podebrané; za nimi šli lučištníci, někteří z nich dosud rozespalí. Taen se zaměřila na náladu mužů z Morbrithu a zjistila, že jsou hladoví, rozladění a nabručení z toho, že jejich vlastní zelená standarta visí pod hvězdným polem a plameny ohně zasvěcenců Kordane. Corleyho odhad nepřátel, kteří proti nim byli vysláni, byl nebezpečně přesný. Spřadačka snů pečlivě vytvořila snové volání, jež po ní kapitán požadoval, jakmile se jednotky ocitly v dohledu.

Vrcholy kopí, která byla těsně nachumlaná u sebe a která připomínala jehly vbodnuté do krajky, se leskly v ranním světle. Důvod Corleyho rozestavení sil začal být ihned zjevný. Přední jezdci z Morbrithu ucpali úzkou cestu, aby zabránili uvíznutí svých koní v mokřině na poli. Váleční oři se mačkali a strkali, doráželi obrněnýma nohama a hrudí jeden do druhého. Bolestně vráželi do méně vystrojených koní, kteří nesli na svém hřbetě velící kněží. Bratrstvo Koru protestovalo. Jako vír v dlouho ucpaném proudu se tlačili vpřed, aby ulevili svým omláceným kolenům.

Ve stínu podrostu si Taen všimla, že se Corleymu blýskly zuby v úsměvu. Pak se blízko zatřepotal lísteček. Jeden z Kielmarkových lučištníků napjal tětivu luku. Se smrtelně nebezpečnou odhodlaností zamířil a poté vypustil šíp. Ranním tichem znělo svištění šípu jako naříkavý výkřik, když letěl vstříc svému cíli.

Váleční oři mužů s oštěpy byli vycvičeni ve válce. Ani jedno z těchto zvířat nehnulo uchem, když nad nimi zasvištěl šíp. Ale jezdečtí koně hraběte sebou trhli, otáčeli se a stavěli na zadní, až kolem nich vlály modré čabraky. Také shodili dva kněze do čerstvě rozorané půdy.

„Podívejte, Velký pád,“ křičel na ně Corley z cesty. Kněží, kterým se podařilo udržet se v sedle, vzhlédli. Rozhořčeně zírali na malou vojenskou jednotku, která na ně čekala pod Kielmarkovým praporem s vlkem. Pak se vystřelený šíp zabodl do země. V tichu po něm zůstala vzpomínka na kapitánovo uštěpačné klení.

Kněží sedící na koních prudce gestikulovali jako shromáždění rozčilených panáků, zatímco ti, kteří z koní spadli, své oře chytili a znovu nasedli. Kdosi vykřikl nějaký příkaz. Standarta s hvězdami se zachvěla a napřímila. Vrcholy oštěpů, kopí a helmy se rozvířily, když se ozbrojenci vzadu formovali, aby zaútočili. V té chvíli se však jakákoliv hrozba zdála být zcela nereálná. Taen polkla a semkla rty, až jí zbělely stejně jako její tváře. Zavřela oči, nutíc svou mysl se soustředit. Veškerou sílu spřadačky snů zamířila přímo na shromážděnou armádu.

„Všichni muži, věrní Morbrithu, zůstaňte pevní! Upusťte od útoku na okraj lesa. Dovolte Cliffhavenu, aby zaútočil jen na ty, kdož si uzurpují vládu jejich hraběte.“

Volání se dotklo myslí mužů ve chvíli, kdy pobídli koně ostruhami. Kopyta zvedala do vzduchu kusy hlíny. Země pod nimi jen duněla, jak koně cválali plnou silou. Ale při snaze napadnout nepřátelské vojsko se přední linie porušila. Byla přinucena se rozdělit, aby opustila zmatený chumel kněží. Muži po bocích nevyrovnaně uhnuli, když jejich koně prudce uskočili stranou do ornice. Taen kolem sebe cítila pohyb. Kielmarkovi lučištníci nasadili šípy na tětivu, zatímco se na jejich pozice vrhali nepřátelští válečníci. Corley zůstával na cestě jako návnada. Přitiskl stehna k sedlu a vytrhl meč z pochvy, aby tak dal svým odhodlaným mužům signál, že mohou zabíjet.

Taen v hrůze vyslala vstříc nepřátelskému vojsku další vzkaz. „Pro lásku vašeho hraběte, hned zastavte!“

Chvíli se nic nezměnilo. Pak někdo z předních linií Morbrithu zavýskl jako chlapec a přitáhl koni uzdu. Řady kopí kolem něj se zachvěly a potom napřímily a muži vyrazili radostný pokřik. Mnozí váleční oři, kteří byli prudce zastaveni, uklouzli, jak se jim podlomila kolena. Modře oblečení kněží, připomínajíce rozstříknuté kapky z kalužiny, nikým nechráněni cválali k lesu.

„Ukažte, co umíte!“ zvolal Corley.

Lučištníci, schovaní za mohutnými stromy, vystřelili šípy. Vzduch zčernal deštěm střel. Šípy se zabodly do těl s hrozivým svištěním. Koně kněží, pokryti šípy jako jehelníčky, zakolísali v cvalu a s úpěnlivým řičením padli. Zasvěcenci Koru se rozplácli po zemi jako hadroví panáci. Namáhavě se snažili znovu vstát, zatímco vybraná Corleyho skupina se vyrojila z úkrytu, aby si činila nárok na kořist.

Když se blížili, hlavní kněz se postavil na nohy. Byl potřísněný blátem a krvácel z řezné rány v obličeji. Uhladil si stříbrem vyšívaný plášť a pohlédl na obnaženou ocel, která ho obklopovala. Pak zvedl vousatou bradu směrem ke Kielmarkovu kapitánovi. Další jeho příkazy směřovaly ke skupině námořníků se zjízvenými tvářemi, kteří se právě potýkali s jedním z kněží, který nebyl schopen se postavit na nohy. Muž, pravděpodobně zraněný, vykřikl. Ale jeho věznitelé s ním neměli slitování.

„Dopouštíte se násilí,“ zvolal velekněz. Byl hubený a téměř seschlý věkem. Jeho hlas byl v té vřavě sotva slyšet. Ale nadměrný hluk, který vydávali muži z Morbrithu, se utišil, jakmile kněz promluvil. „Odkdy ozbrojené armády vyvrhelů mohou narušovat výsostné území Keithlandu? Landfast vás za vaši drzost potrestá.“

„Kruci!“ Corley, šklebící se tomu, že sebou kněz při jeho nadávce trhl, řekl nebezpečně mírným hlasem: „Odkdy Kielmarkovi kapitáni berou ohled na náboženství?“

Taen ze svého výhodného místa mezi stromy viděla, že dva veleknězovi společníci ztuhli. Jeden z nich se naklonil ke svému mistrovi s rukama nervózně se chvějícíma. Měl je spuštěné kolem pasu.

„Nehýbejte se!“ zavrčel Corley. „Myslíte si, že by pán Cliffhavenu dal za vaše životy zlámaný měďák?“

Nejvyšší kněz při zmínce o Kielmarkovi zbledl. Zcela přišel o řeč. V současné době projely lodi s nákladem chrámového zlata při cestě z Kisburnu do Landfastu úžinou Main nedotčeny, až na daň. Stačilo však jediné slovo pána pirátů a tyto lodě by byly dobyty, vyrabovány a potopeny. Většina výnosů by mohla být ztracena.

Corley seděl na koni s uzdou složenou pod zkříženýma rukama na sedlové hrušce. „Pro Kielmarka uděláte tohle,“ začal. „Pro začátek –“ Najednou, bez varování, přímo zaútočil.

Mezi jeho prsty se zaleskla ocel. Nůž opsal oblouk slunečním světlem. Taen viděla, že poblíž stojící kněz se s výkřikem sesul k zemi. Roztáhl se na ní, maje pěst přitisknutou pevně k břichu, z něhož mu proudem crčela krev. Spřadačka snů se znechuceně odvrátila. Corley uměl se svými noži zacházet vždycky přesně. Bez viditelného vyprovokování srazil muže k zemi. Neměl v úmyslu ho zabít, ale mučit.

Taen sotva cítila ruce, které jí pomohly udržet rovnováhu v sedle. „Nedívej se tam,“ pošeptal jí stevard z Bezměsíčné do ucha.

Ale jen zavřít oči nepomohlo. Taen slyšela výkřiky, které se nesly lesem. Nad vším hlukem vynikal Corleyho hlas. „Řekl jsem nedotýkejte se ho! Chcete mít všichni v břichu ocelovou ozdobu?“

Taen se zachvěla a rozplakala se. Její snové volání způsobilo, že neozbrojený muž musel trpět. Seděla na koni celá otupělá, když se žalostné výkřiky proměnily ve škytavé kňourání, které se už nedalo snést. Corley bez přerušování pokračoval. Vydával ledově chladným hlasem příkazy svým kapitánům a armádě z Morbrithu, aby splnili jeho plán.

„Ty, shromáždi muže z lodí Balada, Kosa a Harpuna. Vezmi tohoto kněze do věže svatyně. Miř na něj přitom mečem. Osvoboď hraběte a doprovoď ho domů. Budeš ho chránit v pevnosti. Bratrstvu vyřiď, že Cliffhaven srovná chrám se zemí, pokud se nějaký zasvěcenec pokusí naše plány narušit. Další dvě lodní posádky doprovodí armádu z Morbrithu zpět. Zbytek členů bratrstva půjde s nimi jako rukojmí. Nezajímá mne, jestli z nich stáhnete tu jejich svatouškovskou kůži, abyste je přinutili k poslušnosti, ale ať osazenstvo chrámu otevře brány. Protože služby bratrstva od té chvíle již nebudou potřebné, zůstanete všichni u hraběte, abyste mu v případě potřeby pomohli se bránit.“

Muži se přesunuli. Najednou nastalo ticho, když zraněný muž přestal naříkat.

„Vrahu!“ vykřikl nejvyšší kněz. „Ohně stráví tvé prokleté tělo!“

Jeho rozvášněnost přitáhla Taeninu pozornost. I přes stevardův protest se podívala oním směrem, právě včas, aby zahlédla námořníka, který kněze zasáhl pěstí do hrudi. Zraněný bratr na zemi ležel tiše. Druhý nůž mu projel hrdlem. Corley otrle pobídl koně, aby překročil mrtvolu. „Posádko Bezměsíčné, ke mně. Musíme dokončit přechod, a to rychle.“

Zapraskaly větvičky, když Kielmarkův první kapitán vedl grošáka skrz zmatek vyvolaný pobíhajícími ozbrojenci. Vjel do lesa právě včas, aby uviděl, že se Taen odtáhla od stevarda s obličejem pobledlým hrůzou.

Zaraženě na ni zíral. Pak mu v očích rozzlobeně blýsklo. „Ale, kruci, vezmi ji pryč,“ houkl na svého služebníka. Pak pokynul hlavou námořníkovi z Bezměsíčné. Zbytek skupiny z této lodi se rychle zformoval a vyrazil na bezohledný pochod Morbrithem.

Během hodiny byli koně celí pokrytí potem a těžce dýchali. Z hrudi jim kapala pěna. Avšak Corley jel pořád dál. Taen se tiskla ke své klisně, dokud se její mysl naprosto nevyčerpala. Nad hlavou jí pálilo slunce, takže se jí kromě toho, že ji zmáhala únava, dělalo navíc mdlo. Kolena měla odřená o sedlo a prsty plné puchýřů. Na rozlehlá pole Morbrithu a pevnost z šedého kamene si ani moc nepamatovala, vzhledem k pokroku, ke kterému tu došlo. Koňská kopyta začala po čase bít místo do půdy, která jejich náraz tlumila, do dlážděné cesty, na níž podkovy zvonily. Krátce poté zachytil jeden námořník Taen, která se již neudržela v sedle. Kapitánovi o tom neřekl ani slovo, ale neustále ji pozoroval. Když její ruce pustily otěže, natáhl se a znovu ji zachytil, když padala z koně. Taen dokončila jízdu v jeho náruči, napůl v bezvědomí.

V poledne jezdci na rozcestí odbočili k osadě Gaire’s Main. Toto místo kdysi bylo zasvěceno horským kmenům, jenomže pramen, kde se členové klanu scházeli k obřadům, byl nyní obehnán cihlovými koryty sloužícími k napájení dobytka. Hlavní cestu lemovaly ospale vypadající kamenné sruby s doškovými střechami. Slepice se rozutekly do všech koutů, když se na náměstí objevili jezdci. Lidé bydlící v přilehlé ulici zavírali s bouchnutím dveře na zástrčku, když se vesničané spěšně uchýlili do jejich domovů. Corley nad jejich strachem opovržlivě ohrnul nos. Všichni koně již sotva pletli nohama a muže, kteří na nich jeli, zmáhala únava. Měli takový hlad a žízeň, že urážka by je mohla porazit.

Kapitán zastavil grošáka na dvoře před rozlehlou dvouposchoďovou tavernou. Dal signál mužům, aby sesedli. Pak ve strohém trojstupu došli ke dveřím. Ukázalo se, že jsou zavřené na závoru. Corley se naštvaně otočil a chytil rozvrzanou vývěsní desku, která visela ze štítu domu. Jedním trhnutím přetrhl zrezavělý řetěz. V dalším postupu mu bránila okenice v nejbližším okně. Corley urazil závoru na ní. Okno se otevřelo dokořán. Vylétla z ní pánev, která se zazvoněním narazila na Corleyho sevřenou pěst.

Kapitán vyskočil a vmáčkl okenici dovnitř jílcem meče. „U ohňů Koru, ženo! Nejsem tady proto, abych znásilňoval tvoje děvečky. Mí muži ti za jídlo a ubytování zaplatí stříbrem. Ale zatraceně, odmítni je, a já jim dovolím, aby ti jen tak ze zábavy rozkopali zdi!“

Zarachotil řetěz. Dveře zaskřípěly, pak se otevřely a v nich se objevila vyzáblá blondýna v ošuntělých sukních, mající ruce opřené v bok. Přejela skupinu mužů a koní, postávajících neuspořádaně na dvorku u pramene, pohledem.

Pak, rychle kalkulujíc, pohlédla na statného kapitána, který promáčkl její nejlepší kousek nádobí. „Tak tedy vítejte. Pojďte dál. Ale škody vám přičtu k účtu. Můžeme začít hned tím vývěsním štítem a petlicí.“

Corley odmítl se s ní dohadovat. Všiml si, že jeden námořník dosud sedí na koni s bezvládnou Taen v náruči. Otočil se na patě a razil si k nim cestu blátem vedle pramene. Krčmářka ho sledovala tvrdým pohledem, zatímco tiše rozmlouval s námořníkem. Pak beze spěchu sám sundal dívku z koně.

Černé vlasy spřadačky snů se uvolnily zpod její kapuce, když Corley vykročil zpět k taverně. „Otevřte dveře,“ poručil rázně.

Dívčina extrémní bledost ženu přiměla přestat se dohadovat. Otřepala si zástěru, překročila práh a zavolala na svou dceru, aby přinesla ze sklepa láhev pálenky. Pak, když starý stájník a jeho jediný pomocník vylezli z úkrytu ve skladu obilí, pokynula Corleymu a jeho společníkům, aby ji následovali.

O několik minut později se Taen díky ostré chuti slivovice probrala. Unavená, rozbolavělá a dezorientovaná otevřela oči, jež ji pálily, a zjistila, že je schoulená na židli v místnosti s nízkým stropem, plné lidí. Někdo vedle ní poklekl s láhví v ruce. Zbraně zacinkaly, když se muž naklonil blíž. Taen si šokované uvědomila, kdo to je. Poznala Corleyho, který na sobě měl dosud brnění a helmu, jako by byl připraven bojovat. Ta samá ruka, která proklála kněze nožem, ji nyní podepírala, aby nespadla ze židle. Reflexivně se odtáhla.

„Kruci!“ Corley potichu zaklel. Vyskočil na nohy. Pálenka potřísnila jeho zápěstí jako krev.

Taen se s námahou snažila něco říci, ale slova jí nepřešla přes rty. Když zaváhala, kapitán se k ní otočil zády. Na chvíli zůstal stát, jako by chtěl něco říci, ale pak odešel.

Brzy poté přišel za spřadačkou snů stevard z Bezměsíčné. Přitiskl si láhev s pálenkou dychtivě k hrudi, jenže jediný pohled ho přesvědčil, že tento nápoj rozrušené dívce neuleví. Služebník odložil láhev s lihovinou na nejbližší třínožku a rychle se ohlédl přes rameno. Corley nebyl v dohledu.

„Pojď se mnou na chvíli ven.“ Stevard chytil Taen za rameno a pevně ji postavil na zem. Chvěla se pod jeho prsty, když ji vedl podél krbu a stolů, u nichž muži hltali bifteky, až vyšli širokými dveřmi z prken ven.

Polední slunce prohřálo vnitřní dvorek, přes který tekla voda z pramene, která se mírně přelévala přes okraj koryta. Opodál běhali starý stájník a chlapec sem a tam, aby sehnali koně a napojili je. Stevard hledal klidné místo. Konečně našel dlouhou lavičku, opřenou o zeď taverny. Usadil Taen a pak se sám posadil vedle ní do trávy.

Na palubě lodi byl tento šedovlasý muž považován za nezajímavého, ale ostatní si ho cenili pro jeho výkonnost a proklínali jeho mateřské majetnické city. Dnes však jeho prsty nervózně škubaly trávu, když váhavě promluvil. „Má paní, hodlám vás seznámit s věcmi, o kterých kapitán neví. On je pyšný jako čert, dost na to, aby mě dal přivázat k palubním dvířkům a zmrskat, kdyby věděl, že se mu pletu do práce.“

„To ne.“ Zmínka o dalším násilí způsobila, že Taen pocítila napětí.

Stevard se k ní naklonil a chytil ji za ruku. „Já musím.“

Taen se otřásla. Na znamení protestu se mu vytrhla, ale neodvrátila se, když stevard pokračoval.

„Vy jste to od toho lesa nemohla vidět. Ale ten kněz byl proboden nožem, protože nedbal kapitánova varování. Bratrstvo se často dorozumívá pomocí signálů rukama. Corley toho darebáka přistihl, že se mezi svými společníky snaží vyprovokovat úskok. Kdyby je někdo nezastrašil, hned na místě a silou, ta malá skupinka kněží by nám mohla způsobit potíže po celém Landfastu.“

„Ale proč? Corley toho muže mučil, než ho zabil. Co by mohlo ospravedlnit takovou brutalitu?“ Taen si ohryzávala ulomený nehet. Zahleděla se na něj, když si jej zatrhla až do masa.

Stevard jemně odpověděl: „Ukončení odporu by to ospravedlnit mohlo, raději za cenu jednoho života než mnoha dalších. Po této četě jsme mohli jet nejrychleji a jakékoli zdržení může ohrozit Jarica. Cožpak jste už zapomněla?“

„Ne.“ Taen si přitiskla bolavý prst na kožený oděv a čekala. Cítila, že stevard ještě něco dodá.

„Corleyho matka byla posluhovačkou paní Morbrithu. Když byl ještě malý chlapec, náčelník horského kmene ji během letního trhu unesl. Jeho otec se ze smutku upil k smrti. Nejjasnější hrabě viděl, že chlapec si vzal zbytky jídla, které dostával, takže ho měl dost. Matka se vrátila o rok později s horalovým potomkem, děvčátkem, které mluvilo dialektem klanu a nikdy se civilizovanou řeč nenaučilo. Corley se bil do krve, aby ubránil sestru před zneužitím. Avšak jednoho dne přichytil tři muže, kteří ji znásilnili. Při rvačce, která kvůli tomu vznikla, byl potomek pána Morbrithu ošklivě pořezán. Corley raději vyplul na obchodní lodi na moře, než by zostudil svého chlebodárce u soudu. Skončil v Kielmarkových službách.“

Zde se stevard odmlčel. Přesvědčil se, zda ho Taen opravdu poslouchá. „Corley jednou řekl, že nejjasnější lord byl tvrdý muž, ale spravedlivý. Tím, že hraběti zařídil vysvobození, náš kapitán, jak se domnívám, splatil svůj dluh.“

Taen zírala do země. I přes vnímavost spřadačky snů nikdy neprobádala Corleyho mysl důkladně, když se nacházela na palubě Bezměsíčné. To, co ji toho rána šokovalo nejvíce, byla chladná vypočítavost, která donutila kapitána k násilí. Na rozdíl od Kielmarka, měl v sobě temperament tohoto muže nádech šílenství.

„Domnívám se, že mu dlužím omluvu.“ Taen vzhlédla. Všimla si, že ji stevard již opustil. Pravděpodobně doufal, že bude přemýšlet a kapitánovi svým způsobem odpustí. Když tak učiní, tato laskavost v ní zanechá pocit úlevy. Aspoň nebude nucena té záležitosti čelit s maximálním vypětím sil.

Taen si povzdechla. Byla až příliš unavená, aby se mohla hýbat. Stočila se na teplých prknech lavice a usnula. Uběhlo odpoledne. Stíny se postupně prodlužovaly a stromy zanechávaly na šedých prknech stěny své stíny též. Slepá senilní žena, která sloužila jako kněžka pramene, v obvyklou hodinu vylezla z vikýře v podkrovní světnici. Ačkoli od dob, kdy zde horský národ oslavoval svátky u jejího pramene, uběhla celá desetiletí, pořád ještě nosila oděv z kožených provázků, což byl obvyklý oděv horalů. Šouravě prošla kolem spící spřadačky snů. Ženiny mléčně bílé oči se na chvíli otočily na stranu. Projel jí varovný pocit. Snažila se nějak si jej vyložit, ale kvůli pokročilému věku ztratila prorockou schopnost. Cosi si zamumlala, pokyvujíc hlavou se střapatými vlasy. Vešla na verandu u kuchyně, kde na ni čekala krčmářčina dcera se džbánem, s denním přídělem mléka.

* * *

Taen spala, dokud ji po západu slunce nepřišel probudit Corleyho podřízený. Sotva měla čas sníst večeři, než muži na dvoře před stájí osedlali koně. Cesta do Corlinu po celou noc znamenala občas udělat zastávku a vyměnit koně. Corley se po celou dobu spřadačky snů stranil.

Společnost dojela k přívozu na řece Červených vod za svítání. Kapitán, počítající alespoň s malým zdržením, zanechal koně v péči převozníka a pak podplatil lodníka z vlečného člunu, jenž měl službu, zlatem. Karavany a obchodníci, kteří byli ponechaní na holičkách, na ně ze břehu pokřikovali urážky, zatímco muži nakládali proviant a spřadačku snů, jež spala, zabalena v přikrývkách, hlubokým spánkem. Cestu k ústí řeky dokončili po vodě. Bezměsíčná vyplula na moře dřív, než se Taen probudila. V té době zůstaly břehy Hallowildu již daleko za nimi. Brigantina plula s větrem v plachtách za Jaricem, k ostrovu Vaere.

Kapitola 6

Rada démonů

Lucerny, zastíněné nachově červeným sklem, vrhaly na skalnaté stěny sálu v Chrámu stínů zlověstné, krvavě červené světlo. Démoni všech velikostí i tvarů, jaké lidé vídali v nočních můrách, se neklidně zavrtěli na ochoze, zatímco na podlaze za zrcadlovou louží ležel jako sliz nový zplozenec Karasů, který měnil tvar. Těm všem předsedal nahoře na stupínku lord Scait. Seděl na trůně z lidských pozůstatků. Bodlinaté ruce měl položené na vycpaných kolenou. Nikdo v místnosti nevydal jediný hlásek, přestože spojenci Chrámu stínů byli neklidní. Ti vidoucí, i ti, kteří neměli oči, se naklonili vpřed, upírajíce svou pozornost na člověka, který klečel Scaitovi u nohou.

„Vstaň.“ Pán z Chrámu stínů zamžikal. Šupinatá víčka na chvíli zaclonila zlověstně žluté oči. „Sděl nám zprávy, které jsi nám přinesl.“

Člověk, který byl nyní znám pod jménem Maelgrim, se dotkl čelem země. „Jak si přejete, nejmocnější lorde.“ Na zápěstích mu zacinkaly náramky z drátků, když se napřímil. Dlouhá doba, kterou strávil ve spojení s myslí Thienzů, jej bolestně oslabila. Černé nezastřižené vlasy mu spadaly na ramena. Jeho hubená postava vězela v oděvu z barveného lnu. Kolem boků měl ovázanou šerpu z protkávaného zlata.

Shromážděním to zašumělo, jako když vítr lehce zafouká do uschlého listí. Maelgrim pozvedl obličej k trůnu. Jeho oči byly chladné jako led, což ještě více zdůrazňovalo kostnaté oční jamky. Když promluvil, míchal slova s obrazy, čemuž by žádný člověk neporozuměl. „Odešla, tato spřadačka snů, kterou poslali Vaereové. Moc Chrámu stínu ji mohla snadno zabít. Jenomže na váš rozkaz k tomu nedošlo. Nyní pluje na lodi Bezměsíčná k ostrovu Vaere, společně s tím rudovlasým Kielmarkovým kapitánem.“ Stvoření, jež kdysi bylo člověkem, se odmlčelo. Výraz jeho obličeje poznamenalo zděšení. „Lorde, na váš rozkaz, dvěma nepřátelům, kteří nám činí největší potíže, byla zaručena svoboda a mohou uniknout síti, které jsem na ně nastražil. Proč to tak má být?“

Tato zpráva vyvolala mezi shromážděnými údiv. Ozval se šepot, z něhož se daly vycítit nesouhlasné podtóny. Scaitovi oblíbenci si vyměňovali neklidné pohledy, zatímco početné skupiny jejich rivalů si v očekávání dalšího vývoje dychtivě olizovaly špičaté zuby.

Jejich neklidný pohyb způsobil, že Scait zaklapal čelistmi a dlouhé ostny na krku se mu zježily. „Ticho!“ Přejel místnost pohledem rudě žhnoucím ve světle luceren. Když se shromáždění utišilo, zaměřil se znovu na Maelgrima. „Tvá drzost je nevhodná, ty ubohý lidský červe. V sázce jsou důležitější věci než smrt tvé zpropadené sestry. Dobře poslouchej. Nauč se trpělivosti, neboť spřadačka snů a ten její kapitán jsou na svobodě jen proto, aby tancovali, jak já budu pískat. Mám velkolepý plán. Můžeš být spokojený, Temný snílku. Dostaneš, co si přeješ, dřív, než si v této chvíli myslíš.“

Lord Chrámu stínů zachrčel, což v jeho případě znamenalo smích. Potom vstal z trůnu z lidských pozůstatků. Mluvil hlasitě, aby ho všichni přítomní slyšeli. „O mí příbuzní, mí bratři, Kielmarkův kapitán rozdělil svoje síly. Polovina z nich se vydala za Ivainovým potomkem Jaricem, společně se spřadačkou snů, která by mohla pokazit můj plán. Zbytek zůstal na území Morbrithu, opuštěný a ponechaný svému osudu. Tito lidé a všechny jejich prostředky k obraně jsou nám nyní volně k dispozici. Poslouchejte a vězte! Maelgrim při svém pátrání lokalizoval lidské děti, které bychom mohli použít k požadovaným účelům. Tyto děti budou zajmuty živé a přivedeny do Chrámu stínů. Až bude jejich zotročení Sathidem ovládaným Thienzy hotovo, jejich schopnosti budou využity k vyhubení lidstva. Pak potomci posádky Corinne Dane budou za trest trpět celá staletí ve vyhnanství!“

Scaitův okruh oblíbenců začal pod stupínkem horlivě přikyvovat. Povrch rosolovité hmoty Karase, ležícího na zemi, se zavlnil. Thienzové jednomyslně mírně zabručeli. Mezi nimi sem a tam ke spánku uložení chlupatí Gierjové, ležící mezi nohama větších démonů a temní jako černý inkoust, sebou trhli. Ale ti nejdrzejší ze Scaitových rivalů nebyli spokojeni.

Nejblíže stojící z nich, ženská bytost, vyskočila s hrdelním nesouhlasným bručením. Scait ji rychle, jako když bičem práskne, umlčel. „Buď zticha, nebo si vysloužíš krveprolití, protože já jsem nezapomněl na jednotku Set-Nav od prokletých z Corinne Dane.“

Scaitově rivalce se naježily krátké ostny. Chtěla ostatní podnítit ke vzpouře, ale její kolegové, stojící po jejím boku, se rozhodli ji v neposlušnosti nepodporovat. Přáli si slyšet, co má Scait v plánu. Ona sama nemohla s lordem sedícím na stupínku na trůnu soupeřit. Zůstala bez podpory, proto se svého úmyslu vzdala, když se v sále ozvalo dychtivé mručení.

Scait, jako by nedošlo k žádnému vyrušení, vylíčil ostatním své plány. Ale když skončil, dokonce i ti nejkrvežíznivější rivalové byli přinuceni se mu přece jen obdivovat. Plán zničit bouří Keithland a učinit si nárok na ztracený počítač Veriset-Nav byl mistrovským dílem. Corley nechtěně nahrával přímo do rukou Temného snílka a dokonce i nezapomenutelná Kielmarkova disciplína se stala hračkou při machinacích Chrámu stínů.

Ve vyrovnaných řadách shromážděných to zahučelo. Mladí Thienzové se tísnili k těm starším, aby sdíleli jejich bystrost a spekulativnost. Gierjové vycítili stoupající vzrušení a trhli sebou ve spánku. Jejich ospalé oči, které otevřeli, ve stínu fialově žhnuly. Nyní trvali na svém pouze ti nejzatvrzelejší rivalové. Plán na zničení lidstva se zdál být brilantně vymyšlený.

Brigantiny ponechané u Corlinu by opravdu mohly být zcizeny. Mohly by plout na jih, aby našly Set-Nav, přičemž by jim v cestě nestál žádný člověk, neboť by už neexistovaly žádné lodě, které by pluly v okolí Keithlandu pod Kielmarkovou vlajkou. Jak by asi dopadly? Žádný král ani člen rady z Aliance nebo kněz z bratrstva Kordane by se nezapletl s kapitány plujícími pod vlajkou s červeným vlkem. Riskovat zlobu pána pirátů by znamenalo omezení obchodování a lidé by své zlato nevystavili jenom tak nebezpečí. Tohle chápal každý démon.

Ale jisté zádrhele pořád ještě existovaly: ani Kielmarkovi důstojníci by se mu neopovážili odporovat. Jejich věrnost byla pevná jako staré kořeny, které není možné ohnout nebo zpřetrhat. Vzpomínky předků to potvrzovaly nade vši pochybnost: démoni v Cliffhavenu umírali, křičíce velikou boleští. Vměšovat se do záležitostí otrlých králových pirátů by znamenalo velký risk, domnívali se rivalové. Někteří z nich dokonce vycenili zuby. Jedna žena, Scaitova sestra pocházející ze společného vejce, šla ještě dál. Odvážila se vznést námitku. „Lorde, tvůj návrh je zatraceně nebezpečný. Takový plán musejí moudří odmítnout. Kielmarkovi zatracenci dychtí po mstě jako šílení a jejich kapitán s kaštanovými vlasy se od nich nijak neliší.“

Scait v reakci na slova své sestry opovržlivě naježil ostny. Se znaveným zasyčením učinil gesto vůči nově vylíhnutému démonovi, který se leskl jako rosol u jeho nohou. „Jenomže my máme Karase, který může měnit tvar, takže kapitána nahradí,“ vysvětlil. „S pomocí posádek ponechaných osudu v Morbrithu a zranitelných, získáme přístup na Bezměsíčnou. Díky jejímu pánovi, který změní tvar do podoby Deisona Corleyho, vraha našich spolubratří, se Kielmark setká se svou smrtí. Tak bude můj skvělý plán slavit vítězství.“

Lord z Chrámu stínů máchl ostnatou paží. V nejvzdálenějším rohu od stupínku se pohnula černá hromada masa a rozdělila se do jednotlivých forem dospělého kruhu Gierjů. Šest řad očí v šeru zazářilo jako jiskry.

Scait obrátil pohled na rozčeřené zlato zakaleného oleje na těle chlapce z Imrill Kandu. „Maelgrime, Temný snílku, konečně si můžeš činit nárok na nejskvělejší dar, který jsi zdědil. Přijmi tyto Gierje a plně se zmocni jejich schopností. Musíš s pomocí Chrámu stínů získat duše v Morbrithu a s nimi pak zničit Kielmarkovy posádky. To je můj rozkaz.“

* * *

Za nejhlubší noci, čtyři dny poté, co Bezměsíčná vyplula na moře, čtyři Kielmarkovi kapitáni, kteří byli ponecháni v Hallowildu, opustili lůžka, ačkoli se nestalo nic, co by je probudilo. Odděleně, ale jako jeden muž, se oblékli a vzali si své zbraně a najednou probudili posádky svých lodí, aby opustili pevnost v Morbrithu. Muži uposlechli s bezduchou výkonností. Za svitu pochodní osedlali koně a nasedli. Udivený kapitán stráže hraběte se zasmušile a potichu díval, jak odjíždějí. Když projeli branami, vyrazili na jih po cestě vedoucí do Corlinu.

Časné hodiny před svítáním je zastihly při příjezdu na rozcestí k osadě Gaire’s Main. Tam, zatímco vesničané se schovávali za zamčenými dveřmi, se ozbrojenci zastavili, aby napojili unavené koně.

Stará kněžka od pramene, kterou vyrušilo cinkání kovu, sebou v podkroví nad stájí trhla. Podivný, palčivý pocit, který byl součástí jejího daru jasnozřivosti, ji přiměl se okamžitě a zcela probudit. Klouby měla sice ztuhlé, ale mysl jasnou. Vstala ze slamníku a přikradla se k padacím dveřím. Noční vítr k ní zanesl pach koní a lidského potu. Přesto ale stvoření, která se pohybovala dole mezi zvířaty, nebyla taková, jaká být měla. Kněžka zamrkala slepýma očima. Jako mladé děvče podstoupila výcvik a bolestné zasvěcení, aby získala rozšířené vnímání kněžky klanu. Její nadmíru citlivá mysl vycítila na těchto jezdcích, kteří zaplavili dvorek před stájí, cosi špatného.

Ustaraná kněžka klanu si poškrábala skrz díru v koženém oděvu, jejž měla na sobě, břicho. Pomalu, celou dobu si cosi mumlajíc, kráčela k žebříku. Pak po něm slezla do stáje, kde vládla tma a stíny. Nikdo si jí nevšiml, když se šourala ke dveřím u nádrží s obilím.

Pocit čehosi špatného začal být zřetelný nade vši pochybnost. Koně hrabali kopyty a muži kleli. Skupina znovu nasedla, připravena pokračovat v jízdě. Avšak mezi řinčením zbraní, cinkáním postrojů a brnění kněžka vycítila dunivý podtón, který až hraničil s bolestí.

Její hlas zněl jasně jako hlas dívky, když promluvila: „Podívejte se! Do Keithlandu vtrhli vetřelci. Jedou na koních jako lidé, ale jsou to pouze prázdná, bezduchá těla, ovládaná démony. Opravdoví lidé, nedejte se zmást. Vím, že se nacházíte ve společnosti Prokletých Koru!“

„Kruci!“ Corleyho první kapitán pobídl koně patami a otočil ho, aby se postavil kněžce tváří v tvář. „Ženo, pokud si ceníš života, mlč!“

„Démon.“ Kněžka píchla kostnatým prstem do vzduchu směrem, kde se nacházel. „Smrt nemůže změnit pravdu!“

Kapitán popadl jílec meče. „Odkdy Kielmarkovi kapitáni přijímají rozkazy od starých žen?“ Usmál se s ledově chladným, posměšným výrazem ve tváři, tasil meč a srazil jím slepou kněžku k zemi.

Žena upadla na koryto s vodou s chrčivým výkřikem. Ruce jí zaplavila teplá krev. Ale zoufale bojovala o život, aby mohla čelit démonům. Poklesla na kolena a poté se svezla do bláta vytvořeného pramínkem odtékající vody. Dotkla se dlaněmi posvěceného kamene u pramene. Díky tomuto kontaktu jí projela energie. Umírající kněžka se spojila s tajemným kouzlem a vyslala varovné poselství.

* * *

Na jihu, v podzemním zařízení na ostrově Vaere, zablikala kontrolka na komunikačním panelu. Byl aktivován obvod, aby přijal příchozí signál, který překonal čas a prostor. Poselství vyslané umírající kněžkou v Gaire’s Main. Ačkoliv kultura horských kmenů byla vytvořena podle vzoru primitivního rituálního kouzla, jasnozřivost jejich kněžek ve skutečnosti maskovala síť komunikativního spojení Set-Nav. Tak mohly být postupně pozorovány i ty nejodlehlejší končiny Keithlandu, aby se zjistilo, zda je nenarušil nějaký vetřelec. Ještě žádného démona nenapadlo prozkoumat přenosy vysílané prostředky v podobě talismanu, posvátných kamenů, a hledat v nich technologické artefakty.

Když kněžka vydechla naposled, Set-Nav zachytila její útržkovité varování a tyto údaje uložila do databanky. Objevila se čísla rovnic pravděpodobnosti a monitory se rozzářily jantarově žlutými signálními světly. Existující obranné síly Keithlandu byly kriticky nedostatečné, aby mohly odrazit nejnovější útok Chrámu stínů. Set-Nav nedisponovala prostředky k vytvoření sekundárních alternativ. Jaricovo zvládnutí mistrovství ohně bylo dosud v nebezpečí. Ačkoli odhodlaně lpěl na zdravém rozumu, jeho síla se s každým dalším uběhnutým dnem zvětšovala. Když si osvojil naráz Ivainovu filozofii, jeho pružnost se vyčerpala do té míry, že spárovaný Sathid pořád ještě mohl zvítězit nad jeho vůlí. Spřadačka snů by ho snad mohla zachránit. Ale Set-Nav třídila fakta a díky extrapolaci zjistila blížící se nebezpečí, jež hrozilo Taen.

Vzedmula se moc, aby předala kněžčino varování. Daleko na severu, jedno a čtvrt století mimo fázi, se Taen probudila na svém lůžku v kajutě Bezměsíčné.

Dívka, která byla dmoucími se mořskými vlnami popostrkována po prknech na závětrné straně lodi, ležela ve tmě a snažila se ze všech svých sil zachytit stříbrozvučné cinkání zvonků. Slyšela ale jenom narážení vody o trup a její syčení a vítr prohánějící se lanovím. Po Tamlinovi z ostrova Vaere nebylo ani stopy, až na varování, které jí pořád znělo v hlavě.

Taen se zachvěla a posadila se. Její kajuta náhle vypadala zlověstně a jakoby naplněná hrozbou. Proti tmě, která na ni doléhala, nebylo léku. V lampě, která visela z nosné konzoly, došel olej. Nádržka vyschla již předchozího večera. Když si Bezměsíčná razila cestu nepříznivým počasím, dívka raději zůstala v kajutě, než by se vydala hledat stevarda na palubu, kde by se úplně zmáčela.

Avšak hluboko v srdci Taen věděla, že počasí je pouze výmluva. Vyhýbala se laskavému starému služebníkovi od chvíle, kdy opustili Gaire’s Main. Její sebevědomí se chránilo před skutečností, že napřed se její nervy musí pořádně uklidnit, než znovu uzavře mír s kapitánem z Bezměsíčné. Zatímco brigantina s posádkou mířila s napnutými plachtami na jih, Corley se zdržoval na ubytovací palubě. Bouře neustále způsobovaly kapitánovi zasmušilou náladu. Nebyl rád, když ho někdo vyrušoval. Ale spřadačka snů nyní neměla na výběr. Tamlinovo varování ji přimělo se s ním bezodkladně setkat.

Taen vyklouzla zpod přikrývek do vlhkého, mrazivého vzduchu. Spíš z jiného důvodu než z chladu jí naskočila husí kůže, když si přetáhla přes hlavu lněné plátno. Příliš spěchala, aby bojovala s houpáním a házením paluby a vytáhla teplé oblečení. Odstrčila zástrčku a potom si razila cestu nepříznivým počasím k ubytovací palubě.

Nahoře vypadala brigantina křehce jako tříska zmítaná přívalem temných vod na rozlehlém moři. Zpěněné hřebeny vln se přelévaly přes palubu a vytryskovaly v gejzírech nad příčky lodního žebříku. Po každém takto úspěšném zaplavení se spršky vody po celých vrstvách vracely mezi napjatými záhyby plachet zpět. V matné záři se u kompasnice dva muži snažili udržet kurs brigantiny. Lucerna zalévala jejich prsty oranžovým světlem, když zápasili s tahem kormidla s dvojitými příčkami. Ten bližší z nich pracoval s kapucí shrnutou do týla. Díky rozcuchaným kaštanově hnědým vlasům v něm Taen poznala kapitána Bezměsíčné. Zavolala na něho a prodírala se na záď, po palubě kluzké po přívalech mořské vody.

Corley zvedl hlavu. Udivilo ho, když spatřil spřadačku snů na palubě. Zapomněl včas zatáhnout za kormidlo. To se pod jeho rukama otočilo zpět. Kapitán ztratil tyč k zablokování kormidla, zaklel a opřel se veškerou silou o kormidlo, když přední plachtu nadmul vítr. Bezměsíčná s nadměrným počtem plachet se otočila. Chybu ve vražedném větru neodpustila. Dva silní muži měli co dělat, aby ji udrželi v kursu.

Corley zakřičel na důstojníka majícího hlídku. „Odvolej loďmistra od pump. Potřebujeme ho zde na palubě. A řekni mu, aby vyštrachal někde svého zástupce, který by to dole vzal za něho.“

Kdesi ve tmě mu odpověděl oslovený člen posádky. S méně než minutovým zdržením se objevil loďmistr, celý udýchaný, aby zastoupil kapitána u kormidla.

Corley ustoupil stranou. Vypadal jako obrovitý stín, jímž cloumal vítr a jemuž kapala z vousů voda. Naklonil se nad kompas. Pak, spokojen s tím, že Bezměsíčná plula bezpečně určeným směrem, se otočil a zadíval se na spřadačku snů očima, v nichž se zračila bystrost, zvědavost i ostražitost, jako by to byly oči šelmy.

Oči zabijáka, pomyslela si Taen. Nechtěně se zachvěla.

Corley si to špatně vyložil. „Tobě je zima.“ Svižně ze sebe strhl plášť. Než ho mohla Taen odmítnout, jeho ruce ji zachumlaly do solí prosáknuté vlny, jež její vlastní oděv promočila až na kůži. Přesto Taen raději snášela vlhkost než další kapitánův dotek.

Bezměsíčná se zakymácela. Corley balancoval na svých nohou snadno jako kočka. Odepřel jí potřebu promluvit jako první. „Co tě sem přivádí? Určitě ne ten neotesaný moula, který pro mne pracuje jako kormidelník“

Jeho humor u Taen nevyvolal úsměv. „Přicházím se vzkazem od Vaerea,“ řekla Taen. „Jsme pronásledováni z Hallowildu. Bylo mi řečeno, že tě mám varovat. Máme si dát pozor na lidi posedlé démony.“

Corley se zamračil. Nepohnul se, ani tehdy ne, když mu sprška vody přilepila košili k zádům. „Pojď dolů. Promluvíme si.“

Kdyby měla Taen jinou možnost, odmítla by. Ale napjaté emoce ji nezbavily zdravého rozumu. Věděla, že kapitánova žádost se týká mužů zanechaných v Morbrithu. Kvůli nim připustila, aby ji Corley hnal padacími dvířky do podpalubí a do příjemného sucha kajuty na zádi.

V komoře na pravoboku lodi hořela lucerna. V divoce se zmítajícím světle Taen zpozorovala, že lůžkoviny na Corleyho lůžku byly rozestlané. Stevard zřejmě neztrácel naději, že si kapitán urve chvilku pro sebe a půjde se svléknout a prospat. Ale jako vždy se takový přístup ukázal jako mylný. Corley si stáhl promáčenou košili a hodil ji nedbale na postel. Pak pokynul Taen, aby si sedla na truhlu, nejblíže ke kamnům na uhlí.

Spřadačka snů si nesundala plášť, ze kterého crčela voda. Přestože střídmá systematičnost kapitánova příbytku ji dříve vždy uklidnila, ztratila jakýkoli zájem přestat se chovat rezervovaně. „Vaere mi nesdělil žádné detaily. Vím jen to, co jsem už řekla nahoře na palubě.“

Hlasy v kajutě přitáhly pozornost stevarda, jenž strčil hlavu do dveří. Corley poslal svého služebníka do lodní kuchyně pro svařené víno. Potom se posadil k okénku na zádi, potřísněnému sprškami vody. Setřel si klouby prstů sůl z obočí a pohlédl na spřadačku snů. „Potřebuji tvou pomoc, abych se mohl spojit se svými kapitány v Hallowildu. Ti by mohli být lépe informovaní o nebezpečí, které nám hrozí. Pokud ne, zaslouží si, abychom je varovali. Nebezpečí, které hrozí nám, by mohlo hrozit i jim.“

Taen sklonila hlavu. Výraz v jejím obličeji zastíral závoj vlasů. Seděla tak tiše, že Corley si na chvíli myslel, že jeho žádost odmítla.

Znovu se ji jemně pokusil přesvědčit. „Pokud nemůžeš pro mé muže něco udělat, tak to udělej kvůli bezpečí lidí z Morbrithu.“

Jenže Taen neslyšela. Její fyzické smysly se již zastřely a Taen upadla do hlubokého transu. Rozšířila svou pozornost přes větrem zmítaný oceán k dalekým břehům Hallowildu. Jejímu snovému smyslu se zjevilo město Corlin. Vypadalo jako shluk jiskérek světla. Každý člověk připomínal klenot zářící na pozadí sametově černé tmy. Ostatní záře byla rozestřena v prostoru za nimi: poštovní stanice, farmářské statky a ojedinělé sruby zálesáků, kteří si vydělávali na živobytí v osamění. Taen vylepšila svou sondu. Zaměřila se na ústí řeky Červených vod, kde kotvilo pět brigantin. Velel jim kapitán lodi z Cliffhavenu. Tou lodí byla Balada.

Ačkoli byla řeka jako obvykle přecpaná obchodníky, žádná z jisker neodpovídala hřmotnému zjevu velitele Balady. Taen zmateně zaváhala. V naději, že onen muž se nachází mimo palubu lodi, že snad někde popíjí s nějakou povětrnou holkou v jedné ze tří krčem v Corlinu, přejela sondou znovu přístav, hledajíc loďmistra z Balady. Toto pátrání rovněž nepřineslo kloudný výsledek. Taen, nyní vyděšená, se obrátila na sever k Morbrithu, kde zůstaly další Kielmarkovy posádky, aby bránily pevnost.

Kopce táhnoucí se vzadu byly celé posety známými, jako kompas vypadajícími kruhovými formacemi, které prozrazovaly tábory členů klanů. Na severozápadě nebylo nic než tma. Taen v údivu zaváhala. Za třpytivým prostorem, kde se nacházela vesnice Gaire’s Main, by měli zářit žijící obyvatelé Morbrithu jako souhvězdí. Ale žádné světlo tam nezůstalo. Zdálo se, že na pevnost, farmářské statky a okolní krajinu padl stín. Spřadačky snů se dotkl strach. Zintenzivnila pátrání. V prodlužujícím se jarním dni střežila dvakrát deset tisíc lidí před zlými úmysly Temného snílka. Chrám stínů by určitě nemohl zničit tolik lidí během tak krátké doby!

Ale oblast Morbrithu zůstávala temná, jako by na celou zemi padl stín žalu. Jeho hraběcí Výsost se nenacházela ve svých komnatách, ani po nevrlé povaze Corleyho prvního zástupce nebylo stopy, ani tam nezůstal jediný muž z obranné jednotky Cliffhavenu. Spřadačka snů tomu nechtěla uvěřit, proto pronikla hlouběji. Napjala své síly až do krajnosti, hledajíc známky života, ale marně. Nic. Její úsilí pohltila černota. Její smysly se propadly do nekonečného, otupujícího chladu. Šok a smutek ji dohnaly k prozkoumání studny zapomnění. Když ale Taen rozšířila své smysly, jejího srdce se dotklo zlo. Zděšeně ucukla. Síla, která obsadila pevnost Morbrith, se po ní vyzývavě ohnala. Přestože její podstatu zjevně představoval do jisté míry Maelgrim, Temný snílek, v jeho bytosti rezonovala ještě přítomnost někoho dalšího. Tento podtón byl jiný, děsivý tak, že se to ani nedalo slovy vyjádřit. Spřadačka snů se neodvážila na dálku pronikat hlouběji. Pokud všichni lidé z celé té oblasti mohli podlehnout podivnému a zesílenému vlivu Temného snílka, jediná naděje Keithlandu nyní spočívala v Bezměsíčné a Ivainsonu Jaricovi.

Taen přerušila kontakt. Probrala se na rozbouřeném moři. Zaslechla cinkání džbánků, když stevard servíroval v kajutě na zádi kořeněné víno. Taen zabořila bezkrevné prsty do vlněného pláště, který měla přehozený přes ramena. Cítila se zcela bezmocná, zoufalá a osamělá. Hledala způsob, jak vyjádřit hrůzu, které se dalo sotva uvěřit. Chrám stínů udeřil. Morbrith už neexistoval. Každý schopný, tvrdému životu přivyklý námořník, který tam zůstal, aby bránil Jeho Výsost hraběte, nyní již nebyl naživu. Taen se pokusila promluvit, ale mučivá úzkost a neuvěřitelnost toho, co se stalo, jí zadusily dech v plicích.

„Taen?“ Corley, který měl varovný pocit čehosi až brutálně zlého, propustil stevarda a řekl: „Děvče, vypadáš nemocně. Co se stalo?“

Spřadačka snů nemohla dělat nic jiného než tu novinu prozradit. „Morbrith padl do rukou Prokletých Kordane. Neunikl jediný muž ani žena či dítě.“ Zachvěla se, ale přinutila se pokračovat, přestože se jí lámal hlas. „Já nevím jak! Ale všichni tví muži jsou pryč, dokonce i velitel Mečouna a jeho posádka. Po skupinách, které jsi tam zanechal na pomoc hraběti, jsem nenašla ani stopy.“

Na její děsivá slova se v odpověď ozývalo pouze hučení vln a skřípání prken. V kajutě se nepohnulo nic, kromě páry stoupající ze džbánku, který stevard přinesl, aby si z něj nalili víno. Taen konečně vzhlédla. V chvějících se prstech chumlala přikrývku. Připravila se na klení a násilí, ale Corley neudělal nic víc, než že prudce vstal.

Z obličeje se mu dalo číst víc než kdy jindy. Zračila se v něm hrůza, bolest a neochota uvěřit tomu, co slyšel. Když se Taen na něj podívala, vrásky kolem jeho očí se prohloubily. Zmocnil se ho hluboký smutek, soukromý a intenzivní tak, že až bolel. Ta rozporuplnost přímo bila do očí. Taen měla dojem, že jí někdo dal facku. Ten chladnokrevný zabiják umí soucítit tak hluboce. Vůbec to nechápala.

Taen, neschopná se vyznat v citech tohoto muže, polkla překvapením a zachvěla se. Teprve pak dala průchod slzám. „Corley, jsou pryč, všichni jsou pryč. Dokonce i ten hrozný kuchař z Balady, jenž dával do fazolí vždycky všechen pepř, který měl po ruce.“

Kapitánův okamžik ochromení a napětí polevil. Přitáhl si ji k sobě, objal její ztěžklá ramena a pohladil ji po hlavě. „Jen klid, jen klid.“

Zdálo se, že se znovu začal ovládat. Šok a ztráta, kterou utrpěl, musela v této chvíli ustoupit důležitějším věcem. Nikdo s citlivostí spřadačky snů nemohl ignorovat pravdu: tento muž za ledově chladnou maskou v hloubi duše plakal lítostí nad smrtí posádek, kterým velel, jakož i pro matku, již už před lety zanechal v Morbrithu. Taen cítila, že se v ní něco zlomilo. Nedůvěra, která ji trápila od té příhody s knězem, si našla cestu ven v trhavých vzlycích. Spřadačka snů skryla svůj smutek do suchého plátna, které vonělo po mýdle a bylinách, jež stevard používal k osvěžení vzduchu v kajutách. Ale hrůza ji dosud neopustila. Může Deisonu Corleymu odpustit jeho krutosti a zatnout zuby, aby se jí v obličeji nepohnul ani sval, ale nikdo jí nemůže ulevit od smutku. Ani kvůli Ivainsonu Jaricovi si Taen nemohla odpustit, že opustila Morbrith a dopustila tak, aby se ho zmocnil Temný snílek.

Corley s ní jemně zatřásl. „Uvolni se, malá čarodějko. Čelíš sama nepříteli tak strašnému, že by byl příliš velký pro nás všechny. Nedělej si starosti s tím, že jsi ustoupila.“ V jeho hlase byl cítit odhodlaný podtón. „Až Jaric dosáhne mistrovství, budeme mít prostředky k boji.“

Avšak kapitánova důvěra byla vynucená. Morbrith padl, rychle, nevysvětlitelně a s konečnou platností, a s ním jeho jediná blízká příbuzná a pět posádek jeho nejlepších mužů. Corley zasmušile uvažoval, kdy se pronásledovatelé, o nichž se zmínil Tamlin, zmocní jeho jediné lodi. I kdyby se pokusil uniknout osudu, jaký potkal hraběte, jak dlouho by mohl vydržet, dokud Ivainson Jaric nepřečká bolest, jakou nemůže snést mysl žádného člověka?

Na tuto otázku nenalezne odpověď ve tmě na otevřeném moři. Jakmile se Taen trochu uklidnila, Corley ji usadil vedle kamen a poněkud opožděně jí nabídl svařené víno. Taen, bledá a bojující sama se sebou, aby získala nad sebou vládu, posilující prostředek opravdu potřebovala. Ale přestože šálek přijala, nenapila se.

Místo toho sevřela prsty, jako kdyby měla studené celé ruce. „Musíme to sdělit Kielmarkovi.“

Corley si neslyšně ulehčené oddechl. Vždy věděl, že ta dívka má kuráž. Poprvé si uvědomil, jak moc se může spolehnout na její zdravý rozum. „Možná by sis napřed chtěla vypít to víno.“

Taen zavrtěla hlavou. „Ne.“ I to sebemenší pobavení způsobilo, že její hlas zněl jasněji. „Pokud se Kielmark zatím nějakým způsobem nenaučil ovládat svůj temperament, mám dojem, že to víno mi přijde vhod až potom.“

Postavila džbánek na kamna, aby se víno ohřálo. Potom sklonila opět hlavu a upadla do snového transu. Její schopnosti zareagovaly bez prodlení. Zesláblá způsobem, který měl sotva co společného s pozdní noční hodinou, soustředila své vědomí. Vůni sladkého vína a koření a pach soli, který stoupal z Corleyho promáčeného vlněného pláště, přestala pozvolna zcela vnímat, když vyslala své volání vpřed, přes míle bouří zmítaného oceánu, ke Kielmarkově pevnosti v Cliffhavenu.

Corley sám sobě víno nenalil. Přecházel po kajutě, zatímco čekal, až se dívka probere z transu. Bez většího úsilí se mu dařilo držet na kymácející se podlaze rovnováhu, když se Bezměsíčná houpala na vlnách. Do okének na zádi bouře zuřivě vrhala přívaly deště. Pramínky vody stékaly po skle, třpytíce se na tmavém pozadí. Corley zíral do bouře nevidoucíma očima a stěží si něčeho všímal, dokud se v chodbičce neobjevil stevard a tiše se nezeptal, jak se daří Taen. Kapitán v tom okamžiku přestal přecházet. Najednou si uvědomil, že spřadačka snů dlí v transu už delší dobu, než by měla.

Jeho zájem se proměnil ve zděšení. Dívka ležela bez hnutí u kamen. Černé, rozcuchané usychající vlasy jí spadaly na ramena. Půjčený plášť se jí svezl na stranu. Podle jednoho z jejích zápěstí, jež bylo vidět, se zdálo, že dosud žije. Corley poklekl vedle ní, než stačil udělat další krok.

Taen sebou téměř ihned poté trhla. Uvědomila si kapitánovu přítomnost dokonce ještě dřív, než se zcela zorientovala v kajutě na zádi Bezměsíčné. Otevřela oči, v nichž se zračil zmatek. „Nemohla jsem se k němu dostat.“

Corley ovládl nutkavý pocit se vyptávat. Svou netrpělivostí by dívku mohl ještě více vyděsit. I přes veškerý instinkt čekal. Taen mezitím uvažovala, dávajíc si načas. Dotkla se jeho mysli přímo svým snovým smyslem. Corley tak mohl z první ruky sdílet napětí, téměř dusivou temnotu, která stála v cestě jejímu pokusu dostat se ke Kielmarkovi.

Kapitán promluvil ve chvíli, kdy Taen přerušila spojení. „Myslíš si, že to s tím má něco společného?“

Taen věděla, že má na mysli zmizení svých mužů a tu podivnou temnotu nad Morbrithem. „Neodvažujeme se myslet si něco jiného.“ Její ruce kroutily znovu a znovu vlhkou látku pláště, zatímco Corley uvažoval o následcích toho, kdyby Kielmarka neinformovali. Jenže Taen již o tomtéž uvažovala dřív než on. „Cliffhavenu to musíme říci. Když nemáme spojení na Tamlina z ostrova Vaere, aby nám poradil, nezbývá jiná možnost než to zkusit přes čaroděje z Mhored Kara.“

Dívčina houževnatost byla obdivuhodná. Corley, jenž dosud klečel na kolenou, se stáhl. Rukou ze zvyku svíral rukojeť svého nejspolehlivějšího nože. „Riskuješ až příliš,“ řekl nevěřícně. „Škola kouzel a Kielmark se nemají zrovna moc v lásce.“

„Což znamená, že bojují mazaně jako lišky.“ Taen nebyla ustrašená, když Corley přejel po ostří svého nože prstem.

„Jeden z kouzelníků, kterého Anskiere zničil v Cliffhavenu, byl syn lorda z Mhored Kara.“ Kapitán pečlivě mávl nožem, jako kdyby chtěl ve vzduchu naznačit říznutí. „Proč si myslíš, že Kielmark je tak nedůtklivý, pokud se jedná o čáry? Kromě toho rozruchu, který způsobila čarodějka Tathagres, jsme určitým způsobem během větší části roku očekávali tajemná odvetná opatření.“

„Ale tvůj pán nemůže střežit úžinu Main před hrozbou, o které nic neví.“ Taen natáhla ruku a zastavila pohyb Corleyho nože ve vzduchu. „Některé problémy nelze řešit pomocí ocele. Budeš muset mému úsudku věřit.“

Kapitán se uvolnil a odpověděl jí tím nejpochmurnějším úsměvem. „Můj loďmistr tvrdí, že jsi hrozně dobrá v kartách. To je opravdové požehnání, děvče. Protože vůči čarodějům z Mhored Kara budeš potřebovat všechny triky, které znáš, a tucet dalších k tomu, jež umí vymyslet jen ďábel.“ Nůž se zablýskl, když jej Corley otočil a zastrčil do pouzdra, které měl přivázané k zápěstí. Za jeho příkrostí se skrývala obava, když dodal: „Tak hodně štěstí, malá čarodějko. Pokud prorazíš a pokud ti Kielmark za tvoje služby pořádně nepoděkuje, já osobně ho zmlátím holí, až se zase někdy dostaneme do Cliffhavenu.“

Taen se usmála. „To zkus.“ Skrčila se, když se po ní Corley ohnal. „Nečekej, že se budu dívat, až kvůli tomu budeš mít po těle modřiny.“

„Musíme věřit.“ Kapitán udělal kyselou grimasu a už napůl vstal, když se Bezměsičná přehoupla přes další vlnu. Začal foukat svěží vítr. Zuření bouře v lanoví bylo slyšet dokonce až do dolních kajut. Nyní by se měly měnit stráže. Corley dychtil vrátit se ke svým povinnostem. Zavolal na stevarda, aby mu přinesl rezervní plášť. Byl příliš netrpělivý, aby čekal. Vyšel chodbou ven do bouře. Nechal svého služebníka ho následovat až na palubu. Kielmarkův první kapitán měl velkou kuráž, ale ne tak moc, aby mohl zůstat a dívat se, jak spřadačka snů, příliš mladá na to, aby nesla takové břímě, shromažďuje spěšně zbytky svých schopností a znovu se ponořuje do transu.

Kapitola 7

Cyklus ohně

Osada Mhored Kara leží na pobřeží východně od Elrinfaeru a jižně od obchodního města Telshire. Taen na tato pobřeží nikdy necestovala, avšak během hodin, kdy Corleyho námořníci neměli službu, jí vyprávěli různé příběhy. Věže čarodějů se tyčily na nejvyšším vrcholu poloostrova. Byly černé a postavené z do sebe zapuštěných kamenů nebo černé a špičaté, až připomínaly řady kopí v rukou vojáků. Tyto stavby měly jen pár oken. Za temných nocí prosvítalo štěrbinami ve zdech obrácených k moři podivné světlo, někdy zelené a jindy červené. Tento jev nebyl bezprecedentní, neboť vaerská kouzla obvykle uměla vytvářet osvětlení. Ale podle popisu námořníků byla kouzla z Mhored Kara jiskrná a bolely z nich oči.

Taen zvažovala svou úlohu s úzkostí. Po celá staletí tajná rada poskytovala čaroděje pro dvory ve Felwaithe a Kisburnu. Spřadačka snů se s jejich prací setkala pouze jednou. Jako dítě viděla tři takové čaroděje, kteří nasadili Anskiereovi pouta, aby nemohl ovládat vlny a počasí. Ten nejsilnější z nich, který kdysi sloužil jako Velký čaroděj králi Kisburnu, navíc Anskierea zbavil ochrany tím, že pozabíjel všechny jeho ptáky, kteří byli vybaveni ochrannými kouzly týkajícími se počasí. Taen si vzpomněla na čarodějovy ruce, potřísněné stékajícími kapkami krve, když se znova a znova oháněly nožem. Dokonce i při pouhé vzpomínce na to se jí dělalo zle.

Tehdy ještě byla nevycvičená a nevšímavá ke svému potenciálu spřadačky snů. Když byla obeznámena se způsoby moci, nedokázala pochopit, jak mohl být Vaerey vycvičený čaroděj v plné síle svého mistrovství pokořen méně schopnými čaroději z jihu. Možná že proti třem neměl Anskiere šanci se zachránit. Avšak ještě mnohem pravděpodobnější bylo, že se z nějakého prazvláštního vlastního důvodu vzdal dobrovolně. Ať už byl důvod jeho počínání jakýkoli, to, že ho Kisburnovi čarodějové jeho moci zbavili, byl skutečný a děsivý fakt. Taen se v transu soustředila na svůj úkol. Byla si chladně vědoma toho, že si zahrává s velkým nebezpečím.

Opatrnost byla také nutná, protože polohu Mhored Kara dobře neznala. K tomu, aby našla věže čarodějů, měla jenom směrnice vypočítané podle kompasu a Corleyho map a nepřesné údaje, které získala ze vzpomínek námořníků. Rychle se dala do díla, aby snad její odhodlání nenahlodala nejistota.

Hučení moře a skřípání a vrzání Bezměsíčné znělo spřadačce snů matně v uších, když vyslala své vědomí přes Elrinfaer. Překročila akry půdy zdevastované démony Mhargy, jež obývaly generace lidí ještě předtím, než se narodila. Míle za mílí pusté země, kde život dosud nezačal znovu rašit. Její mysl se přenesla přes skalnatou krajinu bez stromů, s půdou rozmělněnou větrem na písek a prach. Opuštěné sruby zadržovaly částečky půdy mezi kameny polorozpadlých komínů. Pastviny, na nichž se kdysi pásl dobytek, již neposkytovaly žádnou píci. Byly sežehlé a popraskané jako pouštní usazeniny, které nepoznaly stín. Ani kosti tu nezbyly po národu, který tu kdysi obdělával pole a prořezával řady stromů na celých akrech sadů. Na obloze nebyl ani mráček a nezalétl sem jediný pták. Zdálo se, že pod zlatou září vycházejícího slunce se na holých skalách, vystupujících z kopců jako kosti, usídlil navždy smutek.

Taen se zaměřovala na jih a pak na východ, ke vzdálené straně věží Telshire. Zde na holé zemi vyrůstalo houževnaté býlí a traviny ze semínek, které sem navál vítr. V nižších zeměpisných šířkách již bylo jaro v plném proudu. Na divokých jabloních vyrážely otužilé zelené zárodky příštích plodů. Za nimi se zvedaly mohutné, temně zelené borovice Deshforestu. Pod jejich propletenými větvemi vládl stín a jemná vůně pryskyřice. Nezdržoval se tu nikdo kromě kočovných klanů horských kmenů a občas nějaký osamělý traper. Ještě dál se rozprostírala úplná divočina. Taen překonala území porostlé kosodřevinou, sem tam přerušené rákosím porostlými, bledě se třpytícími mokřinami a spoustou kaluží s poloslanou vodou, které byly cítit chaluhami. Když se blížila k moři, vegetaci vystřídala tráva mařice a na pobřeží rostoucí slivoně, které halily vysoké duny jižního poloostrova. Zde Taen konečně našla věže Mhored Kara, matně temné na pozadí stmívající se oblohy. Břidlicové střechy, úzké jako meče, odrážely světlo jako postříbřené olovo. Žádný z kroužících racků, hledajících při pobřeží potravu, nepřiletěl blíž, ani zde nehnízdil.

Taen ztlumila svou moc, až to zajiskřilo. Své vědomí pečlivě střežila. Čarodějové možná nebyli citliví vůči rezonanci vaerských kouzel, ale jenom blázen by se na to spoléhal. Taen se zaměřila s obavami a nemalými pochybnostmi na tu nejvyšší a nejštíhlejší z věží a prohledala její solnými krystalky pokrytý kamenný povrch, aby zjistila, zda někde není nějaká škvíra.

Dostala se dovnitř skrz oblouk okna, na němž bylo vytesáno runové písmo a který se nacházel pod převisem. Prostor uvnitř byl dost prašný a matně osvětlený. Taenin zvídavý snový smysl narazil na podstavce plné rozházených knih a vypálených zbytků svíček. Mezi policemi s lahvičkami, skleničkami s nápoji lásky a několika skupinami zazátkovaných džbánů s vybledlými nálepkami, představujícími čísi osobní majetek, se vznášelo zvláštní kouzlo. Ve sklenicích byly v roztoku uloženy kosti malých zvířat a v solném roztoku ptáci. Taen si s nepříjemným pocitem vzpomněla na Anskiereova zničená kouzla. Pátrala dál. Její vědomí se spirálovitě stáčelo dolů po točitém schodišti, kolem něhož visela zrcadla, která však byla matná a neodrážela své okolí. Taen v tom vycítila past a nesondovala dál. Snový smysl ji varoval před bludišti, která se proplétala a stáčela v nekonečných zákrutech určených k polapení mysli. Taen poprvé ze strachu zaváhala. Jaký vetřelec asi přiměl čaroděje z Mhored Kara k tomu, aby vybudovali tak kruté pasti?

Ale zprávy o zničení Morbrithu nepřipouštěly žádný prostor pro zbabělost. Taen se přinutila pátrat dál. O poschodí níž našla skladiště plné sudů a beden, které byly upevněny drátem. Vzduch tu čpěl zatuchlinou, podobně jako kožešina ponechaná příliš dlouho ve staré truhle. Dívka si od této chvíle uvědomovala, že vstoupila do svým způsobem starobylého světa, ale přesto se pustila ještě dál. O tři poschodí níže narazila na chlapce v šedých šatech a s oholenými hlavami. Meditovali tiše ve svých tmavých celách. Taen se na chvíli zastavila a zjistila, že jsou to novicové, ne ti, které hledala. Pokračovala dál, skrz pustou halu, do níž skrz skuliny ve zdi foukal vítr. Odtud sestoupila po dalším točitém schodišti. Najednou zaslechla nějaké hlasy.

V místnosti, jejíž podlaha byla pokryta vínově rudými koberci, sedělo v kruhu pět čarodějů. Diskutovali o zásluhách jednoho aspiranta, jenž nedávno přijel z Telshire. Dva z nich na sobě měli černé a dva červené oděvy. Poslední čaroděj, oblečený v drahém nachově červeném a zlatém oděvu, byl vyzáblý a starý. Měl ježaté obočí a pichlavé oči. Na tvářích měl vytetovaná znamení moci. Na každém prstě se mu skvěl masivní stříbrný prsten, dokonce i na lopatkovitých palcích. Taen rozšířila snový smysl. Po velice podrobné prohlídce určila onoho starého muže jako čaroděje disponujícího nezměrnou mocí. Reguloval svou auru jako běh proudu vody kanálem vykopaným v tvrdé skále. Jeho titul zněl Pán mágů konkláve a Mistr Mhored Kara.

Ihned vycítil přítomnost spřadačky snů. Pozvedl chladné oči a jenom nepatrně se pohnul na polštářích, na nichž seděl. Při tomto pohybu se černě oděný čaroděj naklonil ke svému společníku vlevo a šeptem se ho na něco zeptal, ale starší čaroděj ho odmítl mávnutím rukou. Stříbrné prsteny se zatřpytily ve světle svic. Gesto, které následovalo, bylo do jisté míry kouzelné, neboť Taen cítila bodavý příval energie, která pronikla vnější bariérou jejích kouzel.

Odrazila ten příval bez obtíží, ačkoli energie byla utvořena odlišně od všeho, s čím se setkala dříve. Zda bylo kouzlo použito jako obrana nebo jako dotaz, se Taen raději neodvažovala hádat. Než by čekala na další útok, ponechala v místnosti v Mhored Kara po sobě detailní iluzi své přítomnosti.

Silueta její postavy se objevila mezi jediným nádechem a výdechem. Měla na sobě perleťově lesklé, třpytící se šedé šaty, jaké dostala jen Vaerey vycvičená spřadačka snů. Černé vlasy měla spletené do copu a přichycené sponkami k hlavě. Z jejího těla vyzařovalo hmatatelné, živoucí teplo. Její oči, modré jako obloha a upřímné, hleděly výlučně na Pána mágů konkláve. „Vždy vítáte hosty nepřátelskými kouzly, Vaše Eminence?“

„Jenom ty, kdož přijdou bez pozvání a s pomocí čárů.“ Hlas starce zněl suše, jako když se vítr prohání suchým listím. Mluvil jakoby do vzduchu. K Taeninu údivu se ostatní čtyři čarodějové zavrtěli na polštářích, jako by je to překvapilo. Nejbližší z nich, v červeném oděvu, pozvedl ruce. Mezi jeho dlaněmi se objevilo spirálovité světlo, ale ihned pohaslo, když jeho mistr luskl prsty, aby je uhasil. Podřízený uposlechl, ale bylo na něm znát, že ho to pohněvalo, zatímco Pán mágů odpověděl na Taenin údiv přímo.

„Mí společníci z konkláve tě neslyšeli ani neviděli.“ Stařec ji hodnotil prastarým způsobem, s hořkou zlovolností. „Mí kouzelníci vidí jenom to, co je skutečné, paní. V těchto zdech neexistuješ.“

Taen jeho slova vstřebala se zuřivým přemýšlením a získala tak první pohled do nitra kouzel konkláve z Mhored Kara. Jednalo se nepochybně o muže s talentem, kteří se však řídili principy o hodně vzdálenými od těch, kterými se řídil kterýkoliv z vaerských mistrů. Kde síly, vycházející ze spojení se Sathidem, zdědily talent a rezonancí proměnily vrozený charakterový rys v něco skvělejšího, čarodějové z Mhored Kara se naučili sáhnout dovnitř, uchopit skutečnost a překroutit ji tak, aby podléhala diktátu vůle smrtelníka. Taen starce a jeho čtyři podřízené zkoumala pozorněji. Dospěla k závěru, že taková manipulace přirozeného řádu přišla pořádně draho. Desetiletí bezohledného výcviku zanechala čaroděje vyhublé, bez humoru a vypadající žalostně jako staré vrány. Jejich neúnavná a přesná analýza reality mohla odhalit kouzla vyplývající ze spojení se Sathidem a rozptýlit je jako sen. Dovedeno do extrému, tito čarodějové by dokonce mohli proniknout do mysli a oddělit vztah mezi pánem Sathidu a krystalem. Jenomže při přímo aplikovatelné síle se vaerské schopnosti nacházely mimo jejich dosah, jako je nedosažitelná obloha ze země. Taen vnímala myšlenkové pochody týkající se toho, jak byly Anskiereovy schopnosti spoutány takovým nátlakem. Nikdy však nemohla pochopit, proč Strážce bouře dovolil Kisburnovým čarodějům použít kouzla tak, aby ho mohli uvěznit.

Chování Pána mágů se najednou vyostřilo. Snad si uvědomil, že Taen rozluštila tajemství jeho konkláve ve snovém prostoru svého ticha, protože spráskl ruce, přičemž jeho prsteny nerytmicky zacinkaly. „Proč jsi vyslala poselství na jediné místo v Keithlandu, kde iluze podobné té tvojí nejsou vítány?“

Taen v jeho slovech vycítila hrozbu. Přestože kouzla Pána mágů ji teoreticky nemohla ohrozit, rozhodla se, že tuto možnost nebude zkoumat. Pán Mhored Kara by určitě mohl být nebezpečný, a zároveň i krutý, zvyklý ovládat své emoce, přestože na všechny věci vliv zřejmě neměl.

„Přináším zprávy,“ odpověděla Taen přímo. „Keithland je v nebezpečí.“ Bez dalšího vysvětlování předložila obraz Morbrithu a to, co celá jeho temnota znamenala, a vsunula jej přímo do mysli starého mága.

Mág sykl, maje temné oči rozšířené nad její drzostí, která ho urazila. Z dlaní všech jeho podřízených, těch v červeném i těch v černém oděvu, vyšlehly spirály světla. Taen ucítila úder, namířený na její ochranná kouzla. Obraz, který vytvořila v místnosti, se roztříštil jako rozbité zrcadlo. Nechala jej rozplynout se, aniž by se snažila s mágem dohadovat. Místo toho znovu proměnila jádro své energie v přítomnost stvořenou ze zvuku, jejíž existenci nemohli popřít dokonce ani mágovi podřízení. „Kvůli Keithlandu a skutečnosti, které si ceníte, pošlete zprávu o Morbrithu a varování Kielmarkovi na Cliffhaven.“

Pán mágů jí s břitkou rozladěností oponoval: „Konkláve nesložilo přísahu ochrany Vaereům! Kielmark si nezaslouží žádné ohledy. Nezapomeň, že jednou poskytl útočiště muži, který pak zabil dva z našich čarodějů.“

Taen si všimla, že starci se příčí zmínit se o Strážci bouře jménem. Díky tomuto podnětu vyslala ihned sondu a vycítila v mysli Pána mágů poznání, které hraničilo s vyloženým strachem. Anskiereův potenciál, jejž mohl použít jako odplatu vůči čarodějům, kteří se mu pletli do cesty, konkláve v Mhored Kara příliš neseděl. Ačkoli myšlenka na pomstu od lidí vytrénovaných Vaerey byla jen pouhým nedorozuměním, Taen zveličila jejich chybnou víru a dohnala ji do krajnosti. Zaměřila se na odpor čarodějů. „Chcete se zodpovídat Anskiereovi z Elrinfaeru za to, že se démoni mrazu dostali na svobodu? Stěžovat si na křivdu, která se stala dvěma Kisburnovým čarodějům, znamená převzít vinu za jejich zločiny.“

Pán mágů se zahleděl před sebe. Mával rukama plnýma prstenů, jako by je chtěl natáhnout a zadusit hlas pocházející ze snů. „A co ty ledové útesy?“ vyhrkl. „Tvůj Strážce bouře je dosud uvězněn.“

Taen mu v odpověď poslala obraz Jarica, jehož podobnost s otcem Ivainem se občas nedala přehlédnout. „Pán ohně po sobě zanechal potomka, Eminence. Právě teď dokončuje na ostrově Vaere cestu k mistrovství.“

Ačkoli by Mistr z Mhored Kara nikdy nepřiznal porážku, zášť v jeho obsidiánových očích ujistila Taen lépe než sliby, že si získala jeho tichý souhlas. Konkláve informuje Cliffhaven. Kielmark, zarputilý a nevrlý jako vlk, bude zcela závislý na tom, jak se mu podaří podnítit představitele mnohočetných rozhádaných vlád Keithlandu, aby každý z nich přistoupil k akci.

* * *

Corley později nahlédl do své kajuty a zjistil, že Taen je pohodlně usazená a spí a že na její klidný spánek dohlíží bedlivý zrak stevarda. Služebník ho informoval, že její žádost určená konklávě v Mhored Kara byla úspěšná. Kapitán se ihned vrátil na ubytovací palubu. Přestože se zvedl vítr, vydal rozkaz skasat plachty. Vyslal do koše v lanoví hlídku a zdvojnásobil stráže na palubě. Celou noc stál vedle kormidelníka, ostražitý a napjatý. Měl se na pozoru před nebezpečím, které ani nemohl popsat slovy. Když se nad rozbouřenými hřebeny vln rozbřesklo, všechny svolal a sdělil jim zprávy týkající se zla, které se zmocnilo jejich společníků na severu.

Po těchto kapitánových slovech celá posádka Bezměsíčně upadla do nejistoty. Námořníci se ohlíželi přes rameno, když se rozcházeli za svými povinnostmi. Sebemenší méně obvyklý hluk je vyděsil. Šprýmování a klení nadobro ustaly. Když se zvedla bouře, muži se pachtili v lanoví, aniž by předtím získali sílu z teplého jídla. Corley totiž nechal oheň v kuchyňce uhasit, než aby riskoval, že kouř prozradí nepříteli jejich pozici.

Bezměsíčná plula rychle vpřed. Poháněly ji čerstvé jarní větry. Ale skutečnost, že počasí jim bylo nakloněno a obzor již po mnoho dní zůstával prázdný, posádce nedokázala pozvednout náladu. Muži byli vyzáblí, ale ostražití. Kapitán je neustále pronásledoval upřeným pohledem. Konečně zastavili brigantinu na prázdném oceáně jihozápadně od Aliance Svobodných ostrovů.

„Já popluji dál sama,“ řekla Taen Kielmarkovu prvnímu kapitánovi. Měla na sobě stříbřitě šedé šaty spřadačky snů. Stála u zábradlí poblíž hlavního stěžně. Ruce měla stisknuté, jako by čekala nějakou námitku. „Můžeš mi půjčit jolu.“

Corley zkřížil holé ruce na hrudi. Kolem obou zápěstí měl omotané řemínky pouzder na nože. Zařezávaly se mu do opálené kůže. „Jen ty víš, kam máš jít, malá čarodějko. Pokud nepřijmeš doprovod na ostrov Vaere, alespoň věz, že Bezměsíčná tyto vody neopustí, dokud se ty a Jaric nevrátíte.“

Taen se rychle nadechla. „Hrozí tu nebezpečí.“

„A kde nehrozí?“ ušklíbl se Corley, jako by hrozby Chrámu stínů a nebezpeči, v jakém se ocitl ostrov Vaere, neměly žádné následky. „Kromě toho chci svou jolu zpět. Stručně řečeno, dávej pozor. Nechci mít na kýlu žádné škrábance nebo odprýsknutý lak.“

„Dohodnuto.“ Taen se statečně přinutila k úsměvu. To ji dělalo zdánlivě zranitelnou a mladou. „Dobrá, mám si ten člun spustit sama?“

„Možná.“ Kapitán odvolal od splétání náhradních lan dva námořníky a pozorně se zahleděl na spřadačku snů. „Ty víš, že můj první důstojník je do tebe neustále zamilovaný. Vsadím svou nejlepší dýku, že by tu jolu raději vzal a seškrabal z kormidlového vesla Bezměsíčné vilejše, než aby se díval, jak odjíždíš bez něj.“

„To mě těší.“ Spřadačka snů se zatvářila sarkasticky, ale pak její posměšný výraz zmizel, když se začervenala. „Řekni mu, že ty vilejše může seškrabovat tak jako tak. Pokud na mne budete čekat, mohli bychom prchat v hrůze všichni.“

Corley najednou popotáhl nosem. „Já to risknu.“ Potom, jako by mu pohled na ni působil bolest, se otočil na patě a křikl na námořníky. „Jděte na záď a spusťte tu jolu. Svižně!“

Muži bez váhání vyskočili, aby uposlechli rozkazu. Sotva uvolnili zdvihací zařízení, když Corley odstrčil blíže stojícího námořníka a oběma rukama se chopil lana. Jazyk začal mít ostrý jako břitva. Potom člun s tím nejmenším časovým prodlením pleskl o hladinu moře. Než se zčeřená hladina zklidnila, byla Taen naložena do člunu a člun odražen od lodi. Dívka se usadila bezstarostně na lavici na zádi joly, chopila se vesel a naposledy pohlédla na palubu Bezměsíčné.

Corley k ní stál otočen zády a rukama objímal dalekohled. Odmítl přijít na záď a dívat se, jak odplouvá. Kdyby se na ni podíval ještě jednou, všiml by si, jak je křehká a na prázdné mořské hladině osamělá. Pak by se nikdy neodhodlal nechat ji jít.

„Udržuj kurs, kapitáne,“ zavolala na něho Taen. Potom se znovu chopila vesel. Uvažovala, proč sebou Corley při jejích slovech trhl. Nikdy předtím ho neviděla tak nejistého. Raději by se dívala, jak zabíjí kněze.

* * *

Zkosené odpolední světlo se dotklo vln, až se zdálo, že pod nimi leží obnažená zlatonosná žíla. Těla létajících ryb, které vyskakovaly z vody před kýlem joly z Bezměsíčné, se obloukovitě prohýbala. Taen odložila vesla a otřela si dlaň plnou puchýřů o koleno. Jako dcera rybáře měla ve veslování dobrou praxi, přesto se v tomto umění ještě zdokonalila. Brigantina zmizela z dohledu. Byly z ní vidět už jen hnědé plachty, připomínající na opuštěném oceánu pouhé skvrnky. Vpředu Taen nezaznamenala žádný život, až na střemhlavě se dolů vrhající buřňáky. Ale tato prázdnota byla sama o sobě klamná. Taen díky snovému smyslu věděla, že se blíží k ostrovu Vaere.

Rozšířila své vnímání a jejího snového smyslu se na minutu dotkly vibrace, které se nedaly vidět ani cítit při jejich doteku. Bájný ostrov již nebyl tak daleko. Spřadačka snů, nedbajíc puchýřů, znovu pozvedla vesla. Zabírala jimi v pravidelném rytmu, raz, dva, tři. Vlna zvedla kýl člunu a vyplavila jej k pobřeží. Vibrace najednou vyvrcholily. Nesouznění s jejím vnitřním vědomím se najednou proměnilo v jediný příjemný tón. Taen pořádně zabrala vesly, až vystříkla sprška vody, když se přílivová vlna vracela zpět do moře. Než ji mohl proud vychýlit ze směru, vytvořila snové volání, aby upozornila Tamlina na svou přítomnost.

Obloha, sluneční světlo a buřňáci zmizeli bez přechodné fáze v mlze. Vítr čeřil vodu a hřebeny vln najednou pokryla pěna. Taen odložila vesla joly. Přes vlající vlasy viděla, jak vzduchem projel záblesk podobný blesku. Následovala ohlušující rána, ale spřadačka snů ji neslyšela. Oceán kolem joly prošel náhlou změnou. Bouře přešla do slabého vánku. Taen unášel vodní vír. Moře kolem bylo nepřirozeně klidné. Jako břidlice šedé mraky se rozplynuly a obzor se vyjasnil. Plachty Bezměsíčné již na něm nebyly vidět. Avšak za přídí joly se táhnoucí pláž byla neporušená příbojem. Řadu dun, táhnoucí se za ní, ani cedrový les nevšední krásy, který se majestátně zvedal k obloze, nikdy nenarušila žádná bouře. Taen už jednou ostrov Vaere navštívila, přesto se jí znovu zatajil dech úžasem. Neporušená krása tohoto místa okouzlila i ty nejvyčerpanější oči.

Spřadačka snů si potom v radostném rozrušení všimla na tomto kouzelném pobřeží čehosi méně dokonalého. V písku na okraji moře spočíval nehezky vypadající dřevěný rybářský člun, na jehož přídi bylo vyryto jméno Callinde. Taen, spřadačka snů, toužíc po Jaricovi, zasunula vesla do vidlic a táhla člun na břeh.

Jakmile byla jola vytažena, zacinkaly zvonečky. Taen se otočila právě včas, aby spatřila Tamlina, kráčejícího dolů po jedné z dun. Čapku měl nakřivo a bílé vousy, poletující mu kolem ramen, propletené ve spěchu různými pírky a mnoha korálky.

„Ty nebudeš poslouchat. To je ten problém.“ Malé stvoření duplo zlostně nohou. Taen překvapeně vzhlédla, když jeho bota v písku nenechala žádný otisk. „Slíbila jsi, že Jaricovi pomůžeš. Chápeš, že riskuješ svůj život, a možná i jeho?“

Taen položila vesla, jedno vedle druhého, na zadní sedadlo joly. Pak bosky vyskočila na mělčinu. Kolem kotníků se jí převalila přílivová vlna, odplavující písek z otisků jejích noh. „Musela jsem přijít.“

„Tak.“ Tamlin naklonil zvídavě hlavu a zamračil se. Zdálo se, jako by jeho černé oči do Taenina těla vypalovaly díry. V jeho vrásčitém obličeji, připomínajícím lískový oříšek, nebylo ani stopy po souhlasu. „Tak,“ řekl znovu a potom se plácl do stehen, jako by dospěl k závěru. „Ty ho miluješ, že?“

Taen zadržela dech, ale potom otevřela ústa překvapením. Zamžikala očima, posadila se na lavici joly a zírala nehnutě na prsty u nohou, na něž se jí lepil písek. „Nikdy jsem na něho nemyslela tímto způsobem.“ Ale ve chvíli, kdy se o tom Tamlin zmínil, si uvědomila, že to tak zřejmě bude.

Rozrušená emocemi, kterým se stěží odvažovala čelit, obrátila Taen své vnímání spřadačky snů do svého nitra, aby prozkoumala minulost. Mezitímco se pod ní člun zhoupl na přílivové vlnce, vzpomněla si na okamžik, kdy Jarica potkala poprvé. Přivazoval zásoby na tažné saně na zasněženém dvorku u zálesákova srubu. Tehdy byl mladší, zmítaný nejistotou a vyděšený z toho, co mu přinese budoucnost. Taen ho tehdy litovala, ale lásku k němu necítila. Později mu vrátila paměť, kterou ztratil. Použila své síly, aby mu vnutila jeho osud. Potom jednala na základě rozkazů Vaereů, kvůli Keithlandu a bratrovi ohroženému Prokletými Koru. Taen se zamračila, nedbajíc slunečního svitu, jenž začal pronikat mezi mraky a hřát ji do zad. Stále Jarica nasměrovávala vstříc nemilosrdným Anskiereovým kouzlům. Výsledkem lásky taková zrada nebývá.

Také nebylo zvykem, že by někdo z lásky opustil muže a nechal jej plavit se na nechráněném člunu po mořích bez jakéhokoli pohodlí. Taen polkla, bojujíc s iracionálním nutkáním plakat. Nevázaná vzpomínka se v její mysli zkompletovala. Kdysi stála na chladném kameni Kielmarkova vězení a čekala, zatímco Jaric si mnul zápěstí do krve odřená od ocelových pout. V té době byly Tamlinovy rozkazy jasné: přinutit Ivainsona, aby odpověděl na volání Anskiereových kouzel. Jenomže Taen nezasáhla. Místo toho toto rozhodnutí nechala na Jaricovi. Byla mu blíž než kdokoli jiný z Keithlandu. Věděla, že jeho mravní síla je natolik velká, že před problémy neuteče. Starala se o jeho integritu dost na to, aby ho osvobodila. Pak odmítla uposlechnout Vaerey, bráníc Cliffhaven před útokem démonů, a to vše jen kvůli bezpečí Ivainsona Jarica.

Taen se roztřeseně nadechla. Pokusila se představit si na Jaricově místě jiného muže. Cítila se bídně. Pokusila se pomyslet na budoucnost bez něj, ale nemohla. Jasně a bláznivě si uvědomila, že vše, o čem snila jako dítě, nebylo to, že se jednou stane Vaerey vycvičenou kouzelnicí, ale dospělou ženou.

„Ano.“ Taenina odpověď Vaereovi byla naplněna úžasem vyplývajícím z tohoto zjištění. „Miluji ho.“ Uvědomujíc si, když to řekla, že Jaric by tento fakt mohl docela dobře považovat za otravný, Taen klela tak dlouho, dokud nevyčerpala všechny nadávky, které se naučila od Corleyho námořníků a žen rybářů z Imrill Kandu. Když spřadačka snů potom vyhledala pohledem Tamlina, zjistila, že mužíček hledí zarytě na moře.

Jola nadskočila a přistála na písku. Taen ze zvyku do člunu kopla, aby jej dostala do trochu hlubší vody. Sedíc na nepohodlné lavici, taktně chvíli čekala, dokud Vaere znovu nepromluvil.

Ačkoli byl Tamlin mýtické stvoření, chápal lidskou povahu docela dobře. „Kvůli Keithlandu musíš uspět.“

Taen vstala. Obávajíc se toho, co by její učitel mohl dodat, odtlačila člun na břeh. Drobné kamínky chrastily pod jeho kýlem. „Pak mi dovol to zkusit ještě jednou.“

Zvonečky se rozcinkaly. Vaere zmizel a po chvíli se znovu objevil. Stál na přídi člunu, takže měl hlavu ve výši dívčiny hlavy. Od moře dosud foukal ostrý vítr, ale jeho pírka se ani nepohnula, jen zplihle visela. „Osud tě popohání, dítě. Buď statečná a dokonči to, co jsi začala.“

Taen se lehce zachvěla. Pokusila se uniknout pohledu toho stvoření, ale hlas Vaerea zněl ostře. „Poslouchej! Zůstaň zde. Nevstupuj do hájku. Zapoj kvůli Ivainsonu Jaricovi své schopnosti spřadačky snů. Pokud tvůj muž přežije a získá mistrovství, vrátí se ke Callinde a najde tě.“

Vzduch se zachvěl, jako by jím projely vlny horka. Tamlin pak s jemným zacinkáním zvonečků zmizel.

Taen pozorovala sluncem zalitou lavici, kde Vaere předtím stál, jako by tímto způsobem mohla rozluštit záhadu jeho existence mezi stromy v lese. Stvoření se nevrátí. Spřadačka snů s narůstajícími obavami uvažovala, jak moc toho zůstalo nevyřčeno. Kvůli Tamlinovu mlčení nebyla v menším nebezpečí.

Taeninu odhodlanost zcela zastínil strach. Její Sathid by se mohl snadno vzbouřit a spojit se s duální matricí, kterou se snažil Jaric ovládnout. Pokud by se to stalo, oba by přišli o život. Mohli by zemřít rychle, dokonce bezbolestně, pod milosrdným dotekem Vaerea. Zemřeli by však docela určitě, poněvadž Tamlin kdysi prozradil, že žádný člověk, který podstoupil mistrovství tří krystalů, nikdy neunikl jejich nadvládě. Těch několik pokusů zplodilo monstra, bytosti zdeformované tak zlovolně, že kvůli bezpečnosti Keithlandu je Vaereové raději připravili o život, než by připustili, aby přežily.

Na spřadačce snů spočívalo těžké břímě rozhodnutí. Ať by udělala cokoli, znamenalo to převzít zodpovědnost za život milované osoby. Každý okamžik přemýšlení zvětšoval Jaricovu bolest. To utrpení, které ho musí nakonec dohnat k šílenství, se stalo nesnesitelným. Taen nemohla něco takového snést. Dívat se, jak žije a dýchá, neschopna mu ulevit či sdílet emoce, znamenalo jej ztratit způsobem definitivnějším než smrt. Taen zabořila prsty u nohou do horkého písku. Jenomže nakonec nemohla zůstat v klidu. Opustila jolu a přešla po písku k dlouhé úzké mělčině, kde spočívala Callinde.

Člun nebyl v naprostém pořádku. Jaric velmi pečlivě skasal hlavní plachtu až k ráhnu, ale kosatka a vratiplachta ležely na hromadě na přídi, což byla nedbalost, kterou by dříve nikdy netoleroval. Zdvihací lano volně vlálo ve větru. Leželo tam i lano, jehož splétání Jaric nedokončil. Taen položila ruku na příď lodi a uvažovala, jaká nešťastná událost způsobila přetržení lana. Člun jí bolestně připomínal Jarica, smějícího se a silného, jenž měl vlasy rozcuchané větrem. Na této lodi se společně plavili do Cliffhavenu s klíči od Elrinfaeru v ruce. Taen se kousla do rtu, aby nezakřičela jeho jméno. Vrátila se jí odvaha. Život, nebo smrt; náhle si uvědomila, že nemá jinou možnost než sdílet s ním cestu k mistrovství. Keithland a její srdce by se bez jeho přítomnosti staly pustinou.

Taen poklekla na lavici Callinde. Vyškrábala se na palubu. Písek spadával z jejích prstů na prkna paluby, potřísněná trusem vlaštovek. Ta špína by starého Mathiesona určitě pohněvala. Spřadačka snů se usmála při vzpomínce na klení starého muže. Posadila se na do záhybů poskládanou vratiplachtu a pohlédla kamsi nad stěžeň. Jasně modrá obloha zářila mezi roztrhanými mraky jako email. Taen si na okamžik představila, že by takovou krásu už nikdy nemusela spatřit. Potom, s tvrdošíjnou sebedůvěrou svých rybářských předků, zavřela oči a soustředila svůj talent.

Horko, bolest a sežehující jas. Taen se cítila být ponořená do ohně. Její tělo i mysl sdílely utrpení, se kterým bojoval Jaric. Zvláštní, zdálo se, že pozbyl veškerou vůli. Dívka pátrala bezednou studnicí utrpení, ale našla pouze ozvěny spokojenosti, které vytvořily entity Sathidu. Z toho se dalo usuzovat, že nad Jaricem získaly vládu. Ale spor ještě nebyl u konce. Jaric někde, nějak, dosud odolával, protože bolest žhnula a jiskřila nad jeho nervy s intenzitou, jež trhala myšlenky na kusy.

Taen bojovala, aby ve svém úsilí vytrvala. Ačkoliv byla schopna muka v okamžiku rozptýlit, neodvažovala se Jaricovi zaručit úlevu, kterou mu už jednou nabídla. Kdyby se o to pokusila, párový Sathid by poznal vnější zásah a zaútočil by. Tentokrát bylo její jedinou šancí propracovat se k sužovanému vědomí samotné oběti. Přestože se jí z bolesti vyplývající z Cyklu ohně dělalo zle tak, že málem upadala do deliria, Taen převedla svou přítomnost do soucitného volání. Pak jemně, mučivě, s velkým váháním vzhledem k možnosti chybného kroku, začala vystopovávat síť, která ohrožovala mysl Ivainsona Jarica.

Tento proces způsobil, že ho poznala lépe než kdy předtím. Pod Sathidovou dobyvačnou litanií vytušila zoufalství dítěte připraveného o otce i matku. Posměšky, jež zažil Jaric v dětství jako učeň, se staly pohrdáním vůči dívce samotné. Později na větrem ošlehané palubě rybářského člunu sdílela zradu, kterou sama pomáhala utvořit, když váha čarodějova dědictví padla s plnou silou na ramena chlapce špatně vybaveného, aby se s tím mohl vyrovnat. Taen bolelo jeho utrpení. Pokračovala v pátrání, až k místu, kde tlouklo chlapcovo srdce. Vykonávalo těžkou práci, při níž prožívalo jen vzácné okamžiky štěstí. Taen zkoumala chlapcův růst až k dospívání, ale dosud nenašla ani jiskru vědomí, které z chlapce dělalo muže.

Taen to uvedlo do rozpaků, proto se stáhla. Zbavena naděje, téměř zničená, se snažila vzpamatovat a začít opět doufat, přestože predátorská litanie Jaricova Sathidu útočila na její snový smysl, až jej téměř zničila. Každou chvíli se krystalu mohlo podařit získat nadvládu, zničit tohoto smrtelníka, který přes ty nejvážnější překážky použil odvahu překonat síly, se kterými si nikdy nepřál se setkat. Taen se zoufale snažila zvrátit nevyhnutelné důsledky. Prohledávala vzpomínky jako tajný pozorovatel. Jen náhodou zakopla o útržek vzpomínky tak pečlivě střežený, že jej až dosud naprosto přehlížela. Jaric se plavil k ostrovu Vaere kvůli Keithlandu, ale zároveň také z lásky k černovlasé dceři rybáře z Imrill Kandu.

Taen tehdy poznala bolest, ostřejší než fyzická muka plamene. Nikdy nemohla snést zničení někoho, pro koho představovala poklad větší než sám život. Plna neklidu se bezhlavě vydala přímo do centra žáru. Tam našla Jarica. Jako přílipka na mělčině po přílivu se pevně přidržoval nejcennější vzpomínky, jakou měl. Kdysi stál v kajutě na zádi Bezměsíčné, oněmělý poznáním a v rozpacích. Taen teď skrz nesnesitelná muka Cyklu ohně viděla, že bránil poslední zbytky souznění se vzpomínkou na ni, uprostřed spánku v transu, kdy se opírala o jemně vyřezávané dřevo Corleyho stolu, na němž měl rozloženy mapy.

Tento objev ji málem vyvedl z míry. Sathid, nebezpečný jako ostří břitvy, se připravil k poslednímu útoku. Nezbýval prostor pro chybu. Taen soustředila své schopnosti spřadačky snů s největší pečlivostí. Neudeřila silou, aby se zmocnila vítězství, ale splynula s Jaricovým vědomím. Něžně přetvořila vzpomínku, kterou uchovával ve svém nitru a která se objevovala před jeho vnitřním zrakem. Přidala k jeho obrazu snovou vidinu. Způsobila, že dívka u stolu zvedla hlavu a usmála se. Společně s uvědoměním si její přítomnosti, mu Taen věnovala dar v podobě naděje, soucitu a světla. Setkala se s pohledem chlapce ve snící mysli muže. Pak následoval okamžik poznání tak hlubokého jako moře a nekonečně širého jako noční obloha.

Sathid ucítil, že se Jaric pohnul s přívalem obnoveného života. Krystaly, silné a pomstychtivé, zdvojnásobily bolestný úder. Avšak přestože oheň žhnul až nesnesitelně mučivě, Taen jednala. Sáhla skrz síť Jaricova vědomí a zablokovala veškerý pocit bolesti.

Chlapci se okamžitě ulevilo, jenomže kvůli vyčerpání byl úplně ochablý. Postrádal vitalitu, aby mohl odpovědět. Taen se zděšeně rozplakala. Sathid rovněž cítil, že Jaric zakolísal. Krystaly se do jeho obranných sil zarývaly se zuřivou energií. Spřadačka snů pochopila, že nastal zlom. Její přítomnost by mohla být objevena. Matrice by potom zaútočily, aby si podmanily její vlastní krystal, což by pro oba znamenalo definitivní porážku. Taen, rozzuřená hrozbou takové ztráty, se nemohla přimět k ústupu.

Najednou jejím zděšením zazněl hlas. „Rybářko, cožpak ty se nikdy nenaučíš být trpělivá?“

Taen projel záblesk naděje. Jaricova pasivita možná byla předstíraná, trik, mající za úkol zbavit Sathid ostražitosti, zatímco chlapec sbíral síly k poslednímu kroku vedoucímu k mistrovství. Taen se dívala, zatímco Jaric rozšířil své vědomí přímo do žhnoucího srdce požáru. Nyní, když byl chráněn proti bolesti, se mohl ponořit do živoucího plamene a najít přístup k jeho struktuře, jako když rozluštil oříšek, jenž mu zaručoval mistrovství Pána země. Taen vycítila zlovolné bodnutí. Jaric a jeho nepřítel Sathid splynuli v jedinou bytost. Pak při proměně, ve zlomku vteřiny, si učinil nárok na čarodějovo dědictví, které mu náleželo, a zkrotil samotnou sílu ohně.

Spojením projela surová energie. Taen měla pocit, že se jí divoce zmocnilo světlo, které zářilo, působilo puchýře a narůstalo, až se to nedalo snést. Jaric byl pro ni ztracen. Oddělily jej dunivé spirály moci. Žádná mysl nemohla obsáhnout jeho přítomnost. Taen cítila, jak její snový smysl ochabuje. Ivainson, dosud člověk, hořel, potom plál a nakonec explodoval do jasu hroznějšího než slunce nad Keithlandem. Přítomnost Sathidu se zděšeně vzpamatovala. Jaric na ni zaútočil. Udeřil pomstychtivě s ostrostí meče. Síť spojení, kterou nad nim rozestřela Taen, roztrhla spalující záře. Když nejnovější čaroděj Keithlandu dosáhl vyvrcholení Cyklu ohně, dívčino vlastní vědomí se rozlétlo jako odváté jiskry a potemnělo.

Kapitola 8

Kruh Gierjů

Kielmarkova brigantina Bezměsíčná, osaměle se houpající na safírově modrém pozadí tvořeném oceánem a oblohou, změnila kurs přesně podle plánu. Kormidelník otočil kormidlo prudce na závětrný bok. Když na palubu padl stín vratiplachty, Corley se na okamžik zastavil u zábradlí. Pevně jej objal rukama a díval se vzad, směrem k záhadnému ostrovu Vaere. Moře bylo klidné, vítr svěží. Plachty zapleskaly o ráhna a lemovky. Když námořníci seřídili stěhové plachty, záď brigantiny se zvedla. Pěna před její přídí se rozplynula v safírových vodách. Počasí bylo tak jasné, že vzdálený obzor vypadal, jako by jej někdo oddělil nožem.

„Severoseverovýchod, a ať pluje neochvějně,“ zvolal kormidelní poddůstojník a Bezměsíčná prudce rozrážela vlny, jako kdyby je protínala sekerou. Její posádka byla vycvičena i v těch nejmenších detailech námořního umění.

Avšak kapitán dosud pozoroval moře zamyšleným pohledem. Z Chrámu stínů je dosud nikdo nezačal pronásledovat, ale sebemenší chyba v navigaci by mohla loď odchýlit až moc na jih a vydat ji podivným rozmarům Vaereů. Přestože pluli již pět dní bez potíží, způsob Taenina odchodu Corleyho děsil. Díval se za jolou z Bezměsíčné dalekohledem tak dlouho, dokud jej nepohltila mlha, která se zde z ničeho nic vzala. Následoval třpyt podobný plošnému blesku, doprovázený tlumeným hřměním. Pak se mlha rozplynula, jako by ji někdo roztrhl, a zůstala jenom nekonečná modř vodní hladiny. Corley se při té vzpomínce zachvěl. Spřadačka snů a její křehké plavidlo zmizely tak důkladně, jako by nikdy neexistovaly.

Přestože v celém širém oceánu nebylo momentálně ani stopy po podivném ostrově Vaere, nikdo z posádky se nemohl podívat vzad bez pocitu nevolnosti. Stres způsobený neviditelnou hrozbou zanechal na rutinním životě Bezměsíčné stopy. Námořníci si přestali stěžovat na kuchařovy chyby při přípravě jídla. Kapitánův zástupce podnikal pozorování slunce v poledne a tiše si přitom hryzal nehty, až si je okousal skoro na kůži. Dokonce i stevarda bylo vidět méně často. Po celou tu dobu Corley přecházel po ubytovací palubě. Jeho kroky se vyznačovaly rychlostí a lehkostí tygra. Začal být výbušný.

„Podívejte se tamhle!“ Volání hlídky v koši přimělo kapitána přiběhnout k zábradlí. „Lodi po směru větru!“

„Kolik?“ Corley instinktivně sáhl po noži a brousku, zatímco loďmistr poslal nahoru muže s lodním dalekohledem.

„Dvě, pane.“ Hlídkující muž se na chvíli odmlčel, vyklonil se a převzal od námořníka v ráhnoví dalekohled. „Možná je jich víc. Ale na obzoru zatím kromě stěžňů není nic vidět.“

„Čí barvy?“ Corley vsunul nůž do pouzdra. Maje brousek dosud v ruce, houpal se na špičkách, jako by ho každý okamžik jeho netrpělivosti mohl přimět skočit osobně na provazový žebřík.

Muž hlídkující v koši obemkl do bronzova opáleným loktem úponové držáky a snažil se udržet rovnováhu, když se loď houpala na vlnách nahoru a zase dolů. Od mosazného povrchu dalekohledu se odráželo sluneční světlo, když jej zaostřil. Pak s potěšeným brouknutím odpověděl. „Kielmarkův červený vlk, kapitáne! Ať se propadnu, jestli flotilu nevede náš Mečoun!“

Corley napjatě pohlédl na kompas. Potom pořádně zaklel, jak to dělával jen před bitvou, nevědom si toho, že ruce námořníků spravujících plachtu se zastavily v práci. „Počasí je jim příznivě nakloněno a já bych vsadil všechny stříbrňáky proti psím blechám, že za první lodí jsou další čtyři.“

Hlavní plachty se napnuly. Corley se zlostně otočil k loďmistrovi, jenž odvrátil pozornost od kompasnice. „Opatrně, ano? Chceš nás poslat rovnou do rukou Vaereů?“ Aniž by se odmlčel, aby nabral dech, kapitán zavolal na loďmistra: „Všichni muži na palubu!“

Jeho příkaz se mísil s dalším voláním hlídky v koši. „Pět lodí, pane, plujících pod barvami Cliffhavenu. Spřadačka snů nás špatně nasměrovala, to je, kruci, naprosto jasné. Zdá se, že všem lodím, které jsme zanechali v Hallowildu, se podařilo uniknout.“

Muži na palubě začali jásat. Přidávali se k nim i ti, kteří teprve teď přišli z podpalubí. Všichni muži se uculovali v naději na brzké shledání a oslavu, až na Corleyho. Ten se otočil od kormidla s otráveným, výbušným zavrčením.

„Držte huby!“ Když výkřiky ztratily na intenzitě a dozněly, kapitán také snížil hlas. Avšak tón, jakým mluvil, způsobil, že se jeho posádce na krku ježily vlasy. „Chci, aby tato loď byla dobře seřízena a připravena k boji. Hned! Mrskněte sebou! Tohle by mohla být poslední příležitost Bezměsíčné k boji. Je jich pět na jednu a mají příznivý vítr. Přitom na závětrné straně se nachází ten podivný, bájný ostrov, který je plný nástrah.“

Mozolnaté nohy námořníků zadupaly po palubě. Jeden z nich cosi udiveně zamumlal na protest. Corley to slyšel a pokynul loďmistrovi, aby toho vzpurného muže oddělil od jeho společníků. Když důstojník vykonal rozkaz, rozhostilo se na palubě vzdorovité ticho.

„Myslíte si, že si z vás tropím žerty?“ Corley si prohrábl ztuhlými prsty vlasy, jako by byl najednou unaven: „Ty lodi jsou možná naše, avšak posádka ne. Chápete? Mečoun i ty ostatní lodi jsou v nejlepším případě zrádci, protože žádný muž, věrný Kielmarkovi, by neopustil svůj služební post. Morbrith se dostal do rukou démonům. Kdokoli z našich by zemřel společně s hrabětem.“

Posádka ztuhla překvapením. Cítila neklid a napětí. Corley pokrčil rameny, jako by odháněl mouchy. „Nelíbí se mi vytáhnout zbraně na naše vlastní lodi. Ale pokud nebudeme muset bojovat o život před západem slunce, nechám se zbičovat místo toho vzbouřence v péči loďmistra. A nyní do zbraně! Dejte muže k čerpadlům, spusťte plachty a upravte lana.“

Námořníci se rozešli. Nadešla chvíle horečnaté činnosti. Zatímco první hlídka spláchla palubu od zádi k přídi mořskou vodou a posypala ji pískem, druhá hlídka vyvalila na palubu sudy s olejem a postavila je pod zábradlí. Muži vytáhli ven samostříly a sňali z nich potahy z naolejované kůže. Přivázali je ke svorníkovým kruhům na palubě. Další muži přinesli ze skladiště cupaninu a hadry. Loďmistr rozděloval luky, zápalné šípy a ostatní zbraně, zatímco Corley řídil činnost z ubytovací paluby. Hlídka v koši podávala pravidelně hlášení, když pět lodí plujících pod vlajkou s červeným vlkem, patřící Cliffhavenu, se hnalo pod příznivým větrem ve stopách Bezměsíčné.

Z paluby již byly viditelné stěžně, pak ráhna a pak celé trupy. Corley vsunul brousek do kapsy a popadl dalekohled, který mu podával stevard. Přitiskl se k zábradlí na ubytovací palubě a zkoumal blížící se flotilu. Snažil se najít nějakou nesrovnalost, která by ho ujistila v tom, že lodi patří nepřátelům. Ale přes veškerou snahu si nevšiml ničeho. Od vůdčí lodi Mečouna až po Baladu, která plula jako poslední, našel Corley pouze řádné námořníky, kteří patřili v Cliffhavenu k nejlepším. Dokonce i kódované signály byly správné. Potící se, znepokojený Corley si byl vědom, že mezi muži, kteří nyní napínají luky a olejují ve středopalubí zbraně, panuje nesouhlas. Kapitánovi téměř unikla jedna změna, přestože ji musel vidět: Balada plula bez kotev.

Corleymu přejel mráz po zádech. „Hlídko! Zkontrolujte Baladu a zjistěte, zda nenajdete něco nenormálního v jejím ráhnoví.“

Corley čekal, maje nervy napjaté do krajnosti. Bezměsíčná se houpala pod jeho nohama, skotačíc jako mladé děvče, když se vzdálenost mezi ní a flotilou zkracovala.

Odpověď hlídky začala klením: „U Koru! Stěžně nemají řádné vybavení a k čertu, jestli řetězy čelenního stehu nejsou vyrobeny z kalené mosazi. Kruci, poznám to podle škrábanců!“

Corleyho domněnka se proměnila ve vyložené zděšení. Jenom jednou viděl podobně vybavenou loď. Ona loď razila před rokem cestu ostatním při útoku na Cliffhaven. Na její palubě se nacházela čarodějnice Tathagres a její spojenci, šestice démonů Gierjů, jejichž ničivá, pustošivá síla mohla být odražena jen přítomností oceli.

„U kostrče mé babičky, teď tedy máme opravdu potíže.“ Corley zaklel, připraven pozvednout hlas a informovat posádku.

Ale žádná slova mu už ze rtů nesplynula. Myslí mu projela zvláštní síla a udusila jeho záměr s ohlušující mocí laviny. Vzduch se mu tísnil v plicích. Nemohl promluvit ani přimět své údy hýbat se. Pohnul se jen tehdy, když to cosi cizorodého a jiného poručilo. Hlava se mu zamotala slabostí a jeho oči ztratily schopnost vidět. Corley se zmítal v marné snaze se osvobodit. Na chvíli cítil, že narazil žebry pořádně o zábradlí. Zalapal po dechu a přinutil se aspoň zašeptat. Ale cizí přítomnost v jeho mysli ho strhla zpět, bezmocného jako brouk topící se v oleji. Corley se zaměřil na své nitro, ale bezvýsledně. Byl vězněm vlastní mysli. Slyšel někoho mluvit. S hrozivým zděšením poznal vlastní hlas. Vydával posádce Bezměsíčné rozkaz, aby sklidila zbraně z paluby a zametla písek a potom aby vyvěsila vlajky na uvítanou flotily Cliffhavenu.

Kapitán bojoval se šílenými muky. Toužil po tom, aby si aspoň jeden z jeho věrných mužů všiml významu toho, že Balada nemá kotvy, a vrazil mu nůž do zad. Jenomže ďábelská disciplinovanost, na jakou byli Kielmarkovi muži zvyklí, způsobila, že se nikdo neodvážil odporovat. Námořníci stejně rovněž pracovali pod vlivem démonů. Corley zuřil, přestože mu nepřítel zatemnil mysl. Kapitán se už víc nedozvěděl, když Maelgrim, Temný snílek, upevnil díky vypůjčené síle Gierjů stisk a neporušenou Bezměsíčnou uchvátil ve prospěch Chrámu stínů.

* * *

Taen se probudila do tepla, jaké vyzařuje polední slunce, pod dotekem čísi ruky na svém rameni. Trhla sebou a přejela si obličej paží. Měla pocit, že prsty jí nepatří. Dosud byla poté, co se probrala ze snového transu, dezorientovaná. Otevřela oči a zjistila, že slunce již zapadlo. Hromada plachty, na níž ležela, se stříbřitě leskla rosou. Hvězdnatou oblohu lemoval stěžeň Callinde. Z bodu nacházejícího se těsně u její hlavy vyzařovalo teplo a záře, jaké vydává svíčka. Taen se zamračila. Vítr foukající od moře byl dost prudký, aby odvál vše, až na lucernu se záklopkou.

Když se ale spřadačka snů opřela o loket, aby lépe viděla, záře začala blednout. Než zmizela úplně, dívka zahlédla nějakého muže s vlasy barvy zrajícího obilí. Měl na sobě červený kabátec, vyšívaný zlatem. Jeho tmavohnědé oči vypadaly divně a staře jako sám čas.

„Byla ti zima,“ řekl Jaric ze tmy.

Taen si klekla. Udivilo ji, když se jí z lýtek svezl kus látky. Dotkla se jej a ucítila jemný samet a hedvábí, plášť Pána ohně, který přes ni někdo přehodil, zatímco ona klidně spala. Muž, kterému tato oděvní součástka patřila, seděl napjatě a tiše. Jeho přítomnost byla stejně záhadná jako samo nebe.

Taen se kousla do rtu. Ivainson seděl na skříňce na zádi Callinde. Byl to i nebyl chlapec, kterého Taen poznala na palubě Bezměsíčné. Spřadačka snů, zmítaná poměrně značnou nejistotou, se opatrně nadechla. „Myslela jsem si, že jsi mě spálil jako uhlíř své dřevo.“ Znovu se nadechla, tentokrát spíš podvědomě. „U Velkého pádu, víš, co jsme udělali?“

Lana, pleskající o stěžně Callinde, narušovala neklidné ticho. Jaric neodpověděl. Taen prozkoumala jeho mysl snovou sondou. Zjistila, že se obává, že kdyby se jí dotkl, zmizela by jako Vaere a nechala by ho o samotě na opuštěném pobřeží.

Její chvění se změnilo v smích. „Rybí mozečku! Ty jsi první Pán ohně Keithlandu, kterému to myslí normálně, ale přesto nemáš ani za mák zdravého rozumu.“ S těmito slovy se spřadačka snů naklonila vpřed a objala Ivainsona kolem krku. Napůl se smíchem, napůl s pláčem jej stáhla k sobě do hnízda, které si vyrobila z navlhlých plachet.

Jaric ztuhl překvapením. Pak, když její tvář spočinula na jeho rameni a po krku mu začaly stékat její horké slzy, těsně ji k sobě přivinul. „Budeš vždy cestovat časem, po rozbouřeném moři, abys mě vytáhla z problémů?“ zeptal se Jaric, ale na odpověď nečekal. Místo toho jí vjel oběma rukama do černých vlasů, sklonil hlavu a zabránil jí v odpovědi tím, že ji začal líbat na rty.

Plášť Pána ohně spadl naprosto bez povšimnutí na palubu. Taen přejela prstem po Jaricově klíční kosti. Protože jako desetiletá odešla za Vaerey, žádného muže dosud nepoznala. Kromě předčasného dosažení dospělosti, které vyplývalo z jejího mistrovství, se i přes svůj věk a zkušenosti dosud podobala spíš dítěti. Ale kontakt se staršími lidmi v Imrill Kandu ovlivnil její citlivost, která se později stala základem jejích schopností spřadačky snů. Dívka nějakým způsobem disponovala pochopením daleko větším, než jaké by odpovídalo jejímu věku. Taen uchopila zlatem vyšívané šňůrky a hbitě je začala rozvazovat. „Slyšela jsem tě říkat, že je mi zima? To je lež.“

Odměnou jí bylo to, že Jaric vyprskl v smích. „Dračice jedna. Já bych neřekl, že je to lež, ale nedostatek smyslu pro vhodné chování. Vezmeš si mě v Imrill Kandu?“

Taen uvolnila poslední smyčku a sklonila se, aby dosáhla na opasek. „Ne.“ Majíc zaměstnané obě ruce, políbila ho na bradu. „Já tak dlouho čekat nebudu. Corley nás může oddat na moři.“ Prudce trhla přezkou.

Jaric se otočil a uchopil ji za zápěstí. „Počkej.“ Zvedl ji a pohodlně ji usadil po svém boku. „Můžeš svatbu uspěchat, jak chceš, ale tohle ne. Miluji tě. Celý Keithland může počkat, dokud ti neřeknu, co mám na srdci.“

Něžně se dotýkal její tváře, krku i ramen. Poté ji políbil, jemně, jako když se snáší na květinu mlha. Pohnul rukama a znovu ji políbil. Taen cítila, jak se jí rozpaluje krev. V jeho přístupu objevila něco jemnějšího než neradostnou žádostivost mužů z Imrill Kandu. Napětí, nervozita a všechen strach, které v ní dřímaly, zmizely. Jaric tu nyní byl jenom pro ni a ona už jej nikdy nenechá odejít. Teplé prsty jí stáhly šaty z ramen. Když se nad ostrovem Vaere rozzářily hvězdy, stříbřitě šedé šaty spřadačky snů spadly na Jaricův plášť a kabátec, ležící na palubě. Svítání oba milence zastihlo spící v plachtách. Vyzařovala z nich něžná záře štěstí.

* * *

Taen se probudila. Sluneční svit byl tentokrát opravdový. Hlavu měla opřenou o Jaricův klín. Podle krátkých záškubů jeho svalů si uvědomila, že se probudil dřív než ona a zaměstnal se drobnými pracemi. Taen otevřela oči a všimla si, že mává šídlem a splétá provaz. Rychle jej šťouchla do boku. „Nemáš na práci nic lepšího?“

„Nechtěl jsem tě probudit.“ Jaric protáhl šídlo provazem a chytil její prsty, kterými ho škádlila.

Jenže Taen měla volnou ještě druhou ruku a s ní provokativně zkoumala s potěšením Jaricovo tělo. Zjistila, že na sobě nic nemá. Posadila se, aby si vychutnala ten pohled. Všimla si, že jeho kůže získala během jeho pobytu v hájku na ostrově Vaere slonovinově bílou barvu. „Pro milost Koru, zůstaň sedět na slunci a budeš se loupat jako tuřín.“

„Tak.“ Jaric se usmál. „Máš pravdu.“ Upustil síť, kterou opravoval, se smíchem ji chytil do náruče a pevně ji zvedl do výše.

„Jaricu!“

Ale Taen vykřikla příliš pozdě. Její muž pevným krokem překročil zábradlí a skočil i s ní do moře. Zůstali ve vodě téměř celé dopoledne, navzájem se objímajíce ve vlnách příboje. Teprve až se oba pomilovali dosyta, vzpomněl si Jaric na opravované lano. Callinde nebyla schopna plout bez větru v hlavní plachtě. Jaric se vrátil na palubu, aby se i přes polední žár věnoval povinnostem. Našel kus plátna, jejž si přehodil přes záda, aby si je chránil před sluncem. Avšak Taen, oblečená jako královna moře pouze do vodních krůpějí a vlasů, které jí extravagantně splývaly přes ramena, seděla napříč na skříňce, v níž ležely její šaty.

„Zkazíš legraci,“ pokoušela ho.

Jaric se zasmál. Také se namočil a celý od písku se pokoušel zaprotestovat. „Páchnu jako ryba.“

„Ryba rybě nepáchne.“ Taen vyskočila ze svého sedátka a plnou silou se mu vrhla kolem pasu. Oba ztratili rovnováhu a upadli na roztahanou hromadu plachet.

Západ slunce oba zastihl ve spánku, zachumlané do zašívané hlavní plachty. Lana Callinde jemně pleskala o stěžně. Nyní již byla loď spravena a připravena k plavbě. Ale Keithland musel na Pána ohně počkat ještě jednu noc, dokud Jaric spřadačce snů dostatečně nevysvětlil, jak moc ji miluje.

* * *

Když si Temný snílek přál být sám, dával přednost jeskyni ve skále pod Chrámem stínu. Tam, obklopen pramínky vody vytékající z podzemních pramenů, mohl zapálit olejové lampy nebo sedět jen tak potmě, jak se mu chtělo, neboť jeho páni, démoni, vstupovali do jeskyně s odporem. Jejich vliv nemohl narušit pevnou skálu. V podzemí cítili svou zranitelnost, jenže Maelgrimovi toto znepokojení nic neříkalo. Nad ním se zvedal skalní útes, na němž stál Chrám stínů, obehnaný zdmi a dostatečným počtem strážních věží, aby byla zajištěna jeho bezpečnost. Zatímco průchod vedoucí do vězení zůstal otevřený, měl zde klid. Tento kanál se stal nástrojem jeho mistrovství.

Momentálně měl Maelgrim na sobě ozdoby z proplétaných ornamentů, volnou halenu a kalhoty. Seděl mezi dvěma nezapálenými lucernami. Tma mu pomohla vstřebat soustředění démonů Gierjů, které mu poskytl Scait. Ačkoliv se tato stvoření nevyznačovala ani inteligencí, ani sebevědomím, přesné propojení myslí jim umožňovalo vyvořit hrubší sílu než Vaerey vytrénovaný kouzelník. Maelgrim měl k dispozici kruh šesti démonů, s jejichž pomocí se zmocnil pěti ozbrojených Kielmarkových posádek a vyhladil obyvatele Morbrithu. Chlubil se, že s dvanácti posádkami by mohl pokořit Landfast. Avšak Scait měl jiné požadavky. Nejdřív bylo nutné porazit Cliffhaven. Proto se nakonec šest Gierjů muselo nalodit na palubu Kielmarkovy brigantiny Balada. Maelgrim řídil jejich píseň moci z úkrytu v jeskyních pod Chrámem stínů. Jeden po druhém ničil život ostatních členů posádek, které zajal na jižním pobřeží moře Corine. Jejich těla žila na palubě Bezměsíčné dál. Byla však oživena Maelgrimovou rozšířenou vůlí a podléhala démonům Gierjům. Temný snílek se ve stínu jeskyně usmál. Pak se uložil k odpočinku a upadl do snění. Před očima se mu míhaly divoké, krvavé výjevy. Jako pána Keithlandu si představoval sám sebe.

Když se probudil, uvažoval o transu, do kterého upadl. Daleko na jihu, v chladných hodinách před úsvitem, se Gierjové pohnuli ve spánku na palubě Balady. Jakmile tato stvoření otevřela oči, zaplavilo Maelgrimovu mysl šest sad obrazů: rozličné pohledy na olověně šedé vlny, do kterých se zařezávala příď lodi, a jednotlivé příčky provazového žebříku na jejím boku; na pískem posypanou palubu a oblohu posetou blednoucími hvězdami. Mnohonásobný pohled Gierjů mu dosud působil žaludeční nevolnost. Avšak jeho démonští páni mu slíbili, že se jeho tělo časem změní a přizpůsobí. Přestane se cítit být dezorientován vjemy jednotlivých párů očí a získá úhel pohledu širší, než jaký má obyčejný člověk.

Po středopalubí Balady se mihl stín. Temný snílek v bezpečí své jeskyně analyzoval obrazy, až si všiml člena posádky, jenž kdysi býval kapitánovým zástupcem. Tělo se mohlo pohybovat, mluvit a jednat jako člověk. Jediná změna spočívala v tom, že nyní bylo loutkou v rukou pána sídlícího v Chrámu stínů.

Maelgrim vytvořil mentální rozkaz. Spojením s Gierji projela energie, jako když z plamene vyšlehne jiskra. Kapitánův zástupce zavolal na jednoho námořníka u zábradlí: „Hej, ty! Vyřiď kapitánu Corleymu, ať přijde na palubu!“

Zdálo se, že námořníka takový rozkaz, vydaný podřízeným nadřízenému, nepřekvapil. Stejně jako důstojníci Balady, byl i tento námořník zbaven duše. Spěchal chodbičkou, aby přivedl Kielmarkova prvního kapitána nahoru.

Maelgrim čekal. Byl napjatý očekáváním a měl špatnou náladu. Gierjové jeho neklid převzali. Drápali drápy o prkna ubytovací paluby a dokonce i muž, který měl službu u kormidla, pevněji objal prsty dubové příčle kormidla.

Poselství Gierjů ukázalo námořníkův návrat jako kaleidoskopický obraz. Popostrkoval před sebou jiného muže, jehož pohyby se zdály být pomalé, jako by tento člověk byl pod vlivem drog. Démonovo vnímání odhalilo nazelenalou světelnou záři, která vycházela z jeho těla. Tato aura představovala jedinou možnost, jak rozeznat živé tělo od mrtvého, v obrazech vysílaných Gierji.

V jeskyni zacinkal drát. Toto cinknutí se mísilo s neustálým zvukem vody prosakující z pramene. Maelgrim si objal kolena pažemi a studoval svého zajatce z různých úhlů pohledu. Kapitán Bezměsíčné na sobě měl ten stejný oděv jako ve chvíli, kdy byl zajat. Ale jemné plátno měl na ramenou pomačkané a potřísněné skvrnami od vody z podpalubí. Byl pod vlivem Temného snílka. Jeho doširoka otevřené, skořicově hnědé oči měly tvrdý výraz hlazeného kamene. Maelgrim se ve tmě ve svém doupěti usmál. Z Corleyho rtů jako děsivá, podivná ozvěna splývala slova jeho pána, když ho ruce mrtvého námořníka postrkovaly uličkou na ubytovací palubu.

Kapitán se zastavil vedle křížového stěžně. Maelgrimův pohled se zamlžil a změnil, když Gierjové trhavými pohyby, jakým se pohybuje hmyz, obklopili zajatce. Spojení se stabilizovalo a znovu se objevily pohledy na Corleyho z několika úhlů. Kapitánova postava se rýsovala na stříbřitém obzoru před svítáním. Za ním byla vidět červená záře kompasnicové lucerny. Kapitánova postava vypadala jako protáhlý stín. Jeho solí nasáklé vlasy se leskly na pozadí úponových držáků křížového stěžně. Maelgrim si ten okamžik slastně vychutnával. Zde konečně stál kapitán, který mával bílou vlajkou na znamení, že se vzdává, a vlákal Tathagres a osm démonů, jejích spojenců, do pasti dvojích intrik, jež skupině z Chrámu stínů zabránily dobýt Cliffhaven. Proto Scait přikázal, aby měnič tvaru zosobnil kapitána Bezměsíčné a později zavraždil Kielmarka. Tento proces zničí původního zajatce. Maelgrim, Temný snílek, popásaje se očima na své kořisti jako pavouk na mouše, spřádal představy, při nichž viděl Corleyho křičet ve smrtelných křečích.

Měnič tvarů, se kterým vášně necloumaly a který byl na palubu lodi dopraven z Chrámu stínů, rychle vycítil svou oběť. Slizký a beztvarý jako slimák, vyklouzl ze zámotku v kuchyni a plazil se k horní palubě. Na konci chodbičky se roztekl. Vypadal jako šedá rozplesklá hmota, jak tak ležel mezi zákruty lan. Vše bylo připraveno. Maelgrim, Temný snílek, pečlivě, vítězoslavně uvolnil sevření Corleyho mysli. Vědomí se kapitánovi vrátilo poprvé od chvíle, kdy byl na palubě Bezměsíčné zajat.

Kapitán zamžikal očima, potřásl jedenkrát hlavou a zamračil se, protože kormidelník nebyl člen posádky pod jeho velením. Dále si všiml démonů plazících se u jeho nohou: byli to Gierjové, hubení a záludní jako lasičky, jejichž oči jiskřily jako lucerny přízračných lodí. V té chvíli se Corley rozpomněl. Nestál na palubě své brigantiny Bezměsíčná, ale na palubě Balady. Obě lodi byly nyní hračkou v rukou smečky z Chrámu stínů. Kapitánův obličej zkřivila křeč, jak se vyděsil.

„Žiješ jen z mé milosti,“ pošeptal mu Maelgrim, Temný snílek, skrz spojení s Gierji.

Corley trhl hlavou vzhůru. Rozhlížel se divoce kolem sebe, ale nikoho, kdo by s ním mohl mluvit, neviděl. Sáhl po noži, který nosíval v pouzdře u zápěstí, ale pouzdro bylo, jak zjistil, prázdné. Příliš pozdě si všiml, že u sebe nemůže mít v přítomnosti Gierjů žádnou ocel. Maelgrim mu pak zabránil v pohybu. Spoutal mu končetiny. Corley bojoval. Snažil se osvobodit, dokud mu žíly na krku nenaběhly námahou. Zlostí téměř neviděl, proto si nevšiml, že nepřítel si s ním hraje jako s rybou zaseknutou na háčku. Zatímco se snažil, rosolovitá hmota Karase, měniče tvaru, se zachvěla a pomalu se začala soukat přes zákruty lan na jednu stranu.

Maelgrim se skrz spojení s Gierji díval, jak se zajatcova košile začíná pokrývat skvrnami od potu. Kapitán měl ruce pevně spoutané. Těžce a zprudka oddechoval. Věc vedle smyček lan získala dvě nosní dírky, kterými začala nasávat vzduch. Oběma současně. Corley to slyšel. Pokusil se otočit hlavu. Temný snílek s opovržlivým odfrknutím dovolil svému zajatci tento svobodný pohyb. Jeho rty se poněkud rozevřely v úsměšku, když kapitán s hrůzou otočil hlavu zpět.

Karas, měnič tvarů, nyní připomínal kuličku z rozměklého vosku, šedobílou a drsnou, až na dvě oční jamky a živé, skořicově hnědé obočí. I když sebou Corley trhl, jeho reakce podnítila růst. Pod nosními dírkami toho stvoření se objevila rozmazaná šmouha, která se rozestoupila a pak se začala nadouvat a tvarovat tak, až se daly dobře rozeznat rty. Ústa bez zubů a jazyka byla zrcadlovým obrazem Corleyho.

„Tak vidíš,“ oslovil ho Temný snílek skrz spojení s Gierji, „v této chvíli existuješ jen proto, abys sloužil Chrámu stínů.“

Corleyho obličej získal ztrhaný výraz. „Nikdy!“ Ale i přes jeho protesty se věc u jeho nohou zvrásnila, neustále se přelévala a měnila. Hmota slizká jako syrový bílek se přestala lesknout, ztuhla a vytvořila řadu vlasových kořínků. Během chvilky z nich vznikly kaštanově hnědé, prošedivělé vousy. Každý chloupek z nich se přesně shodoval s vousy kapitána. Rty, nyní plně masité, se začaly hýbat. Napodobovaly mimiku originálu s mrazivou přesností.

„Raduj se,“ vyzval ho Temný snílek. „Jen málo lidí má možnost stát se svědkem metamorfózy měniče tvarů.“

Tu Corleyho napadlo, že jeho vzdor by mohl být klíčem k proměně toho stvoření. Přinutil se tedy zůstat v klidu. Pokud bude pasivní, mohl by tím zamezit vývoji toho odporného stvoření. Jenže veškerá naděje byla pravděpodobně zbytečná. Kapitán přesto zavřel oči. Nepřemýšlel, ale soustředil se na vjemy, kolébáním paluby Balady pod jeho nohama počínaje a jasným pachem mořské vody a mokrého dřeva, do kterého se mísil kyselý závan hnijících provazů, konče. Na zádi zacinkal v kuchyňce hrnec. Kuchař, jako by tento den byl obyčejný jako ty ostatní, rozdělal oheň a oloupal párky pro námořníky, kteří sem po službě přijdou. Neporušení rutinních postupů způsobilo, že Corleymu přeběhl po zádech mráz. Kroky kormidelního poddůstojníka, který přišel vystřídat noční službu konajícího kormidelníka, mu šly na nervy. Sluneční jas rozjasnil východ a pozlatil hřebeny vln, až se třpytily jako penízky. Avšak Kielmarkův první kapitán cítil v srdci mráz. Zůstal v klidu. Naslouchal větru, zatímco se Gierjové klikatě hemžili u jeho nohou. Jejich údy se proplétaly, dokud nevytvořily kruh podobný spletené přízi, z něhož nazelenale svítily oči podobné jiskrám z prskající svíčky.

Corley se okamžitě soustředil. Balada plula za příznivého větru. Nenaolejovaný kladkostroj skřípal při každém zhoupnutí lodi. Jedna z hlavních plachet se poněkud uvolnila. Na Bezměsíčné by si za takovou nedbalost vysloužil námořník mající hlídku ostré pokárání.

„Takový je rozdíl mezi Kielmarkovým starším kapitánem a jeho podřízenými,“ vstoupil do jeho myšlenek Maelgrim, jako by se snažil skrz spojení s Gierji navázat rozhovor.

Corley toto vniknutí ignoroval. Sledoval jen spršku vody, která se přehnala přes příď. Bolelo ho celé tělo. Zůstat v klidu vyžadovalo alarmující množství napjatých svalů. Kapitán upínal pozornost na zmítající se masy vod v brázdě za lodí. Potlačil děsivou potřebu se podívat, zda měnič tvarů prošel další proměnou. Jenže ani silou vůle nemohl zabránit tomu, aby si nevšiml nepatřičných zvuků při provozu lodi na širém moři. Něco plesklo na palubu vedle zábradlí, jako když na ni vyskočí ryba. Ale ryba to nebyla.

Corley cítil, že mu po těle naskakuje husí kůže. Stál celý zpocený, dokud ho Temný snílek skrz spojení s Gierji nepopíchl a nepřinutil se podívat.

Kapitán otevřel oči a to, co spatřil, v něm vyvolalo naprostou hrůzu. Za kruhem Gierjů ležela napůl kompletní kopie jeho samotného. Ruce, nohy, obličej a paže, shodoval se každičký detail, včetně jizev z předchozích bitev a mozolů vzniklých při každodenní práci. Ale kromě míst, která nekrylo šatstvo, to znamená zápěstí, krk a kotníky, bylo stvoření beztvaré a rosolovité. Natáhlo jednu ruku a dotklo se palubní výstroje. Groteskně ohnulo dva prsty, připomínající červa, neboť je uvnitř nepodpíraly kosti ani šlachy.

Corleymu se zvedl žaludek. Dokonce i tento dávivý pocit se stal podnětem pro to, aby se stvoření vyvíjelo dál. Předmět odporu se zachvěl a zpevnil. Jeho břicho získalo tvar podobný dřevěné kleci. Corleymu tekl po zádech pot. Pocit vlhkosti na jeho páteři způsobil, že se s ním měnič tvarů identifikoval a začal vytvářet páteř, která byla zřetelně vidět, když se stvoření začalo zvedat z paluby. Corleymu se při pohledu na zrcadlový obraz sebe samotného začal zvedat žaludek. Odvrátil se.

Spojením zazněl Maelgrimův smích. „Ale kapitáne, vy začínáte chápat podstatu kouzel Chrámu stínů.“ Temného snílka již začalo pasivní přihlížení unavovat, proto zasáhl prostřednictvím spojení s Gierji. Přinutil oběť, aby se dívala na měniče tvarů, který dosud svou proměnu nedokončil a který se nyní neobratně snažil postavit. Stvoření udělalo tápavý krok. Vstoupilo do kruhu démonů a pak se postavilo vedle kapitána.

Corley, dohnán zoufalstvím k slzám, se díval na oči a celý obličej, který byl naprosto shodný s jeho. „Proč?“ vydechl. Pocítil odpor, když se ta věc celá rozechvěla při nemotorném pokusu promluvit.

Temný snílek se kochal kapitánovým neklidem. Zareagoval na něj tak, že přiměl kormidelního důstojníka otočit se od kormidla a podle libosti něco říci. „Copak to nechápete, můj kapitáne? Měnič tvarů vás nahradí a popluje na Bezměsíčné do Cliffhavenu. Kielmark vůbec nepozná, že se z jeho prvního kapitána stal démon. Až to zjistí, bude příliš pozdě. Vaše kopie mu probodne srdce nožem.“

Ta slova Corleyho zasáhla jako smrtelná rána mečem. Kielmark bude prostřednictvím důvěry v nejbližšího přítele zrazen. „Ne! Ať vás sežehnou ohně. Dokud budu žít, tohle se nestane!“

Maelgrim se ústy posádky Balady zasmál. Pak je přiměl jednotně zapět jakýsi nápěv. „Ale vy žít nebudete, můj vyčerpaný přeběhlíku. Karasové, měniči tvarů, své oběti poté, co se proměnili a ustálili konečnou formu, sežerou. Pomocí schopností Gierjů vás udržím naživu, zatímco z vás čelisti Karase budou kousek po kousku vyrvávat život.“

Corley neřekl nic. Byl bledý a třásl se zoufalstvím. Díval se na moře prázdným pohledem, zatímco měnič tvarů balancoval na tápajících nohou a nemotorně z kapitána strhával oděv. Ukázalo se, že jeho dotek má žíravé účinky. Vždy, když po něm stvoření přejelo prsty, zanechalo po sobě šrámy, jež ostře pálily jako bodnutí sršně. Ať se kapitán snažil, jak chtěl, nemohl své reakce ovládnout. Svaly sebou škubly a zachvěly se bolestí, každý úpon a šlacha se pod jeho kůží jasně rýsovala. Když trpěl, začal Karas jeho anatomické tvary věrně kopírovat, až po tu nejmenší žilku, ve které dosud proudila krev, a až po poslední kapičku potu.

Kalhoty, košile a pouzdra na nože ležely na hromadě na palubě, když Temný snílek přiměl kapitána tancovat. Jeho oběť skákala nahoru, dolů a dokola, až se jí motala hlava. Toto kroužení způsobilo, že kapitánovo tělo bylo násilím přinuceno k nejvyššímu napětí. Karas jej bedlivě sledoval a jeho rysy se ještě více začaly podobat snědému kapitánovi. Corley, lapaje po dechu a snaže se potlačit pocit nutkání na zvracení, naprosté vyčerpanosti a ztráty důstojnosti, věděl, že nyní by jej od démonské kopie nerozeznala ani vlastní matka. Přál si zemřít. Kdyby Temný snílek z Chrámu stínů na okamžik uvolnil stisk, kapitán by se ihned snažil najít způsob, jak skoncovat se životem.

Karas si osvojil způsoby chování shodné s kapitánovými. Připjal si pouzdra na nože a poté si oblékl kalhoty a košili. Prohrábl si prsty kaštanově hnědé vlasy, připjal si k zápěstí řemínek a zasmál se.

„Jakmile ochutná tvé maso, jeho proměna bude dokončena.“ Maelgrim připustil, aby spojením projelo uspokojení. „Tvé zkušenosti, tvé vzpomínky, dokonce i tvá nejhlubší tajemství přejdou do mysli měniče tvarů bez porušení.“

Karas, mající stále ještě v obličeji posměšný výraz, sáhl po zápěstí muže, kterého napodobil. Než se ho ale stihl dotknout, obzorem otřásl výbuch světla. Gierjové se vyděsili. Oči jim žhnuly jako plamínky, když slunce zahalila mlha. Maelgrimovi ztuhl úsměv na rtech a dokonce i Karas se zarazil. Obloha se rozzářila, jako by ji osvětlil plošný blesk. Následoval hrom tak burácivý, že se snad všechna prkna paluby rozechvěla. Odkudsi sem přilétl prudký vítr a opřel se do plachet Balady s takovou silou, až se stěžeň začal ohýbat. Kapitán Balady přiběhl, napůl oblečen, ze zádi. „Kormidelní poddůstojníku, odvrátit loď od větru! Všichni muži na palubu a skasat plachty!“

Avšak pomatené počasí se vyjasnilo dřív, než muži mohli vyklopýtat z ubikací. Mlha se rozplynula a vzduch byl průzračný. Od západu vanul pouze slabý vánek. Pobřeží se bíle třpytilo ve slunečním světle a písek připomínal jemně prosátou mouku. Za pláží se zvedala jako královská koruna řada cedrů.

Gierjové sebou nervózně trhli. Napojení na jejich soustředění poněkud ochablo. Maelgrim se je poněkud rozhořčeně snažil k sobě připoutat pevněji. Jejich očima se díval na ostrov Vaere, kde zmizela jeho sestra poté, co si Anskiere přisvojil její věrnost.

Karas zíral také. Svou postavu bez námahy získal duplikováním Corleyho, ale jeho loajalita dosud patřila Scaitovi a Chrámu stínů. „Set-Nav. Tady je určitě Veriset-Nav.“

Náhle se nad pláží rozvinul temně červený čtverec. Maelgrim se zachvěl jako pes, jenž zachytil čerstvou stopu, a přiměl Gierje zaostřit pohled. Mnohočetné obrazy mu ukázaly křehkou siluetu rybářského člunu, jehož posádka se horečnatě věnovala vytahování plachet. Jeskyně pod vězeňskými kobkami Chrámu stínů zaduněly ozvěnou ostrého smíchu, neboť loď, na kterou se díval, nesla jméno Callinde. Vlekla za sebou jolu z Bezměsíčné. Jaric u kormidla nebyl. Díky vnímání Gierjů našel Temný snílek sestru, kterou toužil zavraždit. Seděla bezbranně u kormidlového vesla malého plavidla.

Karas poručil, autoritativně a břitce jako Corley: „Zavolejte Scaita. Musíme se zmocnit Set-Nav. Její komunikační schopnosti nám mohou pomoci přivolat z hvězd spojence. Od nich naše skupina získá zbraně a potřebné vybavení v dostatečném počtu, abychom mohli zničit celý Keithland. Pak, až dokončíme pomstu, může naše vyhnanství na této prokleté planetě skončit.“

Jenže Maelgrim neodpovídal. Byl posedlý černými vlasy, které se leskly na pozadí bílé pěny v brázdě, kterou za sebou nechávala Callinde. Povinnost se mísila s city. Krutý výcvik jeho mistrovství překonal obojí. „Nejdřív zničím spřadačku snů.“ Zaútočil skrze spojení s démony. Gierjové se shromáždili, aby vytvořili kruh neomezovaný ani měniči tvarů, ani lidmi. Démoni splynuli jako inkoust a začali švitořivě hvízdat, čímž dosáhli plného zaměření své moci.

„Ne!“ Svaly Karase se napjaly. Měnič tvarů popadl nejbližšího démona, vytrhl jej z kruhu a zavrčel na pána Gierjů, který jeho poddanými manipuloval z Chrámu stínů. „Nech toho! Ta dívka možná má nějakého ochránce. Musíš zavolat Scaita!“

Ale Maelgrim se nenechal vyrušovat. Taen byla sama, jak zjistil. Vyrostla z ní mocná žena, až zázračně mocná, jenže před jeho mocí byla bezbranná. S pomocí Gierjů, kterým rozkazoval, by ji mohl snadno zabít. Temný snílek zapojil svou vůli. Gierjové na Baladě zasyčeli. Čelisti s tesáky se zahryzly do Karasovy paže a přinutily jej ustoupit. Teprve pak si démon všiml, že Maelgrim rozptýlil svou pozornost a Kielmarkův první kapitán toho využil a málem přelezl zábradlí.

„Dávej pozor na svého zajatce!“ vykřikl měnič tvarů.

Temný snílek nedbal naléhavosti jeho požadavku. V dalším okamžiku kruh jeho démonských poddaných vytvoří moc, s níž srazí sestru na kolena. Maelgrima rozhořčovalo Karasovo vměšování. Zasmál se, když uslyšel stále hlasitěji znějící píseň Gierjů. Dovolil kapitánovi Corleymu skočit do moře. Věděl, že ho Karas bude muset pronásledovat nebo ztratí schopnost úplné proměny.

Kapitola 9

Protiúder

Hvízdání Gierjů se vyšplhalo k nejvyššímu tónu stupnice a nabylo na obsahu. Zdálo se, že pod oblohou zní přímo harmonicky.

Taen sevřela kormidelní veslo Callinde. Ten zvuk, intenzivní a nebezpečně ostrý jako břitva, ji řezal do uší. Kruh démonů každým okamžikem dosáhne maxima. V té chvíli intenzita jejich moci vyvrcholí a Maelgrim, Temný snílek, prolomí její obranu, jako když dítě zašlápne mravence.

Vítr se opřel do vratiplachty Callinde. Její trup se stočil a zhoupl se na vlně. Před přídí se rozstříkla pěna, jako když někdo rozhodí hrst diamantů, ale Taen neměla čas věnovat se krásám přírody. Plavila se po hmatu, majíc oči pevně zavřené, zatímco hvízdání Gierjů projelo jejím snovým smyslem jako oštěp. Nápěv náhle přešel do crescenda. Tma za Taeniným zrakem se roztrhala a pak roztříštila do shluku jisker, než na ni zaútočil příval nesnesitelné moci. Kormidlové veslo jí vypadlo z ruky. Callinde se stočila po větru s ohlušujícím pleskáním plachet. Její překládané oplaňkování se doširoka otevřelo flotile démonů.

Taen zvrátila hlavu a roztřeseně se nadechla. „Teď!“ vykřikla. Než Maelgrim zlomil její mysl, uvolnila závoj mlhy, který rozprostřela nad Jaricem, aby ho ukryla.

Z přídě Callinde vyšlehl oheň. Požár nabyl na intenzitě, až se zdálo, že i vlny hoří. Nad mořskou hladinou se rozpoutalo zuřivé, vše pohlcující peklo. Šest Kielmarkových brigantin, které chytly jako třísky, se ocitlo v pekelné výhni a během okamžiku shořelo na popel. Gierjové přestali zpívat, jako by je někdo chytil pod krkem. Zároveň s tímto ustal i Maelgrimův útok. Taen se vyčerpaně opřela o lavici Callinde, zatímco myšlenky jejího bratra se jako ozvěna nesly zmírajícím spojením mezi ním a Chrámem stínů. Ztratil kruh Gierjů a zmařil šanci zmocnit se jednotky Set-Nav. Nyní musí předstoupit před Scaita se špatnou zprávou. Keithland získal nového Pána ohně…

Spojení se ztratilo v zuřivosti a pak se rozplynulo. Taen probralo dunivé pleskání uvolněných plachet a volně vlajících lan. Pozvedla roztřesené paže, chytila kormidlové veslo a přinutila Callinde nabrat původní kurs, pryč od ostrova Vaere. Před ní halil obzor kouř. Kde ještě před chvílí napínal hnědé plachty vítr, stoupaly nad popelem potřísněnými vlnami sloupy dýmu.

„Je po nich.“ Taen pohlédla k přídi, kde klečel Pán ohně, který upřeně pozoroval své ruce, jež měl zkřížené na prsou.

Jaric sebou při zvuku jejího hlasu trhl. Pozvedl znavené oči a tiše řekl: „Už to začíná.“

Taen věděla, že má na mysli zabíjení a skutečnost, že své mistrovství poprvé použil k destruktivnímu činu. Taen stiskla rty. Jí také otřásla rychlost a hrůznost, s jakou byla zničena flotila, k níž patřila i Corleyho vlastní loď Bezměsíčná. „Všichni již byli mrtví. Staly se z nich jen loutky v rukou démonů.“ Hlas spřadačky snů, které se dotkla Jaricova bolest, zněl ostřeji, než měla v úmyslu. „Nechat ty muže naživu by bylo ještě krutější, to je jisté!“

Jaric vstal. Zdálo se, že jeho vlasy, pozlacené slunečním svitem, rovněž planou plamenem, když kráčel na záď, aby uvolnil lana a převzal od Taen kormidlové veslo. Taen se nekontrolovaně zachvěla.

Ivainův syn se cítil odporný sám sobě. Chytil Taen a přitáhl ji k sobě. „Vím, že ten požár byl nutný,“ šeptal jí do vlasů. Na chvíli se odmlčel. Callinde se pod uvolněnými plachtami jemně houpala. „Ale já se nemusím těšit z násilí. Jinak bych, stejně jako můj otec, jednoho dne mohl dospět k tomu, že se mi taková brutální moc začne líbit až příliš.“

Taen se k němu přitiskla, čerpajíc pocit klidu z jeho nezměrné síly. Oči ji pálily od slz, které se jí v nich neobjevily jenom kvůli dýmu. Po nějaké době se Jaric přes ni naklonil a napjal hlavní plachty a kosatku a otočil kormidlovým veslem, aby změnil kurs Callinde. Volnou rukou zajel prudce do Taeniných vlasů, ale pak se odtáhl.

„Ty malá čarodějko, ještě tě kvůli jedné věci potřebuji.“ Ivainsonův hlas zněl unaveně, dokonce jako by odmítal ji o laskavost požádat. „Použij svůj talent a zkontroluj, zda tu nezůstal nikdo, kdo je posedlý démony. Chrám stínů totiž již nikdy nesmí získat přístup na ostrov Vaere.“

Taen si přitáhla kolena a otočila se na zadním sedadle k němu. Opřela se o Jaricovu hruď a uslyšela bít jeho srdce. Věděla, že je stejně šokován jako ona. Vystoupit z ochrany Vaereů a zjistit, že Maelgrim se zmocnil šesti lodí patřících Cliffhavenu. Nikdo z nich nesnesl pomyšlení, že by se o některé z nich měl zmínit jménem nebo počítat přátele, jejichž těla sežehly plameny.

Callinde držela pevný kurs na sever, do vod, kde hřebeny vln hyzdily třísky a spálené ráhnoví. Taen podlehla smutku nad ztrátou. Naladila vnitřní vědomí a propátrala vody v okolí lodi, zda někde neobjeví známky života. Její snový smysl nejdřív narazil jen na nemyslící jiskřičky života, hejna ryb živících se zdechlinami, které sem připluly přiživit se na zbytcích. Pak zachytila ještě něco jiného, slabého tak, že si toho téměř nevšimla: záblesk oceli ve svitu hvězd, který jí něco připomínal.

Spřadačka snů překvapeně vyskočila. „Corley!“ Oči rozšířené údivem a nadějí obrátila k Jaricovi a pak uspokojeně vykřikla: „Tamhle!“ Ukázala před sebe. „Deison Corley je naživu.“

Pán ohně nepotřeboval pobízet. Vyskočil, odstrčil ráhna s plachtami, které mu stály v cestě, a vší silou se opřel o kormidlové veslo. Jehla kompasu poskočila se šílenou zdlouhavostí, sever, severovýchod, východ. Callinde změnila kurs, otočila se a pak se směr její plavby ustálil. Na mořské hladině byla tak malá, že připomínala pouhou třísku. Jola, přivázaná na vlečném laně, vyrazila za lodí jako hravé štěně.

„Přines ze skříňky u střílny lodní dalekohled. Má kapitán bolesti?“ Když Taen přikývla, Jaric rychle pokračoval: „Potom tedy budeme potřebovat náhradní lano. Možná také kus plachty, pokud si nemyslíš, že bychom ho mohli přetáhnout přes lavici v jole, aniž bychom nepřispěli ke zhoršení jeho zranění.“

Taen sklouzla spodnička na kolena, když vyskočila, aby otevřela skříňky a hledala v nich plachtu a lana. Lodní dalekohled nechala bez povšimnutí. Snový smysl mohl lokalizovat plavce účinněji než pouhý zrak. Čas přitom rychle utíkal. Vzorec energie, o kterém věděla, že patří Kielmarkovu prvnímu kapitánovi, byl matný a neustále slábl. Avšak Callinde vzdálenost rychle zkracovala. Corley byl bezpochyby naživu, nedaleko od nich.

„Tamhle!“ Jaric nastavil kurs a ukázal před sebe. Vpředu se na vlnách houpala tmavá skvrna, hlava muže. Taen ho jasně viděla ještě dřív, než jí výhled zahalily clony štiplavého dýmu.

„Převezmi kormidlo.“ Jaric, plný naděje, popadl hned lano a náhradní plachtu, které Taen držela v náruči. Když dívka převzala kormidelní veslo, Jaric chytil vlečné lano joly a prudkým trhnutím přitáhl člun k sobě. „Drž kurs po větru a přilehni k němu. Dokážeš to? Až projedeme kolem, odrazím se člunem a vytáhnu kapitána na palubu.“

Taen přikývla. Skrz potrhané chumáče dýmu viděla, že Corley se snaží ze všech sil vzdorovat vlnám. Spatřil Callinde a zuby se mu zablýskly v radostném úsměvu, že ji vidí. Ale jeho úsměv se nehodil do vzorce, který Taen znala díky svému snovému smyslu. Taen se zamračila. Kapitán, který přemáhal mořské vlny mohutnými údery paží, se zdál být až příliš vitální na někoho, jehož kůže byla celá odřená a jenž těžce dýchal, lapaje po vzduchu.

Callinde se stáčela v poryvech větru.

„Drž kormidlo pevně!“ zvolal Jaric. Skočil do joly a odvázal lano. Taen si o něj najednou začala dělat starosti. „Dávej pozor!“ zavolala na něho. Ale Jaric, pln obav o přítele ve vodě, zřejmě neslyšel. Ihned se naklonil, popadl vesla a silou se do nich opřel. Příď člunu se vnořila do vln. Jola vypadala jako hračka vydaná napospas moři. Zdála se být ještě menší než muž ve vlnách, připomínajíc hmyz na počátku svého vzniku. Když Jaric skočil na bok a začal lano smotávat do smyček, Taen slyšela, jak volá na kapitána, aby mu dodal odvahy.

„Pro milost Koru, člověče, pospěš si. Nože díky účinku mořské vody rezaví. Nevzpomínáš si snad, že jsi mi to říkal?“

Nad vlnami se nesl Corleyho smích, na důkaz toho, že si vzpomíná. „Žádný strach, nože jsem předtím odhodil. Musel jsem. Taková zátěž by mě stáhla ke dnu.“

Zachytil se mokrými prsty okraje člunu. Teprve potom si spřadačka snů povšimla na kapitánově těle čehosi stinného, špatného.

Rozechvěla se, jata zlou předtuchou. Taen se s tímto jevem setkala pouze jednou, v podobě měniče tvarů, démona, který byl nasazen ke Kisburnovu dvoru, aby mezi dvořany vnášel nesoulad.

Jako šílená vykřikla: „Jaricu!“ Ale vítr její slova odnesl. Ta věc, která se nyní držela rukou svého zachránce a drápala se s crčením vody z moře, vypadala jako kapitán. Její zápěstí, její ruce, celá její pokožka nenesla známky poškození, zatímco vzor, který Taen znala díky snovému smyslu jako Corleyho, jí napovídal, že kapitánovo tělo je plné bolestných ran a odřenin. „Jaricu, on patří k Chrámu stínů!“

Avšak přes varování spřadačky snů se ruce Karase, měniče tvarů, sevřely kolem Ivainsonova hrdla. Jaric se zuřivě bránil. Plameny zableskly a projely po pažích toho stvoření v hrozivých spirálách.

Karas vykřikl Corleyho hlasem. Jaric, zasažený bolestí a smutkem, se bránil jako šílený. Plamen vyšlehl k obloze. Nad vlnami se rozzářilo světlo jako tavený kov. Kapitánovo tělo se v té chvíli začalo rozžhavovat doběla a během okamžiku z něj zbyl jen popel. Ale plamen dosud neuhasl. Dosud v něm dozníval křik, který protínal vlny jako rozžhavená ocel.

Jaric vykřikl. Rouhal se proti milosti Koru. Pak, jako by pod ním poklesla kolena, se svezl na lavici v člunu. Zatímco plakal, oheň uhasl. Taen se ho chvíli bála dotknout. Jaricovi se v hlavě honily myšlenky jako šílené. Taen, otřesená a obávajíc se vlastní reakce, upevnila snový smysl. Ve chvíli, kdy vyladila své schopnosti, znovu objevila Corleyho, tedy pouhou ozvěnu vycházející z hloubi vln. Na přemýšlení nezbýval čas. Taen vytvořila snové volání, které hraničilo s nátlakem. Zmínku o svém objevu vyslala přímo do Jaricovy mysli.

Potom její zrak zcela zamlžily slzy. Slyšela, ale neviděla šplouchnutí vody. Ivainson se potopil. Když se její pohled rozjasnil, jola se osaměle houpala na vlnách. Jedno z jejích vesel leželo napříč přes sedadlo na přídi. Vítr čechral vlny a plachty Callinde pleskaly o sebe. Taen upevnila kormidlo a čekala drahnou dobu, než se Jaric opět vynořil na hladinu, spolu s nákladem čehosi těžkého a bezvládného. Kopal zuřivě nohama. Zachytil se lana joly.

Taen zahlédla změť kaštanových vlasů. Tentokrát nebylo pochyb. Jaric vytáhl z moře pravého Corleyho. Vzorec oběti démonů se shodoval se vzorcem, který Taen spatřila díky snovému smyslu. Zajetí démony zanechalo kruté následky. Kapitán byl zraněný a velmi blízko smrti utopením. Jaric uvázal lano pod Corleyho rameny a přivázal ho k okraji joly. Pak zabral vesly a dorazil ke Callinde. Taen běžela a uvolnila náhradní zdvihací lano.

Spřadačka snů a Pán ohně vytáhli s maximální rychlostí kapitána na palubu Callinde. Na Corleyho opálených pažích zůstaly bílé překřížené stopy po řemíncích jeho pouzder na nože. Na sobě neměl ani cár oděvu, který by skryl ranky po celém těle, které vznikly odřením a popálením. Cosi děsivého mu urvalo jeden prst u kloubu. Krev vytékající z této rány se smísila s kaluží vody na palubě.

„Karas,“ řekla Taen vyčerpaně. „Měniči tvarů požírají po kouscích své oběti, aby si navždycky udrželi získanou formu.“

Jaric se snažil ovládnout svou zuřivost. Její slova ho k něčemu inspirovala. Promluvil smrtelně hrozivým hlasem, přičemž pokračoval v provádění potřebných úkonů. „Ve skříňce na pravoboku je lahvička s ranhojičovou mastí. Mé suché košile můžeme roztrhat na obvazy.“

Ale pravý rozsah poranění nebyl znát, dokud jeho rány halily přikrývky. Corley v nich ležel zachumlaný u hlavního stěžně.

Taen poklekla vedle něj. Corleyho hnědé oči se i přes poranění otevřely. „Dopravíme tě zpět do Cliffhavenu,“ slíbila mu Taen. Ale Corley její slova přijal s neklidem. Vše, co zůstalo z Bezměsíčné a její doprovodné flotily, sestávající z pěti brigantin, byl jediný muž a jola, kterou táhli za sebou. Corley zničeně odvrátil tvář k lavici. Pro něj přežití nepředstavovalo žádnou radost, pouze břímě, které se téměř nedalo snést.

Taen se dotkla kapitánova ramene a jemně přiměla jeho mysl upadnout do spánku. Spojením pronikal smutek, zrozený ze ztráty, ale také něco víc: Corley byl vnitřně zraněn tak, že nebylo moci, která by mu poskytla útěchu. Cenil si své věrnosti, vitálního smyslu pro čest, který ho přinutil opustit Morbrith, víc než hanby nad tím, že syn hraběte dospěl jen proto, aby sloužil Kielmarkovi, s nímž ho rovněž pojilo přátelství. Ale Temný snílek a Karas na palubě Balady dokázali, že věrnost by mohla být zneužita a proměněna ve zbraň určenou k vraždění. Ani ocel meče, bezúhonnost, ani sama smrt, nic z toho nebylo schopno odvrátit zradu všeho, co bylo Corleymu drahé.

Taen, zbavená odvahy a smutná, vstala a připojila se k Jaricovi u kormidla. Naděje, která v ní vzplanula, když Ivainson dosáhl mistrovství Pána ohně, jako by najednou všechna vyprchala, jako by se proměnila v prach rozevlátý do všech světových stran, kde se smísí s prachem vyprahlých pouští. Dosah Chrámu stínů byl větší a mocnější, než si kdy uměla představit. Maelgrimovo dobytí Morbrithu a následné podrobení si Corleyho a jeho postavení velitele flotily vyžadovalo síly, které byly až neuvěřitelné. Kdyby byl jeho kruh Gierjů nahrazen, jakou škodu by mohl Keithland utrpět, než by Callinde dorazila do Cliffhavenu, aby Anskiere byl osvobozen?

Jaric, v němž Taenina mlčenlivost vzbuzovala starost, objal dívku kolem pasu a přitáhl si ji blíž. „Neboj se, malá čarodějko. Udělala jsi dost, ba ještě víc.“

Taen jen zavrtěla hlavou. Rozesmutnělá vzpomínkou na poslední bratrovy myšlenky, promluvila nevědomky hlasitě. „Copak asi hodlá Maelgrim udělat se Set-Nav?“

Callinde smýkla vlna a vychýlila ji z kursu. Jaric ihned sáhl po kormidle, aby kurs vyrovnal. Poté si přestal klouby otloukat o jeho příčle. „Řekni mi, kde jsi to slyšela?“ Otočil se a pohlédl na ni. Najednou jí připadal jako cizinec s hrozivou, vyostřenou schopností Vaerey vytrénovaného Pána ohně.

Taen, již neznámé hlubiny jeho duše vyvedly z rovnováhy, se stáhla. „Když jsi uvrhl Gierje do plamenů, Maelgrim klel kvůli ztrátě věci, kterou nazval Set-Nav. Nějakým způsobem se to vztahovalo k ostrovu Vaere. Co myslíš, že tím myslel?“

Jaric seděl bez pohnutí. Taen díky snovému smyslu zjistila, že název Set-Nav mu není neznámý a že se vztahuje k podivnému útržku papíru s informacemi, který našel v knihovnách Landfastu. Jaricův obličej potom získal výraz tvrdý jako broušený achát a jeho mysl se přimkla k její. Chtěl zjevně něco říci, ale pak se odmlčel. Vstal, aby upevnil zdvihací lano čelní plachty.

„Jaricu!“ Taen uchopila opuštěné kormidlo a vrátila Callinde do správného kursu. „Co tím mohl Maelgrim myslet?“ Ivainson odpověděl, zatímco upíral svou pozornost na nastavení kosatky. „Já nevím.“

Mluvil pravdu. Ačkoli Taen pátrala po důvodu jeho rozpačité odpovědi, Jaric odmítl přemýšlet o podrobnostech. Část jeho mysli nepřipouštěla žádné zasahování. Ivainson, Pán ohně, stejně jako Strážce bouře, nyní ovládal záhady, jež ani Vaerey vycvičená spřadačka snů nemohla pochopit.

* * *

Plavba na sever ke Cliffhavenu trvala šest týdnů. Taen brzy zjistila, že smrt Maelgrimových Gierjů zrušila ochrannou bariéru, která měla zabránit kontaktu s Cliffhavenem. Taen na něj zaměřila snový smysl pouze jednou, aby se ujistila, že konkláve v Mhored Kara vyhověla její žádosti a vyslala zprávu o pádu Morbrithu. Zjevně tak učinila, protože Kielmark měl zuřivou náladu. Divoce odmítal zásahy do své mysli. Taen, než aby se snažila bezúčelně vyčerpat, aby ho uklidnila tak, aby byl ochoten přijmout její snové poselství, raději získala potřebnou informaci od Kielmarkova dalšího velitele, který Corleyho během jeho nepřítomnosti zastupoval.

Druhý kapitán byl statný muž, který rád používal vzletná slova a hrubý úsudek. K Taen se choval s úctou, hlavně proto, že zastavila jeho jazyk pomocí kouzla, které použila, když se ji při prvním setkání pokusil napadnout. Vnucená mlčenlivost kapitánu Tamicovi moc neseděla. Přivítal Taenino poselství z jižních oblastí s klením, ale prozradil jí stav věcí v Cliffhavenu. Škodolibě se přitom nezmínil o pomluvách.

„Jo, jistě, už nás o tom zpravila jakási ochotná skupina kouzelníků. Vzkaz přišel v podobě maličké krabičky s výrytými runami, kterou sem dopravila obchodní loď z Telshire.“

„Krabičky?“ podivila se Taen.

Vycítila, že Tamic vyčítavě pozvedl obočí. „Ano, krabičky, děvče. Jak se zdá, čarodějové z konkláve nemají špatný život. Pokud by se Pán mágů nebo jeho podřízení odvážili do úžiny, Kielmark by z nich nadělal sekanou. Chápeš, co ti jejich čarodějové provedli Anskiereovi, ne? Pravděpodobně tu trochu jde o princip. Král pirátů nenávidí čáry jakéhokoli druhu, protože zaneřáďují jeho říši mocí, kterou není schopen ovládat.“

„A ta krabička?“ naléhala Taen.

„U Koru.“ Tamic se odmlčel. Pečlivě ze své odpovědi vyčlenil obscénnosti, kvůli nimž by si mohl vysloužit od spřadačky snů pokárání. „Ta krabička obsahovala vzkaz, celý zahalený do kouzel. Podle mého odhadu šlo o špatné zprávy, poněvadž Kielmark praštil mečem o stůl, až z něj lítaly třísky. Nyní to v přístavu vře, jako když do včelího úlu vletí sršni.“

„Morbrith padl do rukou Chrámu stínů,“ vysvětlovala Taen, „proto je váš pán tak rozčilený. Až přestane řvát, řekni mu, že pluji s Callinde na sever, společně s nově ustanoveným Pánem ohně. Corley je s námi.“ Dbala o to, aby její poselství bylo stručné, hlavně proto, aby se mohla vymluvit, že musí končit. Dokonce ani neštěstí nemohlo zkalit její úsudek natolik, aby nebyla schopna poslat zprávu o flotile, kterou zničili Gierjové, Kielmarkovi, přestože ten se vražedně rozzuří. Když uvolnila snové spojení, Tamicův zájem se proměnil v nelíčený úžas, že ten malý, bázlivý chlapec, kterého kdysi přitáhl ze severního pobřeží v bouři, podstoupil Cyklus ohně.

* * *

Callinde proplouvala mezi Svobodnými ostrovy. Jaric již dvakrát přistál u břehu, aby doplnil zásoby, u Západního ostrova a Skane’s Edge. Corley mu pomáhal s nakládáním, ale odmítl ukázat vesničanům obličej. Aby v něm nikdo nepoznal Kielmarkova kapitána, pracoval zabalen v Jaricově náhradním plášti do deště, i přes teplé počasí vrcholícího léta. Jen Taen chápala proč.

„Bojí se, že by ho někdo mohl zneužít jako nástroj proti Cliffhavenu,“ prozradila Jaricovi, který podrážděně klel, neboť se obával, že kapitán by mohl omdlít z horka. To, že zloba Pána ohně vyvěrala ze smutku, nijak nepomáhalo. Každým dnem se zdálo být jasnější, že Maelgrim a Chrám stínů zlomili přítelova ducha.

Když opět vypluli na moře, Jaric otevřel skříňku, nacházející se nejblíž ke kormidlu, vytáhl poslední nůž na Callinde a brousek a podal je kapitánovi. „Můžeš si vyrobit pouzdro z kůže, kterou jsem si koupil na výrobu sandálů,“ navrhl mu. „Jen se přestaň potloukat po přístavu jako kněz, který ztratil svou víru u soudu pro kacíře.“

Corley dar přijal, ale nůž nenabrousil. Hodinu za hodinou měl pouze ruce svěšené v klíně, s výjimkou okamžiku, kdy se měnilo postavení plachet Callinde nebo navigace nebo se opravovalo poškozené lanoví. Vítr foukal od západu, pak od severu a pomalu se vrátil zpět na jih. Během následující zastávky pro vodu a potravu na Innishari se příznivé počasí zhoršilo. Následovaly dvě bouře a vichřice. Vzduch v noci získal ostrý říz. Blížil se podzim. Pevné plavidlo dosáhlo zeměpisné šířky Cliffhavenu.

Dvanáct mil od pobřeží, když strážní věž dosud nebyla v dohledu, Taen vypustila snový smysl a spojila se s Kielmarkem dřív, než Callinde doplula do přístavu. Informovala ho už dávno předtím, poté, co padl Morbrith, o flotile, jíž se zmocnil Chrám stínů, ale ne dřív, dokud se nevypořádala s ničivou změnou, jakou prošel Corley.

Pán Cliffhavenu v té chvíli zrovna seděl ve své knihovně. Přijímal její poselství s necharakteristickou vyrovnaností. Taen očekávala výbušnější reakci. Kielmark ji možná skrýval pod klidnou tváří. Ale protože kontakt přerušil s větší úsečností, než tomu u něj bývalo zvykem, Taen neměla čas proniknout do jeho mysli hlouběji. Ačkoli se Callinde vrátila s Pánem ohně a nadějí pro Anskierea, v Taen se vzedmul pocit poraženectví.

Než by vyrušovala Jarica, který třímal kormidlové veslo Callinde s myšlenkami upřenými na ledové útesy, raději se stáhla na příď. Jaric přemýšlel nad skutečností, že bude muset brzy uvolnit kouzla s toutéž mocí, jakou jeho otec použil, když Strážce bouře připravil o klid.

Corley se opřel o hlavní stěžeň. Šňůrky u košile měl pod krkem rozvázané. Zdálo se, že spí. Taen však díky snovému smyslu zjistila, že nespí. Opřela se o zábradlí na přídi, ponořena do vlastních myšlenek. Jak bude Anskiere posuzovat jejího bratra, až se probere a zjistí, že Morbrith je ztracen a že příčinou jeho pádu je Marlson Emien? Spřadačka snů se utápěla v obavách, dokud se voda rozrážená přídí nezačala pěnit a nenastalo odpoledne.

Ze zadumání ji vytrhl Jaricův výkřik. „Corley, ne!“

Taen se otočila, právě ve chvíli, kdy Ivainson vyskočil od kormidla. Callinde se ostře stočila po větru. Na záď padl stín hlavní plachty. Spřadačka snů zahlédla odlesk slunečního svitu na oceli. Corley se snažil vrazit si nůž do hrudi. Jen ruce Ivainsona, Pána ohně, mu v tom mohly zabránit.

„Taen, pomoc,“ vyhrkl Jaric. Po dlaních mu stékal Corleyho pot. Jaricovi prokluzovaly ruce. Ostří roztřeseně sklouzlo a proniklo kůží.

Spřadačka snů shromáždila moc a udeřila prudce na kapitánovu mysl. Končetiny mu bezvládně poklesly. Nůž vyklouzl a se zacinkáním dopadl na palubu. Jaric zachytil bezvládného muže a opatrně jej položil na prkna paluby.

„Pro milost Koru!“ Taen se dotkla kapitána. Corley dýchal, jako kdyby spal. Ale vpředu na košili se mu objevilo několik červených kapek krve. Taen se sklonila a stáhla mu lněnou košili z ramen. Teprve když se přesvědčila, že ta rána je jen pouhé škrábnutí, začala se chvět hrůzou. „Co ho přimělo k tak zoufalému činu, nyní, po tolika týdnech?“

Jaric neodpověděl, ale místo toho se začal přehrabovat ve skříňce, hledaje lodní dalekohled. Snažil se udržet na kymácející se palubě rovnováhu, když se loď zhoupla na vlnách. Pak jím přejel obzor na východě.

Taen si v té chvíli všimla, že se mu zkroutila ústa. „Už vím proč.“

Ivainson sklonil dalekohled se zdánlivým opovržením. „Tamhle v dáli je nějaká šalupa, s jedním mužem na palubě. Corley uhodl, kdo to je, dřív než já. Kielmark sem pluje na Troesse, aby nás uvítal.“

Neovládaná Callinde se zhoupla na vlnách s mohutným zapleskáním plachet. Jaric vyskočil, aby povolil lana. Teprve když skončil, si Taen uvědomila, že se chová odměřeně, protože je znepokojený. Corley ležel roztažený na prknech paluby. Silné ruce mu bezvládně spočívaly podél těla a jeho obličej měl ve spánku klidný výraz. Možná že si kapitán zdříml, ale jeho přátelé si vzpomněli, že byl vždy trochu napjatý, dokonce i když odpočíval.

„Odvedla jsi velice dobrou práci, malá čarodějko.“ Jaric poklekl, vzal nůž a pak jej schoval za sud s vodou, aby nebyl na očích. „Neprobudí se, jestli s ním pohneme? Tak jej zvedněme.“

Troessa, stavěná jako lehké a dobře ovladatelné plavidlo, používané pro přepravování pošty, plula vstříc nemotorné Callinde až neuvěřitelně rychle. Taen sotva uložila pohodlně Corleyho na přídi, když se šalupa otočila po větru. Připlula k návětrné straně Callinde. Její plachty volně vlály ve větru. Jaric vyskočil a chytil provaz hozený kormidelníkem.

Kielmark netrpělivě přecházel, zatímco námořníci rychle loď uvazovali. Ebenově černé vlasy pána Cliffhavenu se vlnily na pozadí oblohy. Kielmark s vitalitou udivující u muže, jehož tížily holínky, široký meč a pásy překřížené na prsou, plné cinkajících vrhacích nožů, přeskočil mezeru mezi oběma loděmi. Přistál bezpečně na lavici. Callinde se ostře zhoupla a plachty pleskly o sebe. Taen, přinucená sehnout se před zhoupnuvším se ráhnem, vycítila, spíš než viděla, že Kielmark něco hledá. Oči bledé jako led se upřely na Corleyho zkrvavenou košili.

„U ohňů Koru, co se s ním stalo?“ Sáhl po dýce. Do těsné kajuty lodivoda se téměř nevešel.

„To je jen škrábnutí,“ vysvětlovala Taen spěšně. „Corley žije, je v pořádku, jen s jeho sebevědomím je to zatím horší. Pokusil se vzít si život, když se Troessa objevila na obzoru.“ Použila snový smysl a s jeho pomocí se snažila zmírnit hrůznost té zprávy, ale marně.

Kielmark při jejím doteku ztuhl. U krku se mu zablyštěla rubínová spona, když se otočil. Klouby prstů obepínajících jílec meče mu zbělely. Kdyby tasil, nemohl by si pomoci a přeťal by stěžeň. Jeho divoký temperament ho často přiměl jednat bez pomyšlení na následky. „Vezmi si Troessu a postarej se o svého Strážce bouře, kouzelnice. Já se postarám o svého kapitána.“

Kielmark se otočil na patě. Vřelo to v něm zlostí tak, že hrozilo, že vybuchne. Přistoupil ke Corleymu ležícímu na přídi, a zjevně se s ním pokusil pohnout. Když mu Jaric spěchal na pomoc, Taen ho zadržela pomocí snového doteku.

„Nedělej to. Jeho lordstvo je strašně rozhněvané.“ Chytila Jarica za zápěstí a držela jej za něj tak dlouho, dokud Kielmark nezvedl Corleyho na statná ramena. Zdálo se, že kontakt s kapitánem ho uklidnil, když ho zvedl. Alespoň se zdálo, že ostří jeho hněvu se mírně otupilo.

Král vyvrhelů posadil Corleyho na sedadlo na zádi a pak se postavil ke kormidlu. „Jak dlouho bude spát?“ zeptal se Taen.

„Nejméně až do pozdního večera, pokud si nepřeješ, aby to bylo jinak.“ Když se Kielmarkovi zlepšila nálada, spřadačka snů vycítila, že jeho rozpoložení pramenilo i z něčeho jiného než jen z Corleyho prekérní situace. Napětí pravděpodobně pocházelo z čarodějova vzkazu o zkáze Morbrithu, ale nyní nebyla vhodná chvíle ho nutit o tom mluvit. Taen znovu Jarica zadržela, čekajíc u stožáru.

Kielmark odhodil bandalír a pásy, jež měl překřížené přes hruď. Svlékl se. Měl na sobě jenom stříbrem zdobené legíny a holínky. Promluvil, upíraje zrak na poklidné rysy Corleyho obličeje. „Jaricu, ty musíš rovnou osvobodit Anskierea. Pokud se tenhle vítr udrží, Troessa by tě měla dovézt k ledovým útesům před západem slunce.“ Odmlčel se a prohrábl si zpocené vlasy na spáncích. Potom vzhlédl. „Každý suverénní vládce v Keithlandu a všichni členové rady Aliance vás očekávají v Cliffhavenu. Vraťte se tam, až budete moci.“

„Radní z Aliance!“ vyhrkl Jaric. „Jak jsi je vůbec dostal z Landfastu?“

Kielmarkovy zdravé zuby se zablýskly v čemsi, co by se téměř dalo nazvat úsměvem. „Pro první dva jsem poslal lodě a ozbrojence. Pak jim jednoho dne jejich čarodějové řekli, že obyvatelé Morbrithu se na jejich stopy snesli jako mrchožrouti. Pak se jejich eminence přihnaly jako vrabci honění bouří.“ Schválně se nedívaje na spřadačku snů se naklonil vpřed, chytil konec kosatky a vytáhl ji nahoru. „Jděte hned. Čas rozhoduje.“

Plachta zavlála ve větru a Callinde odrazila. Jaric vyprostil ruku z Taenina sevření, opustil ji a obešel stěžeň. Uvolnil lano Troessy z úvazu. Opálený po dlouhém pobytu na moři a oblečen do lněné námořnické košile, stěží připomínal mistra ovládajícího moc Pána ohně, když lehce přeskočil obrubník. Ale když spřadačka snů spěchala udělat totéž, zarazil se a přikrčil jako kočka. „Ty popluješ s Callinde.“

Taen ztuhla, hodlajíc se přít. „Kam půjdeš ty, půjdu i já.“

„Ne,“ řekl Jaric. „Ne, pokud jsou tam uvězněni i démoni mrazu.“ Mluvil klidně, ale v jeho hlase bylo znát ostří, které Kielmarka přimělo chopit se kormidla. Ivainson už dávno nebyl malý chlapec. U zábradlí Callinde stál čaroděj vybavený ohlušujícími sítěmi moci. Mohl mít vlasy vybělené sluncem a ruce poznamenané těžkou prací na lodi, ale na jeho příkaz vzplál oheň a v jeho obvykle hnědých očích se odrážely záhady hluboké jako země.

„Zůstaň,“ řekl Ivainson Taen. Zmírnil tón hlasu. „Vrátím se s Anskierem a setkáme se v pevnosti.“

Skočil na Troessu a odplul. Taen se ho nepokusila následovat, ale tiskla se k zábradlí tak dlouho, dokud šalupa nechytila vítr a nezmizela na severovýchodě.

Kielmark upevnil plachty. Když Callinde nabrala kurs směrem k přístavu, vzhlédl a všiml si výrazu spřadačky snů. „Kouzelnice,“ zavolal prudce od kormidla, „přestaň se užírat. Pošlu na severní pobřeží hlídku na koních. Můžeš jet s nimi a se svým mužem se setkat. Ale nejdříve mi pomůžeš dopravit tyhle necky ke břehu. Rozuměli jsme si?“

„Koně!“ Taen se na Kielmarka statečně, ale rozechvěle usmála. „Umím ovládat člun s daleko větším půvabem než jezdit na koni.“

* * *

Jaric přistál s Troessou u pobřeží při západu slunce. Slabé světlo ozářilo nejvyšší vrcholky ledových útesů, které se v něm růžově a zlatě leskly. Dole bily do pobřeží rozbouřené vlny a zanechávaly ve vzduchu vodní tříšť, která led ve stínu barvila domodra. Anskiereovo vězení jako vždy uchvacovalo zrak nebývalou krásou. Ale Pán ohně, který měl za úkol osvobodit Strážce bouře, necítil žádné vzrušení nad tímto přírodním jevem, když přistál s malou šalupou u pobřeží. Neměl v souboji s démony žádné zkušenosti a stěží něco věděl o démonech mrazu, které musí pokořit. Na tom, zda uspěje, záviselo daleko více než jen život jednoho čaroděje.

Od vrcholů ledovce vál dost studený vítr. Jaric se ve svém tenkém oděvu zachvěl a narovnal ramena, aby se mohl pustit do šplhání. Led a skála se staly vězením pro démony mrazu od chvíle, kdy Tathagresini čarodějové vyprovokovali jejich únik. Dalo se předpokládat, že s pomocí ohně by je měl zvládnout. Ivainson položil ruce na skálu. Kontakt s kamenem mu po dlouhých týdnech na moři poskytl úlevu. Kámen a půda jako by byly živé a reagovaly na jeho schopnosti Pána země. Na rozdíl od předchozích šplhacích pokusů mu nyní stěna útesu nekladla odpor, jako by jeho přítomnost vítala. Poskytovala mu štěrbiny, kam mohl položit nohu. Zdálo se, že je nějak propojena s jeho myslí. Jaric se sebevědomě usmál. Kdyby si to přál, mohl by skalní stěnu roztavit a vyrobit na ní schůdky, aby se mu lépe šplhalo. Jenomže opatrnost a odpor k tomu, aby zneužíval své moci, ho přiměly lézt vzhůru bez použití kouzel. Později, až bude čelit démonům mrazu, bude možná potřebovat každý dostupný zdroj.

Příšeří dalo moři pod fialovým obloukem oblohy indigově modrý nádech. Jaric, vypadající vedle kaskád ledu jako trpaslík, přesunul nohu na nejhořejší výstupek římsy. Se zavřenýma očima rozestřel své smysly a zmapoval tunely vyryté Ivainem, v nichž byli uvězněni démoni mrazu. Vchod, zapečetěný ledem, se prudce svažoval do podzemí. Chodby se zarývaly hluboko do skály. Lemovala je řada jeskyní a podpěr z otesaného kamene. Horní podlaží byla ucpána očarovaným ledem. Dole, kde to páchlo, uvrženi do tmy číhali démoni mrazu. Ačkoli tato stvoření dávala přednost živé kořisti, mohla rovněž vstřebávat výživu z půdy a skály. Nedýchala a ve vodě se nemohla utopit a jejich těla nemohl strávit oheň. Jen extrémní horko by je dokázalo přimět, aby dočasně změnila tvar.

Jaric, obklopen pachem moře a vraků vyvržených příbojem na pobřeží, sepjal špičky prstů. Vyhnal svou vůli do krajnosti, udělal krok vzad a klesl přímo do skály. Kámen, v silné vrstvě, která svou nabubřelostí připomínala pohyblivé písky, se kolem něj rozestoupil. Přestože Jaric nic neviděl, díky vnitřnímu zraku Pána země měl vizi: spatřil křemen lesknoucí se jako blyštivé žíly mrazu, krystaly, temně zrzavou rudu a tisíce protínajících se žilek minerálů. Jaric se nořil do hloubky, jedno poschodí, očarované Anskiereovými kouzly, za druhým. Srdce mu tlouklo napětím. Konečně se dostal k římse přímo pod stropem jeskyně, ve které byli uvězněni démoni mrazu.

Do uší ho udeřilo pronikavé hvízdání. Jaricovi naskočila husí kůže. Volání démonů mrazu, občas přerušované klapáním čelistí, se ozývalo blíž. Pak stvoření vycítila přítomnost kořisti a propukla z plna hrdla v jekot.

Potící se Jaric luskl prsty a ve vzduchu vzplál oheň. Vyšlehl ze špiček jeho prstů. V atmosféře jeskyně, velice chudé na kyslík, byl světlounce červený. Pán ohně ve zlověstném, krvavě červeném světle hledal nepřátele. Ivain jeskyni ozdobil lesem jako meč tenkých krystalů. Světlo z tisíce odrazových plošek bodalo Jarica nepříjemně do očí. Mezi ním a krystaly cupitali na nohách s ostruhami démoni. Jejich krunýře byly článkované jako těla hmyzu a zakončovaly je do oblouku zdvižené ocasy opatřené bodci. V příšeří jejich oči fialově žhnuly, čímž vrhaly světlo na hrozivá, zakřivená kusadla a na jako břitva ostré přední čelisti, které s neúnavnou zuřivostí chňapaly do vzduchu. Jarica bodlo u srdce, jak se lekl. Viděl, jak se démoni mrazu přesouvají přes jeskyni a potom pokračují dál, po stěnách přímo vzhůru k jeho nohám.

Neměl čas přemýšlet. Démoni se pohybovali s hrozivou rychlostí. Čelisti klapaly jen několik palců od jeho těla, když položil ruce na skálu, aby z ní načerpal sílu země, jíž by poté použil pro svůj oheň. Jeskyni ozářila exploze světla a nesnesitelného horka. Krunýře s cvakáním narážely do skály a hvízdání začalo znít nesourodě. Jaric, přitisknutý ke skále, útočil znovu a znovu. Z vlasů i oděvu mu létaly jiskry. Uhlíky se mu zakusovaly do kůže, ale on si sotva všímal bolesti. Znovu a znovu vysílal sílu, dokud hvízdání nezesláblo a pak ve žhoucím přívalu plamene zcela neutichlo.

Jaricovi se podlamovala kolena. Cítil obrovskou slabost. Konečně ohni dovolil zeslábnout. Jeskyni pod ním zalévalo zlatavé světlo. Z páry vycházející z ledu na protější straně brzy začaly vystupovat jednotlivé detaily. Jaric se pátravě rozhlédl, ale po nějakém pohybu nespatřil ani známky. Našel černé, bodlinaté kuličky, roztroušené mezi krystaly blyštícími se jako topazy. Každá z nich představovala spícího démona mrazu. Pán ohně tyto předměty dříve nerozpoznal, všiml si jich teprve tehdy, až začaly měnit tvar. Krunýře, z nichž se kouřilo, pozměnily strukturu. Nyní byl jejich povrch strakatý, barvy hořčice a inkoustu.

Jaric, vyděšený tím, jak rychle se ty hrůzné příšery mohly vzpamatovat, ihned jednal. Jeho vidina Pána země pronikla do hlubin jámy a objevila dole kruhové dno. Ivain tu jámu nevyhloubil dost hlubokou. Nový Pán ohně Keithlandu otřásl střechou jeskyně a pak zapálil horninovou drť a zadusil sémě démonů mrazu ve vroucím magmatu. Vzduch se chvěl horkem. Vzhůru stoupala oblaka dýmu, která pálila do očí. Jaric pozvedl ruce a udeřil ještě hlouběji. Nad skálou se nesla praskající energie. Ve dně jeskyně se otevřela propast a z ní vytryskla láva, jako když z rány mečem vytryskne krev. Jaric se soustředil a znovu udeřil. Ivainovy krystaly se roztavily a roztekly, zatímco půda v jeskyni změkla, roztavila se a pak se s duněním převalila přes okraj jámy, berouc s sebou krunýře démonů mrazu, aby je uvěznila hluboko v podzemí. Láva si s nimi konečně poradí. Démony uzavře do skály, až do doby, kdy se zřítí celá tato hora.

Kapitola 10

Kouzla v ledu

Z jeskyně démonů mrazu se kouřilo, jako by byla součástí pekla. Jaric, zalitý načervenalým světlem, zabořil hlavu do dlaní. Oči ho z dýmu stoupajícího z magmatu pálily tak, že až slzel. Jaric se snažil vykašlat otrávený vzduch. Byl zcela vyčerpán, ale snažil se postavit na nohy. Přestože vyvolal horko dost velké, aby proměnil pevný kámen v páru, led, který věznil Anskierea, zůstával beze změny zahalený v mlze. Jaric, aniž by se pohnul z římsy, vycítil, že kouzla týkající se počasí, která představovala překážku, držela pevně. Strážce bouře byl dosud uvězněn.

Ačkoli utkání s démony Jarica oslabilo a otřáslo jím, prošel průsmykem. Síla jeho obrany rozryla podlahu jeskyně a proměnila ji ve zničenou změť horninové drti. Skrz škvíry proudila a roztékala se láva, z níž vyzařovaly horké páry, které halily krápníky a oblouky škváry. Jaric mezi nimi opatrně kráčel. Jeho kůže měla brunátnou barvu od žáru, který vznikal při kouzlech, která používal. Jaric měl podrážky bot sežehlé, jak kráčel po rozžhavené zemi. Musel se na chvíli zastavit a použít své schopnosti, aby zabránil spáleninám. Prudce zatoužil po dnech s traperem a po sněhem spoutaném tichu Seitforestu. Avšak potřeby Keithlandu nepočkají, než se vymaní ze své fantazie. Jaric kráčel dál. Jeho uši mučilo syčení vycházející z kotlovitého kráteru sopky a skřípění a praskání rozpadající se skály. Naříkání zmučené země projelo jeho vnitřními smysly jako trýznivá bolest. Neschopen uniknout důkazu, že zdědil ničivé schopnosti svého předka, sáhl Pán ohně po mlze, která halila stěnu ledu. Sklíčený a nepředstavitelně zesláblý kráčel pořád dál, aniž by dával pozor.

Jeho tělem projel šokující pocit chladu. Jaric, chycen do pasti Anskiereových kouzel, zalapal po dechu. Pak hlasitě vykřikl, když se do tkáně jeho plic zahryzl mráz. Vyvolal na svou obranu oheň. Ale přestože teplo na jeho vůli zareagovalo, jeho úsilí zmařilo zářivé pulsující světlo. Čáry spojené s počasím se kolem něj sevřely jako pěst ztuhlá zimou a plamen udusily. Nastala tma. Jaric klopýtal vzad do rudého horka jeskyně. Vlasy a oděv mu mezitím úplně zmrzly. Ruce měl nemotorné, nereagující a bílé jako těsto na chléb. Ivainson si promnul prsty. Otřásl se, když se mu v nich rozproudila znovu krev. Jaric přemýšlel o kouzlech a poznal strach.

Nikdy si neuměl představit, že by obranná kouzla Strážce bouře mohla být tak silná.

Jaric odhodlaně vyvolal plamínky ohně. Aniž by se dotkl mlhy, pokoušel kouzla pomocí menší moci, dokud z jejich struktury nevyzařovalo světlo. Skrze jako křemen modrou hradbu ledu vyrazily třpytivé stužky energie. Dokonalá zkušenost původce této energie přiměla Ivainsona s neskonalou úctou ustoupit. Anskiere totiž vytvořil nepředstavitelně mocné obranné síly, přičemž použil důmyslnou geometrii sněhových vloček. Nové vězení pro démony mrazu se zdálo být ve srovnání s tím neobratné a hrubé.

Jaric si nejdřív zoufal, že nenajde žádný slabý článek. Ale když prozkoumal zeď, jedna část vzoru se zdála být narušená, jako by čas a opotřebení rozmělnily původní kouzlo. Ivainson se pečlivě zaměřil na tento bod, zesílil moc a udeřil s praskajícím přílivem energie do této štěrbiny.

Kolem létaly jiskry. Do ledu bily plameny, až se po něm začaly šířit praskliny připomínající struny harfy, které praskají napětím. Potom se vidina zamlžila oslepujícím přílivem světla. Jaric zavřel oči. Odhodlaně se připravil na zpětný odraz, když energie ukrytá v kouzlech kolem něj vířila s neuvěřitelnou ničivostí. Ale tvrdé zkoušky spojené s mistrovstvím Pána ohně byly kdysi zrovna tak děsivé. Jaric se držel pevně, dokud ze sebe nedostal poslední příval energie a vyčerpáním nad ní neztratil vládu.

Oheň naposledy vyšlehl a pohasl. Unavený Jaric pohlédl očima zamlženýma slzami na výsledek svého úsilí. Narušená zář kouzel odhalila ty nejnepatrnější vtisky v ledovém krunýři, které halila mlha. Pán ohně dychtivě natáhl ruku. Chlad mu obalil ruce jako rukavice, ale už tak vražedně nepronikal pod kůži jako dřív. Anskiereova ochranná bariéra byla prolomena. Ale před čarodějem stála dlouhá, náročná zkouška, než k němu dorazí pomoc. Jaric, napětím vyčerpaný k padnutí, se opřel o teplou puklinu ve skále rameny. Ačkoli ho píchalo u srdce a ruce ho pálily, neboť je měl sežehlé ohněm, po krátkém odpočinku pokračoval dál.

* * *

Účinky uklidňujícího kouzla spřadačky snů Deisona Corleyho neopustily dřív, než nastala noc, toho dne, kdy Callinde doplula do přístavu. Kapitán, spoutaný na rukou a nohou hodně silným provazem, se probudil a zjistil, že leží na rozlehlém koberci zalitém měsíčním světlem. Cítil pach pergamenu, oleje a kůže a ostřejší pach koňských uzd, které byly přehozené přes brokátem čalouněnou židli. Poznal atmosféru Kielmarkovy osobní studovny. Král pirátů se tam nenacházel, ale pouta se ukázala být, když se Corley pohnul, až krutě pevná. Bývalý kapitán Bezměsíčné zavřel oči, přemožen výčitkami z vlastního selhání. Jak rád by se návratu do Cliffhavenu vyhnul.

Uběhla hodina, kdy se cítil bídně, zatímco měsíc dál plul nerušeně po obloze. Obdélník světla na koberci se zúžil na pouhou šmouhu. Ze dvora se ozval dusot koňských kopyt, výkřiky a řinčení zbraní, do nichž se mísilo půlnoční vyzpěvování stráží. Ale jako hodinky přesné rutinní postupy při ochraně opevnění Cliffhavenu již nevzbuzovaly pocit jistoty domova. Corley ve vřavě a hluku, které způsobily hlídky, slyšel zvuk, jehož se obával nejvíce. Zvedla se petlice u dveří a na koberci se ozvaly tiché kroky.

Kielmark se vždycky pohyboval s udivující ladností, na muže tak statné postavy. Nezapálil ani jednu lampu, ani se nezastavil tam, kde by na něj mohl Corley vidět. Promluvil odkudsi zezadu. V jeho hlubokém hlase se odrážela zlost. „Když kapitán pod mým velením ztratí šest mých lodí a o život přijdou všichni členové posádky, očekávám, že se vrátí a podá mi o tom hlášení. Co v Keithlandu tě přimělo si myslet, že by to mohlo být jinak?“

Corley neodpověděl. Šmouha světla na koberci se proměnila v pouhý paprsek, který pak pohasl, když nadokenní překlad zastínil měsíc. Místnost se ponořila do tmy. Kapitán, který v ní ležel, apatický a téměř polomrtvý, otázku slyšel, jenže na ostrou Kielmarkovu kritiku, zaměřenou vůči němu, nereagoval.

„U Koru, ty mě neposloucháš,“ řekl pán pirátů vyčítavě. Kopl do kapitána tak, že se překulil přes polovinu koberce. „Už jsem lidi zabil za menší prohřešek.“

Corley zamžikal očima. Bezvládně ležel, zatímco Kielmark pokračoval se sžíravými obviněními, od nichž pak přešel k ranám. Bolest však kapitána k tomu, aby dával pozor, nevyprovokovala. Nakonec si ale všiml, že tvrdé věty bez emocí již nejsou neosobní.

„A co ta sestra, kvůli které jsi ztratil čest, když jsi ji měl chránit v Morbrithu?“ Kielmark si odplivl do krbu. „Možná si to, co se jí stalo, zasloužila, nebo jsi byl tím, kdo byl v noci vyrušen z radovánek?“

Corley škubl pouty.

Kielmark se zasmál, smích se mu však zadrhával v hrdle. „Řekni mi upřímně, byl to tvůj fakan, koho ta dívka odešla ukrýt k horským kmenům? Co jiného by se dalo čekat od člověka, který prohraje bitvu s démony, ztratí velení a pak uteče!“

Corleyho se zmocnila zlost. Trhl sebou. Najednou se divoce snažil zbavit pout. Urážky pokračovaly. Kapitán zapomněl, že muž, který ho tak mučí, je nejen jeho přítel, ale i suverénní vládce. Dohnán k bezdůvodné zuřivosti, odpověděl hlasu ukrytému ve tmě a tlumeným krokům muže přecházejícího sem a tam a rukám, které mu svévolně působily bolest. Corley pak najednou ucítil, jak mu po noze přejela ocel. Do těla se zařezávající provaz povolil. Rozzuřený Corley se postavil. Další dotek u zápěstí mu vysvobodil ruce.

„Pojďme si to rozdat,“ ozval se šepot ze tmy. „Musíme vyrovnat dluh, za Bezměsíčnou a šest posádek.“

Ve stínu pokoje se zaleskla ocel. Pak záblesk zmizel. Corleymu přelétl po tváři závan vzduchu, když mu nůž přejel po kůži. Zbraň se zachvěla, když se zabodla do dřevěné lavice. Kapitán stačil uskočit. Stoupl si na špičky, aby nepřítele popadl, přestože ho v černočerné tmě, panující v místnosti, neviděl.

Jeho ruce sklaply naprázdno a pak prudce narazily na hranu stolu. Než znovu získal rovnováhu, dostal ránu pěstí do boku. Corley klopýtl a svezl se na židli. Kroužky na udidle zacinkaly. Když útočník učinil výpad, aby jej zasáhl, kapitán popadl ohlávku a útok s její pomocí odvrátil. Ohlávka se prohnula do oblouku. Corley ji útočníkovi omotal kolem rukou a pevně ji utáhl. Podařilo se mu soupeře dostat do pasti. Corley se na něho prudce vrhl. Když pořádně bušil do Kielmarkova svalnatého těla, uslyšel v odpověď nazlobené bručení. Kroužky a přezky zacinkaly, když se snažil ohlávku chytit pořádně. Jenže netrefil se a dostal další ránu, tentokrát do žeber. Pak ho Kielmark chytil za zápěstí a sevřel v zápasnickém chvatu.

Corley na to zareagoval úmyslně bolestnou ranou. Byl odměněn tím, že Kielmark zalapal po dechu. Osvobodil si ruku a pokusil se o útok. Ale dostal zespodu kopanec holínkou do kotníku. Když se kapitán zkroutil, slabě, jakoby vyčítavě, zacinkal kov. Kapitán chytil koženou ohlávku a soupeřovu košili oběma rukama a strhl útočníka s sebou.

Oba soupeři narazili na podlahu se silou, která jim málem vyrazila dech. Bojovali zapleteni do sebe. Zdálo se, že ani jeden z nich není ochoten se vzdát. Koberec se pod jejich převalujícími se těly shrnul. Spojeni společnou myšlenkou na pokoření soupeře, váleli se po celé šířce i délce místnosti. Nábytek se při jejich zuřivém souboji otřásal a nadskakoval. Skleněné ozdoby a perlový obklad spadly na zem a roztříštily se o kachličky.

Corley prudce oddechoval. Krvácel z tuctu malých ran. Sevřel soupeřovo hrdlo prsty a pokusil se mu stlačit průdušnici. Ale takovou horu svalů to nezastavilo. Kielmark jím mrštil, potom jej nadzvedl a hodil jej dolů. Corley narazil hleznem o kovové obložení krbu a navíc dostal ránu kolenem do žaludku. Zalapal po dechu a zatmělo se mu před očima. Vzpomněl si, že v dubovém obložení dřevěné lavice je dosud zabodnutý nůž. Uskočil stranou. Zaslechl, že klouby prstů tvrdě narazily na kámen krbu v místě, kde měl ještě před chvílí hlavu. Na stehno mu šláply dvě silné nohy a tlačily ho dolů. Corley se natáhl a popadl poleno z hromady dřeva, které bylo připravené u krbu. Bušil jím do Kielmarka tak dlouho, dokud sevření nepovolilo. Nepřítel popadl jeho provizorní obušek a vykroutil mu jej bolestivě z ruky, ale kapitán mezitím stihl uchopit rukojeť nože.

Ze tmy se ozvalo tiché zaklení. Jeho nepřítel si uvědomil, že je ozbrojen. Corley divoce vycenil zuby v triumfálním úsměvu. Protivník přešel od útoku k obraně. Stoly praskaly a skříňky padaly. Rozbitý nábytek současně sloužil jako obranný štít a překážka házená pod nohy soupeře, aby se Kielmark ubránil zásahu vražednou zbraní. Corley po nějaké době ucítil, že se zamotal do stejné ohlávky, kterou držel před sebou, aby se ubránil útoku. Vysvobodil se z ní s pomocí nože a vyrazil vpřed. Tma a štěstí jeho výpadu přály. Kapitánova pěst zasáhla chumáč kudrnatých vlasů. Stačil jediný zásah a nůž zasáhl cíl. V Corleym hořela bezdůvodná chuť zabíjet. Přitiskl ocel a klouby prstů na žíly v hrdle své oběti.

Když řízl, ucítil pod rukou Kielmarkův rubínový náhrdelník. Deison Corley se v tu chvíli rozpomněl: bojuje s přítelem, jehož život mu byl stejně drahý jako život bratra. Zděšením ho bodlo u srdce. Kapitán se podivně rozkašlal. Z očí mu začaly téci slzy. Odtáhl ruku. Mrštil nožem do obložení krbu a pak se nahrbil, očekávaje protiútok. Ten však nepřicházel. Muž pod jeho rukama se nadechoval a vydechoval, z vyčerpání krátce a mělce. V odplatu nepřišly ani rány, ani káravá slova.

Corley, zmaten tou reakcí, se odtáhl, až mezi ním a jeho pánem, ležícím u krbu, nebyl žádný kontakt. Kapitán, jehož pokožka byla zvlhlá potem a krví z menších ranek, se posadil a váhavě začal vypočítávat ztráty, pět brigantin a vlajkovou loď pod jeho velením. Hlas se mu zpevnil, když pokračoval. Při této zpovědi mu pomáhala tma a skutečnost, že Kielmark se nepokusil jej přerušovat. Corley dokončil hlášení se zjevnou hořkostí.

„Pane, kdyby intriky Chrámu stínů vyšly, já bych –“ odmlčel se, ale potom se přinutil říci – „byl příčinou tvého zavraždění. Měli jsme oba štěstí, které nám zachránilo životy. Schopnostem spřadačky snů není v celém Keithlandu rovno. Prokletí Koru si mohli kdykoli učinit nárok na mé tělo a použít je jako zbraň. Myslíš si, že když jsem věděl tohle, riskoval bych návrat do Cliffhavenu?“

Ve stínu jemně zacinkal kroužek. Kielmark se pohnul. Povzdechl si, jednak z neklidu, ale zároveň i pobaveně. Pak řekl jednoznačně: „Ano. Protože Cliffhaven je tvůj domov. A tvá věrnost je víc nezpochybnitelná než věrnost kohokoli jiného v tomto doupěti banditů.“ Král pirátů se ztěžka postavil. „Pro milost Koru! To jsem se musel nechat dvakrát říznout do krku, abych tě přesvědčil? Ať máš krev horkou či chladnou, ve skutečnosti jsi dokázal, že bys nebyl schopen mě doopravdy zabít.“ Kielmark pak dodal s arogantní ironií: „A pokud by démoni z Chrámu stínů poslali tvou slupku nebo jakoukoli tvarově pozměněnou repliku jako vraha, učinili by tak na vlastní nebezpečí. Už jsi zapomněl? Mí kapitáni nikdy neumírají bez pomsty.“

Ve tmě škrtla zápalka. Nad svícnem zavěšeným na zdi zaplápolal plamínek. Pán Cliffhavenu, bez košile, potřísněný krví a oblečen v roztrhaných legínách, se od zdroje světla odvrátil a natáhl ruku. „Teď vstaň. Máme před sebou práci.“

Corley si všiml stop, které jeho nůž zanechal na těle jeho pána. Pak zaraženě přejel pohledem po hromadách rozbitého nábytku ve studovně. „Ty jsi tohle plánoval.“

V odpověď na toto obvinění se ozvalo pouze zabručení. Kielmark se ztuha sehnul, otevřel skříňku u protilehlé zdi a vytáhl z ní pásy zdobené cvočky, které se nosily překřížené přes hruď, a sadu překrásně zdobených vrhacích nožů. „Vezmi si to a pak najdi svůj brousek. Máme tu každou korunovanou hlavu Keithlandu a celou smečku radních z Aliance. Čekají ve velkém sálu. To znamená spoustu hnidopišství a převelice dlouhou válečnou poradu. Jsi schopen se jí zúčastnit?“

Corley vstal a přijal dar. Vytáhl jednu dýku a přejel po jejím ostří prstem. Vedlejší prst měl poraněný. Dosud ho pálil, protože Karas mu ho kus uhryzl. „Tupá,“ řekl zamyšleně. Potom ohrnul oteklý ret. „Příště bych si měl vzpomenout, že moje sestra je potomek vůdce horského klanu. Své účty si vyřizuje sama, o tom nepochybuji, s ozdobnými náramky a zbraněmi kalenými koňskou močí.“

Kielmark se nadšeně z plna hrdla zasmál. „Bezva ženská. Příště, jestli se vyhneš rozkazům, ji požádám, aby tě seřezala.“ Stále se usmívaje, popostrčil Corleyho ke dveřím.

* * *

Anskiere, vyrušený z hluboké stagnace, snil. – Nejdříve o Elrinfaeru, městě, v němž se konaly trhy, a pak o bouřích a nočních můrách i o hrozivém zničení, jež způsobili Mhargové. Mezi zhroucenými věžemi zněl Ivainův šílený smích. Potom tmu proťal tanec plamenů, vyvolaný kouzly. Spánek Strážce bouře zeslábl a přerušil se. Neměl možnost se probudit postupně. Zjistil, že má mokré boty a že na něj kape voda. Vycítil ve své mysli disharmonii jako bolest. Nějaký vetřelec narušil jeho obranná kouzla. Plamen sežehl jejich strukturu a zanechal v ní zející díry. Tato struktura měla zadržet démony mrazu. Jen jediný čaroděj v Keithlandu byl schopen takových činů.

„Ivaine!“ Anskiereův přidušený šepot se rozplynul v ozvěně uprostřed náhlého přívalu kapek vody. Strážcem bouře projela stará bolest. Kouzelník setřásl z vlasů úlomky ledu. Sáhl po své holi, odhodlán napravit škody v obranném systému. Jestli démoni mrazu unikli, byl odhodlán udusit smích zrádce Elrinfaeru jednou provždy.

Tunely vedoucí dolů byly dosud zablokovány, ale ledová bariéra ztratila svou pevnost. Anskiere se dotkl porušeného ledu, který již začal tát. Použil své mistrovství bez pomyšlení na ztuhlé klouby a svaly, kterými již dlouho nehýbal. Mokré vlasy mu zplihle visely přes ramena. Při jeho pohybu, když čistil chodbu s odhodlaným rozhodnutím, padaly k zemi ledové rampouchy. Ale ať naslouchal jak chtěl, neslyšel hvízdání démonů mrazu, jen vlastní tichý dech a praskání mrazem sevřené skály. Vchod do níže položených jeskyní uzavírala jen tenká ledová stěna. Anskiere si ostražitě dával pozor na nebezpečí. Rozpustil poslední bariéru a vyhlédl ven.

Ústí tunelu zahlcovala prudká zář. Strážce bouře, dívaje se úkosem skrz clony mlhy, zahlédl skálu roztavenou v kataklyzmatu. Udělal krok vpřed. Pod nohama mu šplouchala voda. Byla tam spousta kalužin, které vznikly díky vodě stékající ze stěn skály a z rozpuštěného ledu. Dokonce i v mrazivých útrobách tunelu mu červenaly tváře horkem. Do cesty se mu nepostavil ani jeden vyhladovělý démon mrazu, ale to, že žádného neviděl, Anskierea neuklidnilo. Obával se, že ta stvoření se již mohla dostat ven. Anskiere přidal do kroku. Pak se rozhlédl kolem sebe a spatřil postavu, která mu klečela v cestě.

Oděv toho muže byl roztrhaný tak, že z něj málem zůstaly jen cáry. Chloupky na kloubech rukou mu sežehly jiskry. Ruce měl sevřené v pěst. Do obličeje mu nebylo vidět, ale Anskiere již věděl, o koho jde. Muž měl kůži na obou zápěstích spálenou, což bylo neklamným znamením moci Pána ohně.

Anskiere ztuhl, neboť pocítil odpor. Kolem jeho kouzelné hole, kterou držel v ruce, zazářila aura energie. Břečka pod nohama čaroděje se změnila v led, který zapraskal jako roztříštěný křemen.

Pána ohně se dotklo světlo v místě, kde klečel. Prudce vydechl překvapením a zvedl hlavu, aby si prohlédl strašidelně vypadající postavu Strážce bouře, který se zastavil přímo vedle něj. „Vaše Milosti!“ Udivený Jaric, na němž již bylo znát vyčerpání, se před čarodějem uklonil zdvořile jako před princem. „Přinesl jsem vám klíče od Elrinfaeru.“

Anskiere na něho hleděl s rozporuplným pocitem. Díval se do očí hlubokých a hnědých, přesto zářivých. Jasná aura, vycházející z jeho hole, ozářila vlasy, které nebyly zrzavé, ale blond, a které svou barvou připomínaly obilí uprostřed léta. Už si vzpomněl. Překvapením otevřel ústa, když se mu podařilo oddělit minulost od přítomnosti. „Jaric?“

Ten, jenž kdysi býval písařským učněm, teď vyrostl v muže a stal se čarodějem. Nemotorně vstal. Ale vnímavost vyostřená spojením se Sathidem již zaznamenala křečovitou nedůvěru, která vyplývala z hlasu Strážce bouře. „Myslíte si, že jsem blázen, stejně jako Ivain,“ vyčetl mu Jaric.

Anskiere se vyhnul odpovědi. „Co se stalo s démony mrazu?“ zeptal se.

Ivainson mávl rukou k ohnivé výhni za svými zády. „Jsou svázáni ohněm a skálou. Věřím, že s vaší pomocí bychom je mohli uvěznit navždy.“

Jenomže Strážce bouře mu hned neodpověděl. Jaric, zraněný jeho mlčenlivostí a neodvažující se pátrat po její příčině, zvedl ruku k svému krku. Strhl z něj prudce řemínek, který mu na něm visel, a podal čaroději malý váček. „K podobnému případu zrady, jako je Elrinfaer, již nikdy nedojde.“

„To nemůžeš slíbit. Čas se měří na celé věky a krev by mohla vyprávět.“ Anskiere přijal váček a zjistil, že je nečekaně těžký. Škubl za provázek, kterým byl zavázaný. Uvnitř se nacházela čedičová hranatá krabička, která obsahovala kouzla, jež zajišťovala démony mrazu u Elrinfaeru, a také něco víc. Strážce bouře vzal opatrně do prstů dva těžké klenoty barvy kouře, které se vyznačovaly šestihrannými fazetami a které byly na dotek studené jako arktický led. Ihned poznal, co drží. Jaric mu dal krystaly Sathidu, jež byly základem jeho mistrovství, zřejmě jako projev důvěry.

Anskiere sevřel dlaň. Kamínky zarachotily jako kostky, když si setřásl z manžet kapky vody. „Proč?“

Jaricův výraz prozrazoval zlost, což u něj nebývalo zvykem. „Protože já nejsem jako můj otec.“ Ztišil hlas, až téměř šeptal. „Neznám jiný způsob, jak vás přesvědčit. Snad najdete klid.“

Anskiere ztlumil zář své hole. Zahalen stínem, jenž neprozradil výraz jeho obličeje, studoval Ivainsonův profil, který lemovala krvavě červená záře sálající z jeskyně. Přestože tu jistá podobnost s otcem byla, detaily se lišily. Jaricův nos byl přímější a ústa méně masitá. Jaric byl také o celé tři palce menší. Takové rozpory postupně zmírnily Anskiereovu antipatii, kterou cítil vůči dalšímu Pánu ohně, s nímž se setkal osobně. Pořád se ještě ale neodvažoval odhalit hloubku nejistoty, kterou mu do duše zasel Ivain, ani se nezmínil o krystalech, jež mu Jaric dal společně s klíči od Elrinfaeru. „Jsi mocnější než tvůj otec,“ poznamenal Strážce bouře nakonec.

„O tom pochybuji.“ Jaric si promnul zápěstí plná puchýřů a ušklíbl se. „Vaše ledová kouzla na mne byla příliš silná.“

„Ne.“ Anskiere zatočil svou holí. Mosazná hlavice, opatřená kroužky, zachytila světlo jako jiskry na vřetenu. „Kromě zkušenosti ti nic nechybí. Protéká tebou síla jako řeka, která nikdy nevyschne. Pokud si budeš přát, můžeš svoje schopnosti vyladit a energii, již nepotřebuješ, spoutat do nějakého předmětu. Takové rezervy mohou být použity v případě potřeby a můžeš tak získat mocnější kouzlo.“ Hrubost z tónu Anskiereova hlasu již zmizela. „Ale detaily čarodějova vědění mohou počkat. Ivainův dluh je vymazán. Konečně jsi již osvobozen od svých závazků.“

Jaric se ve tmě trochu pohnul. „Osvobozen? Nikdo z nás není svobodný, Vaše Milosti. Prokletí Koru se během vaší nepřítomnosti stali smělejšími. Taenin bratr Emien se vydal cestou Meryi Tathagres. Nyní je sluhou démonů. V souladu s kruhem Gierjů jeho temné sny dobyly Morbrith.“

Anskiere sklonil hlavu. Stříbřité vlasy mu padly na prsty, jimiž objímal svou hůl. Jaricova slova v něm vyvolala bolest, hořkost podobnou té, již cítil při tom, když si bolestně vzpomínal na Elrinfaer. Strážce bouře si uvědomil, že pevnost Morbrith kdysi bývala Jaricovým domovem. Cítil se kvůli tomu nešťastný.

Voda v kaluži se rozstříkla, když Pán ohně změnil pozici. „Kielmark čeká v pevnosti. Dal shromáždit každou korunovanou hlavu v Keithlandu a také čelné představitele Aliance, aby se sešli na válečné poradě.“

„V tom případě bychom raději měli jít.“ Strážce bouře prozkoumal syna svého dřívějšího protivníka a nenašel nic než nezlomnou upřímnost. „Způsob, jakým jsi uvěznil démony mrazu, musí dočasně postačit. Narušení hranic nepočká.“

Anskiere zvedl svou hůl. Modrofialová aura vyzařující z jeho mistrovství v ovládání počasí osvětlila tunel, který vedl na zemský povrch. Anskiere, oblečený v sametový kabátec vyšívaný zlatými nitěmi, narovnal ramena a vykročil vpřed. Jaric ho následoval. Ani jeden z obou čarodějů nemluvil o skutečnosti, že Strážce bouře si ponechal krystaly Sathidu, které obsahovaly moc Pána ohně, jako důkaz důvěry, která byla draze vykoupena.

Velký sál v Cliffhavenu ozařovalo světlo pochodní a záře voskových svící, přestože již bylo dávno po půlnoci. Taen, spřadačka snů, formálně oděná do své róby a mající na hlavě myrtový věneček, se objevila na stupínku po levé straně Kielmarkova trůnu, zatímco dav hostů, oděný v brokátu a livreji, promenoval neklidně opodál. Králové, výkvět Aliance a skupina starostů měst, doplnění o sloužící a pobočníky, se dohadovali o zasedací pořádek na poradě, kterou svolal Kielmark. Jeho těžko zůvodnitelné načasování této akce přerušilo jejich spánek a ukončilo bojovné nálady. Nejeden delegát hleděl na zařízení sálu nelibě, protože poznal cenné dary, které si Kielmark nárokoval jako poplatek, nebo předměty, které ukořistil z lodí, jež se pokusily proplout úžinou, aniž by uznaly suverenitu Cliffhavenu.

Taen se usmála, když se starosta zvolený v Telshire svezl do křesla opatřeného polštáři, jež však bylo na jeho mohutnou postavu příliš křehké. Kousek opodál nejmladší z korunovaných hlav Keithlandu zmizela mezi dvěma pážaty, pronásledována tajemníkem. Král Kisburn po své předčasné smrti po sobě zanechal osmiletého potomka. Královští rádcové měli nyní plné ruce práce, když mu museli nahradit opatrovnici. Patnáct členů rady Aliance se shromáždilo na jednom místě u dveří střežených Kielmarkovými strážnými. Vypadali ztuhle a tvářili se nesouhlasně, cinkajíce zbraněmi. Hodnostáři vedle nich vypadali churavě a bledě. Zranitelnost Keithlandu nikdy nebyla vidět zřetelněji než při této schůzce tolika rozdílných vládců, kteří sem přišli jednat o obraně. Taen je vnímavě pozorovala. Jejich hašteření a neorganizovanost by snadno mohly vydržet až do svítání.

Vešel suverénní vládce Cliffhavenu, bez košile, ale skvějící se v bílých jezdeckých kalhotách a námořnických holínkách. Po boku mu visel nádherný široký meč, jehož rukojeť byla vykládaná stříbrem. Na dobronzova opálené, svalnaté hrudi se mu zaleskly rubíny, když vystoupil na stupínek, se svým starším kapitánem ve slavnostní uniformě po pravici. Hučení v sále zesláblo, potom však znovu nabylo na intenzitě, s náznakem otevřeného odporu, když Kielmark došel ke svému trůnu, pokrytému leopardí kůží. Položil překřížená zápěstí na opěradlo. Pak zahřímal, jako kdyby stál na palubě lodi. „Pro milost Koru, některé kusy nábytku jsou zajímavé, dokonce známé, to připouštím, ale posaďte se, všichni, hned!“

Jako kdyby jeho slova byla signálem, strážní u dveří vytasili zbraně. Ostrý cinkot kovu dav v sále utišil. Obličeje přítomných se otočily s odporem k trůnu.

Kielmark přejel pohledem úředníky a urozené panstvo, shromážděné v sále. „To už je lepší.“ Potom se sám posadil, s nevýrazným zájmem krále vlka. Strážní u dveří zasunuli zbraně do pochev. Nastalo mrazivé ticho.

Corley se posadil na židli vpravo. Modřiny, které mu zůstaly po nedávném souboji, zbarvily kůži pod límcem jeho oděvu. Ale přání zemřít, které ho předtím sužovalo, nyní, jak se zdálo, zcela zmizelo. Když Kielmark otevřel poradu, jeho starší kapitán v klidu vzal brousek a nůž. Spřadačka snů ulehčeně zavřela oči.

„Zavolal jsem vás sem za účelem dohody o způsobu obrany Keithlandu proti těm Prokletým Koru,“ Suverénní vládce Cliffhavenu se odmlčel a dotkl se prsty svého meče. Zástupce Aliance ze Skane’s Edge porušil řád. Byl to plešatý muž středního věku, který na sobě měl bohatý oděv ověnčený stužkami. Vyskočil ze svého sedadla.

„Piráte! Jak se opovažuješ předsedat čestným mužům? Je to pravda, že se Pán ohně vrátil na půdu Keithlandu? Tvůj kuchtík řekl, že se Ivainův syn ukryl v Cliffhavenu teprve včera.“

V sále nastala vřava. Všichni vzpomínali na Ivainovy kruté činy s lítostí a strachem. Zprávy o dědici Cyklu ohně způsobily, že přítomní najednou zapomněli na slušné chování.

Jenže Kielmark vládl vyvrhelům. Ve zdech svého paláce zvládal drzost silou, brutalitou a vlčí mazaností, podle toho, co se hodilo nejlépe. Výjimku si nezasluhovali ani králové, ani šlechta ze Svobodných ostrovů. Než se debata mohla změnit v rebelii, král pirátů vytasil meč a udeřil plochou čepele o trůn.

„Ticho!“ Ukázalo se, že to k zastrašení odpůrců stačilo. Radní se rychle posadil a hluk utichl. Kielmark sklonil meč špičkou k zemi a oslovil muže, který se snažil vyvolat potíže, hlasem plným kypějící zloby. „Ty vládneš podle drbů služebnictva, vašnosti?“ Kuchtík, kterého jsi podplatil, dostal za svou indiskrétnost několik ran bičem.“ Vědom si tlumeného šepotu několika z přítomných, pán Cliffhavenu naklonil hlavu ke kapitánovi, který seděl po jeho pravici. „Corley, podej hlášení.“

Bývalý kapitán Bezměsíčné vstal a s pózou, jež byla ještě před hodinou nemyslitelná, vyprávěl o ztrátě své šestičlenné flotily. Když mluvil o svých zážitcích s Karasem, měničem tvaru, shromáždění sedělo celé napjaté a rozrušené. Když Corley konečně skončil, panovalo hrobové ticho.

Kielmark si teď získal pozornost přítomných. Vsunul svou mocnou zbraň do pochvy a pak si předvolal vládce Keithlandu, jednoho po druhém, aby zhodnotil status jejich říší. Vládci, kteří se nevyznačovali takovou mocí jako potulující se bandy Thienzů, toho neměli moc, co by nabídli. V obličejích se jim objevil skeptický výraz, dokud královna Hallowildu neoznámila, že její severní oblast Morbrithu se dostala pod vliv Temného snílka. Hlasem chvějícím se smutkem vyprávěla o polích a městech posetých mrtvolami a o karavanách, které projížděly přes Gaire’s Main a jež se nikdy nevrátily. Kielmark kousavě poukázal na to, že tato úmrtí se časově shodují s okamžikem, kdy Jaric zničil Gierje.

Corley seděl, svíraje brousek tak, až mu zbělely klouby na rukou. Taen plakala, neboť kosti národa, který kdysi bránila, nyní hnily na slunci. Dokonce i popudlivý král Felwaithe seděl zamlkle ve svém křesle. Jeho země ležela k Chrámu stínů nejblíž. Jen nevypočitatelný vrtoch Prokletých Koru, jak se zdálo, ušetřil jeho území před zničením.

Kielmark sebou trhl. Jeho oči získaly chladný výraz, jako by se proměnily v led. „Démoni zřejmě napadnou naše hranice znovu. Mohl by být ohrožen sám Landfast. Kdokoliv, kdo si myslí, že jeho přežití není ohroženo, by měl ihned abdikovat. Keithland nemá prostor pro námitky.“

Halou to zašumělo, zlověstně, jako když rozbouřený příboj naráží na skálu. Ačkoli každým z přítomných vládců při Kielmarkovu projevu autority projela vlna nesouhlasu, nikdo z nich se neodvážil si stěžovat. Rada Kiethlandu, nucená se spojit pro společnou věc, ověřovala zdroje a dohadovala se o strategii útoku a obrany až do časných ranních hodin. Taen potichu a znepokojeně naslouchala. Díky vnímavosti spřadačky snů pochopila pravdu: ani zbraně, ani přemíra víry v zásady Koru se nemohly vyrovnat Temnému snílkovi a jeho kruhu Gierjů.

Denní světlo trousilo skrz oblouková okna chladné, šedé stíny, když se ze dvora ozval dusot kopyt. Corley hned přestal brousit nůž. Kielmark zvedl bradu, kterou měl opřenou o pěst. Oči se mu zúžily, jak uvažoval, když se velké, dvojité dveře prudce rozrazily.

Vešli dva muži. Oba vypadali rozzuřeně. Vyšší z nich měl na sobě kabátec z modrého sametu a stříbrné vlasy mu spadaly na vlněný plášť, který si půjčil od strážného. Obličej měl hubený. Mračil se. Nesl kouzelnou hůl, opatřenou hlavicí s mosaznými kroužky. Když prošel kolem strážných, mezi přítomnými to zašumělo. Světlé oči, jistý krok a strnulý výraz Anskierea z Elrinfaeru byly známy po celém Keithlandu.

Když se objevil společník Strážce bouře, nastalo napjaté ticho. Byl to štíhlý muž se světlými vlasy, který na sobě měl propálený lněný oděv. Pohled jeho očí nemohl nikdo snést bez pocitu neklidu. Ale ženě v šatech spřadačky snů, která seděla na stupínku, přinesl pohled na Ivainsona, Pána ohně, radost.

„Jaricu!“ Taen vyskočila tak prudce, až převrátila židli. Její myrtový věneček spadl na zem, když mu spěchala přes celý sál vstříc, aby se mu vrhla do náruče.

Nejnovější čaroděj Keithlandu se s ní zatočil. Úplně zapomněl na slušné vychování a přítomnost královských vyslanců a políbil ji. Jeho neukázněnost narušila pořádek mezi shromážděnými. Králové a členové rady vstali, někteří bázlivě, jiní s výkřiky a klením. Avšak nad tím vším se hlasitě nesl Kielmarkův smích a hlas krále Felwaithe.

„Pozdravte Strážce bouře! Pozdravte Pána ohně! Ať se Chrám stínů obává této hodiny a Keithland ať se raduje. Na vítězství!“

„Na vítězství!“ zněl hlas postarší královny Hallowildu. Kielmark mezitím s úsměvem šelmy pokynul Strážci bouře a Pánu ohně, aby přišli k němu na stupínek. Corley, sedící po pravici v křesle potaženém leopardí kůží, se zasmušile usmál. Plány, jak vyrvat Morbrith z rukou Temného snílka, nyní mohly vážně začít.

Kapitola 11

Krize

Nad zrcadlovou louží v Chrámu stínů znělo cinkání korálků, když se Thienz servilně uklonil, maje přední končetiny přitisknuté k hrudi. „Nejmocnější lorde, přináším zprávy.“

Scait na to stvoření pohlédl. Oči se mu zhnusením zúžily do štěrbin. Už dříve se dozvěděl, že dvě z lidských dětí, které byly vzaty do zajetí, při výcviku zemřely. Třetí zesláblo natolik, že nemohlo přežít. Rádci ho žádali, aby jim dovolil je pitvat, ale Scait jim to zakázal, přestože nesouhlasně bručeli. Zbylo jen pět lidských mláďat, jež mohla být zotročena pomocí propojeného Sathidu. Pán démonů nervózně pokynul Thienzovi, aby pokračoval.

Korálky zacinkaly jasnými tóny. Thienz byl velmi mladý, sotva dospělý. Zdráhavě se zavrtěl na znamení toho, že zpráva nebude vítaná. „Vznešený, hlídka poslala vzkaz, že něco zjistila,“ vyhrkl spěšně. „Gierjové se shromáždili. Jako své doupě si vybrali jeskyně pod Chrámem stínů. Již je roztroušena spora, z níž mohou vzniknout Morrigierjové a pokojně růst.“

Scait zabořil palce s ostruhami hluboko do čalounění trůnu, zatímco se vystrašený Thienz potácel na podlamujících se nohou. Žádná zpráva nemohla být horší.

Tento zvrat způsobil, že ve srovnání s ním ostatní obtíže bledly. Mistrovský plán, jak dobýt Keithland, závisel na postradatelných lidských pěšácích, aby s jejich pomocí mohly být zaměřeny vražedné síly Gierjů. Ale Morrigierjové byli bytostmi, které si právem činily nárok na nadvládu. Doba jejich zplození nastala předčasně, o několik století dřív. Nesla s sebou také nebezpečí, neboť přirozeně zaměřené síly Gierjů byly daleko mocnější než spojené síly skupiny. Dokonce i sám Chrám stínů by mohl být ohrožen. Scait zavrčel na Thienze: „Jsi si tím jist?“

Posel poskočil a z nervozity mu po těle vyrazil páchnoucí pot. „Nejmocnější, poslal mě sám hlavní strážný Gierjů.“

„Hned přijdu.“ Lidská kůže se roztrhla pod Scaitovými drápy, když se vzepřel o opěradla a prudce vstal.

Thienz se úporně snažil pořádně uklonit, ale pak odhopkal jako pes. Pán démonů normálně posílal takové nezkušené podřízené do katakomb pod Chrámem stínů. Ale pokud se dalo doufat, dokonce i další přežití zcela záviselo na dobytí Keithlandu. Možný vývoj Morrigierjů se stal prvotním zájmem. Scait, vnitřně rozrušen jako Thienz, vyšel ze sálu, aniž by se zdržoval voláním lokaje, aby vyměnil rozdrásané opěradlo trůnu. Zatímco Thienz se škrábal v patách svého vládce, Pán démonů sešel po točitém schodišti, které vedlo do nižších poschodí pevnosti. Tam prošel řadou bludišti podobných chodeb, které se měnily. Zamířil do hlubin podzemí, od hal se sloupovím a šestihrannými cihlami do nerovného profilu jeskyně. Po zdech stékala voda, kterou ložiska minerálů zbarvila dorezava. Ohraničený prostor ve skalách vzbuzoval ve většině démonů pocit, že se udusí. Byla to přepážka, která neblaze působila na jejich jemně vyvinuté psychické senzory. Scait neklidně zasyčel. Zaměřil žhnoucí pohled do příšeří a opatrně si zvolil cestu. Konečně, v patách s Thienzem, vešel do místnosti, kterou si Gierjové vybrali za své doupě.

Podřízený ustoupil stranou a pak prchl. Pán démonů, kterého sem doprovodil, se sklonil pod klenutým stropem. Před ním ve tmě žhnuly žlutozelené oči. Gierjové tam byli. Scait jejich počet odhadl na stovky, možná i na tisíce. Lezouce přes sebe, připomínali hustý koberec živého podhoubí.

Scait, popostrkovaný štíhlými těly, porostlými srstí, rozzlobeně cvakl zuby. Stvoření se se škrábáním ostruh vzdálila. Vydávala přitom občas nesouhlasné vrčení. Pán démonů v té chvíli získal nerušený výhled na spory, kameni podobná tělesa, spočívající v jamce v podlaze, již Gierjové upravili jako hnízdo. Jáma byla černá a mělká. Chránila ji neuvěřitelně tvrdá slupka. Scait již věděl, že žádná síla, kterou se skupina z Chrámu stínů vyznačovala, by nebyla schopna ji rozbít. Vzpomínky předků tento fakt potvrzovaly nad veškerou pochybnost. Jediný způsob, jak zabít spory Morrigierjů, spočíval v jejich vystřelení do srdce nějaké hvězdy. Protože však neměli kosmické lodě, byl takový nápad k ničemu. Ale vesmírná komunikace a doprava nemusely být nedosažitelné, kdyby se našel navigační modul Veriset z Corinne Dane.

Scait zamžikal očima a otevřel sítnice, jak nejvíc to šlo. Normálně by to trvalo celé desetiletí, než jedna spora dozraje, ale poslední údaje byly naprosto jasné. Magnetická pole Keithlandu musí být vyladěna rozdílně od polí domovské hvězdy, kde se Gierjové vyvinuli. Přirozené rytmy cyklu byly zjevně narušeny. Spory, na které Scait hleděl, se neměly šířit po další dva tisíce let.

„Gierje v jejich zrání mohlo urychlit také něco jiného.“ Vzkaz vyšel od obrovité postavy, která kráčela chodbou za doupětem Gierjů.

Scait ztuhl, rozzloben tím, že strážný porušil disciplínu. Jen jedna bytost v Chrámu stínů by se opovážila riskovat jeho hněv. Tato bytost byla velmi stará a daleko moudřejší, než aby se chovala bezohledně a vyzývavě.

Hlídač Gierjů vyslal další vzkaz, z něhož čišela nejsušší zatrpklost. „Tví rivalové si budou stěžovat, že zneužití moci Gierjů, která byla poskytnuta Maelgrimovi, sloužila k uspíšení cyklu. Ať už je ale příčina jakákoli, vznešený lorde, tato spora s největší pravděpodobností dozraje předčasně.“

Scaita nemusel před uspíšeným vývojem Morrigierjů nikdo varovat. Jeho oči si již zcela přivykly příšeří. Nyní, když se jeho senzory aklimatizovaly na nezvyklé vymezení kamene, také cítil žár prvotního vědomí, které se hýbalo pod povrchem slupky. Gierjové, jejichž končetiny připomínaly nohy pavouka, neklidně šmátrali ve tmě. Jejich oči, podobné očím zombie, neblaze žhnuly, zatímco Pán démonů zvažoval důsledky.

„Skupině se nyní postavily do cesty překážky.“ Šoupavé kroky se ozvaly blíž. Nosový hlas hlídače zazněl ode dveří hned za lordem. „Morrigierjové všechny plány zničí.“

Scait se rychle otočil, když se obrovité tělo toho stvoření procpalo pod obloukem. Mělo hrb a krovky jako hrobařík. Žvýkalo leklou rybu. Chrupavka jemně zapraskala, když si otřelo kusadla a pokračovalo: „Tví lidští ubožáci, ač talentovaní a spojení s krystalem Sathidu, se neodváží čelit suverenitě Morrigierjů. Jsou to ti nejžárlivější páni. Jejich pomsta by určitě byla krvavá.“

Scait ohrnul ret a vycenil vyrovnané řady ostrých zubů. „A co na tom bude záležet? Když si vezmeme Set-Nav, můžeme z této planety uniknout. Pak necháme Morrigierje, aby ji napadli a lidstvo zahubili.“

Hlídač se zakousl do posledního kousku ryby. „Ale místo, kde se nachází Set-Nav, nám není známo. Věže svatyně v Landfastu bezpochyby obsahují klíč. Jenomže kromě toho jsou střeženy kněžími a těmi nejbezpečnějšími ochrannými kouzly. Zajatá lidská mláďata, napojená na Sathid, nikdy nedospějí včas, aby se postavila při tvém útoku na Keithland do čela.“

Pán démonů pokrčil se zlovolným rozčarováním rameny. Hlídač byl poslední svého druhu. Neměl vladařské ambice. Pokud by jej zabil v náhlém návalu zlosti, jeho zkušenosti by nemohly být ničím nahrazeny. „Zaručím Maelgrimovi, Temnému snílkovi, kruh Gierjů v celkovém počtu šest a dovolím mu zotročit celé lidstvo.“

„Moc Gierjů takového rozsahu zdraví toho chlapce rychle zničí,“ namítl hlídač. „To, že bude mrtev dávno předtím, než budou moci být narušena obranná kouzla Landfastu, je předběžný závěr.“ Stvoření zamžikalo drobnýma, moudrýma očkama a čekalo, ale jeho pán se otočil a vykročil ven z místnosti, kopaje do Gierjů, aby mu uhnuli z cesty, s víc než obvyklou zlovolností. Hlídač rezignovaně povzdechl. Trpělivě si otřel rybí tuk z žaber, zatímco Gierjové se semkli nad černým sféroidem jejich spory jako živoucí skořápka.

* * *

Keithland se připravoval na válku. V Cliffhavenu, kde byly zbrojírny a skladiště přecpány zbraněmi pro všechny předvídatelné události, Kielmark poručil zapálit ohně v kovárnách, aby vypomohl méně připraveným oblastem. Řinčení palic jeho zbrojířů se neslo nad pevností ve dne v noci, zatímco do přístavu připlouvaly lodi a jiné z něj odplouvaly. Přivážely zásoby a přepravovaly lidi. Lodi pluly vždycky za příznivého větru a pod plnými plachtami. Anskiere z Elrinfaeru, vysvobozený z vězení v ledu, sloužil jako hlídač počasí. V mezičase začal Pána ohně učit, jak vyladit kontrolu nad svým mistrovstvím. Kielmark pozoroval Jaricův pokrok zúženýma očima. Pak se ponořil do plánování strategie. Dokonce i obranné síly Vaerey vycvičeného čaroděje měly svou mez. Armádní jednotky nesmějí být při přípravách na bitvu proti Chrámu stínů zanedbávány.

Království rozprostírající se na jižních pobřežích a souostroví spadající pod Alianci byla, jak se ukázalo, až žalostně špatně vyzbrojena. Kisburnovy jednotky byly dosud vyčerpané ze spojení s Tathagres, jež se jim vymstilo. Vojenské pevnosti na severním pobřeží byly udržované posádkami z Hallowildu a Felwaithe. Kielmark do jejich čela vybral kapitány sám. Byl oblečen do bílých kalhot, které neměl čas si převléci od chvíle, kdy porada přede dvěma dny skončila. Poslal pro Deisona Corleyho.

Prvnímu kapitánovi to chvíli trvalo, než se objevil ve studovně. Ušpiněné ruce a kabátec dokazovaly, že ho výzva dostihla na pobřeží, kde pracoval s přístavními dělníky na začerňování lanoví brigantiny, které měl velet. Na obou rukávech měl u zápěstí skvrny od oleje, kterým změkčil nová pouzdra na nože.

Kielmark si těchto detailů všiml na první pohled. Usoudil, že kapitán se již z incidentu s Karasem zotavil. Odhodlal se a pravil: „Čarodějové a spřadačka snů poplují za odlivu do Morbrithu.“

Corley přešel koberec, posadil se a zíral na přezky holínek, jako kdyby kůže zoufale potřebovala opravit. Nedal na sobě znát, že by ho to překvapilo. „Pak mi poručíš, abych plul na sever ke Cover’s Warren, kde bych měl dát seřadit hlídkovou flotilu a střežit Felwaithe?“

„Ne. To už dělá Tamic.“ Kielmarkovi na pažích hrály svaly jako proplétající se hadi. Kapitán při těchto slovech vystřelil vzhůru, až nohy židle zaskřípěly. Na chvíli se modré oči střetly s očima skořicově hnědýma.

Pak se Corley zeptal: „Proč?“ Někdo cizí by si nevšiml, že ho ranilo to, že jeho pán poslal někoho jiného, možná odhlodlanějšího, tam, kam by kdysi plul on.

„Protože bych nikdy nevěřil, že Tamic by udržel pořádek v tomhle doupěti vyvrhelů.“ Kielmark se opřel pěstí o stůl. Rubíny, jež měl pověšené kolem krku, se zaleskly jako krev, když se naklonil vpřed. „Během hodiny bychom zde po odplutí Vlčice měli vzpouru a vraždy.“

Corley zamžikal očima a pomalu zbledl, když mu došlo, podle jména, o jakou brigantinu jde. Vlčici řídil Kielmark osobně. „Ty pak odpluješ také, s Taen a s tím zbytkem?“ Povytáhl nevěřícně obočí. Během patnácti let služby se, pokud věděl, nestalo, že by pán Cliffhavenu opustil svou pevnost na ostrově.

„Kdo jiný by mohl radní Aliance, kněze Koru a celou tu přelétavou šlechtu přimět se shodnout tak, aby vedli armádu?“ Kielmark mávl popudlivě rukou. „Musím jít. Já jsem jediný, kdo může ohrozit jejich obchod i nastřádané poklady. Znáš nějaký jiný způsob, jak udržet lidstvo v souladu?“

Corley se ušklíbl. Do tváří se mu vrátilo trochu barvy. „Ty jsi nejpravděpodobnější kandidát Keithlandu na spořádaného občana, to tedy ano.“

„Kruci,“ vyhrkl Kielmark. Projednou mu kapitánův sarkasmus vadil. „Udržuj disciplínu, zatímco budu pryč. Pokud ne, tak z tebe stáhnu kůži, od paty k hlavě.“ Zarazil se, jako by se mu nechtělo ve výhrůžkách pokračovat. Narovnal se a sňal z krku rubínový náhrdelník. Položil jej na stůl. Zlato dunivě zazvonilo mezi jeho pěstí a rukou prvního kapitána. „Tohle ti dávám na důkaz toho, že jsem tě pověřil velením, kdyby to někdo zpochybňoval.“

Corley polkl. Nebyl schopen jediného slova. Světlo se odráželo a blýskalo ve středu rubínů jako oheň. Kielmark se vyklonil z okna. Sňal z mramorových oblouků těla cherubína bandalír a pak si přes záda přehodil svůj velký meč. Nikdo nepromluvil, když procházel místností, ale oba chápali, že náhrdelník na stole byl nejvýmluvnějším způsobem, jakým by tento suverénní vládce hodlal jmenovat svého nástupce.

„Střež si záda, příteli,“ řekl nakonec šeptem Corley.

Kielmark se zastavil u dveří, ostražitý jako vždy, avšak usmívající se. „To samé přej sobě,“ odsekl. Potom vyšel bez rozloučení do šera chodby, v níž nesvítila ani jedna svíce.

* * *

Vlčice zvedla kotvy během hodiny. Jaric stál u zábradlí, svíraje oběma rukama jílec vlastního meče, který si nedávno vyzvedl ve zbrojírně, kde ležel od chvíle, kdy tu Corley naposledy zakotvil s Bezměsíčnou. Taen, stojící vedle něj na palubě, hleděla na zbraň s obavami. Podle tradice Vaerey vycvičení čarodějové pohrdali nošením zbraní. Když Anskiere začal s výcvikem, aby vylepšil talent tohoto Pána ohně, Ivainson chtěl, aby mu meč vrátili. Prý jej potřebuje k lepšímu soustředění. Ani rozumné důvody, ani vžitá pravidla mu nemohly zabránit vzít si obvyklou výzbroj. Nejnovější čaroděj, který přísahal Vaereům, že bude sloužit svému lidu, se vyznačoval zarputilostí, kterou se ani spřadačka snů, která ho milovala, neodvažovala narušovat.

Taenina mlčenlivost, vyplývající z obav, zůstala bez povšimnutí, když Kielmark dával hlasité rozkazy svému loďmistrovi. Na palubě se ozval dupot nohou. Členové posádky vysoukávali lanka, aby loď mohla vyplout. Jaricův vzdor vůči zažitým pravidlům byl pouze formální. Ale když byli Strážce bouře a Pán ohně spolu, spřadačka snů si všimla, že si oba střeží své myšlenky. Tato skutečnost ji znervózňovala, neboť aby mohli bojovat s démony z Chrámu stínů, musejí oba čarodějové spolupracovat, mysl vedle mysli. Musejí být vyladěni na stejnou notu.

Loďmistr vykřikl. V ráhnoví to zaskřípělo, když plachty vylétly vzhůru. Lemovky plachet zašustily. Strážce bouře z Elrinfaeru stál na přední palubě, připraven použít své čáry. Zvedl hlavu. Jeho oči měly šedou barvu přeháňkového deště. Měl na sobě námořnickou košili z jednobarevného běleného lnu. V pase ji měl převázanou stříbrem vyšívanou šerpou. Ale prostý oděv nemohl zastřít velikost jeho schopností. Zdálo se, že ovládá vítr bez jakéhokoli úsilí. Díky zkušenostem získaným během celých desetiletí byl zručný.

Jaric se díval, jak mu plachty rytmicky povívají nad hlavou. Mírný, melancholický výraz v jeho obličeji si Taen spojovala s obdivem. Když se Vlčice zhoupla a potom znovu získala stabilitu, Jaric se usmál. Vlasy mu povívaly ve větru, který se opíral do hlavních plachet. „Anskiereově moci se nemohu rovnat. Kdybych se pokusil o něco podobného, jako například zapálit v plotně v kuchyni oheň pomocí čárů, pravděpodobně bych spekl všechno, co se nachází nad vodní hladinou.“

„Zlepšíš se.“ Taen se vší vahou opřela o rameno svého muže. Jeho nadšení nad novými schopnostmi, které získal, jí dodávalo odvahu. Ale její uspokojení zmizelo, když Strážce bouře pohlédl stranou a všiml si, že Pán ohně ho pozoruje. Stáhl černé obočí, až se málem mračil. Pak Anskiere, aniž by pozdravil nebo ho povzbudil, odešel na záď.

Z Ivainsona vyprchalo nadšení. Taen vycítila, jak mu napětím ztuhly svaly na předloktí. „Co se stalo na ledových útesech?“ zeptala se impulsivně. „Proč by ti měl princ z Elrinfaeru nedůvěřovat?“

Jaric potěžkal meč, jako kdyby jí neživá ocel z Corlinu mohla odpovědět místo něho. Výraz jeho očí se prohloubil a začal být nevypočitatelně napjatý. Jaric konečně s hořkostí v hlase řekl: „Anskiere věří, že jednoho dne zradím vlastní lid jako můj otec.“ Najednou začal být neklidný. Odtáhl se, jako by ho pouhý vzduch žahavě bodal. Taen se přidržovala zábradlí. Nešla za Jaricem, když se rozhodl odejít. Způsob mlčenlivosti Pána ohně prozrazoval, že udělal, co se dalo. Svým způsobem dokonce zapomněl na hrdost, přesto se mu ale nepodařilo Anskierea přesvědčit, že dědictví, se kterým se musel vyrovnat, neobsahovalo ani zlomek šílené zlovůle jeho předchůdce.

* * *

Nastala noc. Nad mořem Corine se rozprostírala obloha plná mraků, které byly doprovodným znakem bouře. I přes převážně podmračené počasí obloha nad stěžněm Vlčice zůstávala jasná a posetá hvězdami. Plachty lodi se vlnily pod náporem větrů dujících nad téměř celým mořem. Kielmark zůstal na palubě. Opíral se o zábradlí dlouho poté, co záře majáku Cliffhavenu zmizela z dohledu. Jeho brigantina osaměle brázdila vody moře. Lodi tvořící flotilu zůstaly u pobřeží, aby bránily úžinu Main. Až na vybrané členy posádky závisela akce, jejímž cílem bylo znovudobytí Morbrithu, na posádkách pevností povolaných z Corlinu. Vévoda aspoň udržoval potřebnou disciplínu, když výkonnost jeho ozbrojenců zaostávala za standardními, přesně vymezenými postupy Cliffhavenu. Pán vyvrhelů se zamračil, když si všiml fosforeskující jiskry v brázdě za lodí. Zamyslel se, protože dokud jeho loď nedopluje ke břehu, nebude moci podniknout žádnou akci. Posádka vykonávala práci rutinně, proto měla dost volného času. I on sám měl k přemýšlení více času, než by se mu zamlouvalo.

* * *

Jeden slušný den pomalu přešel v další. Vlčice polykala jednu míli za druhou. Plula neměnnou rychlostí dvanáct uzlů za hodinu, ale Jaric při této plavbě nepostrádal výzvu. Snaže se zvládnout jemné detaily čarodějnického umění se uchýlil do mapovny. Vydržel v ní od rána do noci. Chladná ocel jeho meče mu přitom spočívala na kolenou. Tuto zbraň mu daroval zálesák Telemark v předvečer dne, kdy chlapec opustil Seitforest, aby se vydal za svým osudem potomka Pána ohně. Ostří meče již nejednou způsobilo, že tekla krev. Jaric však nikdy nikoho nezabil, přestože zbrojíř, který tento meč vykoval, znal své řemeslo dobře. Ocel, od ostrých hran po modročerný lesk zakalení, byla vytvořena úmyslně tak, aby mrzačila. Jaric se snažil tuto její přirozenou vlastnost změnit. Ale úspěch se mu, jeden vyčerpávající den za druhým, vyhýbal. Po dvoutýdenním úsilí nedospěl k žádnému pokroku.

Pán ohně se opřel zády o skříňku s mapami a zneklidněně si povzdechl. Slunce již dávno zapadlo. Světlo z palubní lucerny pozlacovalo vrstvami soli pokryté tabulky okna na zádi. Stíny číhající v rozích měly sametový nádech. Vrzání a skřípání prken lodi při plavbě po moři znělo neobvykle hlasitě. Jaric si vzpomněl, že námořníci budou v tuto hodinu shromážděni v kuchyni. Měl by již mít hlad, avšak večeře ho nezajímala. Ačkoliv se mu meč díky své váze otiskl do stehen, vůbec ho nenapadlo, že by jej měl odložit. Nevybral si tuto zbraň kvůli jejím smrtícím vlastnostem, jak se domníval Anskiere. Spojit moc s mečem určeným k zabíjení mohlo místo toho poukazovat na to, že dědictví Pána ohně tíhlo k hrůze a ničení. Jaric položil ruce na meč. Odhodlán dokončit to, co již začal, zavřel oči, aby se mohl lépe soustředit.

Zaměřil vnímání Pána země na ostří zbraně. Kov, stejně jako kámen, půda nebo symetrické krystaly minerálů, představoval zdroj pro detailní přívaly energie, které byly vzájemně propletené a přesně vyrovnané. Jaric ten vzorec objal svou myslí. Potom vytáhl ze spojení se Sathidem malý plamínek. S pečlivostí muže spřádajícího hedvábnou pavoučí síť se snažil tu energii spoutat, ohnout ji a nechat jako závan větru projít ocelí. Zpocené vlasy se mu lepily na spánky. Aby mohl protáhnout různorodé síly strukturou tak jemnou, musel použít veškeré zdroje, kterými disponoval. Každý pokus, již od svítání, skončil stejným způsobem. Napětí trvající tak dlouho mařilo jeho sebeovládání. Jaric rozhořčeně vykřikl, když proudy energie zbloudily, narážejíce do symetrie kovu, částečně mimo vytyčené trasy. Meč na jeho klíně se rozžhavil doruda a pak doběla, rozrušen ohněm, jehož plameny se vzpínaly vzhůru a kroutily, aby se osvobodily.

Pán ohně zklidnil svou vnitřní mysl. Jeho tělo nepříjemně sužovalo horko. Napětí vyplývající z vyladěných čárů mu bolestivě drásalo nervy. Jaric si olízl suché rty a snažil se zahnat strach, jenž mu nepříjemně svíral žaludek. Kouzlo tentokrát pokročilo příliš daleko. Nedalo se vzít je zpět. Jaric, unavený a zbavený odvahy poznáním, že Anskiere by během jediného zlomku vteřiny mohl spoutat bouři do pírka, se přinutil uklidnit. Nezbývalo nic jiného než napravit chybu.

„Už jsi téměř tam,“ ozval se vtom vedle jeho ramene čísi hlas. Chladné ruce se dotkly Jaricových rozpálených rukou. Chlapcovu mysl naplnila čísi přítomnost, jako vlnky, jež se jemně vpíjejí do písku. „Zkus tohle.“ Příkaz mimo jeho vědomí přesunul plamínek jiným směrem.

Jaric přijal radu. Jeho kouzlo se rozmotalo, jako když se stříbřité vlnky vody ženou přes na sebe nahromaděné klády. Zůstaly po něm nachově červené stužky energie, probíhající ocelí. Tento proces se zdál být zcela přirozený. Ivainson zajásal. Uvažoval, proč nepracoval v souladu s přirozeným vzorcem kovu již dříve. Vzrušeně pokračoval s konfigurací, dokud ostří meče nesouznělo po celé délce s v něm uzavřenou silou. Jaric spojil oba konce proudu energie a vzhlédl. Ve světle lucerny tam tiše stál Anskiere z Elrinfaeru. Čarodějovy oči byly šedé, jasné a vlídné. Anskiere se usmíval.

„Myslím, že teď už to chápu.“ Pán ohně zvedl zbraň z klína. Její žhnoucí záře se dotkla jeho rozjásaného obličeje. Ozářila mu bradu tak, že získala ostřejší rysy, a jeho obočí propůjčila vyloženě obloukovitý vzhled. Chlapcovy zlaté vlasy zářily v jejích odlescích jako měď. Díky doteku, který Jaric dosud cítil ve své mysli, sdílel úhel pohledu Strážce bouře. Na zlomek vteřiny spatřil v hloubi duše zrcadlový obraz svého otce Ivaina.

Anskiere se stáhl. Kouzla odpověděla trhnutím a jeho napůl pozvednuté ruce modře zajiskřily. Utvořil se velký vír a ve vzduchu byl ostře cítit ozon. Tabulky na stole poskakovaly jedna přes druhou a lucerna visící na háku se prudce kývala. Plamen se vytratil společně s průvanem.

„Ne!“ Jarica to odhodilo na stěnu. Upustil meč. „Ivain je mrtev!“ Jeho křik se mísil se zvonivým duněním, když zbraň udeřila do podlahy vedle jeho nohou.

Prudkost Anskiereovy reakce se vytratila. Vzduch se chvěl, pak se utišil a tabulky zůstaly klidně ležet na stole. Strážce bouře mlčky seděl, maje hlavu skloněnou nad neposkvrněně bílými rukávy.

„Rozumím.“ Jaric se neobratně napřímil. „Sdílel jsem váš smutek nad ztrátou Elrinfaeru pomocí obrazců Llondelů.“ Jeho hlas zněl sklíčeně. „Ale jak se nám vůbec podaří zvítězit nad démony? Vy mi nemůžete věřit a já se nemohu změnit.“

Anskiere vzhlédl a po tváři se mu rozlil nesmělý úsměv. „Myslím, že to dokážeme. Podívej se.“ Ukázal na meč, který ležel pozapomenutý ve tmě.

Ocel vykovaná zbrojířem z Corlinu již nebyla obyčejná. Nyní vyzařovala oranžovočervenou zář, která poukazovala na prvotní kouzlo meče Pána ohně. Tento základ bude brzy rozšířen o dvě další aury, ze kterých jedna bude na sekundární úrovni moci. Ta poslední bude představovat ochranu proti vměšování cizinců. Jaric pochopil koncept. Intuitivně věděl, že by mohl zbývající kouzla pochopit snadněji než ta první.

Když ale pozvedl zbraň, ztlumil světlo svých znalostí jako pocit viny. „K čemu je zkušenost, pokud mi nevěříte?“

Zašustily šaty. Anskiere se dotkl ve tmě Ivainsonova ramene a povzdechl si. „Musím se naučit zapomenout na minulost. Protože ve všech ohledech, na kterých záleží, Jaricu, ty jsi syn přítele, jehož jsem miloval jako bratra, než ho Cyklus ohně zbavil lidskosti.“

* * *

Ivainson dokončil vytváření obranných kouzel v horku poklidného dne babího léta. Moře Corine mělo ocelově šedou barvu a bylo klidné, ale Anskiereovy větry neslábly. Vlčice se blížila ke břehům Hallowildu pozdě odpoledne následujícího dne. Potkaly ji potíže dřív, než se objevila na obzoru země.

Slunce pálilo jako kotouč roztaveného zlata. Jeho paprsky pronikaly závoji kouře. Námořníci se shromáždili u zábradlí. I král pirátů osobně přišel na záď, aby se podíval, co se děje.

Nesnesitelně se potil horkem, proto na sobě měl jen opasek s mečem a vhodný pár náramků. Shodil dolů provazový žebřík. Předal lodní dalekohled Anskiereovi, který čekal na palubě, a řekl stručně: „Podle směru, jímž plujeme, bych řekl, že Seitforest je v plamenech. Důležitá otázka je, proč?“

Anskiere převzal dalekohled, ale nepřiložil si jej k oku, aby se podíval. „Žádný blesk,“ řekl ihned. „Nejbližší oko bouře se nachází tři sta mil na sever. Nebo mohl někdo zapálit les, když zakládal oheň na vaření. Ale v té oblasti vůbec nefouká vítr. Taen by tě mohla informovat lépe.“

Spřadačka snů se nacházela v podpalubí. Zřejmě spala. Kielmark přikázal stevardovi, aby ji probudil a aby také zavolal z mapovny Jarica. Poté obrátil chladné oči na Strážce bouře. „Rozpoutej bouři a žeň tuto loď ke Corlinu. Plachty se jí určitě pořádně napnou, ale začne to s ní zase zatraceně houpat.“

Ale Taen, spřadačka snů, nespala. Když Kielmarkův stevard přišel do kajuty na zádi, našel její lůžko prázdné. Kouzelnice seděla se zkříženýma nohama na lodní bedně. Oči měla doširoka rozevřené a slepé, neboť se nacházela v hlubinách transu. Muž, stejně tak nedůvěřivý ke kouzlům jako jeho pán, zaváhal a zůstal stát v chodbičce. Zradilo ho ale zaskřípání závěsů dveří. Taen sebou mírně trhla. Zamžikala očima a zachvěla se. Jako kdyby byla omámená, zadívala se pomalu na služebníka stojícího u dveří její kajuty a chystajícího se vejít.

V příštím okamžiku vyskočila na nohy, protože se polekala. „Kde je Kielmark?“ zeptala se spěšně. „Pošli ho sem, s oběma čaroději. K Hallowildu se blíží nebezpečí.“

Stevard se otočil a málem se srazil se svým pánem, kterému připadalo čekání dlouhé a šel vyhledat Taen sám. Služebník sebou trhl a pak moudře uhnul, než ho Kielmark stačil vykopnout na chodbu.

„Seitforest hoří,“ vyhrkl pán Cliffhavenu rovnou. „Můžeš mi, děvče, říci proč?“

Taen odrazila Kielmarkovu netrpělivost pózou ostrou jako nabroušená ocel. „Temný snílek nám přináší válku jako nikdo jiný předtím v celém Keithlandu.“ Přestala používat jazyk. To nevyřčené by se dalo vysvětlit účinněji pomocí jejích schopností. Nechala Kielmarkovu mysl sdílet její snový obraz. Kielmark sebou se zaklením trhl. Otevřel ústa dokořán překvapením, když spatřil díky vlivu kouzel novou armádu Chrámu stínů. Ten pohled budil hrůzu, jakou si nikdo neuměl představit.

Král pirátů, rozzuřený jako býk, zařval na své podřízené z podpalubí rozkazy dřív, než vidina zcela vyprchala. Přestože na posádku volal zezdola, muži jej slyšeli a pohotově uposlechli jeho rozkazů. Brigantina ožila, když se muži rozeběhli a začali šplhat po lanoví. Na stěžních zarachotily plachty, jichž se zmocnil vítr a začal s nimi cloumat. Vlčice se prudce zhoupla a otočila, až to Taen shodilo po hlavě dolů z bedny. Kielmarkova obrovitá pěst ji zachytila dřív, než do něj narazila. Postavil ji na nohy s příkrostí, která neposkytovala prostor pro omluvy. „Sežeň Pána ohně. Než nastane noc, dostaneme se na břeh. Vy oba musíte být připraveni na vylodění.“

* * *

Západ slunce halily cáry kouře. Ačkoli všude jinde byla vodní hladina poklidná, Vlčice vplula do ústí řeky Červených vod s přídavnými plachtami a volně vlající kosatkou roztrhanými na kusy. Anskiereův vítr se utišil. Plachty a pomotaná lana zůstaly bezvládně viset jako hadry na strašácích. Když členové posádky spustili kotvu, připluli od přístavní hráze na vlečném člunu ozbrojenci a vévodův první velitel. Jakmile plavidlo přirazilo k boku lodi, důstojník potvrdil Taenino předchozí snové pátrání. V hlase se mu zračil strach.

Mrtví Morbrithu povstali. Napůl shnilé mrtvoly z polí a měst vzaly do rukou meče a pak pochodovaly v pochmurných zástupech plenit, znesvěcovat a ničit území na jihu. Oheň by je mohl zastavit. Z toho důvodu zpanikaření farmáři, vedení jedním knězem, Seitforest zapálili. Pak se marně modlili, aby se zvedl vítr a ušetřil jejich pole.

„Jejich víra nepomohla ničemu,“ uzavřel důstojník suše svou zprávu. Božské ohně nepřinesly farmářům nic a jižní větry nikdy nevály během období sucha. Armáda mrtvých postupovala vpřed a pobíjela uprchlíky, dokud se vévodovi muži nesemkli k odporu.

Kielmark, opíraje se o zábradlí, chtěl slyšet detaily, když se k němu připojili i Pán ohně, Strážce bouře a spřadačka snů.

Počasí se uklidnilo. Panovalo období sucha. Seitforest hořel tak, že se nedal zachránit, i kdyby všichni schopní muži nebránili hraniční území. Jaric, jenž se obával o zálesáka, který mu jako chlapci poskytl přístřeší, se vmísil do hovoru: „Kolik lesa shořelo?“

První velitel jenom pokrčil rameny. Kabát uniformy měl plný tmavých skvrn od potu. „Kdo to může říci? Poslední posel měl dojem, že je to sedm čtverečních mil, ale to byl jen odhad, nyní již několik hodin starý.“

Kielmark na něj vybafl otázku: „Kolik mužů bojuje a kolik členů posádky zůstalo v Corlinu?“

„Vévoda vyjel do pole s pouhými třemi jednotkami.“ Velitele zabolelo nesouhlasné zamračení, proto řekl kousavě: „Opustil byste město, jemuž hrozí nebezpečí, a nechal jej napospas nepříteli? Armáda Temného snílka nyní míří daleko na jih od Gaire’s Main. Za svítání může zaútočit na Corlin.“

„Zruš to!“ Kielmark zavolal na nejbližšího námořníka, aby odvázal lano vlečného člunu. Pak, nevšímaje si uctivého, služebně nejstaršího důstojníka Corlinu, vydal rozkazy. „Vezměte čaroděje na břeh a najděte jim koně. Mí muži je budou sledovat na dlouhém člunu a zjistí, které jednotky zůstaly. Koně budou spíše v nějakém městě. Mám v úmyslu na ně posadit všechny dostupné šermíře, kteří by mohli okamžitě vyrazit proti Maelgrimovi.“

Taen, na niž zamával loďmistr, začala sestupovat po postranních podlahových prknech, zatímco velitel se ztuhlým obličejem hystericky, nevěřícně vyhrkl: „Cože?! Vy mi dáváte dva čaroděje a jednu kouzelnici a pak by podle vašeho návrhu měl Corlin zůstat zcela bez obrany? Bojujeme s armádou mrtvol, člověče! Zbraně ty, kteří jsou již mrtvi, zabít nemohou.“

Kielmark si založil statné paže. Jaric spatřil jeho chladný, rozzlobený pohled přes zábradlí. Pak pohlédl znovu na důstojníka ve vlečném člunu. „Bojujete s lidským šílenstvím a kruhem démonů Gierjů. Zavřete před nepřáteli bránu a já vám řeknu, že všichni uvnitř města zemřou a připojí se k legiím Temného snílka.“

Uběhla chvilka plná napětí, když Anskiere podle rozkazu následoval ostatní do člunu. V okamžiku, kdy Strážce bouře položil nohu na lavici, vyhrkl král pirátů příkaz. Námořníci, kteří čekali s provazem v ruce, rychle odrazili od lodi. Člunu se zmocnil vír, ale pak, když se dostal do proudu, se přestal zmítat. Důstojník ztratil rovnováhu. Spadl vzad. Zakopl o kotníky velitele člunu a skončil v náruči veslařů. Vznikl zmatek. V okamžiku, kdy by mohly být veslovými vidlicemi protaženy žerdi vesel, aby bylo možno zmítající se plavidlo ovládat, veškeré nešváry a společenské konvence byly nenávratně ty tam.

První velitel Corlinu, oddělený rozšiřujícím se množstvím vody, bezmocně soptil, když Kielmark poslal posádku spustit dlouhé čluny. Námořníci Cliffhavenu poslechli se značnou rychlostí. Zdvihací zařízení zarachotila a byla odvázána lana, bez zdržování nebo zbytečných pohybů. První člun pleskl o vodu v přístavu během půldruhé minuty. Veslaři se vyškrábali na jeho palubu. Mezitím se někde stačili vyzbrojit do války. Jejich organizovanost práce, když protahovali žerdě vesel vidlicemi a pak vesly zabrali v přílivu, byla až nudně bezchybná. Všechny čluny nejspíš doplují do městských doků dřív, než nemotorný vlečný člun s hodnostářem na palubě znovu získá správný kurs.

První velitel Corlinu rozčileně bouchl pěstí o zadní lavici, zatímco se jeho veslaři úporně snažili na svých lavicích. Důstojník, jakkoliv vysoce postavený, nemohl porušit vévodův příkaz. Sama královna tomuto pirátovi a jeho smečce cvičených hrdlořezů věnovala důvěru. Rozladěný první velitel, jemuž bylo odepřeno milosrdné útočiště, se díval, jak dva čarodějové a jedna kouzelnice byli dopraveni k jižnímu pobřeží a rychle vysazeni na koně.

Přestože zvířata byla čerstvá, v nehybném vzduchu trpěla. Jejich srst se temně leskla potem ve světle lucerny, která osvětlovala nádvoří u obchodního doku. Cinkot udidel, mečů a brnění koně děsil tak, že se začali vzpínat, když se ozbrojenci vybraní za členy eskorty připravovali k odjezdu.

„Kam pojedete?“ zeptal se první velitel. Mluvil nosem, jako by ve vzduchu vycítil něco, co ho naplňovalo nesouhlasem.

Anskiere odpověděl ještě méně zdvořile než Kielmark. „Do Seitforestu, a odtud přímo na bojiště.“

Důstojník začal znovu zuřit. „Pro milost Koru, čaroději, jsou snad stromy a veverky důležitější než živí lidé v Hallowildu?“ Ale jeho otázka se ztratila v prachu a hluku, když skupina Strážce bouře hlučně vyrazila z doků. Taen neměla možnost toho muže ujistit, že Jaric a Anskiere jí prozradili svůj plán. Musela svého koně přinutit srovnat krok s ostatními. Vojáci, určení jako doprovod, se po vylodění opožděně škrábali do sedel, aby dohonili hlavní skupinu.

Kapitola 12

Hallowild

Nastala noc. Cesta nad přívozem Corlinu, tonoucí ve tmě, se mírně vinula úvozem. Stáda dobytka a karavany v ní zanechaly hluboké brázdy, v nichž se držela voda, která vysychala jen pomalu. Koně klusali vzduchem, který voněl po tlučeném hřebíčku, bahnu a říčním rákosu. Na jihozápadě, za mihotajícími se plameny pochodní předvoje, se nacházel Seitforest, nyní sužovaný ohněm a zahalený oblaky dýmu. Vířivé vody řeky Červených vod si prokousaly cestu na sever. Na její hladině se tvořily zpěněné hřebeny, v místech, kde se proud řeky přeléval přes skály.

Taen se intuitivně držela kaštanově hnědého valacha. Její obvyklá nedůvěra v koně pozvolna přešla do snového transu. Její mysl, ponořená do sítí moci, přelétla lesnatou krajinu, hledajíc muže, který by na podzim měl mít na sobě jemnou kůži a u pasu cinkající pasti na ptáky. Když Seitforest hořel, nezůstalo naprosto nic, co se podobalo sezónním rytmům života, podle kterých by mohla vést své pátrání. Stezky, kudy zálesák obvykle chodíval, byly plné zděšené zvěře. Hořící houštiny a začouzená doupata neprozrazovaly přitomnost lidského vědomí. Taen konečně, na pokraji zoufalství, využila mysl vrabce. Jeho ušima zaslechla ostré zvonění sekery. Zaměřila ten zvuk a ihned se střetla s přítomností ostražitou jako jestřáb. Spřadačka snů se ulehčením rozplakala. Přerušila trans a pobídla koně patami.

Hnědák roztáhl chřípí na protest, ale pak prodloužil krok, aby dohnal koně Pána ohně. Taen zvýšila hlas, aby Jaricovi poskytla informaci, o kterou se zajímal. „Telemark je v pořádku. Najdeš ho při sekání klestí. Snaží se dostat oheň pod kontrolu.“ Snový obraz mu ukázal světlem lucerny zalité místo, zahalené hustým dýmem a pachem posekaného kapradí. Tam pracoval zálesák s lopatou a sekerou, v osamělém úsilí odvrátit pohromu.

Ivainson to místo znal. Také viděl, že čelní fronta požáru zuřila sotva půl míle od nich. Stromy hladově pohlcoval oheň. Vylétávaly z něj nebezpečné chomáče jisker. Seitforest nemohla zachránit před zničením snaha žádného smrtelníka. Avšak Telemark přesto pracoval tvrdohlavě dál, neboť okruhy s pastmi a srub představovaly vše, co v životě miloval. Jaric, zavázaný tomuto muži přátelstvím a mající hluboký pocit dluhu, se odhodlal k okamžité akci. Věřil Taen, že všechno vysvětlí Anskiereovi. Pobídl koně a tryskem vyrazil k lesu.

Z řady vybočil jeden člen předvoje, aby jej následoval. „Zůstaň tu!“ poručil mu Strážce bouře. „Jen by ses mu pletl do cesty.“

Pomocný důstojník křikl na protest. Anskiere z Elrinfaeru se však s odpovědí nenamáhal. Místo toho probudil ve své holi světlo.

Všichni koně ve skupině se začali plašit. Jezdci se snažili nespadnout. Noc kolem nich mezitím začala nést hmatatelné známky blížící se bouře. Větry, jež byly těžce cítit po dešti, olízly traviny a sklonily jejich roztřepené stvoly k zemi. Kouzla spojená s počasím se neustále rozjasňovala, dokud Anskiereovu štíhlou postavu obklopovala fialová zář. Kolem něj se chvěly čirou hrůzou čtyři desítky otrlých ozbrojenců. Nad vrcholy stromů se přehnaly mraky a poklidný, horký vzduch se narušil vlivem čárů.

* * *

Zatímco ostatní muži Hallowildu bojovali, aby zahnali na útěk hordu oživlých lidských pozůstatků pod velením Temného snílka, zálesák Telemark zaťal sekeru do kmenu stříbrného buku, až to zadunělo. Dřevo, v němž dosud proudila míza, mu značně vzdorovalo. Ocel se do něj silně zakusovala, odsekávajíc ty nejtenčí štěpiny. Telemark zamžikal očima plnýma slz. Práci mu znesnadňoval kouř a bodáni úlomků odlétávajícího dřeva. Zvedl sekeru, připraven k dalšímu úderu. Pak se zarazil, když ho vyrušil šustot v podrostu za mýtinou, kterou se mu díky tvrdošíjnému úsilí již podařilo vysekat.

Zpoza stromů vystoupil nějaký muž. Měl statnou postavu a byl oblečen jako jezdec. Když přišel blíž, světlo z lucerny osvětlilo zlaté vlasy, kabátec nedbalého střihu, jenž se v trnitých keřích dost potrhal, a velice známý obličej. Telemark se překvapeně napřímil.

„Odlož tu sekeru, starý příteli,“ řekl Jaric. Usmál se, když si všiml zálesákova údivu. Potom mýtinu co nejrychleji přeběhl.

Ačkoli byl Jaric silnější a měl širší ramena než onen chlapec, jenž přezimoval v Seitforestu, dosud se pohyboval obezřetně, jako by po něm půda mohla každou chvíli chňapnout a podrazit mu nohy. Ale stačil letmý pohled do jeho očí, aby se ukázalo, že takovému nedostatku sebedůvěry již dávno odrostl. Muž, který se vrátil, aby objal bývalého učitele, se vyznačoval silou dost velkou, aby z cesty odvalil i ten největší kámen, který by se mu do ní připletl.

Telemark mu odpověděl na pozdrav. Pak k němu přistoupil. Sekeru opřel topůrkem dolů do mechu. Proužky potu na jeho zápěstích se leskly ve světle lucerny jako pozlátko. Černé, stříbřitě protkané vlasy, plné popela, mu zplihle visely dolů. „To, co předpověděli Llondelové, je pravda,“ všiml si. Nadšení ze setkání potlačil smutek ze zničení divočiny, která byla jeho domovem. „Seitforest hoří.“

Jaric pohlédl na zčernalou zem, na vysekaný pruh zeleně, jenž zde vznikl z lásky i zoufalství. „Myslím, že mohu pomoci.“

Jako kdyby pomocí zbraně mohl dosáhnout nemožného, ustoupil vzad a vytasil meč. Telemark jej poznal. Ale kdysi obyčejná ocel nyní vyzařovala trojitý kruh světla ochranných kouzel Pána ohně.

Zálesák v úžasu upustil sekeru. „U velkých ohňů! Ty jsi Ivainův potomek.“

Jaric neodpověděl. Maje oči zavřené a meč pozvednutý, povolal své mistrovské síly a dal jim směr. Oheň, který pustošil Seitforest, odpověděl, jako by byl živý. Koruny stromů se ohýbaly a chrastily, když se jich zmocnila hrozivá energie. Telemark se opřel o kmen buku, když se bouří zmítaná temnota začala stahovat nad jeho hlavou a pak ji proťala rudozlatá záře. Rozpoutalo se peklo. Požár devastující celé míle suchého lesa se v úžasném projevu moci spojil v podobě víru s živly, jež rozpoutal Pán ohně. Vzduch se chvěl v mučivých návalech horka, až se rozžhavil doběla.

Ale ohně dosud neutichly. Plamen se přetavoval v další plamen, dokud Jaric stál, obklopen světlem. Telemark si zaclonil tvář. Byl omámen realitou, kterou mu předpověděla llondelská vidina téměř před dvěma roky. Pýcha a emoce mu vzaly dech. Kdyby tehdy věděl, koho se mu podařilo zachránit z rukou neurvalých lesních banditů. Možná by nikdy nenašel odvahu chlapci nabídnout střechu nad hlavou, kdyby se ukázalo, že je to Ivainův potomek.

Ale dokonce ani tak velké úsilí nemohlo pokrýt potřebu Seitforestu. Telemark pošilhával po své sekeře. Sklonil se a natáhl po ní ruku. V té chvíli mu na záda začaly padat mrazivé kapky deště. Pohled na oblohu neporušil kouzlo. Sucho bylo zahnáno. Mraky zakryly oblohu, kterou ještě před chvílí clonily sloupy dýmu a žár plamenů. Zálesák spokojeně vykřikl: „Synu Ivainův!“

„Jdi domů a odpočiň si.“ Jaricův hlas zněl skrz hučivé syčení plamenů jakoby vzdáleně. „Strážce bouře z Elrinfaeru uhasí poslední doutnající ohniska a dohlédne, aby les byl v bezpečí.“

Telemark si náhle uvědomil, že je až neuvěřitelně unavený. Narovnal se, aby jej Pán ohně, jenž se objevil vedle něj, nesežehl svým žárem. „Co budeš dělat?“

Obličej na pozadí požáru se roztáhl v úsměvu. „Tyto plameny možná budou zapotřebí při obraně Corlinu.“ Jaric vycítil pod půdou vhodně se svažující k řece vyschlé koryto potoka. Vstoupil do země a zmizel.

Nesnesitelná ohnivá zář se ztratila spolu s ním. Telemark, mžikaje očima v obyčejném světle lucerny, se shýbl pro sekeru. Pálení puchýři pokrytých rukou jej probralo jakoby ze sna. Byl vděčen za samotu. Bez nejmenšího pocitu hanby se rozplakal. Mezitím do půdy kolem něj bil déšť. Na zelené stromy, keře a celé akry spálené země se snášely přívaly vody.

* * *

Bouře získala ve spojení s Anskiereovými kouzly na síle. Na rozlehlé spáleniště v Seitforestu se snášely bílé přívaly vody. Dosud žhnoucí uhlíky se syčením uhasínaly a rozpadaly se v popel, z něhož se valila oblaka dýmu. Na jižní straně řeky ale vůbec nepršelo. Taen, Strážce bouře a nervózní kavalerie, posádka z Corlinu, pokračovali v jízdě po suché půdě. Koně tuto novotu přijali klidně. Po prvních nervózních krocích kráčeli ochotně vpřed. Svými kopyty zvedali z cesty křídově bílý prach. Ale vojáci vybraní jako doprovod bručeli a drželi se od Strážce bouře dál.

„Jaric na nás čeká vpředu,“ informovala Taen Anskierea. Přepadla ji touha jet a použít své schopnosti společně s jeho. Popadla otěže, jako by to byla záchranná lana v člunu. „Hlavní armáda z Corlinu je nucena ustupovat. Kielmark to ví. Jel se záložní posádkou napřed, aby převzal velení. Setkáme se s ním společně se zadním vojem, asi půl míle od řeky Červených vod.“

„Nepřátelské linie jsou tak blízko?“ Popíchnut zájmem, Strážce bouře pobídl koně do klusu.

Vpředu najednou vzplálo světlo. Keře a jezdci začali vrhat plazící se, pokřivené stíny. Cestu za nejbližším ohybem blokovala ozářená postava. Pán ohně seděl rozkročmo na chvějící se klisně, jíž hrály svaly na nohou. Meč měl zvednutý nad hlavu. Nad ním se do výše tyčila šest stop vysoká clona plamene, který Jaric odčerpal ze Seitforestu a jejž pomocí čárů spoutal ve svazek poslušné síly. Záře propůjčovala okolní půdě vysoký lesk, podobný lesku tepaného kovu, na několik yardů v každém směru. Stromy po obou stranách cesty se chvěly ve vlnách žáru.

Když Anskiere a Taen přitáhli otěže, jejich doprovodná eskorta je konečně dohnala.

„U Koru!“ Velící seržant zakryl strach klením. „Škoda že řeka je na přebrodění moc hluboká. Ten oheň by na druhé straně mohl zachránit pár životů.“

Strážce bouře, zabývající se dodáváním odvahy svému koni, trhl potem nasáklými otěžemi. Když se kůň přestal snažit vyhazovat a tancovat, řekl: „Přesně to má Jaric v úmyslu.“ Potom dodal kousavou jednoslabičnou poznámku. Hůl nad jeho hlavou nachově zazářila. Vzduch začal rezonovat podivnou melodií síly. Následovalo zapraskání, jako když se rozbíjí hliněné nádobí. Všichni vojáci z Corlinu vykřikli, když se mocné proudy řeky Červených vod pokryly jako sklo hladkým ledem.

„Jeďte!“ zvolal Strážce bouře. Pobídl koně patami do cvalu a zamířil rovnou k břehu. Zvíře přistálo na proudu vody, nyní zamrzlém a připomínajícím černé sklo. Od kopyt odlétaly úlomky ledu, když se snažilo udržet rovnováhu.

Taen, která byla zvyklá víc na kozy než na koně, popadla hřívu oběma rukama a pevně se držela, když se její hnědák drápal za prvním koněm. Zvíře klopýtlo. Taen narazila obličejem do jeho krku. Zaklela, přitiskla se ke koni pevněji a nějak se jí podařilo udržet v sedle. Kůň se pod ní plašil, neboť se mu na kluzkém povrchu rozjížděly nohy. Potom se mu podařilo srovnat krok, jenomže vzápětí uklouzl znovu a narazil do zmrzlého vodopádu. Taen pustila otěže a chytila se koženého sedla. Pohybující se plece koně jí narážely do kloubů prstů. Pak se zvířeti konečně podařilo led překlouzat. Na druhém břehu vyrazilo cvalem k cestě. Taen, odřená na místech, o kterých odmítala přemýšlet, zaštrachala po otěžích. Celá bez dechu se odvážila ohlédnout. Jaric ji následoval. V obličeji měl zádumčivý, zamračený výraz, podobný otcovu pohledu. Špička jeho meče vyzařovala světlo jako maják.

Jezdci, kteří tvořili doprovod, se dosud zmateně zdržovali na protějším břehu. Ani čarodějové, ani kouzelnice jim již nadále nevěnovali pozornost. Dvě desítky statných ozbrojenců, kteří byli vděční za tuto změnu, přestaly myslet na povinnost a dovolily svým koním, aby se zděšeně rozběhli zpět ke Corlinu.

O jednu míli dál Strážce bouře zpomalil, aby dopřál koním oddechu. Kopyta bila do rozježděné břečky na cestě. To a mohutné syčení plamene účinně znemožňovalo řeč. Taen využila přestávky, aby odhadla vývoj bitvy.

Ten pohled bral odvahu. Jednotky Corlinu byly tvrdě potlačeny. Vévoda byl nucen vydat rozkaz stáhnout se. Strážce bouře a Pán ohně, zděšeni tímto vývojem, odbočili s koňmi z cesty.

Pokračovali cvalem přes obdělaná pole a pastviny, dokud se jim nepostavila do cesty překážka v podobě kamenných zdí ovčích ohrad. Anskiere pobídl koně do cvalu a přeskočil. Ale Jaric nebyl vychováván jako princ. Neučil se jezdit na těch nejlepších plnokrevnících, které měl Anskiere běžně k dispozici. Povolal kouzla Pána země a překážku rozpustil v padající déšť jisker. Taen ho následovala vzniklou mezerou. Byla vděčná, neboť měla otlačená kolena. Hnědák přešel do chůze.

Obranné řady armády z Corlinu se nyní nacházely na dosah ruky. Neustále byly nuceny ustupovat. Přímo za dalším kopcem se mísily výkřiky a řinčení zbraní s křikem mrzačených vojáků. Kousek opodál někdo zadul do rohu. Svištění opeřeného šípu znamenalo signál k návratu. Na tuto výzvu odpovědělo dunění kavalerie, která měla za úkol ochránit pěšáky a dát jim možnost se znovu seskupit.

„Pokud je nepřítel zažene k řece, jsou ztraceni,“ zvolal Jaric.

Zachmuřený Anskiere souhlasně gestikuloval. Dojel až k hřebenu kopce, přitáhl otěže a pohlédl před sebe. To, co spatřil, jej ohromilo.

Taen a Jaric zastavili své koně po jeho boku. Zmocnily se jich stejné pocity. Ten pohled urážel lidskou důstojnost. Po celém údolí hořely ohně, červené a surové, které připomínaly otevřené rány. Srazily se zde dvě armády, ozářené pekelným světlem. Jednu z nich tvořili houževnatí, avšak vyděšení muži, a tu druhou kosti mrtvých, které držely pohromadě díky vysušeným provazcům šlach. Muži, ženy, dokonce též děti, nikdo nebyl ušetřen služby patolízalům Chrámu stínů. Nebojovali z vlastní vůle. Kostry byly oživeny za děsivým účelem. Střeva a měkké tkáně již dávno rozežrali brouci a červi. Z obličejů zmizely chrupavky a zůstaly jenom čelisti se zuby a oční jamky, které do posledního zbytku ohlodali mrchožrouti. Ale kostnaté ruce tisíců bojovníků svíraly zbraně.

Jejich rány neúnavně zasypávaly živé. Taen zcela jasně viděla, jak sekera rozťala vpůli hlavu jednoho pohledného mladíka s mečem v ruce. Muž klopýtl, zalit krví. Spřadačka snů se zděšeně dívala, jak vstává, otáčí se a rozmachuje se mečem. Zasáhl svého spolubojovníka, který bojoval po jeho boku. Vojáci umírali s pohledem plným bolestného překvapení.

Muži zabití na bojišti jenom zvýšili počet Maelgrimových zvěrstev. Taen seskočila z koně. Zničená tím, že takové zlo by mohlo pocházet od někoho, jehož kdysi znala jako bratra, se svezla Jaricovi k nohám. Opřela se o jeho kolena.

Ivainson se naklonil přes kohoutek koně a poskytl jí oporu. Obklopil ji žár ohně. Taen se pevně držela, jako by se bála, že každou chvíli omdlí, jenže pro slabost nebylo místa. Když na ně Anskiere zavolal netrpělivý dotaz, Jaric se z nutnosti dotkl jejích vlasů. „Malá čarodějko?“

Taen se narovnala a odvážně přikývla, v hloubi duše však toužila se rozplakat. Musela se ovládat ze všech sil. Ale bez jejího talentu by se neobešli. Beze slova podala otěže svého valacha Jaricovi. Pak se posadila do vlhké trávy a soustředila své vědomí, až upadla do transu, aby získala přístup k síle Temného snílka, jehož vliv museli překonat. Jinak by je to stálo království Hallowild, nad nímž by získal moc lord Scait a Chrám stínů.

Bojiště vypadalo při vnitřním pohledu jinak. Ve snovém smyslu duch živých odrážel záblesky mečů a ocelových špic kopí. Nad vzdáleným úbočím se zablesklo. V místě, kde čaroděj vévody z Corlinu vytvořil obranu pomocí čárů, se objevila zář a zajiskřila kouzla.

Jenomže když byla armáda obránců viditelná jako světlo, nepřítel, proti němuž bojovali a kvůli kterému umírali ve snaze se mu ubránit, byl temný, černý a beztvarý jako chaos před stvořením. Stín, který oživoval mrtvé, pocházel z Morbrithu. Svíjel se jako příboj a hrnul se na jih, tak neúnavně, že se mohl zmocnit během chvilky území Corlinu a Dunmorelandu. Taen opatrně rozšířila vědomí. Prozkoumala hrany sil Temného snílka a narazila na zpěv Gierjů.

Ten nápěv, velice daleko za hranicí normální slyšitelnosti, umožňoval démonům se vměšovat a vytvářet energii vyslanou proti její sondě spřadačky snů. Ozvěna roztrhala Taenina obranná kouzla. V její soustředěnosti vznikly mezery dost velké na to, aby mohla být poražena.

Taen vrátila ten úder s bolestným výkřikem. Probrala se z transu. Její vědomí, které nemělo možnost se adaptovat, bylo vrženo do noci, mezi výkřiky a řinčení tisíců zbraní. Zmatená Taen prudce oddechovala. Cítila, že ji zezadu objaly něčí ruce. Byl to Jaric. Světlo vrhané jeho ohněm se jí mihotalo nad klínem.

Taen vzdorovitě pozvedla oči. Boj byl nebezpečně blízko. Ale Kielmark teď předjel zadní voj. Jeho hlasitý křik se nesl nad hlomozem a zpanikařenými muži, nabádanými k udržení obranných pozic. „Vy po břiše se plazící ještěrky, držte se pevně! Pokud se někdo z vás otočí a uteče, u Koru, vyrvu vám vnitřnosti a celé zkrvavené je napíchnu na kopí posádky z pevnosti.“

Jeho nadávky ustaly. Zanikly v řinčení zbraní, když Maelgrimova strašidla znovu zaútočila.

Na pozadí kouře a záře plamenů, osvětlující noční oblohu, seděl Anskiere. Tyčil se na koni jako kamenná socha. Rukama pevně svíral otěže. „Pokud tam zůstanou, jen o to rychleji zemřou.“ Dělalo se mu z toho zabíjení, mrzačení a šílenství, jež ničily bez ustání dobré muže, zle. Odvrátil zrak od bojiště a všiml si, že spřadačka snů se probudila z transu. Odhodlaný výraz v jejím obličeji způsobil, že se mu alespoň trochu ulevilo. „Můžeš nám říci, čemu čelíme, malá čarodějko?“

Taen setřásla neklid, který vyzařoval z její sondy. Když ji Jaric přestal objímat, napřímila se a pokusila se podat hlášení. „Maelgrim řídí útok z pevnosti Morbrith. Informace o tom, jak oživovat mrtvoly, získává přímo od Gierjů. To je jeho zdroj. Neznám jejich celkový počet, ale tentokrát je jich až příliš. Nemohu přerušit jeho spojení s démony. Ani nemohu přerušit nadvládu Temného snílka, pokud je kruh démonů Gierjů aktivní.“

Spřadačka snů, mučena touhou si toto ujasnit, podala poslední zprávu pomocí obrazů. Díky snovému doteku Strážce bouře a Pán ohně pochopili, že Maelgrimovi démoni vytvořili svrchní tóny natolik silné, že by ji mohli připravit o veškerou obranu. Dokud nebude vměšování démonů zaraženo, nemohla dělat nic. Maelgrim zjevně neměl v úmyslu polevit, dokud nebudou zotročeni naprosto všichni obyvatelé Corlinu.

Anskiere sesedl z koně. Zasmušilý a pln starostí, přehodil koni otěže přes hlavu. Pak vrhl na Jarica omluvný pohled. „Doufal jsem, že se vyhnu použití síly. Ale teď je to natolik naléhavé, že to nelze déle odkládat.“

Ivainson, Pán ohně, sebou zděšeně trhl. Nikdy si nepřál čarodějné síly. Ode dne, kdy podstoupil zkoušku, aby dosáhl mistrovství, se modlil, ačkoli bylo jasné, že v něco takového nemůže doufat, aby nemusel použít vaerské síly v případě války. Bolest a nenávist, inspirované otcovým šílenstvím, by mohly nyní vzplanout i v něm.

Taen Jaricův rozporuplný pocit vycítila. Přestože byl jejímu srdci nejbližší, ani ona mu nemohla poskytnout útěchu. Ivainson se vždy pokoušel zkrotit vítr a vždy selhal. Jeho osud byl příliš závažný, aby se s ním mohl kterýkoli smrtelník vyrovnat.

Spřadačka snů, neklidná ze sdíleného smutku, mátožně vstala. Muž, do něhož se zamilovala, se za jejími zády zmužile napřímil. Jaric, nyní nevyzpytatelný jako jeho otec, vzal otěže svého koně a hnědáka a nakonec Anskiereova hřebce. Pak je jemně vsunul Taen do rukou. Strážce bouře jim mezitím dával instrukce.

„Koně musíme vést opatrně. Nemáme čas zabývat se detaily. Účinky hrubé síly je, nedá se nic dělat, vystraší.“

Jeho rozhodnutí se v žádném případě nemohlo považovat za ukvapené. Hrůzostrašná armáda Chrámu stínů postupovala bez ustání vpřed. Výkřiky zraněných mužů a trumpety důstojníků zněly téměř na úpatí nejvyššího kopce, kde Vaerey vycvičení lidé připravovali obranu. Řady bojujících se zvedaly jako proud vody ženoucí se mělčinami. Nejpřednější linii obránců dosud vedl Kielmark mávající širokým mečem, kterým porážel nepřátele jako kosou. Jeho činy byly předvídatelné jako sama smrt. Vykřikoval urážky, jako kdyby tímto zvláštním způsobem chtěl povzbudit ty nejsilnější muže.

Avšak tentokrát zuřivá záliba pána Cliffhavenu ve vedení mohla přivolat pohromu. Když se řady po obou stranách uchýlily do bezpečí, on a jeho skupina vybraných bojovníků zůstali bez podpory. Předvoj jednotek Chrámu stínů již začal ohrožovat jejich bok. Mohli být snadno obklíčeni.

Anskiere se postavil vedle Jarica. „Jen jednej rychle. Ještě minutu a nebudeme mít na výběr a budeme muset zaútočit kromě nepřítele i na příslušníky naší armády.“

Taen to zaslechla. Svírajíc otěže ve zpocených rukou, vyladila své soustředění, aby varovala statečné obránce před nebezpečím, jež jim hrozilo. Našla Kielmarka a muže, které vedl, zcela ztracené uprostřed vřavy a řinčení zbraní. Její snový dotek se sám o sobě stal hazardem, neboť stačila jediná nedbalá myšlenka, a mohla by porušit soustředěnost bojovníků nebo kritické načasování odražení útoku a výpadu. Během krize se ukázalo, že dokonalé soustředění není možné. Jakýkoli pokus před krizí zmařilo hrozivé kvílení Gierjů. Konvergence moci skrz Maelgrimovo soustředění oslabila Taenin talent do chvíle, kdy se bojiště dole proměnilo v masu zmítajících se postav. Tato noční můra velice sužovala mysl, která jako by ani nebyla její.

Taen to nesmírně vyděsilo. Neměla na výběr. Musela se své snahy vzdát. Kdyby trvala na svém úmyslu, její vměšování by mohlo způsobit ohrožení vojáků a jejich rychlejší konec meči Maelgrimových stvůr. Vlastně se měla starat o koně. Taen pevně sevřela otěže v dlani, aby koně odvedla pryč dřív, než začnou účinkovat kouzla Strážce bouře a Pána ohně, jejichž síly se v této bitvě spojily. Ušla sotva dvanáct kroků, než z Anskiereovy hole začala na hřebenu kopce vyšlehávat záře.

Světlo se zabodlo přímo do chaotické vřavy. Probuzené čáry se s praskáním připravily k činu. Trojité nachové kruhy vrhaly na orosenou trávu odlesky. Pak se zvedl bouřlivý vítr, odnášející kapky rosy, zářivé jako jiskry, do tmy.

Koně se vzepjali. Taen, vystrašená z jejich obrovské síly, je popleskala po potem pokrytých napjatých krcích a utěšovala je, ale marně. V té chvíli zapojil svá kouzla také Ivainson, Pán ohně. Nechal šlehat plameny, které spoutal v Seitforestu, pořád výš a výš, až byly žhavější a žhavější, dokud se nedotkly se syčením, jež ohlušovalo myšlenky, oblohy.

Velký hřebec se postavil na zadní. Taen ztratila rovnováhu a vykřikla. Nemohla ale koně přimět, aby se přestal vzpínat. Její valach a Jaricova klisna se začali motat na místě. Taen pustila otěže, jež se jí začaly zařezávat do dlaně, z ruky, než by riskovala, že ji jeden kůň potáhne na jednu a druhý na druhou stranu. Když jí rukou projely uzlíky na konci otěží, zacloumalo to s ní. Koně se splašili a s divokým bušením kopyt se rozprchli do noci. V té chvíli Jaric a Anskiere spojili své síly. Jejich moc s dvojnásobnou intenzitou zalila nebe a ozářila bojiště zlověstnou, prudkou září.

Taen si toho stěží všímala. Svezla se do vlhké trávy, klejíc jako rybářova žena a olizujíc si odřené klouby prstů. Nad její hlavou splynuly pokyny dvou čarodějů. Rvoucí vítr, jenž se proměnil v cyklon, se obalil žárem ohně a pak se vrhl dolů k úpatí kopce, aby zničil oživené mrtvoly.

Energie udeřila s bezprostředností klikatícího se blesku. Celé kavalerie se zmocnila panika. Živí muži protrhli řady a uprchli, než je požár mohl sežehnout. Kielmarkova skupina se otočila a prchala pryč s nimi. Ale mrtvoly posedlé démony dosud pochodovaly, slepě poslouchajíce rozkazu vše ničit. Plameny je sežehly s duněním podobným rachocení bouře.

Na chvíli bylo vidět, jak se kostry svíjejí, jako by tancovaly. Zmítaly se jako větvičky ve víru vzduchu. Tisíce mrtvol se vzňaly a hořely. Kostnaté dlaně svíraly zbraně, které se horkem žhavily doběla a pak se, roztavené, svezly k zemi. Okolní stromy vzplály jako pochodně. Lebky narazily na zem a kutálely se po ní. Z očních jamek se kouřilo.

Oheň se šířil dál, zcela neovladatelně, a polykal vše, co se mu postavilo do cesty. Zranění muži naříkali a chromí koně řičeli a umírali v agónii. Plameny zuřivě praskaly, olizujíce půdu před sebou dál a dál, až celé údolí západně od řeky Červených vod zahalila rudě zlatá zář.

Teprve pak ta hrůza skončila. Zuřivost kouzel utichla mezi dvěma výdechy.

Plameny pohasly, jako by je pohltila tma. Půda, po které předtím pochodovaly Maelgrimovy příšery, byla zčernalá jako příkrov smrti. Sežehlé byliny a keře dosud doutnaly v podobě uhlíků a celé bojiště halil z nich stoupající dým. Ze země se zvedala mračna prachu. Za cenu až příliš vysokou tu nezůstaly žádné kostry, které by znovu povstaly a zabíjely. Píseň Gierjů, která oživovala armádu Chrámu stínů, byla konečně přerušena. Zbyla z ní jen nesladěná disharmonie, která již nemohla nijak škodit.

Anskiere na vrcholu kopce zmírnil svá kouzla a ohlédl se přes rameno. „Teď, Taen!“

Ozbrojenci dole, kteří ještě zůstali naživu, začali hystericky s ulehčením jásat. Někteří bušili meči do svých štítů, ale spřadačka snů jejich radost z vítězství nemohla sdílet. Byla povolána, aby poškodila spojení Temného snílka s Gierji. Ponořila se do hlubokého transu.

* * *

Snový smysl ukázal Taen vlhký, chladný kámen. Zamotala se jí hlava z výšky. Pronikal jí chlad, když její vědomí obemklo Maelgrimovo doupě ve strážní věži v Morbrithu. Z pocitu zla číhajícího uvnitř se celá roztřásla. Pochodně zasunuté do držáků z krouceného kovu olizovaly zdi oranžovým světlem. Skrz disharmonicky znějící přívaly hvízdání Gierjů uslyšela cinknutí drátu. Ten slabý zvuk se stal jejím vodítkem.

Temný snílek z Chrámu stínů se opíral o okno vedoucí na jih. Přejížděl palcem po stříbrných náramcích. Noční obloha rámovala tvář s jemnějšími rysy, než si Taen vzpomínala. Pod rovným obočím zářily veliké oči, nevýrazné jako kouř. Nezračila se v nich ani jiskřička lidskosti.

„Rád tě vidím, sestro.“ Maelgrim se galantně uklonil, jak se to naučil u Kisburnova dvora. „Ale řekl bych, že tvá záchrana Corlinu byla okázale přehnaná.“

Taen jeho posměšky ignorovala. Tajný pokus poznat entitu, která se zabydlela v bratrově těle, narazil na hradbu v podobě několika úhlů pohledů, jako kdyby její bratr vnímal své okolí skrz několik párů očí. Tento zážitek ji zanechal rozrušenou a dezorientovanou. Úkol oddělit mysli démonů od mysli hostitele byl nad její síly. Maelgrimova mysl byla jiná, přetvořená spojením s Gierji až do té míry, že dokonce i jeho myšlenky byly cizí. Ale Strážce bouře a Pán ohně podnikli zoufalá opatření, aby se dostali tomuto spojení na kloub. Kvůli nim, kvůli Corlinu, a z toho důvodu, že tahle stvůra, již stvořil Chrám stínů, byla kdysi jejím bratrem, se o to Taen musela pokusit.

„Chlapec, kterému jsi říkala Emien, byl ubožák. Děsilo ho všechno a všichni. Ale nejvíc se bál sám sebe.“ Maelgrim se usmál. Tento důvěrně známý výraz málem zlomil jeho sestře srdce.

„Já žádného bratra nemám.“ Vědoma si jeho zlovolnosti, Taen vyslala sondu, pátrajíc po nějaké slabosti. Maelgrim jí to dovolil. To už samo o sobě působilo varovně. Dívčiny síly zde byly k ničemu. Kdyby zaváhala, riskovala by víc než vlastní život.

„Střežíš špatnou stranu bojiště, milá sestřičko.“ Maelgrim spustil ruku. Na zápěstí mu zazvonily náramky. Jako kdyby právě toto byl signál k útoku, rozezněla se píseň Gierjů.

Spřadačka snů si ani nevšimla, že se znovu vzpamatovali. Moc démonů chňapla po jejích myšlenkách příliš rychle. Bušila do dívčiných smyslů a ohrožovala její identitu chaosem.

Když se Taen pokusila vymanit, bylo již příliš pozdě. Ve chvíli, než se stal ústup naprosto nezbytným, bušila do Maelgrimova pochybného sídla. Potvrdilo se tak její nejhorší očekávání. Maelgrim nyní udeřil, aby ji zranil víc než lidské vojáky. Prodloužená paže a nástroj Chrámu stínů se pohnul, aby zasáhl jediný živý zdroj, schopný zničit dobyvatelské plány démonů. Jeho cílem se nyní stal Anskiere z Elrinfaeru a po něm Pán ohně, Ivainson Jaric.

„Ne!“ Taen pochopila, že její postoj je zbytečný. Přesto ale bratrovi vzdorovala.

Maelgrim podnikl protiopatření. Jeho moc proťala sestřinu mysl. Odrazil ji, jako když se osel ožene ocasem po dotěrné mouše. Taen poznala temnotu. Obklopena bratrovou ostrou pýchou a jeho přáním vidět ji zlomenou a poraženou, pozvedla bodavou mříž ochranných kouzel. Jenže Maelgrim si s ní jenom pohrával. Bratrův smích jí ucpal uši a spojení s Morbrithem se roztrhalo. Dívkou projela ostrá bolest.

Taen poklesla na kolena na kamennou dlažbu. Otočila se, aby se vyhnula pádu. Zachytila ji čísi ruka. Jaric, zalitý načervenalou září vycházející z taseného meče, jí přispěchal na pomoc. Stál sám na vrcholu kopce, uprostřed větrem zmítané trávy a mezi kameny, pod širou noční oblohou.

Spřadačka snů zděšením zatajila dech. „Kde je Anskiere?“

„Tamhle dole.“ Jaric pokynul hlavou k údolí, kde se ve skomírající záři ohně seskupili ozbrojenci kolem vysoké postavy Strážce bouře. „Šel poskytnout rady kapitánům oddílů.“

Armáda se z dálky zdála být drobná, připomínajíc řadu cínových vojáčků. Ale její zbraně byly dost ostré, aby mohly zabíjet, a krev na kabátech mužů tam nebyla jen tak pro efekt. „Dej Strážci bouře signál, aby se vrátil.“ Taen, ztuhlá hrůzou, vysvětlovala: „Je v nebezpečí.“

Než to mohla doříci, Temný snílek udeřil. Taen použila svůj talent, aby mu čelila, ale Maelgrim ji obelstil. Svůj úder nezaměřil proti samotnému Anskiereovi. Místo toho nohsled Chrámu stínů zaútočil na nechráněnou mysl muže za čarodějovými zády.

Moc Gierjů se vmžiku zmocnila vůle oběti. Voják, zcela zotročený útokem nepřátel, vytáhl dýku a vrhl se s ní na Anskierea, aby mu ji vrazil do zad.

Taen vykřikla. Panika sešněrovala její talent. Dívka zavřela oči a zuřivě se snažila opět získat nadvládu, aby mohla Anskierea varovat dřív, než bude zrada dokonána. Ale její snaha vytvořit spojení otevřela zmítající se kanál vzruchů. Ničena výhní krutého žáru, zaslechla hlasitý výkřik muže v předsmrtné agónii.

Dýka muže posedlého démony určitě našla cíl. Spřadačka snů, drcená smutkem nad vlastním selháním, si přála najít Strážce bouře nezraněného a obklopeného kordonem nepřístupných ozbrojenců.

Posedlý muž, který se pokusil o vraždu, se kroutil v plameni u Anskiereových nohou, zasažen požárem vyvolaným Ivainsonem. Starší důstojník přiskočil, aby ukončil zrádcovo utrpení. Když vytasil meč, až to zazvonilo, Taen vycítila v písní Gierjů ozvěny smíchu. Než mohla zasáhnout, Temný snílek udeřil znovu.

Důstojník dokončil na bojišti úder z milosti. Aniž by se zarazil, obrátil svůj bídný meč a učinil výpad, aby zavraždil čaroděje stojícího vedle něj.

Jaric, stojící na vrcholu kopce, zalapal po dechu, jako by byl zasažen on sám. Taen, oslněna zábleskem zpětného nárazu, prohlédla bratrův ďábelský plán. Maelgrim chtěl pokračovat. Nutil jednoho muže po druhém, aby pozvedli ruku se zbraní. Kdokoli na bojišti se mohl proměnit na jeho příkaz ve vraha. Taeniny schopnosti by se nemohly rozšířit tak dalece, aby chránily mysli všech ostatních válečníků, kteří by mohli čaroděje ohrozit. Pokud měl být Strážce bouře zachráněn, Jaric by mohl být donucen zabít všechny žijící spojence z Corlinu.

Noc se najednou zdála být nesnesitelně chladná. Taen se cítila bídně. Zachvěla se, sedíc v orosené trávě. Objala si kolena pažemi. Její duch se zmítal ve víru čirého zoufalství. Neodvažovala se myslet na Pána ohně, jehož nechuť k násilí se neslučovala se zabíjením, ani tehdy ne, když šlo o život Strážce bouře.

Na Jaricův rozkaz ale znovu povstala moc. Taen se vcítila do jeho pocitů. Trpěla dvojnásob, poněvadž ho milovala, když smrtelné výkřiky Maelgrimových obětí pronikaly jejímu muži až do morku kostí. Sdílela s ním vinu a drásavou snahu při každém úspěšném protiútoku.

„Tohle musí skončit!“ vykřikl Jaric nakonec.

Dole v údolí vycítil Kielmark nebezpečí hrozící Anskiereovi. Nedbaje komplikací, vládce Cliffhavenu shromáždil muže a vyřítil se bezohledně skrze řady vojáků přímo do centra konfliktu. Jeho věrnost byla pouze předzvěstí tragédie. Chuť zabíjet, která ho popadla vždy, když se rozzuřil, se stane vítaným nástrojem pro Maelgrimovy Gierje.

Jaric zaťal obě pěsti v bolestné bezmocnosti. Ochraptělý a ošklivící si sám sebe se v zoufalství obrátil na spřadačku snů. Bál se, že by mohl být přinucen zranit přítele. „Nemůžeš vytvořit kouzlo, kterým by ti blázniví Gierjové nepronikli?“ zeptal se.

Taen zvedla hlavu. Pán ohně čekal na její odpověď, se stejným zoufalstvím jako tehdy, když poprvé šplhal po ledových útesech v reakci na Anskiereovo volání. Pronásledovaný pocitem viny, vystrašený a zrazený sám sebou, se snažil odrazit vojáky posedlé démony, zatímco Taen, která ztratila odvahu, se stáhla. Taková pasivita z její strany byla nejen chybná, ale příčila se zdravému rozumu. Jaric se na ni s náhlým zájmem zadíval. „Malá čarodějko, co se stalo?“

V jeho slovech se zračilo náhlé poznání. Taen si najednou byla vědoma vnějšího vměšování. Taen si s nezvratnou jasností uvědomila, že její city se staly nástrojem k dovršení Maelgrimova plánu. Při své cestě do jeho sídla padla do léčky a podlehla jeho moci.

Kapitola 13

Drancování

Než mohla Taen zkontrolovat hlubiny své duše, aby prozkoumala rozsah Maelgrimova neodolatelného kouzla, Anskiere vyvolal moc ukrytou v holi.

V údolí otřásly čáry temnotou, když se aktivovaly aury jeho kouzel spojených s počasím. Nachová záře zahnala děsivou realitu v podobě dalšího muže, který, ovlivněn Maelgrimem, vytahoval meč. Anskiere zbavil útočníka rovnováhy pomocí bouře. Muž padl pod náporem větru ztěžka na záda, ale přesto se pořád snažil tasit meč.

Jaric už nemohl déle věnovat pozornost pouze Taen. Odhodlán zabránit dalšímu zabíjení, vyvolal z vrcholu kopce mistrovství země. Na jeho příkaz se traviny spletly v provaz a spoutaly vrahova zápěstí a kotníky. Toto bylo pouze prozatímní, nedostatečné opatření, jehož účinky mohly trvat nanejvýš minutu.

K Taen, která se dosud snažila převzít iniciativu, se jako ozvěna donesl Maelgrimův pobavený smích, jenž ničil její úsilí a vrhal na její disciplinovaný talent závoj zmatenosti. Dosud bezmocná dívka cítila, že Temný snílek přestal ovládat mysl své oběti, aby se mohl postavit Jaricovým kouzlům.

Důstojník pod vlivem démonů rychle znovu nabyl sebevědomí. Byla mu odepřena jakákoli vzpomínka na to, že zaútočil na Anskierea. Zjistil, že je spoután pomocí čárů země. Těla zabitých spolubojovníků doutnala v trávě opodál. Nad nimi se tyčil Anskiere z Elrinfaeru. Oči měl ledově chladné. Z jeho hole tryskala energie jako z centra bouře.

Důstojník zděšeně vykřikl. „Kruci! Jsme zrazeni jako národ z Tierl Ennethu!“

Jen ti muži, kteří stáli nejblíž, viděli, že se pokusil o vraždu. Zadní řady, které se blíž nedostaly, věděly pouze to, že situace se zřejmě nebezpečně změnila. Velitelé, kteří již byli traumatizovaní kouzly takového rozsahu, že je nechápali, vydali rozkazy.

Armáda pozvedla zbraně. Světlo z Anskiereových kouzel ozářilo ocelové hroty mečů, halaparten a seker skloněných k útoku. Lučištníci zaujali nejvýhodnější postavení a napjali tětivy, připraveni vystřelit šípy, a kopiníci obratně vyskočili na koně.

Anskiere pozvedl hůl. Vlasy mu svál vítr z obličeje, když do větrného víru vpouštěl svou narůstající moc, která jej měla chránit proti nepřátelům z řad lidí.

Ale tito lidé byli jen svedeni, ne posedlí. Strážce bouře, připravený ničit, nemohl vědět, že útočníci jednají pod vlivem Temného snílka. Taen narovnala záda. Přestože se dosud snažila narušit Maelgrimovo úsilí, k zastavení aktivity armády stačily obyčejnější prostředky.

„Vystraš je,“ zavolala na Jarica. „Nejsou zbaveni rozumu, a proto utečou.“ Tato taktika mohla zabrat. Panika vzniklá mezi ozbrojenci by Maelgrimovi a Gierjům znesnadnila manipulaci.

Ale kouzla nezareagovala okamžitě. Pán ohně stál na kopci jako skála, maje obličej obrácený k obloze poseté hvězdami. Tvářil se, jak se zdálo, podivně, jako by byl vzdálený duchem, když pomalu pozvedl meč.

Temnotu proťalo světlo. Spřadačka snů, oslněná ohromujícím zdrojem světla, zahlédla zlatohnědá pírka. Nad ní rozestřel křídla sokol bouře, který jí kdysi ukázal ostrov Vaere. Zdálo se, že svými jasně zářícími křídly obepíná celou oblohu. Pták zakřičel. Natočil hlavu s chocholkou a přehlédl žlutě žhnoucíma očima armádu v údolí, odhodlanou zabíjet. Jaric vyřkl nějaké slovo. Mezi rozestřenými perutěmi zasyčel vzduch, když pták s úctu vzbuzující a děsivou ladností předváděl svou moc. Sokol se snesl dolů, nad řady mužů, kteří chtěli zaútočit na Anskierea. Za ním se táhla brázda praskajících plamenů.

Maelgrim, Temný snílek, vycítil zvedající se příval moci. Zatlačen hrozbou, kterou vyvolal Jaric, zaměřil pozornost jinam. V tom okamžiku Taen ťala do jeho bariéry a osvobodila se. Ochromující zoufalství ji opustilo právě ve chvíli, kdy Ivainsonovy čáry dorazily do údolí.

Letící Sokol bouře proťal noc jako ostří právě vykovaného meče, které rudě žhne. Muži, jejichž obličeje ovanul vzduch, jak sokol vířil křídly, pohlédli vzhůru. Jejich zděšené výkřiky se proměnily v jediný vystrašený nářek. Nikdo by nepozvedl zbraň proti nespoutané zlobě, jakou dával Pán ohně najevo. Většina mužů zrušila formaci a prchla. Avšak ostatní, šílejíce z toho, že čelí jisté záhubě, pozvedli zbraně a vrhli se pomstychtivě na čaroděje, který dosud stál, zranitelný, v jejich středu.

Ale Strážce bouře nehnul prstem. Větrné víry kvílely v odpovědi na Taeninu žádost o čas, aby mohla zapojit svůj snový smysl. Tentokrát ji Maelgrimovo vměšování neochromilo. Proměnila strach ve zbraň. Vtloukla do myslí nepřátel paniku, dokud to nevzdali i ti zbývající muži a neuprchli.

Anskiere zůstal osaměle stát v přívalu jasu vycházejícího z kouzelné hole. Oslabil větry spojené s magií. Zahalen dýmem a padajícími sazemi, sklonil hlavu. Zmocnil se ho smutek nad mrtvými, kteří leželi v groteskní poloze u jeho nohou.

Na vrcholu kopce zavládl poklid. Jaric zasunul meč do pochvy. Z obličeje se mu vytratil jakýkoli výraz, když řekl: „Raději bychom měli jít dolů.“

Taen vycítila emoce, jež se snažil ovládat, dokonce i pod pláštíkem noci. Toužebně dychtila se ho dotknout, ale soucit by ho neutišil. Přeživší členové armády z Corlinu možná doběhli do bezpečí, které jim poskytli vévoda a zdi města. Ale zůstávala tu možnost, že Maelgrim přece jenom zvítězí. Svět čárů, jenž rozpoutal tuto válku proti lidstvu, se rozprostře po celém Keithlandu. Lidé budou věřit, že zlo Ivaina, Pána ohně, se znovu zrodilo v jeho synovi. Jaric tudíž mohl očekávat zamčené dveře a to, že jej nikdo ke svému krbu nepozve.

Taen sdílela chlad tohoto odmítání. Odvrátila tvář, když oběti, na něž se musel dívat muž mírné povahy, v něm otevřely ránu, která se téměř nedala snést. Jenže smutek, dokonce i hořkost, byl draze vykoupenou reakcí na tuto situaci. Krize ještě nepominula. Maelgrim i nyní burcoval Gierje k dalšímu útoku. Oběti, na něž se teď zaměří, budou s největší pravděpodobností nevinné – ženy, děti a staří lidé, kteří se ukrývají za zdmi Corlinu.

„Temného snílka zastavíme,“ pravil Jaric. Jeho hlas odrážel Taenin strach. „I když budeme muset strhnout pevnost Morbrith, abychom toho dosáhli, tvůj bratr už nikdy nebude vládnout Gierjům.“

Sevřel rukou rukojeť meče a vykročil vpřed, aby se připojil k Anskiereovi.

Spřadačka snů ho zamlkle následovala. Rozbití opevnění Morbrithu by ničemu nepomohlo. Maelgrim a jeho démoni se stali příliš mocnými, aby je mohly zastavit spojené síly armád. Zůstávaly jen čáry. Co se jich týče, Vaerey vycvičení lidé již vyčerpali veškeré zdroje. Schopnosti spřadačky snů byly samy o sobě ničím. A poněvadž koně byli nejrychlejšími dopravními prostředky, vzdálenost bránila Strážci bouře a Pánu ohně podniknout útok včas, aby se předešlo neštěstí.

Taen nebyla jediná, kdo situaci hodnotil takto. Ivainson došel k dřevěné ohradě lemující farmářskou pastvinu. Zastavil se u ní a položil na ni ruce. „A co posádka z pevnosti v Corlinu? Po tomhle bychom byli blázni, abychom poručili nějaké armádě jet na sever k Morbrithu.“

Spřadačka snů se snažila vyrovnat jeho úsilí. „Varovala jsem Kielmarka. Jednotky, které se shromáždily na jeho rozkaz, se již vrátily k vévodovi. Ale král pirátů trval na tom, že přijede sám.“ Na Jaricův nevyslovený protest pokrčila rameny. „Mohu střežit mysl toho muže před Maelgrimovými Gierji snadněji, než jej mohu zastavit, mám dojem.“

Jaric si ji přitáhl k sobě blíž. „Malá čarodějko,“ pošeptal jí do vlasů, „promiň.“

Jeho oděv páchl kouřem a potem. Taen, opírajíc se o něj, cítila, že mu tělem probíhá chvění. Neschopna ulevit ani trochu jeho zármutku, ani svému strachu, pokusila se nemotorně o humor. „Raději bych zůstala zde, než abych vyčkávala v Cliffhavenu. Myslíš si, že tam Corley má nějaký nůž, který by ještě nebyl obroušený tak, že vypadá jako jehla?“

Jaric zvedl ruce a vysadil ji na plot. „O tom pochybuji. Kielmark má ve své zbrojírně dost ocelových zbraní, že by jimi mohl ucpat celou úžinu Main. Podívej, dostal se k Anskiereovi dřív než my.“

Taen se otočila. Spatřila postavu se širokými rameny a rukavicemi potřísněnými krví, která mířila ke Strážci bouře. Suverénní vládce Cliffhavenu přispěchal na pomoc s obvyklou nezdolnou aktivitou. V obou rukou svíral otěže čtyř koní, kteří se plašili, neboť z bojiště posetého mrtvolami dosud vyzařovala záhadná kouzla.

„U Koru,“ řekla spřadačka snů. Konečně z ní opadlo všechno napětí a uvolnilo cestu smíchu. „Copak se mohl vyrovnat s možností, že bychom neměli k dispozici koně? Vysaď mě znovu do sedla, a já přísahám při ohních Koru, že spadnu a zabiju se.“

„Udělej to, a já skočím za tebou.“ Pán ohně přeskočil plot a zvedl ruce, aby ji sundal dolů. „Některé věci jsou mi dražší než Keithland. Teď půjdeš po svých, protože to, že tamhle jsou koně, ještě neznamená, že tě musím táhnout na zádech, ne?“

* * *

Strážce bouře přecházel po spálené zemi bojiště. Pomineme-li Kielmarkovu přítomnost, kráčel sám; temná postava na ještě temnějším pozadí sežehlé a udupané krajiny. Oděv měl pokrytý prachem a jeho rysy byly tvrdé jako kámen, poněvadž se snažil potlačit smutek a vyčerpání. „Gierjové dosud zpívají,“ zjistil, když k němu došli Jaric a spřadačka snů. V jeho hlase se odrážel hluboký zájem.

Kouzelnice a Pán ohně byli zrovna tak zesláblí a špinaví. Jaric si svlékl kabát z drahocenné látky. Měl na sobě jenom košili a kalhoty z ožehlého plátna. Zdálo se, že je pronásledován smutkem zatracených. Taen měla šaty pomačkané od toho, jak seděla jen tak v orosené trávě. Zdálo se, že už je jí lépe na duchu. Držela se v uctivé vzdálenosti od Kielmarkových koní. Odpověděla hlasitě Anskiereovi, aby přehlušila nepokojný dusot kopyt: „Gierje zastavit nemohu. Maelgrim se stal příliš silným. Možná že když pojedeme do Morbrithu…“

Strážce bouře ji najednou přerušil: „Toho se neodvážíme. Jsou-li Gierjové dosud aktivní, přiblížit se tomu místu by znamenalo přivolat neštěstí a jistou záhubu Corlinu. Taen, Pán ohně a já musíme poskytnout tvému mistrovství podporu. Pokud můžeme spojit díky tvému nadání své schopnosti, musíš se znovu pokusit zničit bratrovo spojení s Gierji.“

Ale nebezpečí takového návrhu bylo přece jen dost velké, než aby se jen tak dalo hodit za hlavu. Kdyby půda všude nebyla plná roztahaných kostí mrtvol, Taen by se plazila po kolenou a prosila, aby byla zbavena žádosti Strážce bouře. Žádná potřeba Keithlandu nemohla být tak velká, aby se po ní žádalo tolik zodpovědnosti. Ovládala jediný krystal Sathidu, zatímco Anskiere a Jaric využívali při svém mistrovství dva. Kdyby spřadačka snů s nimi spojila mysl, mohla by využít zdvojených účinků geometrickou řadou narůstající moci. Aby Taen sama od sebe věřila své menší disciplíně a zacházela s kombinovanou mocí Strážce bouře a Pána ohně, bylo nemyslitelné. Překročení přirozených hranic nemohlo posvětit žádné zoufalství.

„Toho se neodvažuji,“ protestovala.

Jaric ji podepřel zezadu, ale dále jí odvahy nijak nedodával. Anskiere také zůstal zticha. Jeho oči byly neproniknutelné jako plát stříbra. Ani Strážce bouře, ani Pán ohně by ji nenutili pouštět se do těch nejnebezpečnějších podniků. Čarodějové by ji ani netrápili, kdyby jí k tomuto pokusu chyběl dostatek odvahy.

Ale Kielmark takové ohledy neměl. „Děvče, musíš.“ Stál pevně jako kotva zabořená do mořského dna, přestože jím koně cloumali a třásli. „Jaký konec by mohl být horší, než kdyby nad námi získala vládu smečka z Chrámu stínů?“

„Jestli selžu,“ řekla Taen tiše, protože její hlas se ztrácel v rozlehlé krajině. Jen čaroděj spojený se Sathidem mohl chápat následky. Nejmenší chyba by přinesla zpětný náraz a nekontrolovatelný výbuch energie, která by byla schopna způsobit kataklyzma. Neštěstí v Tierl Ennethu a Elrinfaeru by byla pouhým zlomkem ve srovnání se zničením přivolaným takovým riskováním. První z tisíců pohrom by byla záhuba Vaerey vycvičených obránců, kteří znamenali poslední šanci lidstva na přežití.

Taen by se této volbě velmi ráda vyhnula. Kdyby mohla vrátit čas, chtěla by být zase chromá a svůj talent neprojevovat, aby mohla Anskiereovi odříci. V neposlední řadě to byl strach z použití tak neohraničené ničivé moci, aby zničila bytost, která se kdysi narodila jako její bratr.

Jaric si, jako jediný ze všech, zjevně na tohle vzpomněl. Pevněji podepřel pod rameny. „Maelgrim nemusí přijmout smrt z tvých rukou, malá čarodějko. Získej vládu nad jeho spojením s Gierji a meč vytasím já nebo Anskiere.“

„Nebo já,“ dodal Kielmark spěšně. „Já jsem nezapomněl na přísahu, nebo dluh, kterou jsem složil spřadačce snů, jež zachránila Cliffhaven před invazí.“

Ale podpora přátel a Pána ohně nakonec nepomohla.

Taen byla nucena se rozhodnout, když její bratr popoháněl Gierje do nového útoku proti lidstvu. Dokonce i když nad tím uvažovala, píseň démonů rezonovala v jejím vědomí. Byla natolik útočná, že mohla paralyzovat myšlení. Taen vrhala podvědomě kolem svého snového smyslu ochranná kouzla, jenže nyní byla jakákoli předběžná opatření nedostačující. Maelgrimovy síly obklopovaly její mysl, zmítaly se a bušily do ní ve snaze zjednat si přístup. Koně se přes Kielmarkovu snahu je udržet vzpínali jako diví. Sama země ztichla, když Temný snílek mobilizoval své síly, aby ničil.

Taen, jíž se zmocnil strach z horších věcí než ze selhání, se vymanila z Jaricova objetí. Zahrnula oba čaroděje a Kielmarka pohledem, jenž prozrazoval bolestné poznání. Ve výhni krize bylo snadné přehlédnout skutečnost, že spřadačka snů je mladší, než jak opravdu vypadala.

Když ale promluvila, hlas se jí nezachvěl. „U božské milosti Koru, jednejte rychle.“

„Jaricu!“ zvolal Anskiere ostře.

Pán ohně odvrátil zrak od spřadačky snů. Zájem o Taen se mohl stát prostředkem zneužitelným k jejímu ohrožení, ačkoliv se mu dalo věřit, že by našel rovnováhu, tváří v tvář potřebám Keithlandu. Sebemenší zdržení mohlo ohrozit jejich šanci zastavit Maelgrima. Anskiere nechtěl nic riskovat. Ihned vyvolal ze své hole kouzelné síly.

Kouzla se aktivovala s praskajícím výbuchem světla. Aby se mu Jaric vyrovnal, musí použít síly se shodnou a protichůdnou intenzitou. Tasil meč, maje v obličeji nejasný výraz. Byl méně pružný než Anskiere, avšak denně se ve svém umění zdokonaloval. Spřádal čáry, dokud kruhy obklopující hůl a meč na sebe zrcadlově nenavazovaly.

Oranžově rudé světlo mistrovství ohně postupně pronikalo do modrobílé záře kouzel, která ovládala počasí. Taen se dost nervózně připravila na to, na co ji nepřipravil žádný výcvik u Vaereů. Když se aury obou čarodějů spojily do kruhu žhnoucí záře, měla jen vteřinu na to, aby se ovládla. Pak ji Strážce bouře a Pán ohně zachytili do svého vzájemného propojení.

Do Taeniny mysli udeřila jako kladivo mohutná síla. Zcela ji to ohromilo. Její smysly se začaly odtrhávat od reality v podobě proudu a jako doběla rozžhavené magma probíhaly jejím snovým smyslem. Kanály jejího vědomí pod tím tlakem surově vzplály. Zvýšená citlivost se vymkla kontrole. Taen měla pocit, jako by její duch byl vržen po hlavě do nicoty před stvořením.

Před jejím vnitřním zrakem tryskaly barvy. Do uší jí stále bušily nedefinovatelné zvuky. Taen se snažila zorientovat, spoutat síly, které v ní divoce duněly. Jenže selhala i ta nejzákladnější disciplinovanost jejího talentu. Když sáhla po mistrovství, její vědomí implodovalo k přesnému zaostření, které hrozilo roztrhat na kusy samotnou podstatu jejího bytí. Moc, která trhala s kataklyzmatickou silou příboje, nečekaně zareagovala na dotek lehký jako pírko.

Ta ironie ji skličovala. Taen zaváhala. V přílivu sil ztratila orientaci. Obávala se prosadit svou nadvládu, aby se nespletla a nezničila sama sebe. Věděla ale, že pokud zůstane pasivní, bude ztracena také.

„Představ si, že umíš balancovat s břemenem na hraně jehly.“ Hlas patřil Jaricovi. Odvahu, kterou jí dodával svým úsudkem, získal při nedávné iniciaci, kdy se naučil zacházet se sdílenou mocí.

Rada Pána ohně se zdála být prostá. Taen bojovala, aby uchopila síly, které ničily její duši. Zjistila však, že jsou až příliš mocné. Její vědomí nemohlo proniknout do takových hloubek nebo do závrať vyvolávající široké vidiny, kterou vyžadovala obrovská moc. Její vlastní nedostatečnost ji srazila na kolena. Snažila se uchopit jemné pokyny, jež se jí pokoušel předat Jaric.

Poznání, které získala, bylo vrozené myslím čarodějů, již sdíleli společný přístup k moci. Ale klíč k pravému partnerství, cesta k Jaricovu novému učení, se kroutila skrz spleť asociací. Taen postoupila dál a zamotala se do vzpomínek, jejichž živost otřásla jejími myšlenkami.

Nejdříve se jí dotkla Anskiereova minulost. Skrz ni Taen znovu prožila dřívější zpětný náraz, výsledek ukradeného ochranného kouzla, s jehož pomocí byl zničen Tierl Enneth. Spřadačka snů citila hučení vlny, která se zvedla a ničila domy, muže, ženy a všechny jejich děti a jež spláchla dobytek z pobřeží do moře. Slyšela syčení a burácení vod a praskání dřeva. Davy lidí utíkaly pryč s ústy otevřenými dokořán, křičíce.

Avšak moři se žádný smrtelník nemohl postavit. Výkřiky nešťastníků pohřbilo hroutící se zdivo. Naprosto všechno se bortilo, rozpadalo a celá generace našla svou záhubu ve vodách, v nichž se utopila. Vodní tříšť, lesknoucí se jako klenoty, dopadala na střešní tašky a brala je s sebou, sklouzávajíc zpátky do vln zahlcených troskami. Zvedla se hrozivá vlna, přinášející temné víry proudu, jenž zničil krásu města. Následná bolest se stala nesnesitelnou. Taen sebou trhla v mukách, jež byly pouhým zlomkem toho, co prožil Anskiere. Neštěstí, které potkalo Tierl Enneth, mohlo potkat i Hallowild.

Taen vyslala nepromyšlený protest. „Když jsi ty sám ztratil Tierl Enneth, jak tuto zkoušku můžeš žádat po mně?“

Anskiere odrazil její obvinění stejným způsobem. „Neměl jsem na výběr. Nemohl jsem o tom rozhodovat. Měla by snad být Vaerey vycvičená spřadačka snů srovnávaná se zlodějkou zotročenou démony? Meryu Tathagres poháněla chtivost té smečky. Vůbec nechápala, jak mocná kouzla, jež pak použila, ukradla. Ale pokud se mýlím, Taen, a pokud se můj úsudek zakládá na omylu, bude lépe, když bude severní pobřeží Keithlandu zničeno zpětným nárazem, než aby padlo do rukou zlovolného Temného snílka. Jako ten, kdož se narodil, aby vládl, ti říkám, že tento risk je ospravedlnitelný.“ Zde se čaroděj, jenž kdysi byl dědicem trůnu Elrinfaeru, odmlčel. Všechny roky jeho smutku duněly sítěmi, které spojovaly mysli tří Vaerey vycvičených lidí. „Nikdy jsem netvrdil, že takovou volbu vítám.“

Taeninu zuřivost vystřídala pokora. Moc rvala její smysly, až ji z toho bolelo celé tělo, a to jen kvůli odmítnutí, jež bylo nyní těžké vzít zpět. Jaric riskoval, že bude šílený jako otec; Anskiere byl svědkem zničení Tierl Ennethu a před tím i vlastního vzdáleného království Elrinfaer. Ani jeden z nich se nezřekl kouzel ani zodpovědnosti. Mohla by učinit něco menšího a najít mír někde v Kiethlandu? Taen bodlo u srdce. Byla rozervána mnoha pochybnostmi. Představila si, že se snaží udržet břemeno na hraně jehly. Ponořila se do hrozivých souvislostí moci a nějak se jí podařilo dosáhnout odpovědi.

Odpověděl jí snový smysl, jenže ne známým způsobem. Taen prožila vrozený talent s neuvěřitelně širokým záběrem a větší intenzitou. Její vědomí se plně zmocnilo schopností Strážce bouře a Pána ohně. Rozsah jejího bezpečí se ztenčil na pouhé vlákénko. Kdyby byl její dotek příliš prudký, narušila by rovnováhu spojení. Kdyby ale jednala příliš ustrašeně, Maelgrimův útok by její obranu rozbil dřív, než by mohlo být k jeho zastavení použito nějaké kouzlo.

Spřadačka snů soustředila pozornost a získala tak vidinu hradu Morbrith, která ji oslňovala svou jasností. Hrad tonul v stříbřitém měsíčním světle. Kameny věže a cimbuří olizovaly temné, inkoustově černé stíny. Kde by jindy průzkumná sonda obsáhla vidiny sama, spojené talenty Pána ohně a Strážce bouře přispěly k výsledku. Morbrith duněl prázdnotou, podivnou přítomností, která se nad ním vznášela těžce jako bouřkový mrak. Silný vítr se proháněl nad poli zarostlými býlím. Tráva, obvykle okousaná dobytkem, mávala na pastvinách krátkými stébly. Snový smysl proťaly záblesky vnímání Pána země. Objevila se půda porostlá nesklizeným obilím a kupky neshrabaného sena. Pomocí spojení promlouval sám kámen, oživený třpytem slídy a teplem slunečních paprsků, které do sebe nasál.

Taen nijak nelákalo prozkoumat tento bohatý příval prožitků. Její vypůjčené schopnosti obsáhly během jediné vteřiny město Morbrith, od věží s vlajkami až po podzemní kobky. Uprostřed zázraků přírody a různých lidských vynálezů vynikala vše prostupující přítomnost Maelgrima a jeho Gierjů jako práchnivina v blizně květiny. Když spřadačka snů poznala nepřítele, Temný snílek z Chrámu stínu její přítomnost vycítil.

Zaútočil s mrštností hada.

Taen neměla čas zvážit následky, pouze reagovat, když se zvedla energie v podobě víru, aby ji zničila. Obranné kouzlo, které vytvořila, se objevilo s náhlostí čistého blesku z nebe. Spojily se v něm síly tří Vaerey vycvičených mistrů. Kamení žhnulo a vzduch syčel v plamenech. Maelgrim udiveně zavyl a zaklel.

Objevil se bez zranění. Mocně popuzen a vědom si toho, že Strážce bouře a Pán ohně použili své nadání, aby ho zničili, se spojil s Gierji. Taen vycítila jeho nenávist jako bouřkový vítr, přinášející zlo a vraždění, jímž se snažil ohrozit její obranu. Bojovala s přívalem nočních můr. Kdyby podlehla, Maelgrim a jeho démoni by se zmocnili její mysli. Radovali by se z toho, a než by zemřela, její tělo by ohavně roztrhali na kousky. Spřadačka snů nepovolila v úsilí, s jakým svírala vlnu čiré hrůzy. Maelgrim byl ale příliš silný. Pokud by nejednala ihned, spojené síly Strážce bouře a Pána ohně by byly k odvrácení zla, v nějž se proměnil její bratr, nedostačující. Zoufale se bránící Taen se zmocnila sil spojení. Nedbajíc nebezpečí, vlila do něj energii, která jiskřila a pálila. Pak výsledek svého úsilí namířila proti bariéře, aby ji uvěznila do sítě.

Zdi Morbrithu vymezovaly její vnější hradbu. Pojiva vytvořená z čárů připojila ke kameni, maltě a kovu zámku a padacího mostu. Když vzorce jejího úsilí ozářily postranní branku a věže brány, cítila, že se do jejích sil vplétají jiné. Konečně byla vytvořena hedvábná pavučina, která však byla mnohem silnější než propletený drát. Strážce bouře a Pán ohně namířili do spojení vlastní kouzla. Anskiereovy dlouholeté zkušenosti v boji s démony učinily jeho dílo praktickým a svižným. Než mohl Maelgrim pozvednout obranná kouzla, mřížoví Taenina vězení se uzamkla kouzly stvořenými ze vzduchu a počasí. Ani Jaric nezůstal mimo. Přidal svá kouzla, jež byla zakotvena jako propletené kořeny stromů v půdě, pod skalnatým příkrovem.

Maelgrim okamžitě uhodl, že se dostal do kritické situace. Vzduch rozechvívala píseň Gierjů a při jeho protiútoku vylétávaly jiskry, které bily do záře ochranných kouzel. Jenomže bariéra jeho výpad odrazila pulsujícím, oslepujícím světlem. Pevnost Morbrith zůstala neporušená. Hlasitý výkřik Temného snílka, zuřivý a vyděšený zároveň, zněl jako ozvěna mezi opuštěnými věžemi, až nakonec utichl. Maelgrim se rozhodl, dokud měl nějakou naději se osvobodit, použít lsti.

Píseň Gierjů narážela do Taenina štítu. Vidina jasná jako mihnutí nože jí ukázala bratra, krutě zneužívaného démony, jenž prosil sestru o shovívavost. Kdyby mu Taen místo pocitu zadostiučinění nabídla pomocnou ruku, kdyby mu zaručila sebemenší naději na odpuštění, Marlson Emien by převlékl kabát a zradil své démonické pány. Osud Morbrithu by mohl postihnout i Chrám stínů a přežití lidstva by bylo zaručeno.

„Ne!“ Taenino odmítnutí se rozléhalo nad věžemi, jejichž obyvatelé byli mrtvi a pro jejichž záchranu se již nedalo nic dělat. Dívka přivyklá ztrátám, jako její předkové rybáři, uzamkla smutek i zasmušilost do srdce, které bylo v tomto případě tvrdé jako železo. Chlapec Emien si zvolil vlastní cestu. Zrada, která ho přivedla až do Chrámu stínů, který jej změnil, nemohla být ničím ospravedlněna. Přestože si však Taen, spřadačka snů, zachovala rovnováhu, síly Strážce bouře a Pána ohně slábly. Taen si s hrůzou všimla, že Maelgrim obnažil její spojení.

Obrazy, jimiž ji nakazil, měly osobní ráz a byly jedovatě kruté. Anskiere z Elrinfaeru spatřil svou královskou sestru, která zahynula společně s královstvím při drancování Mhargů. Byla mladá a opuštěná. Seděla, svírajíc bezmocně oběma rukama korunu. Plakala, neboť ji vůbec nechtěla. Znovu a znovu proklínala bratra za to, že nechal trůn ve své touze po poznání Vaereů jí. I přes všechno své mistrovství nebyl Strážce bouře přítomen, aby zakročil proti stvořením, jež nebyla jen noční můrou, ale která se snesla z oblohy a pobíjela v ulicích občany Elrinfaeru.

Prudkost princeznina smutku byla příliš detailní, než aby byla smyšlená. Taen viděla, že démoni tento okamžik uložili do paměti Mhargů, aby jej chránili jako zbraň použitelnou ve chvílích, jako je tato. Náraz vyvolal pocit viny dost silný, aby byla Anskiereova pozice otřesena.

„Pusť mě,“ žadonil Maelgrim. „Dovol, aby mé síly pomstily tvou milovanou sestru, která zemřela kvůli intrikám Chrámu stínů.“

Taen se nezdržovala, aby zjistila, jak Strážce bouře vyřeší zkoušku smutku a viny. Obávajíc se o Jarica, sáhla skrz spojení do jeho mysli a našla jej ve víru vlastních pekelných vidin. Tento obraz vznikl nedávno. Patřil Maelgrimovi a byl dost škodlivý na to, aby Jarica zasáhl. Chlapec viděl tancovat vnější zeď opevnění v krvavém, zářivém světle. Tam, připoután drátem ke koňskému povozu, se ve výhni plamenů kroutil mistr písař, jenž jako chlapec prosazoval svůj případ. Jako palivo pro Ivegova muka sloužila bedýnka s knihami a svitky. To, čeho učenec dosáhl během celého života, nyní mělo posloužit k tomu, aby se ve své práci upekl.

Zatímco byli Strážce bouře a Pán ohně zaujati bolestnými vzpomínkami, kouzla obklopující Morbrith začala být vystavena nebezpečí. Spřadačka snů jednala podvědomě, poháněna zlostí, která až hraničila se šílenstvím. Prostřela přes Maelgrimovy temné vidiny vlastní obrazy, osamělé utrpení každé duše, za jejíž záchranu bojovala během měsíců strávených na hranicích Morbrithu a o kterou nakonec přišla. Děti, jejich rodiče i prarodiče, vypočítávala každičkou smrt. Agónii posledních minut každé oběti a z ní extrahovaný smutek, který ohromoval svou krutostí.

Maelgrim, jakožto noshled smečky, se setkal s vidinou utrpení se zlovolným pobavením. Ale Strážce bouře a Pán ohně vykřikli jako jeden muž – vzpomněli si na svůj úkol a pospíšili si. Spojením znovu začala proudit energie. Nyní se stala mučivá úzkost z utrpení písaře a pocit viny z toho, že Anskiere opustil svou sestru, zbraní namířenou proti společnému nepříteli. Spojeni za smutným účelem, lidé z Keithlandu, jež vycvičili Vaereové, uzamkli Maelgrimovo vězení kouzly. Když jejich spojené čáry zcela splynuly, kvílení Gierjů přehlušil zděšený výkřik, protože Maelgrim si uvědomil svou porážku. Ten zvuk byl dost divoký, aby vystrašil duši smrtelníka. Žádný člověk by mu nemohl naslouchat a neutéci.

Energie vyplývající ze spojení během okamžiku pohasla. Taen opustila disciplinovanost transu. Rozbolavělá až do morku kostí, otevřela unavené oči a přeorientovala své vědomí na bojiště mnoho mil jižně odtud.

Drtila svými koleny popel. Zcuchané vlasy jí poletovaly kolem obličeje, promočeného od slz, jež získaly kyselou příchuť kouře. Taen odhodila vlasy z čela. Pozvedla obličej pobledlý zděšením ke Strážci bouře a Pánu ohně, kteří stáli poblíž. Byli dosud otřeseni ze způsobu její sebeobrany. Rozčilená Taen se s obtížemi nadechla. Neřekla to, co už všichni věděli: Maelgrim mohl být uvězněný v Morbrithu, ale jeho Gierjové dosud zpívali. Přestože byli všichni tři unavení a měli srdce rozdrásaná smutkem, neměli na výběr. Museli se ihned vydat na sever.

* * *

Kielmark, výkonný ve všech ohledech, vybral koně s neomylným citem pro to, co je nejlepší. Ačkoli Taen seděla na plnokrevné klisně s lysinou na hlavě z ceněného dunmorelandského chovu, nijak si zkušenosti pána pirátů nevážila. Kolena se jí otloukala o sedlo určené statnému muži. Zvíře, na němž seděla, sebou cukalo jako býček, až si odřela prsty o otěže. Taen zaklela a škubla uzdou, ale stěží se jí podařilo udržet krok s valachem, který nesl Jarica.

Anskiere jel v čele na krémově hnědém hřebci, jenž byl s mečem v ruce zabaven jednomu floutkovi. Na jeho postroji se leskla vrstva stříbra a perel, ale tam, kde byly k sedlu přišity zvonečky, nyní zůstaly jen potrhané nitě. Strážce bouře ty ozdůbky zhnuseně utrhl. Kielmark průvod uzavíral. Jel na vraníkovi, který při každém kroku frkal. Seděl v sedle rozhlížeje se kolem sebe s upřeností vlka a jednou rukou svíraje jílec meče.

Když společnost vyrazila k Morbrithu, ticho a bdělost, jak se zdálo, byly zbytečné. Cestou nepotkali žádné pocestné. Domy podél okraje cesty byly opuštěné a potemnělé, jako osada u rozcestí směrem na Gaire’s Main, kde se zastavili, aby si koně oddechli. Z kamenného koryta, do něhož byl sveden pramen, žalostně odkapávala voda, avšak dobytek vodu vyteklou na zem už nepil. Střechy zanedbaných domů se začaly propadávat. Ve svitu hvězd se rýsovala temná silueta hostince, jehož jedny dveře byly vyvráceny a jakoby opile se opíraly o stěnu.

Kielmark rychle znovu nasedl. Anskiere a Jaric, dychtíce odjet z opuštěné vesnice, následovali jeho příkladu. Nikomu z nich se zjevně nechtělo mluvit kvůli utrpení, které potkalo Morbrith, jejž neuchránili. Taen se vyšvihla do sedla jako poslední. Přestože ji vyrušovala potřeba přezkoumat bezpečnost svého díla, zůstávala otevřená i pocitům ostatních. Jaric projížděl vesnicí Gaire’s Main naposledy tehdy, když uprchl z Morbrithu na ukradeném koni. Nyní byl pošetilý mistr kovář, který mu koně znovu okoval, mrtev, jakož i ona mladá dívka, která se mu ze soucitu věnovala. Byla zavražděna na pokraji ženství ubožáky posedlými démony. Nyní neměla ani hrob, ani příbuzné, kteří by k němu na ni chodili vzpomínat. Jenom náhodní pocestní, kteří projížděli Gaire’s Main předtím, než tuto vesnici Maelgrim zničil, si mohli vzpomenout, že tu tato dívka vůbec žila.

Taen, zesláblá a smutná, nechala svého koně přejít do klusu. Vesnice Gaire’s Main brzy zůstala vzadu. Cesta k Morbrithu se táhla na sever. Mlha ležící nízko při zemi jí dodávala stříbřitý nádech. Klisna se pokusila tvrdohlavě utéci ostatním. Spřadačka snů přitáhla uzdu odřenými prsty a trhla sebou, když kůň potřásl hlavou. Uskočil na protest stranou, než zareagoval na přitažení uzdy.

Jaric se svým valachem uhnul z cesty, aby do něj klisna nevrazila. „Cožpak ta tvoje kobylka neví, že teď už by měla být unavená?“

Taen zavrtěla hlavou. „Asi vycítila, že jsem dcera rybáře a jízdu na koni nesnáším.“

Jaric viděl, že má obočí zamyšleně stažené a že má záda vzpřímená z nějakého blíže neurčitelného důvodu, nejenom kvůli tomu, že je odvážná. Měl na to jiný názor. Dětství v rybářské vesnici Imrill Kand již nyní měla za sebou. Nikdy v životě se necítila být víc Vaerey vycvičenou kouzelnicí, jíž se stala, jako nyní.

* * *

Uběhla noc, odměřovaná údery kopyt. Hvězdy na východě, nad krajinou zvlněnou pahorky, zbledly. Ale svítání nezahnalo stíny, které je ohrožovaly. Každá další míle jezdce přibližovala konečnému střetnutí s Maelgrimem, Temným snílkem. Zdálo se, že ta hrozba je přímo hmatatelná ve vzduchu. Taen nebyla schopna zbavit se předtuchy, že obránci Keithlandu jedou vstříc pasti, kterou jim nastražil Chrám stínů. Zaměřila na ně svůj talent. Chráněna před útokem Maelgrimova zla, vrhla snový smysl na sever, aby zkontrolovala bezpečnost vězení, v němž dlel Maelgrim.

Její sonda narazila na nehybnost. Rozrušená Taen provedla další průzkum. Tentokrát do něj zahrnula i terén a strážní věže v Morbrithu. Její snaha však nepřinesla žádný výsledek. Vysoké hradby pevnosti obklopovalo ticho hluboké jako stojaté vody. Dokonce i holubi opustili svá hnízda na sokolníkově dvoře. Spřadačka snů, rozčilená tak neživotnou atmosférou toho místa, se ustaraně nadechla. Srovnala své vědomí a teprve pak si všimla, že neslyší zpívat Gierje. Překvapením vykřikla.

Její společníci na cestách přitáhli otěže. Taen se zastavila uprostřed nich. Nevěřícně zvolala: „Ztratila jsem Maelgrima. Gierjové přestali hvízdat a já nemohu nepřítele vystopovat.“

Anskiere sebou trhl, popadaje dech. „Kouzla jsou nedotknuta?“

Taen chtěla přikývnout. Pak se ale zarazila, když si všimla jednoho detailu, který jí předtím unikl. V kouzlech, která pečetila hlavní bránu, vězela malá černá díra. Byla příliš malá na to, aby se jí protáhl muž, ale určitě dost široká, aby se jí protáhla provázkovitá těla Gierjů.

Tato zpráva vzbudila v šedém příšeří svítání různé reakce. Pán ohně i Strážce bouře k vytvoření této obrany sami přispěli. Moc, která byla zapotřebí k vniknutí do vězení, předčila ta nejhroznější očekávání. Jaric si shrábl vlasy, které by již potřebovaly zastřihnout, z čela. Jeho oči, jež halily jemné řasy, působily z vyčerpání dojmem vzdálenosti. Čekající Kielmark měl v obličeji výraz nenasytné vypočítavosti.

Jen Anskiere seděl vzpřímeně, upíraje před sebe pohled chladný jako mráz. Ruce měl položené na krku koně. Prostě řekl: „Tak tedy vystopuj Gierje. Jestli Maelgrim opustil Morbrith, ať už z jakéhokoliv důvodu, nemáme jinou možnost než ho sledovat.“

„Ale trhlina je příliš malá,“ namítla Taen. „Temný snílek nemohl uniknout a také nemohl zmizet. Je to krev mé krve. Určitě bych se to dozvěděla, kdyby si vzal život.“ Zamžikala očima, aby z nich vyplavila slzy. Matně si uvědomila, že se Jaric dotkl její paže. Tento dotek jí však nepomohl se uklidnit.

Ticho porušovalo jen cinkání postroje krémově hnědého hřebce, dokud se neozval Jaric. „Pro milost Koru, cožpak nevidíte, že je rozrušená?“

Jeho námitek nikdo nedbal. „Taen,“ pravil Strážce bouře pevným hlasem, „jestliže Maelgrim, Temný snílek, opustil Morbrith, musíme se o tom ihned ujistit.“

Kapitola 14

Morbrith

Taen se rozechvěle nadechla. Okolní krajina měla přízračný vzhled. Bylo to místo mezi sny a probuzením, kde noční můry mohly bez varování proměnit obyčejné věci. Taen se vymanila z Jaricova sevření. Nemohla si vychutnat jeho soucit, neboť okolnosti si žádaly, aby se věnovala své práci. Pospíšila si a vyslala svůj talent pátrat po Maelgrimovi.

Šedé zdi Morbrithu pronikaly chuchvalci trhající se mlhy. Byly zapečetěny jako jemná krajka vypadajícím, lesknoucím se předivem ochranných kouzel. Za nimi se tyčily prázdné domy, jedna řada střech za druhou, které se rýsovaly, budíce dojem nepřístupnosti, v denním světle. Spřadačka snů se soustředila přímo na palác. Její sonda probíhala prázdnými chodbami a širokými, neútulnými pokoji, kde na zdech visely draperie. Prohledala ložnice se zplesnivělými lůžkovinami, kuchyně, kde krysy ohryzovaly rukojeti příborů. Špižírnu a sýpku napadly myši a hmyz, zatímco po vojensku pečlivě vyrovnané zbraně ve zbrojnici rezavěly.

Taen prozkoumala i knihovny. Trpěla kvůli Jaricovi, když si všimla, že dveře jsou vyražené směrem dovnitř. Parketová podlaha byla potřísněna inkoustem, jenž se vylil z lahviček. Police, z nichž byly vyhozeny knihy, pokrýval prach. Spřadačka snů, tížená smutkem, pátrala dál, kolem setmělých oken ubytoven stráží a strážní budky u brány, která byla pokryta ptačím trusem. Stáje vzadu obsahovaly zdechliny zámeckých koní, kteří se rovněž stali oběťmi, hezkým poníkem hraběte počínaje a válečnými oři a kočárovými koňmi konče. Jenom schodiště vedoucí do strážní věže nebylo prázdné.

Taen našla svého bratra ve škvíře v kameni pevnosti, lemované noční oblohou, kde foukal vítr.

Nebyli s ním žádní Gierjové. Přítomnost Temného snílka se zredukovala na pouhou jiskřičku jeho bývalé vitality. Temného snílka změna, která se s ním udala, šokovala. Poznamenalo jej to na duchu. Maelgrim sebou při doteku trhl. Dráty zacinkaly, když pozvedl ruce, jako by se chtěl bránit ráně. Šílené, ztracené světlo v jeho očích prozrazovalo, že jeho myšlenky jsou zmatené a nemají jasný směr.

Taen ustoupila, aniž by pronikla hlouběji. Naslouchala, dobře si střežíc své vědomí, zatímco mezi prázdnými věžičkami cimbuří kvílel vítr. Ale neobjevilo se nic zlověstného, co by se jí chtělo postavit. Maelgrimův vzhled zjevně nemaskoval žádné úskoky.

Denní světlo postupně ozářilo pastviny, kde nyní rostlo již jen býlí. Farmářské usedlosti, ležící za zdmi Morbrithu, byly opuštěné. Démoni Gierjové, kteří pomohli Temnému snílkovi rozšířit ničivé síly, nebyli nikde k nalezení. Spřadačka snů jejich nepřítomnost považovala za podezřelou. Zaměřila se na širší okolí, na ostružiníky porostlá pole a sady zahalené mlhou.

Kdyby nebylo nadávání sojky, mohla přehlédnout šelestivý pohyb v údolí východně od Morbrithu. Gierjové se hemžili v podrostu jako pavouci. Oči, v nichž se odráželo měsíční světlo, se jim leskly jako zrcadla. Běželi potichu. Kroky, koordinované jednotně, budily dojem, že jejich pohyb určuje ruka nějakého šíleného loutkáře. Ten pohled budil narůstající neklid. Taenin bratr, jenž byl nalezen v Morbrithu, neměl ani ducha, ani schopnost poroučet sám sobě. To znamenalo, že Gierjové nyní reagovali na pokyny nového pána, jehož výzva přicházela přímo z Chrámu stínů.

Spřadačka snů nechala trans zcela rozplynout. Probrala se z něj, protože ji pálila kolena odřená o sedlo při cvalu. Trhla sebou při zkoumavém pohledu Strážce bouře a Kielmarka. Jaric, který seskočil z koně, držel její klisnu za uzdu. Uklidňoval tvrdohlavé stvoření s trpělivostí, která prozrazovala jeho vyčerpanost, zatímco spřadačka snů prováděla pátrání po Maelgrimovi a po kruhu Gierjů, kteří jej zjevně opustili.

Když s tím skončila, cítila se být celá vysátá. Podzimní větry cloumaly keři podél cesty. Šustění suchého listí naplňovalo ticho, když její společníci uvažovali o důsledcích události, kterou ani jeden z nich nechápal.

„Drž ta ochranná kouzla pevně,“ řekl Anskiere. Pak vydal rozkaz, aby vyjeli. Jaric pustil uzdu Taeniny klisny a vložil nohu do třmene svého koně.

„Ty víš, že tohle by mohla být léčka!“ varovala ho spřadačka snů. Strážce bouře nasadil krémovému hnědákovi ostruhy. Když se jeho oř dal do cvalu, Taen za ním zavolala: „Gierjové sem, Gierjové tam, Maelgrim je dosud, vzhledem ke spojení jeho Sathidu s démony, posedlý. Pochybuji, že je zranitelný nebo bezmocný.“

„Přestaň mluvit, ženo!“ Kielmark vytasil meč a plochou stranou udeřil klisnu po zadku. Pak hlasitě zvolal, aby přehlušil následovný dusot kopyt, když oba jejich koně sklopili uši a rozběhli se: „Nemáme na výběr. Musíme jet dál. Ať je to bláznivé nebo ne, nemůžeme nechat Strážce bouře jet vstříc nebezpečí samotného.“

Modré, divoké oči připomínaly, že, podobně jako tomu bývá u vlka, Kielmarkova věrnost překonávala všechny rozumné důvody. Přestože jen málo věcí v životě děsilo Taen tak jako změna, kterou vycítila u svého bratra, povolila klisně uzdu a pobídla ji do cvalu.

* * *

Listí, hnědé a suché, se chvělo ve větru, který se proháněl kolem cimbuří. Prostor mezi vnější a vnitřní zdí opevnění byl opuštěný. Pach lišejníku a sluncem prohřátý kámen byly v pevnosti, která kdysi žila čilým ruchem, čímsi naprosto neobvyklým. Žádný strážný se nepokusil zadržet skupinu, která ráno vjížděla do pevnosti. Ticho a přízračný třpyt ochranných kouzel obklopovaly pevnost, která byla zvyklejší na cinkot podkov válečných ořů a na výkřiky hlídek vracejících se z hranic. Svoje vlastní znervóznělé koně pustili u řeky. Jaric následoval Anskierea branami. Když procházel hranicí ochranných kouzel, ozvalo se jen slabé zapraskání. Za ním šla Taen a pak Kielmark, jehož zbraně a drátěná košile při každém kroku neharmonicky cinkaly.

Ivainson vystoupil ze stínu pod obloukem na protější straně a najednou se zarazil.

„Tady ne.“ Taen se zbavila nutkavého pocitu šeptat. „Najdeme Maelgrima jinde, v sále hraběte.“

Ale Pán ohně jí neodpověděl. Nejdříve přejel pohledem místo, kde se narodil, až ke kamenným kvádrům, které sloužily k uvazování koní. Z kruhů visely zrezivělé smyčky drátů, kruté svědectví toho, že tu byl nedávno připoután vězeň. Foukal vítr. Pouta, zčernalá ohněm, se zhoupla nad vypáleným kruhem, kde zůstal popel a napůl spálené knihy. Uprostřed nich Taen spatřila ožehlé zbytky pergamenu, jenž byl mezi nimi dobře vidět.

Nevyslovené jméno mistra archiváře z Morbrithu se chvělo Jaricovi na rtech. Taen vycítila jeho hluboký smutek. Přestože nezůstaly žádné kosti, Pán ohně spatřil důkaz, že jeho bývalý mistr zemřel jakožto mučená oběť, podlehnuvší vrtochům démonů. „Pro věčnou milost Koru!“

Prudkost takového rouhání zapříčinila to, že Anskiere se zastavil na schodech s výrazem údivu v obličeji. „Jaricu?“

Ivainson zůstal stát. Kolem něho se utvořila záře. Surová zloba na okamžik hrozila výbuchem požáru. Taen zděšenim ztuhla. Ale Kielmark udělal prudký výpad vpřed a dostal se k němu dřív než ona.

„Probodnu Prokleté, kteří toto způsobili.“ Pán Cliffhavenu měl v obličeji výraz, ze kterého šel mráz po zádech. Ve stříbrem vyšívaném svrchníku vypadal nebezpečně, jak tam tak stál. Díval se na drát a zničený pergamen, jako by si ten pohled chtěl navždy vrýt do paměti. Pak, již ne tak pevnou rukou, postrčil Jarica a poslal ho za Strážcem bouře. Taen si později vzpomněla, že král pirátů si vážil knih. Jeho archivář byl jediný zdravý muž, jenž nemusel nosit zbraně.

O několik okamžiků později vešla skupina do příšeří pevnosti, kde nesvítily žádné svíce. Snový smysl se nesl nad dojmy z tohoto místa jako ozvěna. Ruiny probouzely vzpomínku na eleganci, která byla nyní zcela zničena. Navzdory odlehlosti tohoto místa se hrabata z Morbrithu vyznačovala dlouhotrvajícím obdivem k umění. Prolamované ozdobné lišty nad dveřními rámy kdysi sloužily jako podstavec pro porcelánové sošky. Na vysoké noze žijící dvořané a dámy, oblečení v hedvábí a ověnčení šperky, se smáli a naslouchali hudbě v sálech, které nyní úporně odmítaly stát se útočištěm netopýrů. Nezametaná kamenná podlaha, zplesnivělé draperie a zvonění Kielmarkových zbraní budily dojem, že jde o nějaký bláznivý sen. Anskiere kráčel, pronásledován vzpomínkami na další duchy z Elrinfaeru. Jaric cítil nesnesitelná muka. Tahle pevnost kdysi bývala jeho domovem. Jaric nebyl zasmušilý jenom kvůli sobě. Trápila ho zoufalá starost o Taen. Někde uvnitř Morbrithu čekal nepřítel, který kdysi byl jejím bratrem.

Hlavu Strážce bouře postříbřil posunující se, zatoulaný paprsek slunce, když kráčel za spřadačkou snů do klenutého předsálí. Čtvery dveře se tu otvíraly do komnat a chodby plné pavučin. Snový smysl je vedl vlevo. Taen se ochromeně otočila a prošla pod bronzovými portály, zdobenými loveckými výjevy. Za nimi se nacházející předsálí bylo plné hromad rozbitého nábytku a také se tam nacházela zplesnivělá kostra kočky. Chlad, způsobený vlhkostí vycházející od podlahy, pronikal Taen přes podrážky bot až k nohám. Dívka se zachvěla a kráčela dál, stěží si uvědomujíc, že Jaric kráčí po jejím boku.

„Před námi leží hala Jeho Výsosti hraběte.“ Slova Pána ohně přehlušila ozvěna. „Vchod vzadu vede do pánových komnat. Sluhové tvrdili, že tam je tajný pokoj.“

Taen nepřítomně přikývla. Tlak na její mysl začal být naléhavý. Taen to náhle došlo. Ložnice a apartmá, které patřily k pánovým komnatám, byly opuštěné. Tajný pokoj, existoval-li vůbec nějaký, byl prázdný. Maelgrim, Temný snílek, čekal za zavřenými dveřmi velkého sálu.

Taen se zastavila a ukázala před sebe. Neschopna mluvit nebo se hýbat se dívala, jak Anskiere bere za klepadlo v podobě lví hlavy a otevírá dveře. Těžké dvojité dveře, mající dobře naolejované závěsy, se neslyšně doširoka otevřely.

Po navoskovaných parketách se začala kutálet šachová figurka, kterou závan větru po otevření dveří shodil i se šachovnicí. Zakutálela se pod zmuchlané koberce a hromadu převrácených třínožek. Ze spirálovitého podstavce spadla klec na skřivany. Její obyvatel, nyní mrtvý, připomínal pouhou hromádku zatuchlého peří. Taen zamžikala očima. Nepokrytě se zachvěla. Vyděsila se, když ji Jaric sevřel pevně do náruče. Rozlehlá místnost byla opuštěná, s výjimkou stupínku, kde se na trůně hraběte roztahoval nějaký muž. Taen ho poznala, dokonce ještě dřív, než spatřila černé vlasy. Setkala se s krutostí, která kdysi nesla jméno Marlson Emien.

Kielmark tasil široký meč. Překročil práh jako plížící se šelma. Jeho krok nebyl na podlaze téměř slyšet a obličej měl zarputilý výraz, jak se snažil ovládnout zlost. Za Corleyho, za mrtvého písaře z Morbrithu a za pobité členy šesti posádek byl připraven nepřítele rovnou zabít. Anskiere ho zarazil. Choval se velice netrpělivě, což u něho nebylo zvykem. Na chování prince nikdy nezapomněl, s výjimkou chvíle, kdy se v jeho holi probudila chladná záře. V jeho pohledu se zračilo cosi, čemu se nemohl postavit žádný smrtelný vladař.

Ale Temný snílek kupodivu seděl na trůně naprosto klidně. Před hrozbou tasené oceli a čárů se choval tak, jako by byl mrtev.

Taen se vymanila z Jaricova objetí. S očima doširoka otevřenýma z rozčilení pomalu vykročila k nečinné postavě na stupínku.

„Ať se ho nedotýká,“ upozornil Anskiere. Avšak Taeninu ostražitost ochromily emoce. Kielmark rychle natáhl ruku a sevřel jí rameno. Obránci Keithlandu s Taen uprostřed překročili převrácenou třínožku a vyšli po schůdcích vedoucích na stupínek.

Trůn pevnosti Morbrith se tyčil jako monument nad stolem, na kterém spočívaly razítka a listiny. Vláda záchraněného hraběte trvala dost krátce. Hrabě nedokončil kontrolu účtů. Byl sražen k zemi bez varování, zrovna jako ostatní. Jeho přemožitel se roztahoval na trůnu, maje hlavu opřenou o smaragdově zelený samet jeho opěradla. Otevřené oči byly prázdné jako obloha nad tvářemi zalitými krví. Krev vytékala i z uší a nosu a na jeho límci zanechala rezavé skvrny. Hrůzostrašný Temný snílek z Chrámu stínů dýchal skrz sevřené rty jako spáč. Jeho bradu stínilo strniště vousů. Ruce, jež vodívaly mladičkou sestru ke kalužím po odlivu, aby tam spolu sbírali mušličky, nyní spočívaly dlaněmi vzhůru, jako by žadonily o milost. Taen zadržela dech a vzlykla. Více než kdy jindy vypadal tento muž jako její bratr, na kterého si pamatovala z Imrill Kandu. Byl ale zraněn na místech, které si neodvažovala odhadnout, a ztracen v příliš velkém oděvu, neboť byl velmi vyzáblý.

„Když ho opustili jeho Gierjové…“ Taen se ocitla na pokraji zhroucení, ale přinutila se pokračovat dál. „Důsledky tohoto činu zranily jeho mysl. Cítí se jako loď bez posádky.“ Váhavě přistoupila blíž.

„Nedotýkej se ho!“ varoval ji Anskiere.

Zdálo se, že spřadačka snů ho neslyší. Natáhla ruku k bratrově rameni, už se ho téměř dotýkala. Když se opravdu chtěla dotknout, Kielmarkovy ruce ji strhly zpět a Jaric ji sevřel v náruči. Taen vykřikla. Kamenné zdi její výkřik roztříštily do podoby ozvěny, která vyzněla do prázdna, když suverénní vládce Cliffhavenu prošel kolem. Svaly na paži měl zaťaté. Pozvedl meč nad křehkou postavu na trůně. Namířil jej takovým směrem, aby mohl zasadit milosrdnou ránu.

Taen sebou trhla. Pak zabořila obličej do Jaricových paží. Dokonce i po masakrech v Morbrithu a Corlinu a po zavraždění přátel pod Corleyho velením nemohla snést pohled na to, jak bude zabit její bratr.

Ocel se zaleskla a udeřila. Anskiere ale meči do cesty nastavil svou hůl. Ocel narazila do mosazi s nerytmickým zaduněním.

Kielmark vrhl na čaroděje pohled jako vlk, jako by byl členem smečky, který pošetile svému vůdci zmařil plán zabít. „Jsme snad ženy, které při pohledu na krev omdlévají? U ohňů Koru, princi! To se ti nepodobá.“

Anskiere zavrtěl hlavou. Z jeho odpovědi se dalo vycítit víc než soucit. „Ne. Neopustil mě pro milosrdenství rozum. Kvůli Keithlandu musíme pochopit, co se tu stalo. Velice pochybuji, že Maelgrimovo zhroucení nějak naplánoval Chrám stínů.“

Kielmark sklonil meč. Jeho nebezpečný hrot nyní mířil k zemi. „Ale jak to zařídíme? Taen je tak vysílená, že by neprobádala ani mysl myši. Pokud po ní budeš chtít další služby, zastavím tě.“

Anskiere si jen odevzdaně povzdechl. „Měl jsem v úmyslu spojit se s doupětem Llondelů v Morbrithu.“ Světlo z jeho hole pomalu přestalo vyzařovat, když dodal: „Mohl bys teď ten meč zase schovat? Gierjové nemohou uplatnit svou moc v přítomnosti oceli. Tvůj a Jaricův meč by uchránily celou posádku, kdyby šla mezi vámi.“

* * *

Na oknech a zdech místnosti v severní věži Chrámu stínů visely draperie z tkané vlny. Štěrbinami to ale táhlo, když se nad kopcovitou krajinou přehnal vítr. Proud chladného vzduchu si pohrával s plamínkem v lucerně opatřené červenými sklíčky. Knot dohoříval, až z něj zbyla jen jiskřička, když Scait, Pán démonů, prošel dveřmi do tiché místnosti, plné stínů.

„Morrigierjové se hýbají,“ ozval se poměrně drsný hlas z toho nejtemnějšího rohu pokoje. Kdosi mluvil jazykem lidem naprosto neznámým, který používali pouze démoni, když by při boji o moc sdílení myšlenek znamenalo ohrožení.

Scait se zarazil. „Co říkáš?“ Zúžil žhnoucí oči do štěrbiny a čekal.

Neznámý pokračoval dál suchým hlasem, zvýšeným, aby přehlušil kvílení větru za draperiemi. „Vím to. Maelgrimovi Gierjové dezertovali. Volání jejich pravého pána je přitáhlo, zatímco jejich dočasný pán se zabýval spojením s nimi. Škoda, která tím vznikla, je nenapravitelná. Tvůj Temný snílek leží a umírá a sám Chrám stínu je ohrožený.“

Bouře skončila. Ledový vzduch obestřel Scaitovy kotníky a plamínek v lucerně se opět rozhořel, vrhaje na místnost načervenalé světlo. Na nosítkách z rákosu ležel u zdi mladý nemocný Thienz. Jeho kůže byla zbarvená do tyrkysova a lapal po dechu. Scait v něm poznal toho, který byl spojen se Sathidem a kdysi ovládal čarodějku Tathagres. Když Marlson Emien její matrici ukradl, proces vzájemného propojení nerozlučně spojil chlapcův život se životem tohoto Thienze. Nemocného, jenž spočíval v polštářích v rohu pokoje, ošetřoval starší démon. Měl vrásčité, ohyzdné tělo a žábry zežloutlé věkem. Všechny čtyři končetiny mu obepínaly řady čestných náramků, představujících odznaky vyššího statutu mezi ostatními démony. Když Pán démonů přešel pokoj, stvoření jej pozorovalo černýma, korálkovitýma očima, ve kterých nebyl ani náznak lidskosti.

Scait vyčetl z chování tohoto stvoření pokárání. Krátké ostny měl přitisknuté ke krku. „Ukaž mi to.“

Starý Thienz se zdržel, chtěje tak naznačit vzdor. Tím, že Pán démonů zaručil Temnému snílkovi kruh dvanácti Gierjů, přímo ohrozil mladého Thienze, jehož základnu Sathidu Maelgrim sdílel. Zloba staršího démona rostla, společně se sílícím průvanem, jenž se zmocnil lucerny. Místnost znovu upadla do tmy.

Scait opět svěsil načepýřený hřebínek, nechtěje staršímu Thienzovi odporovat. „Ano, tvůj národ se poněkud ztenčil. Ale žádný život neuhasí zbytečně. Pán ohně, Strážce bouře, spřadačka snů a ten zabiják démonů, Kielmark, se momentálně nacházejí v Maelgrimově přítomnosti. Je to pravda?“

Starý Thienz stiskl rty v němém souhlasu.

Scait začal gestikulovat. „Nuže, naše nadvláda nad Maelgrimem bude trvat tak dlouho, dokud z něho nevyprchá život. Pracujme společně a můžeme připravit záhubu nepřátel.“

Starší démon zvážil jeho slova a neochotně se vzdal. Zatímco se plamínek v lucerně narovnal a jasně rozhořel, přistoupil k nemocnému společníkovi, jenž se tam krčil, maje oči zakryté víčky bez řas. Nemocný Thienz, ležící na nosítkách, v té chvíli vzdychl a zesláble se v polštářích pohnul. Scait netrpělivě přesunul váhu, ale starý Thienz neměl rád, když ho někdo popoháněl. Sňal si čestný, ornamenty zdobený náramek a připjal jej na zápěstí na zádech ležícímu Thienzovi. Skutečnost, že obdarovaný postrádal sílu, aby ocenil toto vyznamenání, přiměla lorda Scaita se zamyslet. Maelgrim musí selhat rychle, aby dohnal Thienze k bodu, kdy přestane své rozhodnutí prodlužovat z pouhé marnivosti.

Starší Thienz konečně zvedl hlavu. „Pro smrt nepřátel,“ vyslal bezeslovnou odpověď. Pak natáhl směšně tenké prsty před lucernu. Vědomí podřízeného, spojené pomocí Sathidu s Maelgrimem, se s ním kontaktovalo a nad plamenem se zachvěl dobře viditelný obraz. Sál hraběte v Morbrithu se stal viditelným pomocí zraku vzdáleného Temného snílka…

* * *

Vysoká, oblouková okna pevnosti v noci potemněla. Nesvítila ani jedna hvězda. Povalené třínožky a nábytek, topící se v hlubokém stínu, připomínaly v ojedinělém plamínku světla, pocházejícího ze svíce za tabulkami fialového skla, polámané kosti draků. Osvětlení s barevným nádechem bylo pro lidstvo nepřirozené. Jedna z postav sklánějících se nad sesunutou postavou Temného snílka nebyla člověk. Z hlubokého stínu pod kapucí žhnuly oči llondelského démona, schopného vcítit se do pocitů ostatních.

Kielmark stál po jedné straně. Obě ruce měl pevně sevřené v pěst kolem jílce meče. Ani v nejlepších dobách cizincům nedůvěřoval. Přítomnost démona, který sem byl povolán jako spojenec, ho stěží nechávala v klidu. Pozoroval ho s bdělostí predátora, když se Llondel posadil proti němu a ruce s šesti prsty položil na bezvědomého Maelgrima, Temného snílka.

Taenin bratr sebou při tomto doteku netrhl. Hmota jeho mozku utrpěla masivní pohmoždění. Vnitřní krvácení zhoršovalo to, co ještě zůstalo zachováno z tělesných funkcí. Po chvíli zkoumání Llondelka – démon byl ženského pohlaví – zvedla ruce a přerušila kontakt. Obrátila kalné oči na lidi.

„Umírá smrtí Gierjů, tento člověk, zotročený Chrámem stínů.“ Její myšlenkové obrazce nesly nástin zloby a hořkosti nepopsatelně hluboké. Maelgrimovo postižení vyvěralo přímo z manipulace kruhem Gierjů. Démoni v Chrámu stínů dobře chápali následky spojené s takovou mocí. Lákali lidi do pasti v podobě spojení se Sathidem výhradně za účelem manipulace se silami vrozenými Gierjům bez obětování někoho z vlastních řad. Když jejich oběť zkolabovala z důvodu krvácení do mozku, mohla být vždy nahrazena, dokud nebyly vyčerpány zásoby ukradené matrice.

Llondelka skončila s gesty plnými omluv a smutku. Krystaly přišly do Keithlandu s jejím druhem. Zlovolná stvoření z Chrámu stínů vyrabovala dědictví mladých Llondelů hlavně kvůli vykonstruování takových zrad, jakých se dopustil Emien a před ním Merya Tathagres.

Kielmark sevřel zbraň ještě pevněji. Taen seděla s obličejem zabořeným do dlaní. Jaric ji objímal kolem ramen jednou paží.

Ale Strážce bouře pozvedl obličej, jenž byl pobledlý jako uprostřed zimy. V jeho hlase se nezračila žádná jemnost. „Proč by měli Gierjové Temného snílka opouštět, když plány démonů z Chrámu stínů dosud nejsou naplněné?“

Llondelka souhlasně zahvízdala. Pak vytvořila myšlenkový obrazec a ukázala hladký, kulatý předmět, který se vznášel ve výši ramene člověka. Tato věc, ještě tvrdší než skála a chráněná smrtelně nebezpečnou sítí síly, pomalu probouzela schopnost vnímat. V budoucnosti pod jejím povrchem zajiskří a rozzáří se energie. Gierjové, její přirození sluhové, se spojí a napadnou Keithland, aby jej dobyli a zničili. Pod vedením právoplatného pána nebude jejich ničivá síla znát mezí. Dokonce i smečka z Chrámu stínů se obávala sítě sil, kterou by Gierjové svým zpěvem mohli oživit. Llondelka své vyprávění dokončila vyslovením jednoho jména, Morrigierjové, jež mezi lidmi nikdy předtím zmíněno nebylo.

Anskiere se zamračil. „Pak jsou archivy Landfastu nedostatečné a Vaereové jsou uvedeni v omyl. Mezi Prokleté Koru nikdy nebyl zahrnut žádný Morrigierj.“

Llondelka zahvízdala vysokým tónem. „Záznamy vedené lidmi jsou určitě omezené. Tam, kde jsou Gierjové, Morrigierjové se nakonec vyvinuli proto, aby je soustředili. Ale těmto stvořením to trvá dlouhá staletí, než dospějí. Možná to vaši jasnovidci nevěděli.“

Tento komentář se setkal s tichem. To, že by mohla existovat daleko vážnější hrozba, bylo tvrzení, které bralo naději.

Jen Taen byla ve svých myšlenkách o krok dál, z důvodu, který ji zdaleka nezbavoval hrůzy. Vypadala ve svých ušpiněných šatech bledě. Zadívala se na žhnoucí oči llondelské ženy. „A co když Emien není jediný?“ Zmocnila se jí nevolnost. Na mysli jí postupně vytanuli všichni mrtví Morbrithu. Mysl každé osoby byla bezohledně roztříděna, než dotyčný člověk přišel o život s takovou lehkostí, jako když někdo zhasí plamen svíčky. Taen se přinutila promluvit. „Dá se předpokládat, že Emien byl spojen se Sathidem proto, že démoni již dostali to, co chtěli? Děti se skrytým talentem by mohly být uneseny při jeho dobývání Morbrithu. Kdyby jejich rodiče zemřeli a nemohli se jim v boji postavit, kdo by se o tom dozvěděl? Sirotci by mohli být dřženi jako vězni v Chrámu stínů, aby pak museli strpět osud mého bratra.“

Vzduch zasvištěl kolem oceli, když Kielmark zvedl meč. Přehodil si jej prudce z pravé ruky do levé a řekl: „Spřadačka snů má pravdu. A Strážce bouře si zaslouží omluvu za slova, která jsem proti němu vyřkl dříve.“ Učinil gesto vůči Llondelce a poté namířil zbraň na ležící Maelgrimovo tělo. „Kdyby ta lidská spodina zůstala naživu, určitě by nám mohla říci pravdu.“

Anskiere souhlasně přikývl. Byl příliš pohlcen zájmem, aby ho udivila Kielmarkova uznalá slova. Oslovil llondelskou ženu jejím vlastním jazykem.

Démon mu odpověděl obrazcem proudu vody, tekoucího do svahu. Ale toto pořekadlo mělo pro členy jeho vlastního rodu nejspíš jiný význam, poněvadž namísto odmítnutí se ochotně sklonil a položil znovu jako větvičky tenké prsty na Maelgrimovo obočí…

* * *

V načervenalém příšeří Chrámu stínů nakonec získala zloba navrch. Dlouhé ostny na Scaitově krku se naježily, když udeřil pěstí do mlhavého obrazu Maelgrima, který získal díky slábnoucímu vědomí umírajícího Thienze. Žlutý plamínek v lucerně, který ohnul vítr, se zamihotal. Vidina hraběcího sálu, ve kterém se shromáždila skupina lidí a Llondelka, potemněla.

Pán démonů zasyčel. „Už jsem viděl dost, žábo. Slyš mé příkazy. Znič toho, kdo sdílí spojení skrz Sathid s Maelgrimem, aby Temný snílek ihned zmizel. Bude lépe, když oba zemřou předčasně, než aby se lidstvo dozvědělo o Morrigierjích a o mém plánu na zničení Keithlandu.“

Stařičký Thienz se pohnul s cinkáním náramků. Zamžikal očima, sice kalnýma, ale bystrýma, a odpověděl s nevěrohodnou poddajností. „Děj se tvá vůle, lorde Scaite.“

Pán démonů se otočil na patě. Po místnosti přelétl stín, když kráčel mezi lucernou a nosítky. Odešel. Pak se za ním zavřely vnější dveře a zůstal jen slabý závan vzduchu z průvanu a nevěřícný pohled zraněného Thienze, který se s námahou přiměl zareagovat.

Starší Thienz pohladil chlopně žaber již téměř zemřelého mladého démona dlouho poté, co kroky jeho pána utichly na chodbě. Nespatřoval žádnou moudrost ve Scaitově povýšeneckém rozkazu, ne teď, když lidé z Keithlandu, vycvičení Vaerey, uhodli podstatu Scaitových úmyslů. Oba, člověk i démon, spojení pomocí Sathidu, budou stejně žít v paměti truchlících dál. Než se tak stane, rozhodl se starý Thienz přidržovat záchytného bodu v mysli Maelgrima, Temného snílka.

Nad úsvitem se vítr utišil. Lucerna opatřená červenými sklíčky již téměř pohasínala. Místnost v Chrámu stínů začala páchnout horkým olejem, když nemocný Thienz vydechl naposledy. Daleko na jihu se zubožené tělo Marlsona Emiena naposledy zachvělo a znehybnělo. Jako vosk bledé prsty se po smrti uvolnily. Taen ukryla obličej do dlaní a rozplakala se.

Povědomí staršího Thienze o ní v Chrámu stínů odeznělo spolu s podstatou jeho zemřelého druha. Démon ztuhle vystoupil z rohu. Vrstvy čestných náramků se rozcinkaly, když malátně vstal a zatlačil zemřelému oči. Potom s rozčileným skřehotáním, týkajícím se hlavně rozbolavělých kloubů, se starý démon odbelhal, aby vyhledal Scaita. Přinášel mu veledůležité zprávy. Lidé a Llondelka se během celé noci radili. Rozhodli se mezi sebou, že zvěrstva páchaná pod vlivem démonů, jakých se dopustili Merya Tathagres a Maelgrim, Temný snílek, byla hrozbou příliš velkou, než aby ji mohli riskovat znovu. Když Taen, spřadačka snů, truchlila u bratrova těla, Ivainson Jaric a vrah Thienzů, Kielmark, nasedli na koně a vyrazili na východ, majíce v úmyslu ukrást z Chrámu stínů Sathid.

Ústa starého Thienze se roztáhla v grimase, která u něho znamenala úsměv. Lidé se mohli dozvědět o existenci Morrigierjů, ale Chrám stínů získal také varování. Ivainson, Pán ohně, a ten nenáviděný vládce Cliffhavenu budou brzy vlákáni kvůli rozčilení, v jakém jednají, do pasti.

* * *

Zdálo se, že noc v Morbrithu nikdy neskončí. Tma dosud halila vysoká okna hraběcího sálu, když se plamen svíčky za fialovým sklem zamihotal a utopil v rozteklém vosku. Taen přestala bdít u bratrova těla a vstala. Promnula si ztuhlá a od sedla odřená kolena a pak si uhladila pomačkané šaty. To, co zůstalo z Emiena, bytosti, které démoni z Chrámu stínů dali jméno Maelgrim, bylo nyní pryč. Smutek nad jeho smrtí Taen nebyl cizí. Již dávno se smířila s faktem, že bratra ztratila. Během posledních hodin jeho života se pokoušela utěšovat tím, že jeho konec přišel bez toho, že by jej Kielmark musel proklát mečem. Zůstávalo jen pohřbít jeho tělo. S tím jí Strážce bouře ochotně pomůže. Jaric použil své mistrovství země a vyhloubil hrob, než odjel.

Konečné detaily pohřbu mohou nakonec počkat do rána. Taen, unavená dost na to, že pomýšlela na spánek, pozvedla lampu, kterou tu zanechala ranhojička Llondelů. Zakryla bratrův obličej gobelínem a pak prošla kolem rozbitého nábytku a vyšla velkými dveřmi do chodby.

Obklopila ji tma, hustá a zatuchlá jako starý samet. Taen zvedla svíčku, aby lépe viděla. Plamínek se zachvěl a potom pohasl v rozpuštěném vosku. Taen, chtějíc se otočit, zakopla o okraj shrnutého koberce a zaklela.

V té chvíli se cosi za zdmi pevnosti rozhodlo vmísit do jejích myšlenek. Spřadačka snů cítila, jak jí ve tmě naskakuje husí kůže. Upustila zhaslou lucernu, až to zadunělo, a snažila se překonat slabost a tlumené emoce, aby mohla použít svůj talent.

Jaric a Kielmark odjeli již před více než hodinou. Pokud nenarazili na nějaké potíže a nerozhodli se vrátit, neměla by v Morbrithu zůstat žádná živá bytost, jež by se s ní snažila spojit. Zastrašovala ji extrémní možnost, že démoni z Chrámu stínů již mohli započít s útokem. O tom, že sonda byla agresivní, se nedalo vůbec pochybovat. Dokonce i když Taen poslala vzkaz Anskiereovi, aby ho varovala, došlo k narušení znovu.

Taen najednou zaměřila pozornost na hlavní bránu. Mlha v těch místech měla stříbřitý nádech, ale nezpůsobilo jej měsíční světlo. Před obloukem stála postava zahalená v plášti. Z pozdvižených rukou, na nichž se třpytily prsteny, vycházela záře. Taenina ostražitost trochu polevila. Toto nebyl návštěvník z Chrámu stínů. Narušitel, který se pokoušel proniknout skrz její ochranná kouzla, nebyl nikdo jiný než Pán mágů z Mhored Kara. Ať sem toho starce přivedl z bezpečí věží svatyně jakýkoli důvod, nebylo to jen tak. Taen, jíž se ulevilo, i nadále střežila své obranné bariéry, když rozpustila trans a čelila pozemštějšímu problému, spočívajícímu v dohořelé svíčce.

Její schopnosti byly bolestně zatíženy. Nápad použít snový smysl, který by ji vedl setmělými chodbami hradu, způsobil, že ji rozbolela hlava. Taen zůstala nedůstojná možnost tápat před sebou. Odhodlaně se dotkla prsty stěny. Po dvou krocích si ukopla palec o sochu. Nadskočila rozčileně klejíc. Potom se rozhodla své potíže vyřešit tím, že uhodila loktem do držáku pochodní. Její bolestný výkřik přivolal pozornost.

Stíny se rozplynuly před prudkou září kouzel. Oslněná Taen úkosem pohlédla před sebe. Podařilo se jí rozeznat trojitou auru kolem hole Strážce bouře, než zakopla o další shrnutý záhyb koberce a neslavně dopadla na kolena.

Anskiere ji chytil za paži, aby zabránil tomu, že se roztáhne na podlaze jak široká, tak dlouhá. „Právě jsem tě šel hledat.“ V jeho hlase se zračila obava. „Stalo se něco?“

„Možná.“ Taen plně využila čarodějovy podpory a postavila se na nohy. Na rtech se jí objevil pokřivený úsměv. Musela být vysvobozená z nebezpečí temnoty jako první, a to pomocí sil lépe se hodících k odhánění bouří zuřících nad mořem Corine. „Máme návštěvu.“

Anskiere se při jejím zjevném pobavení uvolnil. Ztlumil intenzitu svých kouzel a opřel hůl mosazí okovaným koncem o podlahu. „Snad ne někdo nebezpečný?“

„Ty to budeš vědět lépe než kdokoli jiný.“ Taen opustil humor. „Ten, kdo čeká u brány a žádá o přijetí, je Jeho Eminence Pán mágů z Mhored Kara. Jaký by měl důvod sem přijít?“

Anskiere pevně sevřel hůl. Jeho oči náhle získaly vzdálený, ledově chladný výraz. Ale přesto, pokud litoval zajetí, do kterého jej uvrhli čarodějové na ostrově Imrill Kand, v jeho slovech nebyla znát žádná zášť. „To nevím. Ale pokud Pán mágů očekává, že se se mnou setká na konci své cesty, jeho důvody cestovat nebudou radostné.“

„Dobrá,“ řekla Taen. Na rtech se jí usadil ten nejnezkrotnější úsměv, jakého byla schopna. „Raději bychom měli jít a vyslechnout ho. Ochrannou bariérou bez naší pomoci nepronikne a jeho vměšování pomocí kouzel je po čertech směšné.“

Kapitola 15

Hraniční divočina

Když kouzla pominula, pevnost Morbrith popraskala a potom se zhroutila v záři intenzivního světla. Anskiere to pozoroval s obočím vyčítavě staženým. Z věží u brány vylétávaly oranžové jiskry, které při dopadu na zem pohasínaly, přičemž ještě stačily ozářit dlažební kostky.

„Stejně jsme nepotřebovali tak silnou ochranu,“ řekla Taen s opožděnou omluvou. „Pokud démoni pošlou dnes v noci proti nám něco dalšího, zastihnou mě ve spánku.“

„Ještě že to byla tvoje práce, malá čarodějko.“ Strážce bouře si trochu urovnal pomačkaný oděv a vyšel před vnější zeď opevnění. „Zrovna teď nemám žaludek na to, abych mluvil s Pánem mágů, který je schopen tak silného protikouzla.“

Taen prudce gestikulovala. Učinila znamení rukou, jež používaly ženy rybářů z Imrill Kandu, když chtěly vyjádřit zničující opovržení. „Existovala vůbec někdy nějaká pochybnost, že je to moje práce?“

„Moc ne.“ Anskiere zavrtěl pobaveně hlavou. Jak Taen doufala, uvolnil vnitřní disciplinovanost a poprvé po mnoha dnech se usmál.

Takové uvolnění u něj bylo nevídané. Za dveřním obloukem stála Jeho Eminence Pán mágů z Mhored Kara s neustále zamračeným výrazem v obličeji. Ústa měl otevřená, neboť byl zmatený. Nedokončené kouzlo, kterým chtěl prolomit Taenina ochranná kouzla, viselo bezcílně nad jeho rukama.

„Tvé darebné kousky našeho návštěvníka trochu potrápily,“ všiml si Strážce bouře. Potom, sám znepokojen neočekávaným příjezdem protivníka, mu vyhověl se vzácným projevem své moci. Rozdmýchal kouzla své hole, aby mu posvítila na cestu, když kráčel po schodech pod klenutým průchodem.

Tmu prořízlo modrofialové světlo. Pán mágů, čekající za bránou, se prudce otočil, jako by dostal políček. Kouzlo nad jeho rukama pohaslo. V příštím okamžiku udeřila do Taenina vědomí síla, která byla ve své intenzitě zlovolná. Taen to zastihlo zcela nepřipravenou. Klopýtavě ustoupila vzad a vykřikla.

Anskiere ji zachytil. Vedl ji tak, že ji svým tělem chránil před možnou újmou. Aniž by se přestal hýbat, zvedl svou hůl. Na jeho žádost se přihnal vítr. Hvízdal nad dlažbou jako by byl živý, cloumaje oděvem Pána mágů se svistotem podobným práskání biče. Drobný starý čaroděj nemohl zůstat stát v zuřivosti bouře zpříma. Také se ale nemohl vzdát své důstojnosti a přikrčit se. Přinucen učinit krok vzad, pak dva a tři, skončil směšně rozplácnutý o věž vedle brány.

Taen promluvila ve chvíli, kdy znovu popadla dech: „Jeho Eminence se jenom snažila zjistit, zda jsem vyslala iluzi.“ Ale jejích slov se zmocnil Anskiereův vítr a odnesl je pryč.

V čarodějově tváři se stále ještě zračila zloba, když vyšel z průchodu. Protože už kouzla neomezovaly kamenné stěny, obranné aury vrhaly na bezmocné tělo jeho vězně pronikavé světlo. Pán mágů nepokojně zamžikal očima.

Strážce bouře jej oslovil prudce, jako by mu byl soucit cizí: „Co je to za nezdvořilost? Když někdo, kdo není pro svou agresivitu vítaný, použije svou moc, to se dá považovat za čin naprosté ignorance. A pokoušet někoho, kdo je vycvičený Vaerey, je horší než pouhá pošetilost. Taen, spřadačka snů, dnes ušetřila celý Hallowild před krutým osudem, který postihl Morbrith. Podrobit ji kouzlům na zjištění pravdy je zneužití, z něhož se budete zodpovídat. Rychle řekněte, co chcete, neboť má trpělivost je u konce.“

Pán mágů pozvedl bradu, aby čelil nárazům větru. Oči, potemnělé celé věky trvající zlobou, měl pořád zacloněné kapucí. Znamení, která měl vytetovaná na bledých tvářích, vypadala groteskně, připomínajíce scvrklé pavouky. „Vaše spřadačka snů vyslala do našich věží iluzi. Přece znáte naše přesvědčení. Byla to snad menší nezdvořilost?“

Anskiere na to neodpověděl. Světlo z jeho hole zářilo neochvějně jako světlo hvězdy, ale více oslepovalo. Jen vítr se trochu utišil.

Nachový oděv Pána mágů se přestal kolem jeho kotníků vlnit. Jako by mu to úsilí působilo bolest, odlepil se od věže u brány a vzdorovitě řekl: „Přišel jsem, abych vám navrhl spojenectví.“

Strážce bouře nechal vítr se utišit, ne tak kouzla. Čekal beze slov, zda bude Pán mágů pokračovat. V nastalém tichu rostlo napětí. Oba si vzpomněli na to, že Anskierea připravili Kisburnovi čarodějové v Imrill Kandu o svobodu.

Taen vykoukla zpoza Strážce bouře, aby mohla výměnu názorů lépe sledovat. Pán mágů na ni pohlédl, jenomže za agresivní přístup se neomluvil. Rozzloben tím, že Anskiere chtěl, aby se vyjádřil jasně, popadl prsty ozdobenými prsteny váček s amulety, který nosil připevněný k opasku. „Objevila se zlá znamení.“ Jeho hlas začal být drsný zhnusením. „Smečka v Chrámu stínů zosnovala neštěstí. Přijde něco daleko horšího. Mí proroci předpověděli zničení celého Keithlandu.“

Tato předtucha musela být opravdu vážná, když přiměla tohoto zakyslého starého muže zapomenout na obřadnost. Taen si nebyla v jeho chování vědoma ničeho, kromě hořkosti vyplývající z odměřeného chování Strážce bouře. Dívala se, jak Anskiereovy ruce bez prstenů objaly dřevěnou úchytku skříňky. Na chvíli nenarušoval ticho žádný zvuk, jenom mágovo zrychlené dýchání a zpěv cvrčků v trávě u věží vedle brány.

„Nemohli by jednat bez vašeho požehnání,“ namítl konečně Strážce bouře z Elrinfaeru. Netýkalo se to však démonů. Díky snovému smyslu Taen věděla, že jeho námitka se vztahuje k minulosti a ke sváru, který zůstal nedořešený od chvíle, kdy se Kisburnovi čarodějové pokusili Anskierea přinutit, aby osvobodil démony mrazu, za účelem dobývání a chamtivosti.

Pán mágů to věděl také. Pevně stiskl zuby, jak ho to pohoršilo, a narovnal ramena. „Mí čarodějové přišli o život. Nebyl jejich konec dostatečným zadostiučiněním za chyby, kterých se dopustili?“

Anskiere ztuhl. „Už jste někdy viděl, jak démoni mrazu rozebrali celé město?“

Pán mágů si najednou uvědomil, že je souzen a že každá jeho odpověď bude pečlivě zvážená. Přešel tedy do defenzivy. „Můj předchůdce Hearvin byl poslán vyhovět Kisburnovým ambicím. Byl to opravdový mistr sedmi stavů podstaty. Nikdy se nedal považovat za muže, který by souhlasil s neuváženými činy.“

Anskiere to znovu nijak nekomentoval.

Pán mágů šilhal v prudkém světle, jež vyzařovala kouzla. Taen v okamžiku zostřeného vnitřního vnímání poznala to, co Anskiere již dávno tušil. Čaroděje z Mhored Kara motivovala k jejich podpoře intrik krále Kisburna žárlivost. Velmi dobře znali zlovolnou povahu démonů mrazu. Tajně doufali, že tak zajistí Anskiereův pád. Důvody, které je dohnaly k tomuto činu, v Taen vyvolaly zlobu. Netušila, když žádala Pána mágů, aby její vzkaz poslal Kielmarkovi, že se s důvěrou obrátila na klubko hadů. Zpětně si uvědomila, že měla štěstí, když z toho nevznikly žádné potíže.

Pán mágů mlčel také.

Strážce bouře, aniž by spustil z protivníka pohled, pomalu přejel hůl rukama, až se jejich klouby setkaly. „Vás nikdy nenapadlo, že Tathagres k tomu, aby zlomila mou vůli, zneužije děti, že ne? Jen jedna z nich přijala mou ochranu. Stojí vedle mne. Hodně se změnila. Už to není ta bezstarostná dívka. Její bratr, který se cítil být příliš ohrožen, kdyby ve mne věřil, propadl Chrámu stínů a způsobil zničení Morbrithu. Kdo se bude zodpovídat z jeho činů, Kethale? Vaše poslední nabídka spojenectví nebyla ničím jiným než zavádějícím pokusem získat moc. Výsledek Keithland draze zaplatil.“

Svítání začalo postříbřovat mlhu za světlem ochranných kouzel, jež vyzařovalo z Anskiereovy hole. Z vrcholu stromu se snesl ospalý pták a brzy se připojil k hejnu ostatních ptáků. Avšak pevnost za jejich zády zůstala podivně tichá a temná, až na třpyt rosy, který tu zanechala noc. Pán mágů hleděl na Strážce bouře s netajenou antipatií. Ruce s prsteny mu volně visely podél těla, trčíce z rukávů se zlatem zdobenými manžetami. Mág ale pořád kroutil prsty, jako by z nich toužil uvolnit kouzla.

„Nemusel jste se podřizovat,“ obvinil nakonec Kethal Anskierea.

Anskiere tentokrát sklonil hlavu. Snový smysl Taen ukázal jeho myšlenky, týkající se toho, že každý člověk se během života může mnohokrát zmýlit. Ale v případě čaroděje chyba znamenala ztrátu mnoha nevinných životů. Kdyby Kisburnovým čarodějům nedovolil, aby spoutali jeho kouzla, vesničané z Imrill Kandu by se z věrnosti pokusili jej bránit. Nemohli by neuspět. Kdokoliv, kdo Anskiereovi nabídl ochranu, byl zabit královými muži, bezdůvodně, jen tak pro zábavu.

Spřadačka snů odmítla myšlenku, že by Anskiere mohl být zodpovědný za Emienovo selhání a za mnohem větší neštěstí, jež potkalo Morbrith. Jejich předchozí splynutí mysli ukázalo opak. Pod čarodějovým přísným zevnějškem bilo srdce neschopné krutosti. Jeho schopnosti a zodpovědnost, jakožto Strážce bouře, stály v přímém rozporu s jeho citlivostí. Smrt lidí, ke které došlo v minulosti, ho nenechávala ani na chvíli v klidu. Zde našla zášť Pána mágů nekonečnou příležitost působit bolest.

Taen byla přinucena zasáhnout. Udeřila svým snovým smyslem a zastihla Pána mágů nepřipraveného. Nebyl ve střehu a nezačal se rychle bránit. Taen ucukla před tím, co zjistila. Kethalova mysl byla změtí zvrácených tužeb a ambicí. Během svého života nashromáždil kolem jádra jen té nejhlubší nedůvěry, jako vrstvu po vrstvě, jeden úspěch za druhým. Žádného člověka nenazýval přítelem. Ostré výměny názorů s jinými mágy se neutišily dřív, dokud si nepodmanil každého, kdo mu vzdoroval. V cestě mu stáli jen Vaerey vycvičení lidé. Z toho důvodu oni a všechny zásady, jež zastávali, si zasluhovali jeho neutuchající nenávist. Až do této chvíle, kdy Mistr prorok z Mhored Kara tomuto malému muži pomocí svých čárů zaručil v silných obavách o život vysoké postavení. Taen, bezohledněji, než měla ve zvyku, olupovala křehkou vrstvu Kethalových výmluv a snah o ospravedlnění. Učinila ze svých schopností zrcadlo a ukázala Pánu mágů z Mhored Kara jeho vlastní nepřikrášlený obraz.

Mág se zachvěl, když spatřil sám sebe. Prsteny se mu zaleskly, když pozvedl ruce. Nebylo však jeho úmyslem utvořit kouzlo. Místo toho si starý čaroděj zakryl obličej rukama. Poprvé v životě pochopil vinu, nesenou Anskierem z Elrinfaeru.

Výsledkem tohoto poznání byla změna, která ho hluboce poznamenala, natolik, že se už nedokázal skrývat za obvyklou maskou lží. Nikdy už by nemohl najít klid v duši ani víru, že lidé vycvičení Vaerey disponují mocí, kterou používají s arogancí, jež si zaslouží být ponížena. Od této chvíle Pán mágů už navždy, až do smrti, bude trpět výčitkami nad osudem Morbrithu a kvůli ohrožení Keithlandu, byť jen dočasného, jak přísahali jeho nejmocnější obránci.

Taen se smilovala až tehdy, když věkem poznamenaný vládce Mhored Kara sklonil ztuhlá záda. Když padl na kolena na prašnou dlažbu pod obloukem brány, oslovila ho s necharakteristickou trpkostí: „Jestliže jste sem přišel pro pomoc, Vaše Eminence, pak tedy o ni požádejte.“

Pán mágů pozvedl obličej, ve kterém se leskly stopy po slzách. Jeho nachově červený cestovní oděv byl, jak se ukázalo za stále jasnějšího denního světla, po cestě pomačkaný a ošuntělý. Vlastně z něj zbyly jen cáry, ve kterých byl vysoký hodnostář zahalen. Vypadal poněkud zahanbeně. „Žádáš po mně nemožné.“

„Ale je to spravedlivé, mám dojem.“ Anskiereův hlas zněl jen trochu nepevně. Ale ruce, kterými svíral hůl, mu zbělely, když uvolnil obranná kouzla. Ta vyrazila ven s rychlostí blesku, zanechávajíce v jeho obličeji, vystaveném proudu světla, šedavý stín. „Vyjmenuj mi ta zlá znamení, Kethale.“

Taen bez ptaní vystoupila vpřed a pomohla starému čaroději na nohy. Pak promluvila, suchým hlasem, přičemž její slova zněla odměřeně. Popsala způsob zničení, které ve srovnání s tím, co postihlo Morbrith, se zdálo být malicherné.

„Morrigierjové,“ domyslel si Anskiere, když Pán mágů dokončil vyprávění. Ani on, ani Taen se nepotřebovali ptát, neboť vidění proroků z Mhored Kara bývala přesná.

„Hrozba je snad mnohem blíž, než se naši spojenci Llondelové domnívají.“ Strážce bouře zasmušile stiskl rty. Kývl na Taen. „Pozvi toho starce dál, malá čarodějko. Zdá se, že tu jsou věci, které s ním nakonec stejně budeme muset probrat.“

Zatímco se Taen, Anskiere a Pán mágů radili o podmínkách spojenectví s čaroději z Mhored Kara, v proláklinách východně od Morbrithu se usadila stříbřitá mlha. Jaric vedl svého koně opatrně po skalnaté půdě, aby neudělal chybný krok, který by mu mohl způsobit zchromnutí, což by je zdrželo. Kielmark jel před ním, maje svůj velký meč přehozený křížem přes záda. Vraník, na kterém jel, kráčel se skloněnou hlavou. Nohy s bílými punčoškami mu až po hlezna vězely v mlze. Oba koně klopýtali únavou. Ani zvířata, ani jezdci si od chvíle, kdy opustili předešlé noci Corlin, neodpočinuli. Ale potřebu jet rychle dál nebylo možné potlačit. V Chrámu stínů se nacházel poslední Sathid Llondelů. Pokud by děti unesené z Morbrithu přežily a nahradily Temného snílka, dobro lidstva i Llondelů by se ocitlo v nebezpečí.

Denní světlo nabylo na intenzitě a vysávalo z trávy pod kopyty koní rosu podobnou klenotům. Jaric odolával potřebě sesunout se na krk koně a spát. Bolela ho kolena. Když vysvobodil nohy z třmenů, aby ulevil namáhaným svalům, třmeny jej bolestivě dřely do kotníků. Toto nepohodlí jej udržovalo v bdělosti, až dokud na něj Kielmark v poledne nezavolal, že zastaví. Odpočinuli si pouze na takovou dobu, dokud znovu nenaplnili láhve vodou a nesnědli chléb a klobásy, které si na cestu uložili do sedlových brašen. Potom jeli pirát a Pán ohně dál, dokud se stíny pozdě odpoledne nezačaly prodlužovat. Jaric odsedlal koně. Jeho jedinou útěchou bylo, že Taen nemusí snášet útrapy cesty. V Anskiereově společnosti se vrátí na palubě Vlčice do Cliffhavenu. Úžina totiž představovala jediné obranyschopné místo, kdyby Morrigierjové povstali a hnali své podřízené do útoku na Landfast.

Koně byli zcela vyčerpaní. Když jim jezdci sundali uzdy a pustili je, klidně se začali pást, bez toho, že by se chtěli někam zatoulat. Kielmark si položil meč vedle sebe, aby jej měl v případě potřeby po ruce. Jaric spal bezesným spánkem kousek opodál, zachumlán do vlhké vlněné sedlové přikrývky. Ležel na travnatém břehu potoka.

Následující den uběhl podobně. Tvář krajiny se změnila. Břehy kolem nesčetné řady brodů byly porostlé rákosem. Za ovocnými sady již nebylo nic než divočina a terén začal být drsnější. Vzhled jezdců začal být rovněž drsnější, neboť spali ve křoví a houštinách a jednou dokonce i na vlhkém dně jeskyně, když do země bušil déšť v zuřivých podzimních přívalech.

Kielmarkův vraník ztratil podkovu. Jejich rychlost se během dalších dvou dní značně zpomalila, dokud koně nevyměnili v jednom vzdáleném táboře klanu za čerstvé. Horské kmeny si koní z dunmorelandského chovu vážili. Náčelník, vypadající v pokrývce hlavy z uší muly formálně, dokončil výměnu bez toho, že by plivl na nůž. To znamenalo, že nebude prahnout po pomstě, pokud se ukáže, že zvířata nejsou zdravá. Jenže jeho méně důvěřivá žena se divala za cizinci s výrazem tvrdým jako na slunci uschlý jíl. Jaric byl rád, že rychle odjeli pryč.

Pán ohně a Kielmark, jedouce skrzy lesy potmě, pouze za měsíčního světla, přejeli severní území Hallowildu. Jednoho větrného rána se skrz keře dostali k dunám na pobřeží, na široké bílé pláže. Tam seskočili z koní a nasekali větve keřů, aby zapálili signální ohně, až jim na dlaních naskákaly od rukojetí dýk puchýře.

Kielmark držel předsunutou hlídku na ostrově v Severním moři kvůli zásobám pro své flotily korzárů, kde bylo rovněž možné provést nutné opravy. Jenom několik mužů, kromě kapitána, toto místo znalo. To míru v duši keithlandských obchodníků prospívalo nejvíce. Šalupa, která odpověděla na kouřový signál, byla štíhlá a výkonná. Její posádku tvořili ozbrojenci, kteří dávali bez přemýšlení přednost bitvě před chozením za děvčaty.

Loďmistr u kormidla přistál se zpěvem, dokud si nevšiml, kdo čeká na pobřeží. Jeho prozpěvování skončilo klením, neboť se ho z překvapení zmocnily rozpaky. Ovládl se, protože neztratil duchapřítomnost. Když Kielmark a Pán ohně pustili koně, aby se o sebe postarali sami, nalodili se pouze s mokrými botami, přestože přílivový proud byl silný.

Jaric překonal dorážení vln. Po týdnech v sedle a s jídlem sestávajícím z ryb opečených nad ohněm nebo z šlachovitého masa plachých vyder, zakouřené chatrče, v nichž u Severního moře přebývala posádka lodi, byly zjevně tím nejdosažitelnějším komfortem. U stolu s poškrábanou deskou večeřel v kuchyni chléb, skopové a víno, zatímco muži vedle něj se bavili mezi sebou.

„Kapitán Tamic je v Cover’s Warren.“ Důstojník ve službě měl široký ostrovní přízvuk, ale podle toho, jak rychle odpověděl na otázky svého vládce, se nedal považovat za líného. „Tamější loděnice prožívaly mrtvou sezónu a on se snažil věci popostrčit.“

Kielmark se poškrábl na knírku, který se kroutil kolem tvrdých rysů jeho úst jako drát. Pomalu vzal nůž ze svého talíře a začal jím odřezávat štěpiny. „Ví to Corley?“

„Ach ano.“ Důstojník se zašklebil. „Říká, že vyšle předáky, jednoho po druhém, jestli se Tamic dostal do úzkých. Flotila je zatím na moři. Pátrá v zátoce po známkách přítomnosti démonů, jak jí bylo přikázáno. Potřebujete člun, abyste se tam dostali?“

Kielmark vrazil nůž do desky stolu. „Zítra. Ale nepoplujeme do Warrenu.“

„A kam tedy?“ Důstojník otáčel pohárem. Jeho úsudek byl naprosto střízlivý. Tušil potíže.

Ale Kielmark odmítl prozradit, kam mají namířeno, dokonce i kapitánovi, jemuž důvěřoval. V sázce toho bylo příliš, kdyby se Chrám stínů dozvěděl o jejich záměrech. Uzavřel téma banální změnou předmětu rozhovoru a po chvíli přítomným oznámil, že by si rád odpočinul.

Jaric, vykoupán, oholen a alespoň pro jednou neobtěžován hmyzen, spal hlubokým spánkem na lůžku v důstojnické chatce. Avšak odklad útrap cestování byl, jak se ukázalo, příliš krátký. Jeden námořník jím ráno zatřásl, aby jej probudil, když se sotva začalo rozednívat. Pán ohně se cítil být otupělý. Natáhl si kalhoty, holínky a košili. Spěchal dolů ke skládce u přístaviště, maje přes loket pověšený opasek s mečem.

Kielmark čekal. Byla na něm znát netrpělivost. Nohama se opíral o obrubník štíhlé, šedé loďky. „Tamhle na tebe čeká teplý chléb a šunka, pokud rychle nastavíš plachty.“

Jaric uložil meč do skříňky, maje obočí vyčítavě stažené. „To není žádná motivace. Já bych mohl udělat horký chléb v blizardu.“

„Zajisté. Jako dřevěné uhlí,“ popichoval Kielmark. Vystoupil na palubu a natáhl se, aby odrazil z doků.

Jaric šel na příď a začal přebírat lana čelní plachty, spíš proto, aby přestal myslet na to, jak moc mu chybí Taen, než z jakýchkoliv naléhavých důvodů Keithlandu. Když vyšlo slunce, loďka plula po širém moři. Obeplouvala skalní útesy Severního moře, míříc k ostrůvkům rozesetým v Zátoce vraků. Za nimi se nacházely hranice Keithlandu a samotný Chrám stínů.

V poledne se objevily mraky, celé černé a těžké deštěm. Moře dostalo tmavou, olověně šedou barvu. Jeho vlnami jako nůž pronikaly řady skalnatých ostrohů, o něž se voda tříštila do spršek. Bouře se s duněním přihnala ze dvou směrů, bušíc do loďky jakoby pěstí a trhajíc Jaricův oděv, jakmile vstal, aby upravil plachty.

Kielmark zvolal, aby přehlušil pleskání plachet: „Nech ji být. Na téhle kocábce není místo, kam by se dalo utéci. Na pláži budeme bezpečnější, pokud to zvládneme.“

Jaric povolil lana a nechal plachty dál pleskat ve větru. Pak se posadil a opřel se o stěžeň. Kielmarkův profil, orámovaný zamračenou oblohou, se zdál být vytesán ze skály. Pod rukávy se mu dmuly svaly, když otáčel kormidlem, aby udržel kurs směrem k pobřeží.

Středové prkno třískalo do bednění. Loďka přistála na mělčině ve štěrku a naklonila se. Jaric uvolnil plachty a skočil do vzdouvajících se, zpěněných vln. Ledová voda se mu dostala do bot. Potom se nebe otevřelo. Rozpršelo se. Kielmark, napůl oslepen přívalem deště, stáhl plachty. Oba muži pak společně vytáhli loďku na břeh. Řečiště za nimi začalo připomínat kotel, v němž to vřelo a z něhož se kouřilo, když bouře udeřila plnou silou.

Skalní převisy nabízely jen slabou ochranu před zuřivostí větru a vody. Jaric, který již byl celý promočený a jenž nechtěl čekat, zatímco Kielmark obalí svůj meč do naolejovaných hader, zamířil k začátku pláže. Do země bušil déšť. Odtékající potůčky dešťové vody s sebou braly oblázky a malé kamínky. Splachovaly je do moře, kde do nich silně narážel příboj. Pán ohně šilhal skrz bouři, až spatřil zoubkovaný povrch útesu, divoký a neobývaný, na rozdíl od pobřeží. Něco na tom místě mu bylo povědomé. Když bouře momentálně rozehnala závoje deště, uvědomil si proč. Toto bylo místo, kde Anskiere proklel Ivaina. Poté následovalo zničení Elrinfaeru Mhargy.

Jaric naslouchal, ale slyšel jenom dunění bouře. Vítr zde už neopakoval kletbu, kterou Anskiere vyslovil proti zrádci. Snad vyhovění volání kouzel toto prokletí porušilo. Nebo také bylo možné, že slova opakovaná větrem už neznamenala nic víc než příběh vymyšlený námořníky. Jaric, rozechvělý zimou, vystoupil na závětrnou stranu římsy, která vyčnívala nad předělem moře a pláže. Kámen, bílý jako stará kost, byl v místech, kde vlny vrhaly spršky vody, pokryt vilejši. Ve štěrbinách, které nebyly tolik vystaveny nepřízni počasí, rostla ostrá tráva, s výjimkou jednoho místa. Kdysi tento útes označil jeden čaroděj, aby tady zanechal poselství, přímé a hořké jako sama pomsta. Ivainson zamžikal očima, aby z nich setřásl kapky vody. Spatřil nápis, který zde jeho otec nechal napsaný na skále.

Povolej mě, čaroději, a poznáš smutek. Buď si jist, že ti nenechám nic cenného, čeho bys mohl využít, i kdyby to mělo být dědictví mých potomků.

* * *

Jaric zažil okamžik paralyzujícího chladu. Šílená zlovolnost jeho otce jako by z toho kamene přímo vyvěrala, brala mu dech z plic a vysávala z jeho těla život. Zraněn nenávistí a zlobou, čarodějův syn ustoupil klopýtavě vzad, pod očišťující příval deště. Tam zůstal chvíli stát, celý rozechvělý. Oči ho pálily slanou vodou a slzami. Pak sebou trhl a zvedl hlavu. Byl v šeru způsobeném deštěm sám. Povolal mistrovství země a setřel nápis z povrchu útesu.

Do pevniny bil s neztenčenou silou příboj a do pobřeží dosud bušil déšť. Ale zdálo se, že bouře už jaksi nebyla tak prudká, a krajina, sužovaná zuřením živlů, tak zapomenutá. Jaric našel ve vzpomínce na otce mír. Otočil se zpět k pláži. Co se týče míru v duši, měl bod k dobru. Kdyby on a Kielmark v Chrámu stínů uspěli, lidstvo by mohlo přežít a najít odpověď na hrozbu představovanou démony. Pak by Keithland čaroděje už nepotřeboval a na agónii působenou Cyklem ohně by se dalo navždy zapomenout.

* * *

Plavba po moři Corine na severu, k němuž dopluli po Severním moři, probíhala hladce, s příznivým větrem v zádech a bezoblačnou oblohou, na níž se jen zřídka objevily mraky. Loďka se dala lépe ovládat než Callinde, což bylo dobře, neboť vody mimo pobřeží Felwaithe byly plné mělčin a ostrůvků. Tam se odvážilo plout jen málo námořníků. Jaric se naučil o mapách, proudech a lodi víc, než by si přál vědět, když si loďka riskantně razila cestu přes Zátoku vraků.

Dvakrát si jich všimli korzáři plující pod vlajkou s červeným vlkem, patřící Cliffhavenu. Kielmark udržoval u severního pobřeží bdělé hlídky, aby mohl odrazovat obchodní lodě, které si myslely, že tím, že se vyhnou úžině Main, se vyhnou i placení poplatků. Kapitáni pod jeho praporem měli stálé rozkazy, vyrabovat a potopit každou loď, která plula s nákladem. Ale ukázalo se, že takové praktiky často nebyly potřebné. Kanály mezi ostrými skalisky jednotlivých ostrovů neposkytovaly na moři dostatek prostoru k boji. Mnohá nešťastná obchodní loď místo toho narazila tvrdě na skálu. Zatímco Jaric hledal na pobřeží dřevo na oheň, našel mezi vraky vyplavenými na břeh i lanoví a omšelá prkna ztroskotaných lodí.

Počasí již nyní na podzim nebylo tak teplé. Obloha se zatáhla a získala stříbřitý nádech, jako břicho ryby. Jednoho odpoledne, kdy to vypadalo na déšť, Kielmark vytáhl loďku na pláž na nejvzdálenějším konci Felwaithe. Jaric, jehož v mokrých botách zábly nohy, uvažoval, když skládal plachty, zda oba přežijí a budou loďku znovu potřebovat.

„Mí kapitáni ji na pobřeží uvidí,“ pravil Kielmark, jako by odpovídal na Jaricovy myšlenky. „Někdo z nich ji tu vyzvedne.“ Neuvažoval nad skutečností, že toto opatření by bylo nezbytné jen v případě, že by se nevrátili. Místo úvah pohlédl úkosem na mraky, připjal si opasek s mečem a obrátil se k moři zády.

Jaric ho následoval. Jemné vlasy měl ztuhlé krystalky soli. Přes rameno mu visel ruksak se zásobami. Protože skály severně od Keithlandu neskýtaly dost živnou půdu pro lesy ani dostatek píce pro koně, museli jít těch několik zbývajích mil k Chrámu stínů pěšky. Kielmark a Pán ohně si prodírali cestu místy plnými ostrých výhonků kosodřeviny, propletených vřesovců stromovitých a roklemi s uvolněnou jílovitou půdou, po které to klouzalo. Když slunce začalo zapadat, keře a kosodřevina postupně mizely, až z nich zbyly pouze ojedinělé ostrůvky porostu. Půda tady byla neúrodná a pískovitá. Občas ji přerušovaly ostré výčnělky skály a po kolena vysoké chomáče ostré trávy a kapradí. Začalo jemně mrholit. Kielmark zatvrzele upínal pozornost na to, kvůli čemu sem přijel. Zdálo se, že si na vlhko již zvykl, ačkoli se mu mokré vlasy lepily k sobě a legíny mu na lýtkách nasákly vodou.

Jaric kráčel vedle něj s pocitem menší spokojenosti. Sužován neblahou předtuchou a touhou po společnosti Taen, vnímal kapky, které mu stékaly z tlumoku pod límec, jako velice ledové. Očarovaný meč, který mu visel po boku, ho tížil stejně jako meč obyčejný. Holínky ho tlačily tak, že mu na patách naskákaly puchýře, po týdnech, kdy byl u moře zvyklý chodit bos. Přesto šel dál, aniž by se o svých obavách zmiňoval. Den přešel postupně v noc. Mlha způsobila, že se viditelnost ještě více snížila. Mezi jedním krokem a druhým ustupovaly chomáče kapradí kamení porostlému lišejníkem. Za tímto místem jako by krajinu rozřízl nůž. Nad kopci, na něž nevstoupila noha jediné živé bytosti, naříkal vítr.

„Došli jsme k hranicím Keithlandu.“ Pán Cliffhavenu se zastavil a opřel se o stěnu černé skály. „Námořníci říkají, že celý svět je neúrodný, s výjimkou Keithlandu. Viděl jsem, že mimo obydlená pobřeží žijí ve vodách oceánu podivné ryby.“

Jaric shodil tlumok. Vytáhl z něj ztvrdlý bochník chleba. Překrojil jej nožem na dva díly. Půlku podal svému společníkovi, který zdánlivě naslouchal větru. Způsobů vysvětlení existence Keithlandu se naskýtalo mnoho. Kněží Koru tvrdili, že božské ohně osely tohle území, aby zde lidé mohli sklízet obilí. Lidé z venkova se domnívali, že lesy, louky a divočina byly kouzelnými dary Vaereů. Ať už si člověk vybral kterýkoli z těchto dvou filozofických názorů, jemuž chtěl uvěřit, nikdo, kdo spatřil konec úrodného kraje, necítil něco menšího než hrůzu, která jej rozechvívala.

Mlha a déšť visely nad skálou jako příkrov. Chléb v Jaricových rukou zvlhl. Chlapec poslední sousto znechuceně odhodil. Pak si tlumokem podložil rozbolavělá ramena, šeptaje přitom kletbu na adresu počasí.

„Obloha se ještě před půlnocí rozjasní.“ Kielmark si připjal pochvu s mečem a potřásl hlavou. „Pak si budeš přát, aby se počasí zase pokazilo. Budeme na těchto skalách vynikat jako blechy na povlacích nějaké děvky. Posádky strážných věží Chrámu stínů tvoří bytosti s očima na obou stranách hlavy.“

Jaric tento krátký komentář přijal s naprosto skeptickým výrazem. Kielmark si jej v té tmě ale nevšiml. „Ty jsi tam byl?“

Kielmark vycenil krátce zuby v úsměšku. „Nikdy. Avšak chlapík, který mi to řekl, byl spolehlivý.“

„Můj meč proti tkaničkám od bot, že nebyl.“ Jaric si oklepal vodu z vlasů. „Ve tvé přítomnosti se nikdy neobjeví žádný námořník, který se předtím pořádně nenalije pivem, aby si dodal kuráže. Ty máš reputaci žraloka, který má hubu plnou zubů a kouše.“

„To bude užitečná věc, pokud se utkáme se Scaitovými čtyřokými stvůrami v boji.“ Kielmark vstal. Nesmlouvavě netrpělivý, řekl: „Jsi připraven?“

Pokračovali dál. Vzduch byl chladnější. Vítr se přesunul na severozápad. Déšť a mraky ustoupily hvězdami posetému oblouku oblohy. Skalnaté výběžky se rozbíhaly do všech směrů. Byly ošlehané větrem a opuštěné, s výjimkou jediného bodu, zářícího nachově poblíž obzoru. Jaricovi při pohledu na něj přeběhl mráz po zádech. Pevnost se před ním objevila jako vytesaná z vrcholu kopce, plná rohů cimbuří a siluet spirálovitých věží, ponurých a černých na indigově modrém pozadí oblohy.

„Chrám stínů je zcela jistě zamrzlý.“ Kielmark zasmušile uvolnil vázání na vrcholu pochvy, aby měl meč připravený k akci.

Ivainson, Pán ohně, pro tuto příležitost neměl slov. Už to nebyl učeň, který se vyučil v Morbrithu, ani chlapec, který kladl pasti v Seitforestu. Sklonil hlavu. Z jeho rukou ve tmě vyzařovala modrá zář, když povolal mistrovství země, aby mohl prozkoumat kámen pod svýma nohama. Z obrazů, které mu poskytla spřadačka snů a Llondelové, věděl, že pod Chrámem stínů je půda protkaná řadou jeskyní. Jimi by se s pomocí čárů a námořnického štěstí mohli dostat nepozorovaně do Chrámu stínů.

* * *

Daleko na jihu dosud halilo pevnost pod vlajkou s červeným vlkem mrholení. Strážný neklidně přecházel. Trasu obchůzky trochu změnil, aby se vyhnul postavě v pomačkaných, stříbřitě šedých šatech spřadačky snů. Taen seděla s hlavou opřenou o předloktí. Její ramena lemoval hrubý kamenný práh strážní věže Cliffhavenu. Upadla do spánku, zatímco sledovala Jaricovu stopu směrem na sever, skrz Felwaithe. Ale její odpočinek provázel neklid.

Snila o pokoji s podlahou z tmavého mramoru, kde hořely lucerny s červenými skly. Tam se skláněl před trůnem vytvořeným z lidských končetin Thienz se zelenými korálky a náramky. „Nejmocnější lorde, Pán ohně a jeho společník se vplížili pod zem. Náš rod je už nemůže dále sledovat, ale jejich úmysl je jasný. Objeví se v podzemí Chrámu stínů, k zármutku nás všech.“

Postava na trůnu sebou prudce trhla a umlčela žábě podobné stvoření na koberci. Žluté oči, zlé, úzké a svým umístěním podobné očím hada, se otevřely. Ve stínu se zableskly ostré zuby, když Pán démonů odpověděl. „Zarmouceni nebudeme my, nýbrž ti lidé, neboť Chrám stínů je na ně připraven. Pán ohně a Kielmark kráčejí přímo do pasti. Pokud do Ivainsonova těla zavedeme třetí Sathid, jak dlouho si, podle tvého názoru, nad sebou udrží vládu? Velmi brzy se zmocníme jeho schopností my a budeme mu moci poroučet.“

Scait dodal v myšlenkách, že s pomocí Jarica zvládnou dokonce i Morrigierje. Syčivě se rozesmál. Zdálo se, že upřel žhnoucí pohled přímo na strážní věž v Cliffhavenu. Taen se s výkřikem probudila.

Strážný ji popadl za ramena rukama v železných rukavicích, ale snažil se ji utišit marně. Taen se zachvěla. Přeběhl jí po těle mráz z něčeho horšího než chladu. Odstrčila ho. „Sežeň Anskierea. Řekni mu, že musíme opustit děti, které jsou drženy jako zajatci v Chrámu stínů. Scait už ví o našem plánu ukrást Sathid.“

Strážný zaváhal. Jeho zjizvený obličej se zamračeně stáhl.

„Pospěš si!“ Taen už dále slovy neplýtvala. Zaměřila svůj talent a vyslala jej na sever, aby varovala přátele. Její sonda přelétla skalnaté kopce, kde se proháněl vítr a kde nebyly známky života. Muž, kterého milovala, a výbušný král pirátů již vstoupili do jeskyní. Protože snový smysl nemohl proniknout skrz pevnou skálu, neštěstí se nedalo odvrátit. Pán Ohně a Kielmark padnou rovnou do léčky démonů, jež jim už byla přichystána.

Kapitola 16

Pronásledovatelé

Slábnoucí kouzla propůjčovala skalním stěnám letmý záblesk bájně třpytivého zlata. Pak nastala tma a ochladilo se. Ivainson Jaric prošel klenutou chodbou, dosud rozžhavenou od toho, jak vyvolával mistrovství země. Potil se teplem, jež se odráželo od skály. Zhluboka se nadechl. Chodba, do které vešel, páchla po bahnu a vlhkosti. Podzemní pramínky si razily cestičku kanálky vyhloubenými ve skále, jež tu vznikly díky erozi. Ozvěna se tady ve tmě měnila v pouhý šepot. Jeskyni neobývalo žádné živé stvoření.

„Od podzemí Chrámu stínů nás dělí skála.“ Ozvěna tříštila slova Pána ohně do mnohočetných hlasů, když dodal: „Toto je poslední zapečetěná jeskyně, kterou procházíme, pokud chceš přejít do nejspodnějšího podlaží.“ Zvedl ruce, ovládaje plamen, který vyšlehl z konečků jeho prstů.

Světlo se matně odráželo v Kielmarkových očích. Černé, nepoddajné vlasy, spoutané čelenkou z lněné látky, propůjčovaly nejmocnějšímu vládci Keithlandu vzhled tupého venkovana. „Přímo nad námi je hlavní místnost. Nemohu máchnout mečem, když se plazím po břiše.“

Kov ve stínu zasvištěl, když vytasil meč z pochvy. „Tak tedy jdeme.“

Jaric vykročil vpřed, jako písař přistižený mimo oblast své činnosti spíše než Vaerey vycvičený čaroděj Keithlandu. Velice ho trápilo nebezpečí, s jakým jednal jeho společník, který mohl na nerovném povrchu zakopnout a svým obnaženým mečem, dlouhým tři lokte, jej přeseknout napůl. Avšak Kielmark se jako vždycky pohyboval jako kočka. Až na svou zbraň se mohl radovat ze svátečního procesí v chrámu Koru, tak zcela bezstarostně udržoval krok po Jaricově boku.

V jeskyni, jež se prostírala před nimi, byla tma jako v hrobě. Ivainson vyladil své mistrovství. Z jeho pěstí vyšlehly zářivé plameny. Chodba se stáčela mezi podpěrami z kamene a potom se rozšířila do lesa stalagmitů, které vypadaly jako skřítci a měly barvu kosti a okrové žluti. Jako láva po nich stékaly pramínky vody. Pod nohama se otevíral černý chřtán, kde se pramínky vody ztrácely v neznámých hlubinách země. Jaric přeskočil proláklinu. Patami sjel po štěrku, když přistoupil k protilehlé stěně a dotkl se jí pomocí svého mistrovství země. Konečky prstů obou rukou začaly žhnout modrou barvou, když jimi přejížděl po ploše pokryté vrstvou vápence. Moc vyvěrající ze Sathidu rezonovala jeskyní. Ivainsonovy rysy ztuhly a teplejší ohně, jež se objevily nad klouby jeho rukou, náhle pohasly.

„Kazíš mi noční vidění,“ stěžoval si Kielmark. Jeho holínky zašustily o kámen, když udělal poslední krok a dotkl se skály, v tom okamžiku jen trochu dezorientován náhlou tmou.

Jaric si stížnosti nevšímal. „Za touto hradbou se nachází Chrám stínů.“ Sužován náhlou nejistotou, svěsil paže podél těla. Anskiereova nedůvěra, Taenina láska, vše, co se snažil ve svém životě v Keithlandu změnit nebo opatrovat, se zdálo být vzdálené jako svěžest jara, kdy krajinu halily hluboké vrstvy sněhu.

Vzduch se zachvěl, když Kielmark zvedl meč. „Čekáním nic nezískáš, čaroději. Buďto použiješ kouzla, nebo tě odstrčím stranou a začnu skálu rubat mečem.“

Nemilosrdná arogance jeho slov Jarica zasáhla. Pak si ale vzpomněl na šest skupin mužů z Cliffhavenu, kteří zmizeli spolu s Morbrithem. Kielmarkova nevole vyústila v krvežíznivou pomstychtivost, ať už ti, kdo ho urazili, byli lidé či démoni. U něj to nehrálo roli.

Jaric pozvedl ruce, které kdysi používal k přepisování archivních záznamů v knihovně hraběte. Z těch nyní zbyl již jen popel: Jaricovi jich líto nebylo. Trápil se jen vzpomínkou na mistra písaře, umučeného k smrti u vnější zdi opevnění Morbrithu. Ivainson, Pán ohně, ovládal své schopnosti spíše se smutkem než se zlobou. Dotkl se kamene a v místě, které přejel prsty, začala v kameni tepat živoucí červená linka.

Nosní dírky mu naplnil kouř. Jaric zaměřoval své mistrovství země skrz vidiny zamlžené slzami. V té chvíli se linka rozdělila a vystoupila na světlo jako okraj sežehlého pergamenu. Škvírou pronikal průvan. Ivainson si zakryl obličej paží. Po tváři mu přejela krajková manžeta. Kielmark se potil netrpělivostí. Ocel jeho meče rozechvíval horký vzduch, když se skála, oddělující Chrám stínů od jeskyní v hornaté divočině, rozdrolila pod vlivem kouzel.

Za vyvrtanou dírou se objevila chodba. Podle usazeného prachu se dalo soudit, že tady už dávno nikdo nebyl. Jedinou viditelnou zeď zdobily šestihranné cihly. Byla rozdělena překladem, na kterém ulpěla rez odpadávající z držáku na pochodně. Žádná pochodeň se v něm však nenacházela. Ticho nenarušovalo dokonce ani kapání vody. Jaricovy čáry se proměnily se sykotem v jiskry a pak nastala tma. Pán ohně a Kielmark se zastavili, téměř bez dechu. Nikdo však nevykřikl a nezazářila žádná lucerna, jejíž světlo by odhalilo přítomnost vetřelců. Do cesty se jim také nepostavila žádná hlídka. Avšak všichni démoni, až na několik výjimek, se vyhýbali omezujícím vlastnostem kamene. To, že se démoni v podzemí pod Chrámem stínů necítili být v bezpečí, vetřelcům přineslo hlubokou úlevu. Možná tyto dva lidi při jejich vstupu do podzemí, kdy byli nejvíc zranitelní, provázela štěstěna.

Jaric přesunul váhu, ale někdo mu v tom, aby udělal krok, zabránil drtivým sevřením ramene.

Kielmark mu šeptal jemně jako vánek do ucha: „Nech mě jít jako prvního.“

Ivainson, překvapen takovým projevem důvěry, souhlasil. Věděl dobře, že Kielmark by kromě Corleyho za svými zády ozbrojeného muže nesnesl.

„Jdi tedy vlevo.“ Jaric nechal své mistrovství země účinkovat kousek od nich, vpředu. „Projdeš kolem řady cel s pobitými dveřmi. Pak se dostaneš ke schodišti. Pokud tam bude nějaký strážný, pravděpodobně na něj narazíme v prvním poschodí.“ Pán ohně, rozčilen tím, že měl dosud pocit nedostatečnosti, ve srovnání s nebezpečím, které na ně mohlo číhat, vyvolal jiskru, aby jí osvětlil cestu do těch nejhlubších útrob Chrámu stínů.

„Zhasni to světlo. Nejlépe bude, když půjdu po hmatu.“ Kielmark se protlačil kolem něho. Jeho meč se přitom zablýskl. Záblesk ihned zmizel, když Pán ohně sevřel pěst, aby zadusil své kouzlo.

Jaric zkrátil mezeru, která vznikla mezi ním a jeho společníkem. Když podrážky jeho bot slepě narazily na cihly na protější straně, tento kontakt vyvolal v jeho mysli explozi energie. Chodba byla zjevně střežena. Jaric ihned pevně sevřel jílec meče. Snažil se zadržet Kielmarka, ale jeho společník se již dostal mimo jeho dosah. Aby na něho hlasitě volal, to by mohlo přitáhnout pozornost démonů. Ivainsonovi, Pánu ohně, nezbývalo nic jiného než přidat do kroku.

Vzduch hmatatelně zhoustl, jako kdyby se stíny zhmotnily. Jaric lapal po dechu. Neměl pochyb o tom, že narazil na obrannou bariéru, vytvořenou démony. Rozevřel prsty. Jiskra, zesláblá do pouhého načervenalého mihotání, odhalila pohled na chodbu ucpanou mlhou. Kielmarka Jaric nikde neviděl.

Pocítil smrtelné obavy. Po těle mu stékal v pramíncích pot. Pokusil se o další krok. Kolem něj se mihotala kouzla. Když udělal další krok, mlha zmizela. Tma nabyla normálních rozměrů. Prosté kouzlo v jeho ruce se rozjasnilo jako signální hvězda. V náhlém přívalu světla Jaric spatřil Kielmarka. Suverénní vládce Cliffhavenu, vitální a nepřemožitelný, zůstal stát pod schodištěm, s mečem připraveným v ruce. V hořejším poschodí číhaly řady démonů, jedna za druhou. Tyhle ohyzdné příšery měly vyceněné drápy. To, že u sebe neměly zbraně, muže nijak neuklidnilo. Podobně jako tomu bylo u Llondelů, jejich schopnost manipulovat s myslí by mohla být smrtelně nebezpečná.

Kielmark podvědomě ustoupil o krok vzad. Opřen o zeď, aby se vyhnul obklíčení anebo útoku zezadu, vykřikl rozkaz. „Jaricu! Tohle nech na mně.“

Avšak ústup již byl zbytečný. Thienzové ovládali telepatii. To, co viděl jeden, se dozvěděli okamžitě všichni démoni v pevnosti pomocí přenosu myšlenek. Kielmark musí vědět, že nepřátelské posily se mohou objevit každou chvíli. Jaric se rozhodl vyzkoušet jejich poslední možnost na útěk, jež spočívala v silách spojených s jeho mistrovstvím země. Vykročil vpřed a tasil meč.

Vyšlehla z něj k životu probuzená kouzla. Osvětlila chodbu oranžovým světlem. „Ustup!“ zavolal Pán ohně na svého společníka. V další chvíli bude moci být zaostřena plná síla jeho schopností. Jaric spojil svoje vědomí s kamenem, připraven chodbu zapečetit, aby do ní démoni nemohli proniknout.

Avšak Kielmark mu nevěnoval pozornost. Potěžkal meč a připravil se k úderu. Kývl na Thienze u schodů. „Tak pojďte, vy smečko znetvořených ještěrek. Při vzpomínce na Corleyho posádky, je načase navštívit řezníka.“

Jaric cítil, jak se mu ježí vlasy na krku. Démoni zaútočí na jeho mysl dřív, než se vystaví nebezpečí Kielmarkova meče. Telepatickému nárazu nemůže zabránit nikdo, kromě spřadačky snů. Naléhavě zavolal na Kielmarka: „Můj pane, ustup!“

Suverénní vládce Cliffhavenu však jeho výzvě nevěnoval sluchu. Protože nemohl démony vyprovokovat, aby se na něho vrhli, začal stoupat po schodišti.

„Ne!“ Jaricovo varování se neslo celou chodbou. Kouzla, vyzařující ze špičky jeho meče, rudě zažhnula, připravena k neustálé ochraně. Jenže ani veškerý jeho výcvik u Vaereů nic neodhalil. Nemohl udeřit, když mu cestu k nepřátelům blokoval přítel. Neměl na výběr. Zaklel na adresu Kielmarkovy tvrdohlavosti a sám vyrazil vpřed.

Thienzové zaútočili.

Kielmark se v jediném okamžiku zhluboka nadechl a učinil výpad. Pak Thienzové podnikli útok na jeho mysl a zmírnili prudkost jeho útoku. Kielmarkův skvělý meč zazvonil o schody. Při dopadu oceli na kámen z nich vyletěly jiskry. Kielmarkovy ruce opustila síla, aby meč znovu zvedl. Nemohl se ani pohnout. Jaric jako by zpomaleně viděl, že vládce Cliffhavenu zavrávoral. Podlomila se mu kolena. Pak se na něho Thienzové z Chrámu stínů vrhli.

Jaric se nyní rozběhl. Pozvedl vlastní meč. Uvolnil své mistrovství. Plameny vyšlehly kupředu. Vzduch rozechvěla letící jehla vražedné síly. Nejbližší z démonů, kteří zaútočili na pána pirátů, vzplál zábleskem plamene. Couvl a padal po schodech níž a níž, dokud jeho společníci nezakvíleli pod dojmem jeho bolesti. Jaric uskočil, když se umírající démoni na něj snažili z posledních sil zaútočit. Ostatní démoni se otočili, když jej uviděli přicházet. Z jejich bystrých očí vyšlehlo obranné světlo. Široká ústa, podobná žabím, se doširoka otevřela a odhalila hrozivé, dozadu se stáčející tesáky, které se leskly kapkami černého jedu. Jaric pocítil bodnutí nenávisti Thienzů, nebezpečnější než jed, které mu pronikalo do mysli. Démoni ji už zcela obklopili. Během jedné vteřiny jej potká Keilmarkův osud, když se nepřátelé zmocní jeho vědomí, se šíleným nárazem, aby roztříštili ochranu jeho kouzel.

Bylo jisté, že selžou. Jaric ale dosud neztratil naději. Doufal, že bude moci vzdorovat. Zašilhal skrz záři svých kouzel. Snažil se v hemžícím se klubku najít Kielmarka. Jenomže nespatřil ani kousek oděvu. V hemžících se stínech a na sebe natěsnaných tělech nepřátel nespatřil ani stopu po živém člověku.

Zoufalství v něm podnítilo jiskru zloby, jež neznala hranic. Jaric pozvedl meč. Hodlal Thienze rozpálit doběla, až by z nich zbyl jen popel. Ale než mohl jednat, uprostřed šarvátky se vztyčila postava. Útočící démoni nadskočili. V jejich středu se objevila zářivá červená nit. Hlava s žábrami se otočila a narazila na schody. Ihned za ní se dolů řítilo s pleskáním mrtvé tělo, jež k ní patřilo. Další tělo se zapotácelo, napůl rozťaté, a pak další, rozťaté od ramen dolů. Jaric uslyšel klení námořníka. Pak byl další útočící Thienz rozsekán Kielmarkovým mečem na kusy.

Jaric rovněž uskočil, aby se vyhnul tomu zlověstně zpívajícímu ostří. Nechtěl na něj zaútočit žádný nepřítel. Démoni momentálně překvapením přišli o schopnost jednat. Jejich soustředění možná narušila kouzla Pána ohně, dost na to, aby se vytvořila možnost úniku či mysl oběti nebyla podmaněna úplně. Taen, spřadačka snů, vypátrala Kielmarkovu mysl. Našla v ní chaos nespoutaného šílenství, když ustal ve svých vzteklých útocích. Tato chyba se Thienzům stala, jak se ukázalo, osudovou. Meč bil nalevo, napravo a zase nalevo, zanechávaje po sobě hrozivou spoušť. V odplatu za životy členů posádek a za Corleyho brigantinu Bezměsíčná se z Kielmarka stal nelítostný zabiják. Dokonce i démoni si uvědomili, že své kořisti nemohou uškodit. Polovina z nich ležela na zemi. Krváceli a umírali.

Vůdce kruhu zaúpěl hrůzou. On a jeho společníci se otočili, aby opustili schodiště, ale Jaric jim zastoupil cestu. Thienzové v obou směrech naráželi na stěnu živoucího plamene. Jejich výkřiky pronikaly až do morku kostí, když začali hořet. Chodbu zahalil kouř a pach spáleného masa. Pán ohně se s kašláním sklonil nad doběla rozžhaveným kovem svého meče.

Plameny rychle pohasly. Jaric se napřímil, mžikaje pálícíma očima. Skrz kouřem zacloněnou zář svých ochranných kouzel viděl, že se jeho společník nezměrnou silou vrhá na další nepřátele. V chodbě se nic nepohnulo, kromě umírajících, kroutících se v smrtelných křečích. Kielmark vycenil zuby ve spokojeném úsměvu. Zvedl obrovský meč, otřel jeho ostří o loket a potom jej ještě pečlivě očistil o rukáv košile.

„Zatracené žáby.“ Kopl do jedné mrtvoly u svých nohou, z níž se dosud kouřilo. Pak se otočil, aby se přidal k Jaricovi.

Nepotlačitelné fanfaronství, když kráčel, zastřelo pocit obrovského zadostiučinění. Pán ohně odolával nutkání si sednout, přestože se mu podlamovala kolena. Když k němu jeho přítel došel, pravil: „Ty jsi šílenec.“ Třásly se mu ruce, když uvolnil kouzla. Pak vsunul svůj meč do pochvy. „Nebylo by to k ničemu dobré, kdyby ses nechal zabít.“

Kielmarkův úsměv pohasl jako sfouknutá svíčka. „Ty páchnoucí ještěrky jsou mrtvé, nebo ne?“

Jaric si bez řeči otřel dlaně. Docela moudře se rozhodl, že nebude dál rozebírat skutečnost, že všichni příbuzní Thienzů v dosahu jejich mysli brzy sejdou z Chrámu stínů do jeho podzemí, šílení jako podrážděný roj vos. Než by zbrkle vypočítával potíže, dotkl se Kielmarkova zápěstí a ukázal na nejbližší dveře, opatřené železnou závorou, které se otevíraly na obou koncích chodby.

Kielmark na něj opovržlivě vyhrkl: „Chceš nás dostat nahoru do vězeňské cely? To je špatná strategie, čaroději. Kam si myslíš, že nás nasměruješ příště, když se objeví hlavní žalářník s klíči?“

Jaric se nezarazil. Položil ruce na železný povrch dveřního zámku. „Pokud budu muset, udělám tunel skrz skálu. Máš lepší návrh?“ Zamračil se. Jeho prsty se rozžhavily domodra. Pak následoval praskavý zvuk a skřípot otáčejícího se nastavení zámku.

Kielmark se opřel o ocelí pobité dřevo ramenem a silou a kousek po kousku zrezivělou ocelí pootočil. „Nic. Ovšem pokud by mi ta tvoje kouzla nemohla přičarovat flašku kořalky.“

„Kořalky?“ Jaric jenom udiveně potřásl hlavou. Kielmark se znovu opřel do dveří. Závěsy zaskřípěly a poddaly se tlaku. Na zem spadlo několik úlomků rzi. Dveře se otevřely dovnitř. Strhávaly s sebou zaprášené pavučiny. Jaric prudce kýchl. Nahlédl do tmy za dveřmi a pak znechuceně přešel práh. „Ty si po bitvě vždycky rád přihneš, není to tak?“

Kielmark pozvedl obočí. Suše řekl: „Tentokrát to potřebuji z léčebných důvodů.“

Jaric se zarazil, vědom si díky smyslu země, že před nimi se nachází dvojité schodiště. Točilo se vzhůru. Vedlo na galerii se sloupovím, kde se nad práchnivějícími hromadami kostí klátily řetězy. Pánu ohně tuhla krev v žilách nejen z lítosti nad pozůstatky lidí, kteří zemřeli v Chrámu stínů v nevyslovitelných mukách. Když plně zaregistroval lakonická slova svého společníka, řekl: „Nedopustil jsi, aby tě nějaký Thienz kousl, nebo ano?“

„Ne. Jen mě jeden z nich sekl pařátem a propíchl mě jako jehelníček nějaké dámy.“ Kielmark přitáhl dveře a odmlčel se. Uběhla minuta. Oba muži naslouchali. Mřížovím sem z chodby, kterou právě opustili, pronikaly zvuky dupajících nohou. Po jejich stopách se již pustili další démoni.

Jaric se beze slov otočil. Proklouzl kolem svého společníka a položil ruce na dřevo, ocel a rzí pokrytý kámen nadedveřního překladu. Z jeho postavy vyzařovaly slabé aury, když povolal mistrovství země a zamkl dveře.

„Pořád ještě můžeme dostat návštěvu z druhé strany,“ uvažoval Kielmark.

„To bychom ale neměli.“ Jaric si oprášil z vlasů pavučiny. „Prozkoumal jsem to. Toto schodiště vede do slepé ulicky.“

Pán Cliffhavenu pobledl. Vytasil svůj obrovský meč. „Ach tak.“ Vysál si ránu na rtu. „Od místa, kde hoří, rovnou do pořádné kaše. Teď tedy budeme muset ukázat, jak v tom umíme plavat.“

Mistrovství země by mohlo pomoci vytesat ústupový tunel k jakémukoli místu v podzemí Chrámu stínů, které by si Jaric zvolil. Ale na diskuse o možnostech výběru nezbýval čas. V chodbě se strhl hluk. Nejpravděpodobněji šlo o nářek nad zabitými Thienzy. O několik vteřin později se ve škvíře pode dveřmi objevilo světlo, vrhané lucernou s červenými skly. Zjevně je pronásledovalo víc Thienzů než jen jeden. Zřídka s sebou nosívali světlo. Při svém slabém zraku se více spoléhali na čich, když hledali cestu, kudy se dát.

Kielmark stál instinktivně bez hnutí. Dech se mu zadrhl v hrdle. Jaric čekal, celý zpocený, dokud se světlo nestočilo a nezmizelo. Dokonce i pak se snažil na nic nemyslet. Modlil se, aby jeho společník nějak vycítil, že má udělat totéž. Démoni z Chrámu stínů měli před lidskými stopaři výhodu. Mohli člověka lokalizovat pomocí jeho myšlenek.

Uběhlo několik minut. Za dveřmi se už žádný hluk neozýval. Jaric se dotkl Kielmarkova ramene, lepkavého od krve, jež mohla patřit nepříteli stejně jako vytékat z otevřené rány. Pán ohně, nucen v první řadě odložit vlastní zájmy, přítele co nejjemněji popostrčil a vyrazil vpřed. Uprchlíci tiše, naslouchajíce sebemenšímu šustnutí, ustupovali ke schodišti. Smysl země vedl Jaricovy kroky. Vedl Kielmarka, jako by byl slepý. Hledal nejschůdnější cestu a řídil přítelovy kroky jemným dotekem. Celou tu dobu zaměřoval svoji pozornost na chodbu za zamčenými dveřmi, kde ty nejjemnější vibrace prozrazovaly přítomnost sem a tam přecházejícího strážce. Jeden zvuk, jediný náhodný omyl ve tmě, a pronásledovatelé by se pustili za nimi.

Kielmarkovi, který vůbec nevynikal vědomím čaroděje, připadala cesta ke schodům nadmíru zdlouhavá. Poschodí se stáčela vzad nebo se kroutila ve spirálách bez jakéhokoliv plánu. Vzdálenost mezi jednotlivými poschodími se nedala ani logicky odhadnout. Jaric musel nahoře svého společníka dvakrát poplácat, aby ho ujistil, že žádná další poschodí už nejsou.

Nyní konečně mohli rozsvítit světlo, aniž by riskovali, že budou objeveni. Jaric vyčaroval oheň. Přejel plamenem kolem sebe, aby si prohlédl okolí. Stáli na galerii. Sloupy vyřezané do tvarů znetvořených zvířat podpíraly strop přirozeně vzniklý skálou jeskyně. Zdi tvořil prostý kámen, podivně kontrastující s podlahou utvořenou z naleštěných čtverců achátu.

„Tady to vypadá jako v nějakém nevěstinci v Telshire,“ okomentoval to Kielmark. Avšak jeho humorná poznámka se ztratila ve rzí pokrytých řadách písmen. Byly připevněny řetězy dost pevnými na to, aby uzvedly loď. Každý pár visel z kruhů vtlučených napevno do sloupů. Pod nimi pak ležela žalostně vyhlížející hromada lidských pozůstatků. Většina z nich nesla známky týrání. „Zvláštní místo na věznění zajatců, zdá se mi.“

Klid mrtvých obětí démonů nenarušovali krysy ani brouci, kteří by se usídlili v napůl zpráchnivělých zbytcích ošacení. Aniž by to mohl Pán ohně vysvětlit, z nepřítomnosti tvorů, kteří se živí mrtvolami, mu naskakovala husí kůže. Dokončil přehled jen poté, co se dvakrát přesvědčil, že galerie nemá žádné východy, dokonce ani kukátko ve zdi.

Jaric se rozhodl, že si svoje znepokojení nechá pro sebe. Když však pohlédl pořádně na svého společníka, objevil rány způsobené Thienzy. Kielmarkova lněná košile byla celá roztrhaná. Krev na ní již stačila ztuhnout a ztmavnout. Mezi trhlinami byly dlouhé, mělké řezné rány, které se sotva začaly zatahovat. Paže Kielmarkovi chránily železné rukavice. Holínky a legíny utrpěly několik škrábanců, ale tělo pod nimi zůstalo nezraněno.

„Žádné kousance,“ dospěl Jaric k poznání. Ulevilo se mu, že škody nejsou horší. „Máš štěstí.“ Už jednou trpěl v mukách způsobeným jedem Thienze. Tento zážitek byl natolik strašný, že by na něj nejraději úplně zapomněl.

Kielmark pokrčil poněkud ztuhle rameny a změnil téma. „Štěstí neznamená žádnou výhodu. Co jsi měl na mysli?“

Jaric pohlédl dolů a všiml si, že během chůze po schodišti si někde odřel klouby. Tekla mu z nich krev. Škrábnutí nebylo závažné, ale pálilo s prudkostí vymykající se normálnímu stavu, zrovna ve chvíli, kdy potřeboval svou pozornost upnout k plánu, jak postupovat dál. Pán ohně se ustaraně nadechl. „Nejdřív mě nech učinit bezpečnostní opatření.“

Postrádal Taeninu schopnost chránit mysl před přímým útokem. Avšak jako Pán země mohl vytvořit iluzi a zahalit jejich přítomnost, přítomnost živých lidí, pomocí velmi těžké podstaty kamene nebo nehybné temnoty půdy bez života. Jaric pečlivě vytvářel kouzla, aby démoni, kteří pronásledovali lidské myšlenky, vycítili jenom zcela prázdné hlubiny a pokračovali vpřed bez toho, aby se zastavovali a pátrali po nich.

Když byly obranné síly kolem galerie stabilizovány, Jaric a Kielmark přistoupili k nešťastníkům, kteří zemřeli krutýma rukama démonů. V bezeslovném souznění spálili kosti i oděv obětí, přestože zbyly jen patetické hadry, s jejichž pomocí by bylo možné jednotlivce identifikovat. Nedělali to kvůli tomu, že by galerie postrádala teplo či světlo, ale aby mrtvým vrátili trochu důstojnosti. Kouř vycházející z hranice je pálil do očí a přiměl je kýchat. Ale ani jeden z nich si nestěžoval. Vypláchli si ústa vodou z láhví, které měli v tlumoku, a potom se trochu napili. I když místnost nebudila dojem pohodlí, čaroděj i Kielmark se rozhodli, že si odpočinou, než půjdou dál. Nyní bude pronásledování démonů nejintenzivnější. Později, až strážní z Chrámu stínů poleví v bdělosti a pronásledovatelé budou nuceni rozšířit pátrání na větší území, by se mohla šance na kradmý postup vpřed zvýšit.

Potom následovala přestávka, během níž se Jaric pokusil spát, ale hrozně trpěl nočními můrami. Nedaleko od něj seděl Kielmark, opíraje se zády o trám a metodicky ohřívaje svou dýku v kouzelném ohni, jejž Jaric nechal plápolat kvůli světlu. Přiložil rozžhavenou ocel k ráně, napřed k jedné a potom k další, aby zabránil infekci. Během tohoto procesu získal jeho obličej chmurný výraz, kterému by se neodvažoval čelit ani Corley. Pokud se mu chvěla ruka, v okamžiku, kdy skončil s léčbou, neutrousil ani slovo, s výjimkou kleteb na adresu čarodějů, kteří dosáhli mistrovství bez toho, aby věděli, jak vyčarovat nějakou lihovinu. „Na nervy je to daleko lepší a jeden nebo dva doušky jsou na zahnání bolesti fantasticky účinné.“

Jaric se neměl k odpovědi. Kielmark na něho namířil dýku, když mu nabídl, že mu rány vyčistí pomocí mistrovství ohně. Raději zavřel oči a předstíral spánek. Kielmark ožehl ostří dýky pořádně v ohni. Pak na ni plival tak dlouho, dokud neochladla a on ji nemohl vsunout zpět do pochvy. Cítil se příliš nepohodlně, aby si lehl. Suverénní vládce Cliffhavenu usnul tam, kde zrovna seděl. Zvrátil hlavu a opřel si ji o kámen. Prsty, kterými svíral jílec meče, se mu naprosto uvolnily.

* * *

Když Jaric zkontroloval okolí pomocí snového smyslu podruhé, nad skalami již vyšlo slunce. Větry, kvůli podzimním mrazíkům chladné, kvílely nad věžemi Chrámu stínů. Toto povětří bylo v ostrém kontrastu se vzduchem uvnitř galerie, který tam visel těžce jako v zapečetěné hrobce. Pán ohně nedbal hladu, z kterého mu kručelo v břiše. Snažil se obsáhnout hlubší touhu, kterou tu zanechala jistá spřadačka snů, jejíž osud ji zavál na míle daleko na jih. Láska k Taen nezmohla nic. Pouze v něm vyvolávala bolest, když démoni prohledávali každou škvíru v podzemí ve snaze najít lidi, kteří vnikli do jejich pevnosti. Smysl země mohl příležitostně rozlišit vzorec pátrání, zde šlo o dupot nohou s plovacími blánami, když skupina pátrajících Thienzů zahnula za roh, a pak o dunění mříže, která narazila na skalnaté dno.

Démoni je pronásledovali s důkladností, jež byla cizí i děsivá. Neschopen poznat, jak snadno by jejich vědomí mohlo být vystopováno skrz kámen, Jaric použil svá kouzla opatrně. Propátral jenom jeskyně a schodiště. Zdály se být prázdné. Kielmark mezitím s důmyslnou přesností použil popel, aby zmapoval své nálezy na čtverci ze lněné košile, kterou si pro případ potřeby uložili do tlumoku.

Jejich provizorní plán na podlaze v podzemí pevnosti byl stěží napůl hotov, když Jaric našel to, co hledal, celu s žijícími vězni, jejichž údy byly přikovány ke skále. Přestože nebyl schopen vytušit stav vědomí, jak to uměla Taen, jeho mistrovství mohlo rozlišovat jemné nuance do podrobných detailů. Ocel používaná jako pouta absorbovala teplo těla a kamenná podlaha se ihned rozezněla podivnou, křišťálově jasnou rezonancí Sathidu při procesu propojování.

„Našel jsem je,“ prohlásil Jaric. Otevřel oči. Všiml si, že Kielmark se na něj upřeně dívá. Při tom pohledu mu naskočila husí kůže. Muž seděl stočen do klubíčka a jen vlásek jej dělil od nespoutaného násilí. Pán ohně jemně ukázal na mapu. „Tady. Děti unesené smečkou z Chrámu stínů byly zavřeny do cely. Hodili je tam touto větrací šachtou.“ Odmlčel se. Pak pečlivě dodal: „Zdá se, že je jich tam šest. Obávám se, že přicházíme příliš pozdě, abychom je zachránili.“

„Pak tedy můžeme jejich utrpení učinit konec.“ Kielmark, prostoduše netrpělivý, pohlédl na mapu. „A můžeme si být jisti, že nikdo jiný takovým zneužíváním už netrpí. Nejdřív se tam ale musíme dostat. Dokážeš odhadnout, kde asi mohli démoni schovat Sathid Llondelů?“

Jaric se přinutil promluvit. Pouta, která vycítil svým mistrovstvím, byla utvořena pro zápěstí tak drobná, že to lámalo srdce. „Cela, v níž jsou děti zadržovány, je o poschodí níž. Jsou tam dveře s dvojím zámkem, za nimiž je nejspíš nějaká lékárna. Vycítil jsem dřevěné police a řady věcí uchovávaných v uzavřených lahvích. Většinou jde o léčiva a minerály. Ale mezi nimi jsem rovněž našel přihrádku spletenou z vinné révy, která na půdě Keithlandu nikdy nerostla. Její obsah je zapečetěn. Tam bych hledal Sathid.“

Kielmark přikývl. Když složil svou uhlem nakreslenou mapu, jeho modré oči zamrkaly a zahleděly se na Jarica. „Můžeš nás tam dostat?“

„Budu muset.“ Pán ohně si oprášil popel z prstů a svižně vstal. Potíže byly bezprostředně blízko. Tupý pocit bolesti, který cítil v šíji, nebyl výsledkem únavy. Démoni z Chrámu stínů objevili zamčenou celu. Když pronikli v honbě za vetřelci do vedlejší místnosti, dotek jejich sondy o jeho kouzla způsobil bolest, která se s každou ubíhající minutou zvyšovala.

„Máme návštěvu.“ Jaric pokynul Kielmarkovi, aby vstal. Pak přešel galerii a opřel dlaně o protilehlou stěnu. „Polož ruce na má ramena,“ požádal přítele. „Ať se stane cokoliv, nech je tam. Pokud se pustíš, zůstaneš uvězněn v pevné skále.“

Kielmark splnil jeho přání bez zjevného váhání. „Raději bych měl poděkovat Koru za skutečnost, že nezůstanu celý nesvůj v tunelech.“ Avšak tentokrát jeho chvástání skrývalo hranou odvahu. Když se chytil Pána ohně, zaryl prsty hluboko do látky. Dýchal mělce a rychle.

Zda neklid pána pirátů pocházel z omezení spočívajího v tom, že bude vystaven čarám země, nebo ze skutečnosti, že když má obě ruce zaměstnané, nemůže tasit meč, se Jaric neodvažoval ptát. Přinucen zvyšujícím se pocitem naléhavosti ihned použil své mistrovství.

Zdálo se, že vzduch kolem něj se zachvěl. Světlo udeřilo do kamenné zdi se zábleskem podobajícím se odlesku v zrcadle. Kielmark přivřel před tou září oči. Ucítil, že se Jaric pod jeho rukama pohnul.

Kráčel vpřed, přičemž se instinktivně snažil zabránit kolizi, ke které však nedošlo. Přestože se jeho smysly vzpíraly tomu, aby vešel do pevné skály, jeho tělu se do cesty nepostavila žádná překážka. Král pirátů a Pán ohně vešli nerušeně do díry spontánně vytvořené kouzly. Společně s nimi se pohyboval závan vzduchu, horkého a suchého jako bouřkové větry vanoucí nad pouští.

Kielmark se odvážil ohlédnout. Galerie za nimi zmizela. Místo ní tam byla pevná skála, jež nevykazovala ani praskliny, ani štěrbiny. Rudné žíly a lesknoucí se slída pluly v jejich patách, jako by čaroděj, jenž jej vedl, při každém kroku překračoval hmotu uprostřed pohybující se bubliny. Úsilí, jehož bylo zapotřebí k takovémuto zázraku, se vymykalo chápání.

Kielmark si nyní uvědomil, že má úplně zpocené dlaně a že Jaricova košile pod jeho sevřením již úplně zvlhla. Nervózně pohlédl na čaroděje, který byl za tuto situaci zodpovědný. „Víš, kam vůbec jdeš?“

Jaric neodpověděl. Zaujat vytvářením kouzel, podvědomě zvedal střídavě jednu nohu a potom druhou. Pečlivě se snažil neporušit rytmus. Z pozvednutých dlaní vytrysklo světlo a na jeho povel se skála rozestoupila, klidně, bezhlučně a nehmotně jako zvedající se záclona.

Ačkoliv se mohlo zdát, že k tomu došlo bez jakéhokoliv úsilí, průchod hlubinami pod Chrámem stínů nebyl zadarmo. Během nějaké doby vzduch zatuchl. Kielmark si všiml, že tělo pod jeho rukama se zachvělo. Jaricovy kroky, dosud mechanicky přesné, začaly být nepevné a pomalé. Skála se před ním rozestupovala zdlouhavě jako sirup ztuhlý chladem. Ale Pán ohně přesto postupoval kupředu. Jeho kůže se vyčerpáním lepila. Moc, která z něj tryskala, začala být nerovnoměrná. Zářila jako větrem ovívané svíčky a rozprskávala se do okolí v podobě jiskřiček.

Jaric se konečně úplně zastavil. Kámen před ním ztuhl. Byl pevný a neproniknutelný jako vždycky. Oba muže ponechal uvnitř s malou zásobou vzduchu. Jaric si otřel rukama obličej a hlasem tlumeným prsty pravil: „Můžeš se pustit.“

Kielmark nechal své ruce spadnout. V blízkosti kamene se potil. Popadl meč. Odhodlaně očekával příchod potíží. Zdálo se, že Pána ohně tíží něco víc, než by sama kouzla měla ospravedlnit.

Jaric se dost nečekaně otočil. „Jsme napadeni z boku.“ Při dosud udržovaném světle ohně, aby viděli, se dalo vyčíst z jeho obličeje vyčerpání. Vlhké vlasy se mu lepily na spánky a oči mu horečnatě žhnuly. „Zjistil jsem, že démoni čekají na každém z míst, kde jsem se chtěl vynořit. Možná dokážou vycítit proudy mého čarování. Na příčině nezáleží. Velmi brzy nám totiž dojde vzduch.“

„Přečerpej své zdroje a ocitneme se v pasti.“ Kielmark se opatrně dotkl prsty ostří svého meče. „Raději půjdu bojovat, než abych zůstal v téhle pasti a časem se ze mě stala fosilie.“

Jaric zavřel oči. Snažil se dát dohromady s viditelně bolestným úsilím. Nezmínil se, že vyvolání mistrovství země je na tomto místě podivně obtížné. Zda tato komplikace byla rovněž dílem démonů, to by mohl říci jen Anskiere, díky rokům zkušenosti. Pán ohně se roztřásl strachem, že nakonec selžou. Snažil se najít rovnováhu. „Být Thienzy rozsekán na nudličky, to neušetří životy těch dětí, ani nám to nepomůže objevit Sathid.“

„Ale také se neudusíme v tom, co obnáší taková skála.“ Pán Cliffhavenu, usouzený a rozčilený prvním varovným znamením, závratí, trhl hlavou ke skále, která je neproniknutelně obklopovala. „Dostaň nás ven, a to rychle. Diskuse nepomohou ničemu, jen zmenší naše šance.“

Kielmark ukázal v tajemné záři kouzelného ohně bojovného ducha, kterého nezastaví ani lítost, ani uznání. Vlasy, jež měl svázané lněnou stužkou a zpocené, mu zplihle visely podél hlavy. Odhodil zničenou košili. Dlouhé řezné rány ze včerejší bitvy se rýsovaly na jeho ramenou. Pořád ale ještě připomínal vlka na čerstvé stopě. Touha po pomstě za zabité posádky ho bodala bez ustání jako trn a pobízela ho k činnosti. Jeho jako led bledé oči žhnuly zlobou, již mohlo zmírnit jen zabíjení.

Jaric pozoroval své ruce, jež se mu třásly slabostí a nervozitou. Nikdy se nepovažoval za bojovníka a čarodějem se stal proti své vůli. Zjistil, že jeho vlastní potřeby jsou složitější. Taen a Cyklus ohně ho naučily cenit si vytrvalosti. Tamlin z ostrova Vaere ho vzal pod přísahu, že bude sloužit a že tuto službu nebude brát na lehkou váhu. Ještě nebyl připraven soustředit se na pomoc v nouzi. To by mohlo skončit smrtí. I když se cítil velmi vyčerpaný a jeho moc Pána ohně se zdála méně než dostatečná pro tento úkol, vyladil své vědomí směrem ke skále a vyslal další sondu.

Cela, v níž byly vězněny děti, byla nyní střežena. Jaric to poznal podle šepotu proudů vzduchu, které rezonovaly skálou, když hlídkující démoni přecházeli po svém stanovišti. Lékárna pod nimi byla využita jako léčka, poněvadž dřevěné police tam souzněly jako rezonanční desky podivnými vibracemi ochranných kouzel. Jaricův smysl země se dal vycítit v každé chodbě, v každé, byť sebemenší, štěrbině. Ivainson, Pán ohně, vyčetl ze skály každý pohyb, neklidné kroky řad plížících se nepřátel.

Jaric se zoufale obrátil dolů, k přirozeným jeskyním, které pronikaly spodními vrstvami skály. Většina z nich se nacházela příliš daleko, aby se daly použít, ale hluboko dole, na konci úzkého tunelu, Jaric zjistil klid. Tam se rozprostírala jeskyně ponořená do ticha tak hlubokého, že mohl dokonce vycítit i usedající prach. Nevšiml si přítomnosti žádného z démonů, kteří by se je snažili nalákat do pasti. Jaric odhodlaně použil své mistrovství. Požádal Kielmarka, aby vložil ruce znovu na jeho ramena. Poté potomek Ivaina, Pána ohně, ovládl svou vůli a začal pronikat dolů do země, s nadějí, že oba mohou nalézt útočiště, kde budou moci opět nabrat sil a vzchopit se.

Kapitola 17

Léčka

Kámen se roztavil ve spršce jisker. Jaric byl příliš vysílený, než aby zajistil postup s větší jemností. Vklopýtal do úzké chodby, která se svažovala dolů k jeskyni. Půl kroku za ním šel Kielmark. Oběma se motala hlava a pociťovali nedostatek vzduchu. Nejdříve oba nebyli schopni ničeho než se ohnout a prudce lapat po dechu.

Neobjevili se žádní démoni, kteří by je chtěli napadnout. Když však znovu získali rovnováhu, Jaric ucítil, jak se mu chlupy na pažích ježí neklidem. Nemohl se zbavit pocitu, že démoni si jejich přítomnosti nějak všimli.

Kielmark instinktivně cítil nebezpečí také. „Ať mě Kor zatratí jako blázna, jestli nás někdo nepozoruje.“ Pak tiše, ale přesto hrozivě, vytáhl z pochvy svůj velký meč a opřel jej špičkou o zem.

Jaric usilovně lapal po svěžím vzduchu. Propátral tmu pomocí mistrovství země, ale nenašel nic podezřelého. Prázdnota, která se zdála být slibem bezpečí, nyní škrábala jeho nervy jako nesouzvuk. Pocit, který se stupňoval každou minutou, ho nutil příliš se tam nezdržovat. „Nemůžeme tu zůstat.“

Kielmark přesunul váhu. Ocel jemně zazvonila o žulu. „Myslíš si, že stáhneš ocas mezi nohy a přezimuješ v téhle podzemní díře uprostřed divočiny? Jestli ano, měl bys pro to mít raději lepší důvod, čaroději. Jít po vlastní stopě, to mi leží v žaludku. Zbabělost nezmírní žádná smečka démonů se žabími obličeji.“

Jaric se pokusil napodobit Corleyho obvyklý výraz. Pozvedl obočí. „Každá smečka démonů se žabími obličeji mezi tebou a těmi zajatými dětmi doufá, že budeš přemýšlet právě takhle. Vždycky hledáš vzrušení tak, že neseš vlastní kůži na trh jako návnadu?“

V chodbě se ozval suchý smích. „Čaroději, dokud se démoni neodnaučí vraždit posádky Cliffhavenu, budu rozsekávat hlavy těch ještěrek vpůli do posledního vydechnutí. Při meči, který ukovala moje matka, přísahám, že ty tvoje potvory dostanu dřív, než se budu muset plazit po břiše po skále, abych se jim vyhnul.“

„Ten meč ukovala tvá matka?“ Jaric se nevěřícně ušklíbl. „Bolí mě z toho uši.“

„Tvrdíš, že jsem lhář?“ Ale zbytek repliky Kielmark raději spolkl. Z díry, která zbyla po Jaricově čarování, vycházely zvuky zuřivého škrábání.

Kielmark se otočil od zdi. Jeho meč rozťal vzduch, když jím prudce máchl, aby zasáhl narušitele. „U všech zatracených matek, čaroději, raději bys mi měl posvítit, abych nemusel bojovat potmě.“

Oheň ozářil černotu. Jaric pozvedl dlaně a zalil chodbu září surového zlata. Po zdech z vodou smáčeného kamene groteskně tancovaly stíny. Oproti přirozeným obrysům prohlubeniny, které tam zůstaly po jejich ústupu a které byly vytvořeny pomocí mistrovství země, žhnuly poklidně jako světlo uvnitř skořápky vejce.

„Dosud je to zapečetěné,“ řekl Pán ohně.

„Na jak dlouho?“ Kielmark ohnul horní část paží a ramena a postavil se na špičky.

Škrábání nyní znělo hlasitěji. Část kouzly spoutaného povrchu země se jako štěrk ohlašující lavinu rozdrobila.

„Zpátky,“ vykřikl Kielmark. Praštil Jarica rukou a v divoce roztančeném světle pozvedl meč. „Jenom ohně samy vědí jak, ale Prokletí Koru nás sledovali.“

„Skrz kámen?“ Něco takového by pro démony mělo být nemožné. Jaric, pohmožděný ránou, díky níž se rychle dostal do bezpečí, vyvolal mistrovství země. Když se pokusil prozkoumat povahu narušení, ze štěrbiny se vyvalil další písek. Pak následoval rachotící déšť oblázků. Skrz škvíru prostrčil nějaký démon pařát. Za škvírou se ozývalo netrpělivé, krvežíznivé vytí.

Kielmark, pevně opřen o zeď, se připravil k úderu. Oči mu ztvrdly dychtivostí.

Jaric cítil, jak se mu na krku ježí vlasy. Zaměřil mysl na zapečetění kamene nebo, pokud by toto selhalo, na sežehnutí štěrbiny plamenem, čímž by nepřátele uvěznil uvnitř. Ale tentokrát nečelil obvyklým strážným. Štěrbina se rozšířila. Démon, jenž byl úzký a měl páteř podobnou ještěrce, jí prostrčil hlavu. Když Jaricovu mysl zasáhla síla nebezpečnější než náraz Thienzů, uvědomil si rozsah nebezpečí, které mu hrozilo. Toto stvoření, jemuž čelil, nějak vytušilo jeho mistrovství. Zatímco on se snažil prorazit si cestu z galerie, adepti smečky z Chrámu stínů se dotkli jeho nestřežených myšlenek a podařilo se jim vysát jeho zdroje, přestože byl chráněn vlastnostmi kamene. Zcizená moc jim umožnila okopírovat snový smysl a vystopovat ho.

Pochopení podstaty vaerských kouzel démony bylo mělké. Pokud ale najdou způsob, jak stavět na základech umění hýbat skalami, mohli by dosáhnout osvobození démonů mrazu i Mhargů. Nebezpečí, které hrozilo Keithlandu, se nyní zdvojnásobilo.

„Máme problém,“ zašeptal Jaric.

Kielmark souhlasně kývl hlavou. Vedoucí démon se pak vítězoslavně ušklíbl. Poslední překážka se zhroutila, proměněna v prach. Když stvoření vyskočilo z díry, následovala jej vraždění chtivá horda jeho společníků.

Jaric se neodvažoval udeřit. Přestože měl k dispozici na svůj povel celé mistrovství ohně, které mohl použít k obraně, démoni se jeho talentu zmocnili a využili jej ve vlastní prospěch. Dokud nevytuší, jak to udělali, a dokud neučiní ochranná opatření, existovala možnost, že nohsledi Chrámu stínů by také mohli vyrvat moc z jeho mysli a obrátit jeho vlastní energii proti němu, přestože již měli síly země, které jim umožnily průchod skálou.

Kielmark tyto komplikace chápal. Rozdivočelý jako zvíře zahnané do rohu, zařval na Pána ohně, který stál za ním: „Ustup! Zacel za sebou skálu, až odejdeš!“ Jeho meč se ani nezachvěl. Od ostří meče napřímeného k úderu proti útočníkům, kteří se jako vlna valili chodbou, se odráželo světlo.

Ten okamžik v sobě měl všechnu hrůzu noční můry, ale ústup by ničemu nepomohl. Jaric, šílený strachem, propátrával své vnitřní já. Všiml si, že prvotní snahy démonů o získání účinků jeho mistrovství země byly prováděny neobratně. Uspěli jen proto, že si nedával pozor.

Nyní si svoje myšlenky střežil. Pozvedl ochranné kouzlo proti invazi. Pak vytrhl z pochvy očarovaný meč. Trojitá aura obranných sil Pána ohně ozářila chodbu prudkým jasem. Na útěk bylo příliš pozdě. I kdyby byl ochoten nechat Kielmarka čelit nebezpečí samotného, v osvětleném vstupu do jeskyně za jeho zády číhaly řady žhnoucích očí. Jaric vycítil pavoukům podobná těla Gierjů, díky inkoustové barvě splývající s tmavým okolím, jež se pomalu tlačila k němu.

Jejich hvízdání se v uzavřeném prostoru proměnilo v bolest vzbuzující řev. Jaric věřil, že přítomnost oceli jejich útok zastaví. Proto si jich nevšímal. Pozornost věnoval raději démonům, kteří ohrožovali jeho společníka.

Kielmark vytasil nůž, který měl ukrytý v holínce. „Zachraň se, čaroději! Uteč!“ Nahrbil ramena, když se na něho vrhli ze štěrbiny démoni všech tvarů a různého vzhledu.

Pán země by mohl použít svou moc a smísit se neoddělitelně s podstatou skály. Tak by bylo možné nepřátele na nějakou dobu odrazit. Ale toho se dalo dosáhnout jenom ve spojení s jiným čarodějem, schopným propojení mysli. Kielmarka nejspíš potká strašný osud. Jaric neochotně vyvolal oheň.

Kielmark cítil, že mu bok ošlehlo horko, když se mocně rozmáchl k úderu. Jeho meč zajel hluboko do masa. Vedoucí démon se svalil k jeho holínkám, téměř rozseknut napůl. Na Kielmarkovy legíny vystříkla krev. Zanechala stopy i na nedaleké zdi. Když odkopl mrtvolu, která sebou dosud škubala, proti dosud živým útočícím protivníkům, kolem jeho lokte proletěla žhavá koule. Kielmark se v okamžiku, kdy se začalo maso několika démonů škvařit, ohlédl a spatřil Jarica, jenž neuposlechl jeho příkazu. Také si všiml smečky Gierjů, jejichž hvízdání nabíralo horních poloh, při nichž jejich moc obvykle vrcholila. Zdálo se, že přítomnost oceli jim už nevadí, že je nezadrží. Přestože Jaric štěrbinu zacelil, útok mohl přijít zezadu.

Rysy Kielmarkova obličeje byly ztrhané zlobou. „Kor ať prokleje tvoji věrnost, chlapče! Zmiz už konečně odtud! Taen mě žádala, abych na tebe dával pozor. Odpřisáhl jsem to. Dlužím jí to.“

Démoni v chodbě překračovali kosti spálených druhů. Suverénní vládce Cliffhavenu se otočil, aby se postavil jejich útoku. Meč a nůž v jeho rukou se pozvedly a zasáhly první řady. Bodlinatá, ještěrkovitá těla sebou zmítala a kroutila se ve smrtelné bolesti. Thienzové, kteří se přimíchali mezi ně, se zhroutili, škrábajíce rukama s plovoucími blánami a křičíce. Ti, kteří zůstali vzadu, se pokusili uchopit Kielmarkovu mysl, aby mu zabránili v zabíjení. Jejich neúspěšný pokus narazil na hradbu strachu, nenávisti a naprosto šíleného odhodlání. Spíš mohli snést cyklon, jímž by uměli prokličkovat, než se pokoušet prorazit hradbu šílenství.

Kielmark pohlédl stranou a zjistil, že Jaric neutekl. Jeho podrážděné klení se ztratilo ve vrčení nepřátel. Učinil rozhodnutí, které se nedalo předvídat ani zvrátit. Opustil místo u zdi, kde měl chráněná záda. Přeskočil těla zabitých démonů jako amokem posedlý šílenec, jenž kolem sebe rozsévá smrt. Máchaje mečem kolem sebe, vtrhl mezi hordu útočníků v chodbě.

Jaric vykřikl: „Ne! Pro milost Koru, ne!“ Pak mu zoufalství vzalo dech. Kdyby použil oheň, sežehl by přítele i soupeře. Ivainson se bezmocně díval, jak se meč zvedá, jednou, dvakrát. Ocel získala rudou barvu krve. Potom černé vlasy spoutané jednoduše čelenkou z lněné látky zmizely pod masou pařátů a dravých tesáků.

Jaric utrousil pár nadávek. Smutek nemohl zastínit pochopení. Kielmark neučinil bezvýznamné, chvástavé gesto. Nechal se zabít dobrovolně, aby zbavil Pána ohně zodpovědnosti za svůj život. V hrozivých zvucích vznikajících trháním těla a v rezonujícím hvízdnání Gierjů se dosud jako by nesla jeskyněmi pod Chrámem stínů slova: „Taen mě žádala, abych na tebe dával pozor. Odpřisáhl jsem to. Dlužím jí to.“

Jaric, šílený smutkem, nemohl uvěřit, že impozantní vitalita tohoto muže navždy vyhasla, že zjizvení, houževnatí kapitáni se již nikdy nebudou potit pod pohledem modrých očí, jejichž bystrá vnímavost dokázala rozpoznat zásluhy i nedostatky hned napoprvé. Pán ohně pozvedl svou moc, ale ne proto, aby hledal spásu uvnitř skály. Místo toho jediným pohybem uvolnil latentní síly svého meče.

Cáry vyrazily vpřed, nepřekonatelné jako výbuch sopky. Hordy Prokletých Koru neměly šanci zareagovat. Vyšlehl oheň, jasný a oslepující, jenž ihned roztavil skálu a proměnil ji v lávu. Štěrbina ve skále zmizela v hroutícím se kamení s hlukem podobným dunění příboje během hurikánu. Vražedná horda démonů, naplno zasažená katastrofou, vzplála a plápolala jako věchet. Kosti, maso i šlachy, démonů i jejich mrtvých obětí, byly obětovány během vteřiny. Jaric neovládl dojetí. Skrz závoj slz spatřil kousek bílého ostří meče. Pak se klenutý strop chodby zřítil. Jaric popadl sežehlý kus oceli, v nějž se proměnil jeho vlastní meč, a použil své mistrovství, aby mohl pohnout zemí.

Ale na jeho výzvu neodpověděla žádná moc. Síla zaútočila odnikud a zhasila jeho schopnosti jako již mnoho dohořívajících svící. Jaric se otočil, hledaje nové cíle. Zjistil, že je obklopen řadou Gierjů. S hrůzou a šokem, jež se ho zmocnily, si uvědomil, že ocel již nemůže ovlivnit jejich moc. Tiché prostředí ve spodní jeskyni, již omylem považoval za prázdnou, ve skutečnosti maskovalo konečné nebezpečí, jež mu z Chrámu stínů hrozilo. Příliš pozdě zjistil, co tento klid vlastně znamenal: nevědomky zakopl o střežené doupě Morrigierjů. Před hvízdáním jejich Gierjů a před jejich sebejistými a roztěkanými myšlenkami neměl možnost utéci. Vědomí smrtelníka se zhroutilo pod otravujícím náporem bolesti. Jaric se propadl do tmy.

* * *

Ivainson, Pán ohně, postupně znovu nabyl vědomí. Zaslechl hrdelní slabiky jakési řeči. Byl příliš omámený, aby rozeznal slova. Pohnul se. Nemilosrdné cinkání pout ho šokovalo tak, že se úplně probral. Vrátila se mu paměť. Vzpomněl si na chodbu, kde Kielmark vykročil vstříc jisté smrti. Jaric sebou trhl. Zničen tou ztrátou, otevřel oči. Oslepila ho záplava červeného světla.

Hlasy zvučely dál, odrážejíce se od kamenných zdí jako ozvěna. „Hleďte, on se hýbe. Neříkal jsem, že Morrigierjové a jejich poddaní ho lehce přemůžou?“

Jaric zamžikal očima. Nebyl schopen odlišit mluvčího od stínů. Pouta na jeho rukou nebyla ukována z kovu, ale z jakési hmoty tvrdé jako sklo, která zářila ochrannými kouzly. Tato zář bránila panenkám jeho očí, aby si zvykly na okolí.

Od protější strany k němu dolehlo syčení podobné syčení vody v konvici s víkem. „Bláznivá žábo! Jenom ten zničený kousek oceli meče mu zachránil život. Kdyby ho obranná reakce Morrigierjů zabila, pokazilo by to všechny naše plány.“

Jaric si s mrazením v zádech uvědomil, že tento jazyk nezná. Pochopil jej pouze díky tomu, že se démon dotkl jeho mysli. Blízká vzdálenost zřejmě vnutila jeho zajatcům spojení podobné Taeninu snovému smyslu. Ivainson neměl momentálně sílu odporovat. Pálily ho odřeniny na těle. Prokletí Koru jej vláčeli zřejmě tehdy, kdy už měl pouta na rukou, neboť ho zápěstí krutě bolela. Ba co hůř, mistrovství ohně na jeho výzvy nereagovalo. Démoni jeho čarodějné síly nějak zneškodnili. Zuřivý pokus uvést ochranná kouzla v činnost mu přinesla bolest, jež mu vyrazila dech.

„Tvůj človíček začíná být neklidný,“ pravil první démon. „Nejlépe bude, když jej umlčíš, dokud je dezorientovaný a přemožený smutkem. Jinak by se mohl zachovat jako jeho společník a vzít si život jen proto, aby si zachoval čest.“

Druhý démon se zasmál. Jemně zaškrábal drápy po kameni. Nohou s ostruhou kopl do ztuhlého těla Pána ohně. „Mluvíš tak, jako by pro nás představoval nějakou hrozbu! Co by nám mohl udělat, nebo i sobě, když má spoutané ruce a jeho moc je střežena ochrannými kouzly? Raději ho přiměj vstát. Potom zavolej poddané Thienze, kteří se propojí s matricí Sathidu Pána ohně.“

Jaric se úplně vzpamatoval a chraptivě vykřikl. Odhodlaně se pokusil osvobodit. Podařilo se mu opřít se o loket, než se mu zamlžil zrak. Snažil se zůstat při vědomí. Uslyšel rachocení kovu. Ucítil na těle průvan. Potom zaslechl dupot mnoha nohou po kamenné podlaze. Malé, pevné ruce ho popadly za oděv a postavily ho před třínožku, nad níž se tyčila mramorová deska.

Jaric, jemuž se ulevilo od oslepujících účinků pout, přejel pohledem místnost, v níž se nacházelo plno přikrčených těl Thienzů. Dále spatřil démony, jejichž tvary nerozeznal. Nahoře visela na řetěze lucerna. Na rozhraní světla a stínu seděl plazu podobný Scait, oslnivý v drahokamech zasazených do drátků a plášti z červených per. Jarica udivilo, jak je malý, neboť pán Chrámu stínů sotva sahal dospělému muži po ramena. Přesto se ale posadil s hbitou mrštností svalnatého těla ještěrky. Hladové oči hleděly pátravě na zajatce, zatímco prsty s ostruhami hladily rukojeť krátkého, ostrého nože, znovu a znovu, asi tak, jako milenec hladí ženu.

„Jak vhodné, žes vyvolal oheň tak blízko místnosti, kde dospívají Morrigierjové,“ řekl Scait jazykem Keithlanďanů. Tón jeho hlasu prozrazoval sladké sebeuspokojení. Nejslibnější talent mezi lidskými dětmi toho rána zemřel. Byl příliš křehký a příliš mladý, aby vydržel útrapy vzniklé spojením se Sathidem. Ale v Jaricovi smečka získala lepší oběť. Pán démonů vycenil zuby a prohlásil: „To způsobilo tvůj rychlý a nevyhnutelný pád. Avšak tebe čekal neblahý osud dávno předtím, než jsi vkročil do Chrámu stínů. Byl jsi vybrán, abys sloužil, jako Marlson Emien a před ním Merya Tathagres.“

Jaric hledal odpověď, ale porážka podlomila jeho odvahu vzdorovat. Nenapadala ho žádná vhodná slova. Na mysli měl pouze obraz plačící Taen, když se skláněla nad krutě zkoušeným bratrovým tělem. Byl omámený, otupělý a dělalo se mu zle slabostí. Opřel se o třínožku, aby neupadl. Jeho prsty rozdíral kámen. Sotva cítil postrčeni, když ho smečka Thienzů přiměla se znovu narovnat.

Démoni spolu znovu začali rozmlouvat. Jejich slova Jaricovi pronikala do uší. Ačkoliv to byly jenom útržky vět, kousíčky myšlenkových obrazců a potrhané zbytky vizí, Jaric viděl, jak jeden Thienz podává Scaitovi tmavý špalíček krystalu. Poznal, že se jedná o tu samou matrici, jež byla základem jeho vlastních schopností, spojených se Sathidem. Najednou vytušil úmysl Chrámu stínů. Panika jej přiměla projevit hrůzu nahlas. „Vy mi chcete vnutit démony ovládaný Sathid a tím překonat moje mistrovství ohně a země?“ Náhlá zlost mu projasnila všechny smysly. Napřímil se ve svém poničeném oděvu a pohlédl na šupinaté tělo pána démonů.

Scait se usmál. Pera na jeho plášti se roztančila, až vrhala v záři lucerny opatřené červeným sklem fuchsiově nachové odlesky. Thienzové v rozích se netrpělivě pohnuli, čekajíce na okamžik, kdy se jeden z nich spojí s matricí Pána ohně, aby si jej podrobil.

Jaric vzrušeně protestoval. „Vám se výsledek vašeho snažení nikdy nepodaří ovládnout. Tamlin z ostrova Vaere se již pokusil vycvičit lidi tak, aby byli schopni snést mistrovství tří krystalů Sathidu. Pokaždé vytvořil jen jakési monstrum.“

Scait zaskřípal pilovitými zuby a přehodil si kontaminovanou matrici z ruky do ruky. „Monstrum? Pokud tím tvé bájné jméno pro Set-Nav definovalo stvoření odsouzené ke zničení, nic se účelům naší skupiny nehodí více. Naše metoda je zaručená. Lidské mysli se daří v mnohonásobném spojení uboze, protože je izolovaná. Ale Thienz, jehož krystal se propojí s těmi tvými, může dosáhnout dominantního postavení bez toho, že by ti uškodil, protože jeho duši chrání před šílenstvím tisíce jeho soukmenovců, kteří se Sathidem spojeni nejsou.“

Jaric se pevně chytil stolu. Světlé vlasy mu sklouzly dopředu a zakryly zuřivý výraz v jeho očích. Vyslechl si Scaitovy úsudky a zamrazilo ho, neboť pokud se démoni stanou jeho osudem, nebezpečí hrozící dětem, které v zajetí přežily, se zdvojnásobí. Pokud tajemství jeho mistrovství poskytnou konečný klíč k jejich přežití v podobě figurek démonů, nebude již možné zničení Keithlandu zabránit. Pán ohně zavřel oči v agónii z vlastního selhání. Doufal, že Thienz, který se na něj z boku tlačil, si omylem jeho chvění vysvětlil jako slabost. V marném úsilí získat čas, dychtivě sáhl ke změně tématu. „Set-Nav? Vy tvrdíte, že Vaere schovává nějaký přístroj?“

Scait uchopil krystal a jemně jej postavil na mramor. Pak sáhl prsty s ostruhami po svém noži. „Brzy si to budeš moci ověřit. Ale prospěch ze tvého objevu bude mít Chrám stínů.“

Jaric mlčky zvažoval následky. Přál si, aby byl poslechl Kielmarkova příkazu a uprchl, dokud měl možnost. Nyní byl jakýkoli způsob útěku vyloučen. Jediný vstup do místnosti zajišťovaly pobité dveře a těžkopádný mechanismus vyvažovačích závaží a řetězu.

Pán démonů vstal. Pírka zašuměla, když zhoupl hák, na kterém visela lucerna, blíž ke zdi. Znělo to jako šepot. Stíny se přesunuly jinam. Objevily se police přecpané lahvemi s elixíry a krabicemi se sušenými léčivými bylinami. Mezi nimi stála v přihrádce ze splétané vinné révy řada lahviček naplněných čirou tekutinou. Jaric poznal jemnou řemeslnou práci Llondelů. Pocítil prudké bodnutí, jako kdyby se píchl o trn. Onen Sathid, kvůli kterému se vplížil do Chrámu stínů, aby jej ukradl, zpečetí jeho osud a konečné dobytí Keithlandu. Jaric se rozzlobeně nadechl a opřel se o Thienze, aby neztratil rovnováhu, dokud si dva z nich nezačali stěžovat.

„Nejmocnější lorde, on omdlévá!“

Scait nespokojeně zasyčel. „Ať je při vědomí či ne, držte ho zpříma.“ Pán démonů si vybral nejbližší lahvičku a pustil hák. Lucerna se jim rozhoupala nad hlavami jako opilá. Střídavě osvícen a střídavě ve stínu, položil Scait nůž na pečeť a odlomil ji. Žluté oči krátce spočinuly na Jaricovi. Pak vzal Scait krystal, který měl Jarica zotročit, z třínožky a vhodil jej s cvaknutím do lahvičky. Její obsah se začal hýbat, jako by oživl. Thienz, jenž se nacházel ve skupině ostatních démonů, vykřikl.

Jaric se zhoupl. Zoufalý nad svou slabostí se díval, jak se tekutina v lahvičce usazuje a tmavne, až získala jantarově žlutou barvu. Ta změna v něm vyvolala vzpomínku na myšlenkový obraz Llondelů, který sdílel té noci, kdy on a Kíelmark vyrazili z Morbrithu k Chrámu stínů: „Poznáš čirou matrici toho, koho zotročili démoni, neboť tímto spojením získá barvu vína.“ Matrice uvnitř lahvičky se nyní nerozlučně spojila s krystalem ovládaným Thienzem. Jediná kapka do krevního řečiště způsobí propojení a zotročení ničivější než Emienovo.

Scait ponořil dýku až po jílec do lahvičky a povzneseně oslovil své podřízené: „Držte ho. Neštěstí na vaši hlavu, pokud se vám vysmekne.“

Thienzové se zdáli být malí, dokonce směšně nevzhlední, jenomže měli větší sílu než člověk. Chytili Jaricova pouta a přivázali ho za ruce k mramorovému obložení. Zranitelné proužky lidských šlach a kosti byly vystaveny v načervenalém světle napospas. Z ostří, které se vznášelo nad Jaricem, skapávala nebezpečná tekutina roztoku Sathidu, jemuž již vládli démoni.

Scait máchl paží, aby Jarica zasáhl.

„Ne!“ Jaric se stočil. Pouta se zablýskla jako jiskry, když sebou hodil na stranu. Dýka minula o vlásek tělo a narazila na kámen. Scait zaklel, přestože se Pán ohně udeřil o třínožku. Lahvička se převrhla a její jantarově žlutý obsah se roztekl po zemi. Dřevěné trámy zadrnčely o dlaždičky, když těžká kamenná deska sklouzla, udeřila pána démonů do bránice a vrhla jej na hrany polic, které se nacházely za ním. Krabičky a kameninové džbánky se rozhoupaly, zatímco Scait nepříčetně zuřil. Jaric se přikrčil před úderem démonovy pěsti, aby se neporanil o jeho ostruhu. Sklonil se pro nedotčený elixír, který se nacházel na zadní polici, maje v úmyslu navždy skoncovat se zneužíváním krystalů Llondelů.

Thienz prudce vyskočil, aby mu v tom zabránil. Žabí prsty chňaply po lnu a zarazily Jaricův prudký výpad. Jaric se odplížil na stranu s nataženýma rukama. Nevolnost a zásahy jeho věznitelů způsobily, že se přepočítal. Místo aby lahvičku smetl z police, aby se rozbila a její obsah vytekl a aby také případně zasáhl Thienze, jehož roztok se již na podlahu vylil, Pán ohně narazil po hlavě doprostřed polic. Skleničky se otřásly. Jejich hrany mu jako břitva zajely hluboko do rukou, zápěstí a paží. Tekutina nebezpečná tím, že obsahovala nespojený Sathid, se vsákla do otevřených ran.

Jaric vykřikl. Tamlinova péče ho ušetřila bolesti z prvního kontaktu s cyklem propojení na ostrově Vaere. V Chrámu stínů, sám, trpěl přímo nesnesitelnou, palčivou bolestí, která se zmocnila jeho nervů, když mnohonásobný Sathid projel jeho tělem. Jaricovy smysly se zamžily. Pachy, zvuky a světlo vířily v jednom divokém, agonizujícím chumlu. Jaric slyšel výbuchy Scaitova hysterického smíchu. Pak Scait v chladné zuřivosti zvolal: „Nedotýkejte se ho! Sathid se s ním spojí, vy blázni, kteří by si zasloužili, aby jim jejich otec napráskal! Ochranná kouzla, poutající jeho mistrovství ohně, ustoupí mnohonásobnému spojení a zdivočelý Sathid by vás mohl ovládnout všechny.“

Řetězy zachrastily. Pak následovalo prásknutí dveří. Jaric sebou mlátil na podlaze z chladného kamene. Obličej, ozářený světlem vycházejícím z očarovaných pout, se mu leskl potem. Dvě desítky neovladatelných krystalů Sathidu mezitím rychle postupovaly jeho vědomím. Jaricovi se před očima začaly míhat živé sny.

Ale tam, kde mistrovství poskytnutá Vaerey představovala řádné, logické následky obrazů, když Sathid shromažďoval zážitky, dětstvím počínaje a dospělostí konče, současné zkušenosti byly chaotické. Každá entita měla vlastní vůli a snažila se o získání vlády nad těmi ostatními. Jaric cítil, že jeho mysl je trhána na kusy, když přítomnost Sathidu nemilosrdně prohledávala paměť, ve snaze utvořit paralelní vědomí s bytostí, do jejíhož těla vtrhla. Utvářely se jednotlivé scény jen proto, aby se po chvíli zase roztříštily, přemoženy matoucím a iracionálním sledem obrazů. Jaric viděl padat sníh v Seitforestu, buky a jehličnany zahalené bělostným hávem. Telemark stál v úvoze mezi dvěma pastmi. Otřepal si sníh z čepice a poklekl, aby nalíčil past na lišku. Tento obraz se sotva stabilizoval, když zima zmizela. Stromy cloumal bez varování oheň, podněcovaný větrem. Jiskry létaly ve tmě do okolí v celých sprškách. Zálesák máchl sekerou. Obličej, ztrhaný smutkem, měl ušpiněný od potu a sazí. Po tvářích mu tekly slzy. Telemark se uprostřed pohybu zarazil a již svůj přesně mířený úder nedokončil. Sekera dopadla s žuchnutím na zem. Oheň pohasl a nahradila jej vůně svěží zeleně.

„Jaricu?“ Telemarkův obličej, umazaný od slz a špíny, získal v důsledku obav zamračený výraz. „Jaricu, jsi v pořádku?“

Tento dotaz však nepřicházel z minulosti. Vyřčená slova zněla tak, jako by je zálesák vyslovil přímo v místnosti, kde jeho bývalý učedník ležel na zemi. Když se Ivainson zmohl na odpověď, Sathid narazil do jeho mysli. Telemark se mu krutě vzdálil z dosahu. Zakvílely větry doprovázející bouři a srážející čepice sněhu, až z nich zůstala jen sněhová sprška. Jaricovy uši naplnilo bouřlivé hučení. Kormidlové veslo Callinde popadly ruce poseté puchýři, zatímco Anskiereovo volání rvalo jeho srdce a mysl tak, že málem zešílel. Spršky slané vody mu smáčely ramena a tváře měl zvlhlé od slz. Pak, jako zmrzlá voda podobající se sklu, tento obraz také zmizel. Překryla jej vidina kouzlem spoutaných, tichých ledových útesů.

Strážce bouře z Elrinfaeru vykřikl ve tmě. Tón jeho hlasu zněl velice přísně, až hrozivě. „Ivainsone Jaricu! Co se stalo?“

Avšak ten hlas se ztratil, když kdosi pozvedl v šeru podzemí Chrámu stínů velký meč, potřísněný krví. Pán ohně se bezmocně díval, jak ostří padá a už se nezvedá. Kielmark z Cliffhavenu, jehož zloba se proměnila pouze v smutek, zašeptal: „Taen mě žádala, abych na tebe dal pozor. Odpřisáhl jsem to. Dlužím jí to.“

Jarica zasáhl smutek jako rána. Plakal a obraz se vytratil. Nahradil jej clonou kouře zahalený pohled na hvězdy, který mu kdysi poodhalili ve snech Llondelové. Tentokrát ale sametovou tmu, kde se vznášela hvězdná sonda Corinne Dane, proťaly ohnivé řádky nápisu. Slova, která mu kdysi připadala divná a bezvýznamná, mu nyní byla naprosto jasná. „Když se jednotka Veriset-Nav po ztroskotání ztratila, žádná loď nemůže najít cestu zpět k Hvězdné naději… Dozvědí se vůbec někdy děti našich dětí, že jejich otcové vládli hvězdám?“

Jaric uvažoval, kdo tam ten vzkaz, ukrytý ve hřbetě knihy pro písaře, asi mohl pro příští generace, v naději, že jej někdo najde, nechat. Pak se objevila tvář muže s unavenýma očima a krátce střiženými šedými vlasy. Měl na sobě oděv modré barvy, vyšívaný podle módy kněží Kordane stříbrně. Nebyl ale ušit z žádné z látek utkaných v Keithlandu. Když Ivainson uvažoval nad tou anomálií, obraz zmizel. Mnohonásobný Sathid se roztahoval, aby nahradil předchozí krystaly. Na chvíli nedominovala žádná entita.

Jaric zalapal po dechu. Vstřebal realitu uší, které ho pálily potem, a svalů zkroucených křečí, než ho sny znovu přemohly. Jeho myslí zmítaly barvy, zastíněné vrstvou světla, které se rozostřovalo a pak zase zaostřovalo. Jaric zjistil, že je před zlovolným pohledem Pána démonů Scaita bezmocný. Zajatý Pán ohně opakoval větu, kterou pronesl jen několik minut předtím, než ho opustila jasná mysl: „Set-Nav? Vy tvrdíte, že Vaere schovává nějaký přístroj?“

Jaric ležel natažen na chladné dlažbě. Obličej měl opřený o tvrdé hrany pout. Nacházel se na pokraji životního objevu. Ale šílené hemžení Sathidu mu nedávalo možnost najít chvilku klidu, aby nad tím přemýšlel a nalezl nějaké vysvětlení. Ponořen do přívalu vzpomínek, kráčel bosky po písku. Sluneční světlo ohřálo jeho tělo jako milenka a vzduch naplnila štiplavá vůně cedru. Ivainson zamžikal očima. Pocítil bázeň. Poznal místo, jehož bezvadný vzhled jej vždycky dojal.

Zacinkaly zvonečky, vesele ve srovnání s vyčítavým hlasem. „Ivainsone Jaricu! Potomku Pána ohně! Postav se a podívej se na mne.“

Jaric, šokován, jako by se ponořil do studené vody, se otočil a spatřil Tamlina z ostrova Vaere. Toto setkání ale nebyla vzpomínka. Hlomození Sathidu ustoupilo do pozadí tak jasně, jako když nůž rozřízne látku. Jaric, ponořen do ticha vymykajícího se lidskému chápání, ztratil poslední naději na záchranu.

Pohled Vaerea se do něj zabořil, jako kdyby podivínské oči mohly vraždit. „Mladý mistře, právě jsi překonal hranice smrtelníků. To je problém. Teď už tě nemůže zachránit nic, co bych ti poskytl já, ani jakékoliv schopnosti Corinne Dane.“

Jaric, jenž se celý třásl tak, že to neuměl potlačit, pozoroval svého učitele přes snové hranice. „Neměl jsem na výběr.“

Vaere dupl nohou, jako by byl hodně rozčilen. Jeho tváře se dotkl otravující smutek, ale stěží znatelný, když se odvrátil. „Tak mě pochop, potomku Pána ohně. Já jsem rovněž neměl na výběr. Vzpomeň si na to, až budeš čelit následkům.“

Tvrdohlavé stvoření, mající na sobě oděv z kůže, se zachvělo. Vnímání pomocí mistrovství země v něm rozeznalo podstatu, která byla až neuvěřitelná. Jaric, pohřben pod půdou a pískem, spatřil hranatý motor, jenž byl vyroben z kovu. Struktura jeho povrchu byla poškrábaná, jako po nějakém prudkém nárazu. Uvnitř něj neustále proudila energie, jak se dalo poznat podle mihotavých vzorců světla. „Já jsem Pán prostoru a času,“ ozval se šeptem z minulosti Tamlinův hlas. Proslovy Llondelů, spojené s jinými slovy, vyřčenými démony, odhalovaly hroznou pravdu. Jaric identifikoval tento motor jako zdroj Tamlinovy identity. Veriset-Nav, ztracený vůdčí systém z Corinne Dane. S pocitem údivu a strachu si uvědomil, že objevil tajemství Vaereů. Bohužel se o tom dozvěděli zároveň i démoni. Dědictví lidstva bylo ve větším nebezpečí než kdy předtím.

Světlo se roztančilo, když Jaric bojoval s okovy. Sklovitá hmota očarovaných pout jej řezala do zápěstí, až mu z nich začala téci krev. Jaric zaklel. Obraz přístroje se změnil. Nyní se z něj stal bílý list pergamenu, na kterém trénoval psaní písmen. Prsty měl potřísněné inkoustem. Průvan vanoucí skrz polorozpadlé severní křídlové okno způsobil, že mu bylo chladno na záda, když přísně pozorný mistr písař z Morbrithu prohlížel jeho práci.

„Víte, kováři mě toho moc nenaučili, takže účty vést neumím,“ řekl mladý chlapec, jenž nebyl příliš sebevědomý. „Proč jste mě sem vzal?“

Mistr Iveg na něj pohlédl zpoza svých listin. Jeho ruce s velkými klouby mu přitom volně ležely na kolenou. „Buď si jist, že tohle nevím, Jaricu.“ Zašklebil se, přátelsky jako starý pes. „Ty máš tak hubené pozadí, že pochybuji, že bys mi mohl ohřát lavici, až přijde zima. Nyní se snaž, ať máš ta T úhledná. Naklánějí se ti jako tyčky stanu nějakého horala.“

Vlídnost, která se ukrývala za jeho káráním, přiměla Jarica se usmát, toho dne, kdy začal pod vedením archiváře studovat. Ale nyní, když mu pouta Chrámu stínů odírala kůži a jeho mysl bojovala s deliriem způsobeným divokým Sathidem, vykřikl. Knihovna a stůl, na kterém opisoval texty, zmizely. Hlas starého písaře se proměnil ve výkřiky agónie. Věkem sešlé ruce se snažily vyprostit z drátů, když jej démoni upalovali zaživa na hranici hořících knih.

Jaric sebou házel. Obrátil se mu žaludek, přestože si přitiskl ruce pevně na uši. V jeho mukách se objevila určitá nesrovnalost. Jaric zakašlal, oslepen slzami. Vzpomněl si, že Ivegově smrti nebyl přítomen. Scéna, které momentálně čelil, nepocházela ze vzpomínek na minulost, ale z rozšířeného vědomí, pramenícího ze samotného spojení se Sathidem. Ivainson podnikl pátrání a zjistil, že jeho vědomí se rozšířilo do proporcí, které budily úctu. Byly mu přístupné minulé události a současně i několikeré způsoby vysvětlení budoucnosti. Následovalo odhalení, rozjasněné novou nadějí. Mistrovstvím ohně a země by mohli démoni otřást pomocí ochranných kouzel. Ale zdroje získané skrz spojení se dvěma desítkami divokých krystalů pokořit nemohli. Možná by proti Chrámu stínů mohl udeřit dřív, než cyklus Sathidu zničí jeho vůli.

Jaric rozhýbal ztuhlé tělo. Sebral s mučivou námahou veškeré síly a obrátil se na záda. Po spáncích mu z vlasů kanul pot jako slzy a vsakoval se mu do uší. Jeho mysl zaplavila závrať. Podrážděný, naříkající a pronásledovaný útržky nočních můr, zahlédl Taenin rozrušený, uplakaný obličej. Obraz jejího smutku otřásal jeho myšlenkami právě ve chvíli, kdy se dveře místnosti prudce otevřely.

Blížily se kroky a hlasy, bezprostřední tak, že až ohlušovaly. Následovaly po snové změti obrazů.

„…musí být zničen,“ syčel monotónně Scait. Ostruhami zuřivě zaškrábal o kov. „Jeho síly nám teď jsou k ničemu. Dokonce ani Hlídač nemůže předpovědět, co se stane, když divoký Sathid dobude mysl, která zdolala Cyklus ohně.“

Jaric očima zastřenýma horečkou spatřil záblesk meče, od něhož se odráželo červené světlo lucerny. Vzedmula se v něm zlost. Zabili by ho jako zvíře určené k porážce. Neviděli by v tom žádný rozdíl. V okamžiku, kdy ostří proťalo vzduch směrem dolů, dvě desítky krystalů Sathidu s ním sdílely vnímání hrozby. Jejich soutěživé hemžení ustalo a okamžitě se proměnilo v soustředěnou a zvladatelnou sílu. Jaric získal schopnost jednat, přestože poté, co ocel projela jeho hrudí, zakusil pocit mučivé bolesti.

Kapitola 18

Chrám stínů

Černé stany se městnaly na svazích mezi městem a vnitřní pevností Cliffhavenu jako skupiny hub. Když padl soumrak, byly rozsvíceny lucerny, zavěšené na pokroucených větvích mandloní. Černě odění čarodějové, usazení ve skupinách pod nimi, mezi sebou debatovali. Taen, která celou scénu přehlížela z opevnění u přístavu, připomínalo shromáždění letní trhy horských klanů, jež podivně utichly a při kterých nehrála hudba. Příjezd kouzelníků z Mhored Kara se uskutečnil na její popud. Zasloužil se o něj i Anskiere. Přestože odlišnosti jednotlivých konkláve, spočívající v jejich schopnostech, si právě našly v schématu obrany Keithlandu své místo, Taen při pohledu na své dílo důvěru necítila.

Přítomnost čarodějů byla sama o sobě vnímána s podivným pocitem. Kouzla, která vytvořili, aby prosadili skutečnost, která formovala základy pro jejich víru, běžela proti čárům Vaereů. Blízkost jejich ležení nabádala k využití schopností snového smyslu. Taen cítila, že něco někde není tak, jak by mělo být. Tento pocit ji přes veškerou logiku neopouštěl. Kouzla čarodějů z Mhored Kara s tím neměla co dělat, pouze se stala doplňkem poznání, pro které Taen neměla jméno.

Vzduch nad úžinou Main visel nehybně a nepřirozeně tiše. Spřadačka snů zaslechla ve skřípání palic lodního tesaře kroky blížící se od postranního vchodu. Zvedla hlavu a spatřila Deisona Corleyho, který kráčel přímo k ní. Vlasy měl zcuchané, jak spěchal do kopce, a obočí necharakteristicky stažené, jak se mračil.

„Víš,“ řekl, když stanul po jejím boku. „Za tohle mě nabodnou na harpunu na žraloky.“ Máchl rukou směrem k stanům. Taen pochopila, že má na mysli Kielmarkovu zjevnou nenávist vůči kouzelníkům a jejich tajnému čarování. Téma, o kterém muži právě hovořili, mezi nimi vyvolalo dost vášnivou diskusi. Padaly sázky, zda Corley ztratí konečně velení a pravděpodobně i hlavu.

Spřadačka snů kapitánovi věnovala jen lítostivý úsměv. „Mluvíš, jako bys v tomto případě měl na výběr. Jak si ještě vzpomínám, tak jsi neměl, pokud jsi nechtěl vidět, jak Anskiere vyvolává bouři a potápí všechny brigantiny v přístavu.“

Corley se opřel o opevnění vedle ní. „Hrozby nezkřiví pánu pirátů ani vlásek.“ Odmlčel se, rozčilen, a poškrábal se, aby ulevil neobvyklé váze náhrdelníku, který mu visel kolem krku. Dole pokračovali chlapci v šedých oděvech kleriků s nižším svěcením se zapalováním luceren, dokud stromy nezačaly zářit jako sen poživače opia, v němž se objevovaly exotické, v noci kvetoucí květiny. Ale kapitán, kterému byla přenechána vláda nad Cliffhavenem, v tomto pohledu nenacházel žádnou krásu. „Pro Kielmarka představují čarodějové potíže, zvlášť ti, jejichž činy nevyhnutelně vedou ke krveprolití.“

Taen na jeho poznámku nereagovala. Ve stínu pod zdí mečela stáda koz. Večerní červánky ozařovaly ploše jako tepaný kov vodní hladinu v přístavu. Zvuky a výhled budily dojem čehosi zvláštního, nepatřičného. Taen hleděla nepozorovaně do dálky. Mumlala si cosi, jako by se jí myšlenky v hlavě zmítaly jedna přes druhou, o přísaze a dluhu. Mluvila tak tiše, že jejím slovům bylo stěží rozumět.

Corleymu se zježily vlasy na krku. „Cože?“

„On už nikdy nebude prolévat krev. Už nikdy.“ Potom, jako by ji najednou někdo probral fackou k životu, sebou trhla. Z obličeje jí zmizela všechna barva. „Pro milost Koru, jedná se o Chrám stínů. Kielmark –“ Oči se jí rozšířily hrůzou.

Corley ji chytil pevně za ramena. „Co je s Kielmarkem?“ Zaryl nechtěně tvrdě prsty do jejího lněného oděvu, až jej pomačkal.

Taen se zachvěla. „Je mrtev.“ Zdálo se, že to, co říká, nemůže být pravda. Událost, kterou popisovala, měla být za hranicí jakéhokoli vnitřního vidění spřadačky snů. Kielmark přišel o život v podzemí Chrámu stínů, hluboko pod skálou, kam by neměl dosáhnout žádný Vaerey vycvičený talent. Taen zamrazilo po celém těle. Nevěděla o žádném přirozeném způsobu, jak mohla zaznamenat ozvěny této tragédie.

Jenomže ta vidina se k ní nějak dostala, velice ostře jasná. Taen neměla vůbec možnost se bát, že absolutno vaerských zákonů by mohlo být omylem zvráceno. Corleyho bezprostředně následující smutek zahltil její citlivost a kontakt přerušil.

Kapitán si Taen přitáhl k sobě, aby ji utišil. Učinil bezvýznamný pohyb. Cítil tíhu rubínového náhrdelníku na svém krku jako kletbu. Hledal slova, aby se zeptal, co se stalo, ale jeho mysl stále odmítala tuto skutečnost přijmout. Byla mu odepřena Kielmarkova výbušná, vyzývavá povaha. Budoucnost bez člověka, který mu byl téměř bratrem, pro něj představovala prázdnotu.

Pod zdmi se lucerny čarodějů jemně houpaly ve větru. Corley zavřel oči, když se jejich světla roztříštila v jeho slzách do podoby duhy. „Smůla,“ procedil skrz zuby. „To ví kterýkoliv námořník, že když se mluví o bouřích na moři, tak přijdou. Neměl jsem nikdy souhlasit, že si ten náhrdelník vezmu, když jej Kielmark nechal ležet na stole.“

Kapitánův hlas se zdál být téměř netečný, ale Taen, spřadačka snů, v něm vytušila jádro sžíravých muk. „Tvůj pán měl vždy v úmyslu se vrátit.“

Jeden muž zarazil Kielmarka, aby ho uchránil před nebezpečím, do kterého se chtěl vrhnout. Deison Corley tohle věděl a byl zticha. Ruce křečovitě zarýval do Taenina oděvu. Lampy čarodějů svítily za zdmi příliš jasně. Aby jejich jasu unikl, kapitán pohlédl na stěžně lodí v přístavu. „Řekni mi jen jednu věc. Kvůli klidu, kterého náš přítel konečně došel, a kvůli životům ztraceným v Morbrithu, vzal ten skvělý bláznivý hrdina s sebou také nějaké démony?“

Taen nebyla schopna promluvit, pouze kývla.

Corleyho prsty se trochu uvolnily, přestože napětí, které cítil uvnitř, nechtělo povolit ani trochu. „Můj pán by klel jako podvedená děvka, avšak poté, co by se dostal na stopu smečky, by musel souhlasit. Pomsta Chrámu stínů bude krutá a rychlá. Měl jsem pravdu, když jsem čarodějům dovolil, aby vystoupili v Cliffhavenu na břeh.“

Taen neměla co dodat. Pozorovala tábor kouzelníků. Děsilo ji pomyšlení na to, že by měla odhadovat zdroj, který se jí dotkl. Nejpravděpodobnější bylo, že vzhledem k nebezpečnému a nepředvídatelnému zvratu událostí k ní tato vidina dorazila prostřednictvím muže, který byl jejímu srdci nejdražší. Ivainův syn, Pán ohně, bude nyní sám a musí čelit nezměrnému nebezpečí.

Nad přístav se snesla noc a ve vzduchu byla cítit ostrost, která varovala před nadcházející zimou. Deison Corley se konečně pohnul, popadl Taen pevně pod paží a odváděl ji ode zdi. „Pojďme pryč z té tmy. Budeme to muset říci Anskiereovi.“

„On už to ví.“ Spřadačka snů se snažila vysvětlit to, co se nemělo nikdy stát. Její síly samy o sobě nemohly kámen narušit. Ať už jí poslala zprávu o Kielmarkově konci jakákoliv síla, nevěštilo to nic dobrého. Taen najednou ztuhla. Bez varování se zkroutila s mučivým výkřikem bolestí. Ruce si tiskla pevně k hrudi.

Corley ji zachytil. „Taen?“ Na ní však nebylo znát, že by ho slyšela. „Taen, odpověz – jde o Jarica?“

Spřadačka snů pevně zavřela oči v agónii. Přestože bolestí nemohla popadnout dech, zmučeně se přinutila přikývnout.

Corley ji sevřel něžně v náruči. Pak vyskočil a rozběhl se. Zlá předtucha jej tížila na prsou jako kus olova. Přivolal nejbližšího strážného, aby Strážce bouře zavedl do Kielmarkovy studovny. Pak, jako by jej něco dodatečně napadlo, zavolal přes zeď, žádaje, aby přišel Pán mágů z Mhored Kara. Pokud ta stará, vrtošivá osoba nedonutí ty svoje věkem sešlé kosti k rychlému pohybu a nezúčastní se porady, Kielmarkův zástupce přísahal jedním dechem, že ji nabodne na harpunu na žraloky.

* * *

Jaricův výkřik úleku a zoufalství nedokázal zcela přehlušit skřípot sečné rány až na kost ani zazvonění oceli o kámen, když meč pronikl jeho tělem a narazil pevně do dlažby. Hrdlo mu zahltil příliv teplé tekutiny. Umírám, pomyslel si s lítostí. Bolest nenechávala žádný prostor pro strach. Žluté oči žhnuly ve tmě, když Scait, Pán démonů, napnul zápěstí, aby meč vytáhl.

Jaric se v agónii rozkašlal. Ruce v poutech se mu křečovitě sevřely. Mimo reflexy smrtelné bolesti poznal zuřivost tak zaostřenou, že se jeho vidina zdála být ozářená světlem. Entity Sathidu uvnitř něj, kterým kouzla spojená s mistrovstvím ohně neublížila, sáhly k odvetě. Spleti energie projely mečem vzhůru a explodovaly s hrozivým zábleskem, doprovázeným praskáním. Scait byl vržen vzad. Prsty s ostruhami měl stále sevřené kolem své zbraně. Meč se mu zakymácel v ruce s hrozivým, prudkým škubnutím. Jaric se prohnul jako oblouk, maje ústa otevřená, jak chtěl vykřiknout. Avšak rozbolavělá ústa nevydala ani hlásek. Jeho vědomí se roztříštilo do spršky tisíce jisker. Scait se svezl na zem vedle něj, sražen dolů bez možnosti snít smrtelný sen.

Ale smrt Pána démonů nestačila. Divoký Sathid, vztekle útočící jako příboj, se zaměřil na mučivou ránu v Jaricově hrudi a propátral jeho mysl, hledaje fakta. Během okamžiku vědomí krystalů zahrnulo masakry, které zničily Elrinfaer, Tierl Enneth a Morbrith. Krystalické entity, zaměřené na bezprostřední útok, vnímaly smečku démonů jako hrozbu. Jejich naléhavá snaha o přežití se mísila s Jaricovým voláním po pomstě, v neposlední řadě kvůli krádeži lidských dětí a pasti, která zničila Marlsona Emiena.

Když sebou Ivainson Jaric házel v smrtelných křečích, hysterická smečka démonů vycítila pohyb divokého Sathidu v jeho mysli. Démoni ustoupili od mrtvoly svého svrchovaného pána a s hrůzou prchli z místnosti. Ať zabarikádovali dveře jakkoli šíleně, ani útěk, ani zbraně je nemohly spasit. Skomírající jiskřička vědomí Pána ohně probudila dvě desítky krystalů Sathidu k zuřivosti podobné nespoutanému chaosu. Jaric připustil, aby jej proud unášel s sebou. Přestože smrt již začala zastírat jeho myšlenky, moc intenzivnější, než jakou byl jako Pán ohně kdy schopen rozpoutat, vytryskla vpřed. Thienze, kteří cupitali chodbou, sežehl spalující žár. Ani nestačili vykřiknout. Ale ani teď Sathid neustal.

Krystaly se místo ústupu spojily s Jaricovou nenávistí. Jeden hrozivý okamžik Jaricovi ukázal vášeň, která zlomila a zničila jeho otce. V plné míře poznal chtíč v jeho touze ničit. Kapacita moci vyvolávala opojnou radost. Nepřátelé se ho báli, když zmizeli. Jaric, jeden nádech před zapomněním, se chytil jízlivé euforie, vyplývající z pomstychtivosti. Sathid uvnitř něj zareagoval.

Ivainsonovi se zatočila hlava z přívalu rozšířeného vědomí. Cítil citadelu Chrámu stínů v celé její celistvosti, všechna doupata, chodby a matoucí změť schodišť. Vražedné síly, jako blesk rychlé a kruté ve vzrušení a zlobě, které cítil, vyrazily vpřed. Z nejhlubšího podzemí po spirálovité převisy vězení, každou štěrbinu osvětlilo nesnesitelné světlo. Všichni, kdož žili, ihned zmizeli. Vejce Karasů, měničů tvarů, v hnízdech shořela na popel. Thienzové s nářkem umírali. Velká hala poradního sálu uvěznila Scaitovy rádce, oblíbence i nepřátele, z nichž se rovněž stal pouhý prach. Během dvou okamžiků se v zrcadlové louži odrážel jenom prázdný trůn a začazený klenutý strop.

Hluboko pod skladišti, v jeskyni, jež se otevírala do chodby ze sežehlého kamene, zůstal střežený, nedotčený kruh. Osamělí Morrigierjové a jejich podřízení, poněvadž démoni z Chrámu stínů již nežili, unikli ničivému cyklonu Sathidu. Jaric proti tomu nemohl vůbec nic dělat. Krvácel, cítil chlad a byl opuštěný, tudíž mu již nezbýval žádný zdroj. Poslední vlákenko, díky němuž si uvědomoval sám sebe, neúprosně sklouzávalo do tmy. Bojoval, ale marně. Ztratil vědomí. Ležel bez hnutí vedle mrtvoly, jejíž prsty s ostruhami byly sevřené, jako by dosud svíraly zkrvavený meč. Ivainson, Pán ohně, přestal dýchat.

Ale jeho duch se nechtěl vzdát pout, která ho pojila se životem.

Jaricovým tělem projela cizí energie, která přiměla krev ulevit jeho těžce pracujícímu srdci a napravit všechny škody s rychlostí a jistotou, jaké by nebyl schopen žádný chirurg. Sebevědomá a psionická vůle spojeného Sathidu mohla rozřešit záhady přírody během okamžiku. Zatímco škody způsobené mečem z něj vysávaly život, jejich společné vědomí se stočilo do spleti kostí, šlach a orgánů.

Jeden Sathid, dva, ba ani tři by nemohly obelstít smrt, ale Jaric zasadil semínka dvou desítek entit. Každá z nich podporovala exponenciální nárůst moci, jejíž stupeň se blížil nekonečnu. Dunivé řinčení řetězu a vyvažovacího závaží, jež nyní již mrtvý Thienz použil k zajištění jeho hrobky, sotva doznělo, když se Jaricova hruď zachvěla. Rozervanými tkáněmi proběhl vzduch, jak se nadechl. Život z něj dosud nevyprchal, přesto mohl zhasnout tak snadno jako plamen svíčky v průvanu.

Ubíhaly hodiny. Nastal den. Jaric zápasil se smrtí. Časem jeho kůže získala namodralý nádech, když mu zdroje krystalické entity propůjčily energii, aby mohl žít. Později se ho zmocnila horečka a on upadl do deliria. Sny se proměnily v noční můry, když cyklus spojení nevyhnutelně pokračoval.

Z dnů se staly týdny. Jaricův stav se stabilizoval. Sathid podporoval potřeby jeho těla a mysli a konečně se znovu objevila kouzla obsahující jeho mistrovství ohně a země. Krystaly se jim postavily tak, že se je snažily nahradit. Očarovaná pouta se zaleskla na uvolněných zápěstích. Pojiva čárů, pohaslá jako uhlíky v popelu, se vytratila. Dvě desítky divokých Sathidů se střetly s nehybnou přítomností vlastního druhu. Přirozená touha po nadvládě je hnala k tomu, aby se promísily.

Když se pozvedla jejich energie a spojila se s krystaly vaerského původu, cyklus zaručil okamžik úlevy. Jaric otevřel oči do tmy silné jako plsť. Zachvěl se a zalapal po dechu. Ihned se začal dusit. Přemohla ho velká bolest, jíž mu působila rána na těle. Udělalo se mu mdlo. Navlhčil si rty jazykem. Pak sebou trhl, protože si vzpomněl, že Scait a jeho meč ho měli připravit o život. Obočí se mu stáhlo, jak se zamračil. Pozvedl odřená zápěstí. Přestože nesvítilo žádné světlo, Jaric poznal, že se kouzla démonů zhroutila. Neodvážil se rozsvítit, přestože díky mistrovství ohně mohla jeho vůle zareagovat, kdyby si to přál. V tomto bylo Tamlinovo učení jednoznačné. Zapojit čáry založené na spojení se Sathidem, to mohlo způsobit pouze to, že by dodatečné krystaly uspíšily pohromu.

Jaric se posadil. Jeho chrčivé dýchání a cinkot uvolněných pout zněly hlasitě tmou, když zkřížil ruce na kolenou. Jeho mysl vypadala podezřele jasně. Jaric si byl jist, že stav, kdy Sathid zůstával v klidu, nemůže trvat dlouho. Napjal svaly na pažích a trhl. Spoje pout praskly. Ozval se přitom zvuk, jako když se tříští sklo. Ivainson, vděčný i za tak malou svobodu, si protřel odřenou kůži. Pak se jeho mysli dotkla čísi přítomnost, naléhavá, důvěrně známá a jemná dost na to, aby mu zlomila srdce.

„Jaricu?“

Pán ohně ztuhl. Ostražitý a osamělý ve svém utrpení, se domníval, že to volání není nic než iluze. Místnost, v níž byl uvězněn, byla dosud zapečetěná. Kamennou hradbu nemohla překonat žádná Vaerey vytrénovaná spřadačka snů. Tyto iluze mohl také dost dobře vytvářet Sathid, aby ho trápil. Ale ten dotek přišel znovu. Jaric, přemožen touhou, se mu poddal. Objala ho realita Taeniny přítomnosti, teplá a bezprostřední jako sluneční světlo. Ale toto sjednocení přinášelo jen málo radosti. Divoký Sathid se pohnul, aby pozoroval, co se děje. Byl velmi trpělivý a nebezpečný jako klubko zmijí. Spřadačka snů jeho přítomnost vycítila. Rozrušeně vykřikla: „Ivainsone, můj milovaný, co ti to udělali?“

Obranné síly se rozestoupily. Jaric spatřil obličej, jenž mu byl drahý, lemovaný černými vlasy. Pokusil se promluvit. Ale překážkou jeho hlasu se staly tkáně poškozené Scaitovým mečem. Zmohl se jen na zachroptění. „Malá čarodějko, pokud je život spravedlivý, měl jsem zemřít dřív, než jsi mě našla.“

„Sathid, Jaricu! Démoni tě infikovali krystaly?“

„To není přesné.“ Uvažoval s obviňující stručností. „Scait se snažil propojit mé mistrovství přes příčnou vazbu matrice s Thienzem. Vyhnul jsem se stejnému osudu, jaký potkal Emiena, ale omylem jsem kontaminoval sám sebe, až k bodu, kdy se Prokletí Koru neodvážili zasáhnout.“ Ivainson bolestivě polkl a dodal: „Scait zmizel. Smečka zemřela spolu s ním, ale to by měli vědět Llondelové. Jejich zásoba ukradených matric nemůže být nikdy nahrazena.“

Snovým spojením prolétlo jakési rušení. Taenin obraz se vytratil a zapečetěná místnost v Chrámu stínů se najednou zdála být nesnesitelně pustá. Jaric vycítil ozvěny. Zachvěl se a bez pocitu hanby se rozplakal. Čekal, zatímco spřadačka snů se snažila obměkčit někoho hodně vzdáleného. Pak, rozrušená smutkem, vyslala krátké sbohem. „Jaricu, miluji tě. Nikdy, nikdy na to nezapomeň.“

Její teplo naráz nemilosrdně vyprchalo. Jaric, šílený tou ztrátou, se snažil znovu získat klidnou mysl, když snovým spojením projel nekompromisně úsečný hlas. „Ivainsone Jaricu!“ Do místnosti začal foukat vítr, svěží jako mráz uprostřed nakažlivé zkázy. Jaricův neklid a zoufalství proťala přítomnost Anskierea z Elrinfaeru.

Jaric, vyčerpaný selháním, se stáhl, avšak kontaktu se vyhnout nemohl. Pod větrem ošlehaným obloukem strážní věže v Cliffhavenu se objevil Strážce bouře, napřímený a vysoký. Měl na sobě plášť ze sametu šedého jako mraky plné deště. Jednou paží objímal svou hůl, kterou tiskl k tělu. Mořský vánek povíval jeho vlasy. Oči měl sklopené. Smutně se díval na dva jantarově žluté krystaly, které držel v dlani. Jarica zamrazilo do hloubi duše. Poznal šperky, které obsahovaly jeho mistrovství ohně a země.

Mosazí pobité dřevo jemně zaskřípalo o kámen, když se Strážce bouře otočil. „Jsi prokletý.“ Pohlédl k obzoru zahalenému jemným oparem. Jaric tak dlouho znal jenom tmu, že vidina oceánu, oblohy a slunečního světla, jež plnila jeho mysl, se zdála být nereálná. Konečně Anskiere dodal: „Tamlin z ostrova Vaere tě varoval. Není už pomoci a nezbývá žádná naděje. Máš dost síly, aby sis uchoval věrnost k vlastnímu rodu, nebo potřebuješ podporu?“

Vážnost této žádosti zastiňovala všechno ostatní. Kvůli bezpečnosti Keithlandu Strážce bouře prosil Jarica, aby si vzal život dřív, než Sathid přemůže jeho mistrovství, což by lidstvu přineslo neštěstí. Tato žádost nebyla vyslovena s lehkým srdcem. Krystaly spočívající na Anskiereově dlani již nebyly chladně neutrální, ale hřály konfliktní energií. Když Strážce bouře očekával odpověď, divoký Sathid vycítil, že jeho krystalům hrozí nebezpečí. Pohnul se v záblesku sdíleného vědomí a ponoukal své připojené duplikáty ke vzpouře.

Ivainson nepotřeboval pobízet, aby vnímal vážnost Anskiereovy předpovědi. Spojil zjizvené prsty a pevně je sevřel, až mu znecitlivěly klouby. Jednou fakticky zemřel. Podruhé už by to nemělo být tak nesnesitelné, snad až na to, že Scaitova smrt zničila všechny naděje na jednoduchost. Jaric, rozbolavělý jizvami a nejistotou, se snažil odhalit, jak zásah divokého Sathidu vyléčil ránu mečem tak velkých rozměrů. Mohl vzít odvahu do svých rukou a zatnout meč do vlastního těla, ale přesto výsledek takovéto snahy mohl přežít. Slova nepřicházela. Z nemoci způsobené Sathidem se mu motala hlava tak, že nebyl schopen se soustředit. Jeho snaha něco říci zůstala bez povšimnutí.

Anskiere se odvrátil od okna, maje obočí hrozivě stažené. „Pane ohně! Ty jsi mi přísahal, toho dne pod ledovými útesy. Odvážíš se daný slib porušit?“

To obvinění Jarica zasáhlo jako blesk. Pocítil bolest, potom zlost, že si Anskiere jeho upřímností dosud nebyl jist. Nevšímal si podezření, že divoký Sathid vyladil jeho emoce k vlastnímu prospěchu. Vrátil Anskiereovi pohled, který se tolik podobal pohledu jeho otce. „Pochybuješ o mém slovu?“

Anskiere neodpověděl. Pozvedl ruce, aby je Jaric mohl vidět. Krystaly, jež v nich držel, rudě žhnuly. Byly vyprovokovány horečnatým chvěním vyplývajícím ze spojení, proto jejich povrch žhnul dost na to, aby způsobil puchýře. Avšak o bolest se Strážce bouře staral ze všeho nejméně. Struktura matrice se mohla každou chvíli rozpadnout, čímž by došlo k uvolnění nepřátelské energie, které by nemohl čelit žádný člověk. Než k tomu dojde, musí člověk, který je ovládl, zemřít.

Jaricovi na spáncích vyrazil pot. Jeho zloba se proměnila v čiré zoufalství, protože ocel už jej zabít nemohla. Kdyby souhlasil s ranou z milosti, která by třeba mohla být spojena s čáry, mohlo přijít neštěstí. Jeho popravčí by mohl vyprovokovat Sathid k téže obranné reakci, která zabila Scaita a všechny démony ze smečky. Ivainson přinutil svůj poraněný krk vyslovit několik slov. „Vaše Milosti, má smrt v sobě ukrývá nebezpečí.“

„Větší než tohle?“ Anskiere otevřel pěst. Místnost ozářilo rubínové světlo. Začaly vyšlehávat jiskry a krystaly se divoce rozhořely.

Jaric, neschopen ovládnout záři vlastního mistrovství, vykřikl jako šílený, aby Anskierea ujistil. Ale neměl šanci něco vysvětlovat. Divoký Sathid roztočil jeho myšlenky ve víru jako větrní ďáblové. Skrz zvedající se clony ohně viděl, že Anskiere hází oba krystaly mistrovství na parapet. Taen, kterou nebylo z té strany, kde stála, vidět, vykřikla. Přednesla marnou žádost, týkající se čárů a čarodějů z Mhored Kara. Strážce bouře na ni zmučeně pohlédl. Smutně zavrtěl hlavou. Život jejího milovaného nemohlo zachránit žádné kouzlo v celém Keithlandu. Anskiere z Elrinfaeru, nesmlouvavý jako fronta podzimní bouře, chytil hůl do prstů posetých puchýři. Obranná kouzla se aktivovala s oslepující světelnou září.

„Ne!“ Ivainson pozvedl ruce, jako by tím gestem mohl obejmout oceán a zabránit účinkům kouzel. Podle zákona Vaereů zničení matrice nějakého čaroděje ho zabije rychle a definitivně. Divoký Sathid byl ve střehu. Jaric varovně vykřikl, ne kvůli sobě, ale v bolestném zájmu o země a lidi pod ochranou Strážce bouře. „Princi, ty a celé tvé obranné schopnosti jsou v nebezpečí!“

Tento protest byl pronesen téměř šeptem, takže nebylo možné jej zaslechnout.

Anskiere, izolován v zářivých závojích moci, se připravil zničit krystaly ležící na parapetu. Nezbytnost tohoto činu jej nutila zavrhnout soucit vůči chlapci, kterého povolal z pevnosti Morbrith a který podstoupil muka Cyklu ohně, aby vysvobodil Strážce bouře z ledových útesů. Nakonec byl odsouzen k tomu, aby ho v nepohodlné tmě Chrámu stínů zabil. Žádný čaroděj neměl moc změnit osud či zvrátit příkaz Vaereů. Kvůli přežití lidstva potlačil Strážce bouře povědomí o soukromé tragédii, přestože její účinek byl dost krutý, aby jej zadržel. Později, když bude bezpečí Kiethlandu zaručeno, se duch Ivainsona Jarica připojí k mrtvým z Elrinfaeru, Morbrithu a Corlinu, dokud jednoho dne smutek vyplývající z viny a zodpovědnosti se nestane natolik tíživým, že nebude možné jej snést.

Jaric zlostně, s pocitem bezmocnosti, vykřikl.

Kouzla z Anskiereovy hole udeřila.

Vzduch proťal varovný tón, jako když praskne struna harfy. Jaric utrpěl ránu, která rozhoupala podstatu jeho bytosti. Chlapec upadl na záda. Svíjel se bolestí, byl ochromený, slepý a poražený, zatímco ohně v krystalech v Cliffhavenu pohasly jako jiskry, jež spadly do vody. Veškeré mocné mistrovství ihned ustalo.

Ale život se naschvál nevzdával.

„Ne,“ zašeptal Jaric. Jeho tělo vypadalo jako pouhá slupka, kterou zcela vysály proudy větru, když dvě desítky krystalů ovládaných divokým Sathidem soustředily všechnu sílu ke vzpouře.

Jaric se marně pokusil protestovat, aby potlačil kataklyzma, jež předtím postihlo démony. Jeho snahu však odstrčila stranou bolest, která jej rozrušovala, a radost, která se však proměnila ve zkušenost, z níž se mu dělalo mdlo. Nenasytná touha po krutosti byla nyní soustavně přechovávána v kolektivní paměti Sathidu. Žádný odvetný čin nemohl zmařit síly, jež způsobily jeho odmítnutí zásad. Jaric vykřikl v bolestném poznání. Příliš dobře chápal pád Marlsona Emiena a příliš pozdě žádal o odpuštění. Jeho prosba mohla stejně snadno odvrátit příboj přílivových vln.

Anskiere vycítil toto dmutí jako sílu namířenou proti němu. Rozhněván vzpomínkou na druhou zradu, vykřikl: „Ivaine! Pro milost Koru, nezačínej zase!“ Pobledlý poznáním natočil hůl k oknu, jako by ho mohl zachránit nějaký zázrak, jenž by přišel z moře.

Jenže neovladatelný útok Sathidu nemohly zastavit žádné kličky. Energie se s praskáním řítila vpřed, zlostná jako letní blesk. Udeřila do Anskiereových obranných kouzel.

Anskiere se vzpíral překvapivě dlouho. Jaric vycítil odraz tlaků, kterým Anskiere čelil během dlouhých let zkušeností, a odolnosti zrozené z neklidného zoufalství. Ale odvaha nemohla zabránit nevyhnutelnému. Tlak divokého Sathidu byl tak velký, že uvolňoval z kouzel jiskry. Strážce bouře zavolal na Taen, aby ji varoval. Pak otočil hůl do horizontální polohy. Zvučná energie útočila. Čarodějova kouzla se zhroutila. Najednou se proměnila v otřásající výbuch světla. Moci Sathidu zastřely Jaricovi výhled na Strážce bouře, věž a oceán oslnivým třpytem energie. Žádný čaroděj nemohl doufat, že by něco takového přežil.

Jaric odmítavě zaúpěl. Rozsah vzpoury divokého Sathidu představoval břímě, které bylo až příliš hrozné, aby se dalo unést. Když zuřivost krystalických entit semlela poslední zbytky jeho rozumu na štěpiny, pomyslel si, že slyší Taen plakat. Ten zvuk pronikl hluboko do jeho duše. Pokud si ničivý cyklus vyžádal i její život, její intuice spřadačky snů nikdy nemohla násilím otevřít přístup k pochopení, že vůbec neměl v úmyslu Keithland zradit ve prospěch Chrámu stínů, když obranné síly Sathidu srazily Anskierea k zemi.

Zpětné nárazy však s pádem Strážce bouře nevyprchaly. Entity Sathidu, horší než ta nejtemnější noční můra, zdvojnásobily svou krutost. Jaric vůbec nebyl schopen zasáhnout. Třásl se, když z hloubi jeho bytosti vyvěrala jedna vlna síly za druhou. Pocit hanby se nedal divoké povaze krystalů přičítat. Vmísily se do jeho mysli a vysály z něho to nejranější vědomí. Jaricova vlastní vášeň vyplývající z pomstychtivosti naučila Sathid vraždit. To, že ve svém důsledku mohl lidstvo potkat osud smečky z Chrámu stínů, v něm zanechalo pocit viny, jenž nemohl být nikdy zmírněn. Takovou ničivou zuřivost nemohlo ovládnout žádné kouzlo, jaké kdy Tamlinova moc zplodila. Potomek Ivaina, Pána ohně, nemohl dělat nic jiného než strpět zlo, které povstalo z jeho slabosti, dokud se bouře zpětného nárazu zcela nevyčerpá.

Po nějaké době ničivý příval kataklyzmatu zeslábl, podobně jako se utiší rozčeřené vlnky na hladině rybníka. Všechno se konečně utišilo. Entity Sathidu se stáhly. Ohnisko jejich strach budící energie se znovu zaměřilo na touhu dozrát a vládnout.

Ivainson Jaric zůstal uvězněn ve svých myšlenkách a hrůze příliš strašné, aby se jí dalo uniknout. Už se nemohl nazývat Pánem ohně. Zuřil, zcela zlomený a prokletý osudem. Ubohost získala nový význam. Její ostré hrany jej hluboce zraňovaly. Jaric bouchl pěstí do kamene. Jeho zápěstí dosud nesla stopy po Scaitových poutech. Znovu a znovu si v duchu vybavoval pohled Strážce bouře, zasaženého energií, které žádný čaroděj nemohl odolat. Naděje zmizela také. Zálesákova moudrost, dar starého rybáře v podobě člunu a laskavost mistra písaře jej už nedokázaly inspirovat. Jaric si zakryl obličej krvácejícími prsty. Zmocnilo se ho zoufalství hraničící s šílenstvím. Plakal, neboť pochopil otce, s nímž se nikdy nesetkal.

Ivain, Pán ohně, způsobil destrukci stejně svévolnou jako tahle. Odešel na ostrov Vaere jako rozesmátý, velkorysý muž, s nadějí sloužit Keithlandu, čerstvou jako ráno. Podstoupil Cyklus ohně a pak se vzdal bezúhonnosti, aby přežil. Také viděl, že všechno, čeho si vážil, se proměnilo ve smutek. Nakonec, otráven zhnusením nad sebou samotným, utrpením a osamělostí, zemřel vlastní rukou.

Jaric, opuštěný ve vězení v Chrámu stínů, se otřeseně nadechl. Jako pronásledovaná duše, jejímž byl následovníkem, neměl v Keithlandu již co ztratit. Kousek od něj ležela mrtvola pána démonů, jež v ruce dosud svírala meč. Jaric se k ní přitočil s roztaženými prsty, jimiž šátral kolem sebe. Avšak dvě desítky krystalů Sathidu ihned uhodly jeho záměr. Byly v bezpečí díky touze po nadvládě. Vyrazily společně proti němu, aby mu v jeho úmyslu zabránily.

Jaricovým tělem projela bolest, intenzivnější než cokoli, co vytrpěl během Cyklu ohně. Jaric se začal zmítat v křečích a skučet, dokud mu nedošel vzduch v plicích. Zkroucen bolestí, hledal ve své mysli útočiště. Ale záře a jiskry cizí energie ho pronásledovaly dokonce i tam a odepřely mu možnost oddechu. Sathid povstal v plné síle, aby zlomil jeho ducha, násilně a navždy. Jeho konečný útok nepřežije žádný zbytek vůle. Sama smrt se nezvratně dostane mimo dosah.

Jaric reagoval podvědomě. Přestože byly základy mistrovství ohně a země zničeny, vyčerpávající hodiny výcviku po sobě zanechaly stopu. Zkušenost, s jakou ovládal síly Sathidu, se již dávno spojila s prvotním instinktem. Zuřivost mu propůjčila sílu divoké šelmy, chycené do pasti. Ivainson se otočil, udeřil a směle oddělil jednu entitu od sourodé masy ostatních. Tento pohyb vyvolal lavinovitou reakci.

Jaric se ihned probral. Sdílel každý útržek poznání, jejž matrice sbírala a uchovávala. Jeho mysl se rozšířila, vstřebávajíc jednu síť strukturovaných informací za druhou. Vnímal činnost svého fyzického těla v těch nejjemnějších podrobnostech, pochopil zázračnou léčivou kapacitu. Vnímání se zdvojnásobilo a potom znovu, v jediném závratném okamžiku. Za svaly, kostmi a orgány viděl spirálovité řetězce hmoty, která obsahovala tajemství života. Energie utkaná do sítě, která uchovávala mistrovství a emoce, byla odhalena. Jaric spatřil sám v sobě téměř nevyčerpatelné rezervy, jichž se nikdy nedotkl.

Chlapec, rozrušený tím odhalením, padl na kolena. Sathid vlastnil klíč k záhadám ohně a země, jenž byl vyňat bez porušení z paměti. Entita, která se postavila do čela ostatních, mohla znovu vytvořit každý aspekt jeho Vaerey vycvičeného talentu, ale s téměř nekonečnou mocí.

Ivainson, probuzený možným nebezpečím, spatřil sám sebe jako potenciálně většího šílence, než byl při svých podivných manýrech jeho otec. Anskiereova smrt ho naučila, co jsou to výčitky svědomí. Nyní jeho potenciál konat zlo, jenž vyplýval z matrice, zrušil pokušení podstoupit zápas, jaký nemohl žádný smrtelník vyhrát. Jedinou možností, jakkoliv slabou, která mohla způsobit přežití lidstva, bylo to, že úsudek Vaereů musí vydržet. Přestože se síly Sathidu snažily zničit jeho vůli a nechat ji upadnout do zapomnění, Ivainson se chopil jiskřičky vědomí, která představovala jeho život. Postavil se na odpor suverénnímu chování divokých krystalů. Převzal iniciativu, aby odpoutal vlákna vlastní existence. Pokroucený a unášený událostmi našel způsob, jak potlačit uspořádání svého ducha tak důkladně, jako by se nikdy nenarodil.

Jeho útok zachytil Sathid nepřipravený. Základní instinkty smrtelníka, nabádající k přežití, podmínily domněnku, že se nebude chovat násilně k sobě samotnému a hledat oběť uvnitř sebe. Žádné uzdravení těla nemohlo takovou smrt odvrátit. V návalu zoufalství Sathid slídil po svém předsevzetí zvítězit. Síla se však ukázala být kontraproduktivní. Jaricovo sevření mohlo povolit jedině tak, že by mu byl umožněn konec, jaký si přál. Přestat existovat představovalo porážku definitivnější než nadvláda. Sathid se zmítal. Nebyl schopen odporu, aniž by neohrozil vlastní entity. Neměl na výběr. Jaric projevil svou vůli. Když se zableskla jiskra jeho osobnosti, krystaly zareagovaly. Rozkuráženy porážkou, snažily se získat nadvládu, naprosto a definitivně a se zlovolností, jež postoupila Jaricovi rašící zdroj moci. Ten příval spaloval jeho smysly, až se to nedalo snést, a zlomil postup negace, který obětoval, aby dosáhl vítězství.

Jaric vykřikl. Byl vržen do chaosu otřásajícího se prostoru jediného okamžiku. Snažil se s ním vyrovnat, ale příčné proudy rezonance oloupaly jeho tělo a mysl tak, že z nich zůstaly jen cáry. Jaric se snažil znovu nabýt vědomí, jako plavec strhávaný spodními proudy. Do očí ho bodalo světlo. Nervy, mučené silami, jež smrtelník nemohl snést, se oddělovaly od kostí a svalů. Žádná disciplína, kterou ho učili Vaereové, nemohla vstřebat takový příliv energie. Bašty rozumu padaly jedna za druhou.

Jaric, dohnán až na pokraj šílenství, byl nucen přistoupit k inovaci. Jeho ze Sathidu zrozené dědictví přesáhlo jakákoli dřívější omezení. Rozšířená jasnozřivost jeho mysli třídila budoucí události i jednotlivé odbočky, které v tomto případě představovaly možnosti vývoje. V milionu projekcí pohrom Jaric našel a vybral jediné bezpečné východisko, jež mu ještě zbývalo. Nakonec sáhl k čárům, které se vzpíraly každému známému zákonu stvoření.

Vědomí rozšířené Sathidem nově propojilo základní vzory hmoty. Jako kov roztavený a znovu ukutý ve výhni kovárny, z níž vylétávaly jiskry. Jaric podstoupil změnu. Už to nebyl ten neduživý písař z Morbrithu, ani Pán ohně, jehož zajali démoni v Chrámu stínů. Spřádal smíšené energie dvou desítek krystalů Sathidu skrz živoucí esenci svého těla. On sám se stal nástrojem, jenž soustředil, obsahoval a střežil téměř nekonečnou energii nového mistrovství. Výsledkem toho všeho bylo, že tělo se spojilo s dědictvím nepředstavitelné moci.

Zvítězil, ale cítil obrovské vyčerpání. Utápěl se v smutku a zasmušilosti a bolela ho ztráta Taeniny důvěry. Ivainson, Pán ohně, si položil hlavu na zkřížená zápěstí. Byl příliš ubitý, než aby zkoumal zázrak svého činu. Zavřel nateklé oči a usnul.

Kapitola 19

Hvězdná naděje

Jaric se probudil do zlaté záře světla. Bezděčně zalapal po dechu. Byl si jist, že Thienzové s lucernami odpečetili tuto místnost jen proto, aby mu uškodili. V panice rychle vyskočil, přičemž se mu z toho pohybu zatočila hlava. Pán ohně se rozechvěle opřel o roh, zamžikal očima a pátral po nepřátelích.

Třínožka, kde ho ohrožoval Scait, se rohem opírala o police. Krabičky, lahvičky a roztroušené svazky bylin ležely jedna přes druhou na zaprášené podlaze. Lucerna visící na háku potemněla. Na podlaze, mezi bledě žlutým leskem rozbitých lahviček, ležela kostra mrtvého Pána démonů. Kostnaté prsty s ostruhami stále ještě svíraly zrezavělou rukojeť meče. Dveře za ním byly zapečetěné. Mechanismus jejich zámku protkali pavouci pavučinami.

Jaric zavřel oči. Přinutil chvějící se svaly, aby se uvolnily. Pak pečlivě vystopoval světlo až k jeho zdroji. Z jeho těla vyzařovala moc v podobě nehybné koróny světla. Vzory v auře se podobaly těm, které vyzařují kouzelné hole čarodějů. Byly však jasnější, intenzivnější a složité tak, že jim pouhý smrtelník nemohl porozumět. Jaric uklouzl, jako kdyby se pod jeho nohama pohnula hornina. Couvl a narazil na chladný kámen. Jas, který jej obklopoval, se rozštípil v cloně slz způsobených mukami.

Jaric se změnil. Jen čas rozhodne, zda za své přežití vyměnil svoji lidskost. Nechtě třídit důsledky a ze všeho nejvíc se obávaje, že Taen potkal zlý osud, ponořil se bezprostředně do bezodkladných záležitostí.

Soudě podle prachu a pokročilého stavu rozkladu Scaitovy mrtvoly mu trvalo získání nadvlády nad divokým Sathidem dost dlouhou dobu. Ale Ivainson neměl ani hlad, ani žízeň. Pohlédl na své ruce. Zjistil, že ze zápěstí zbyly jenom šlachy a kosti, jak ho pouta řezala. Bledou pokožku protínala bílá síť jizev. Rány se však již zahojily. Hlad, dokonce ani žízeň, mu nic neříkaly. Přes všechny pochyby přežil. Uvažoval, zda se lidem z Keithlandu daří také dobře.

Tato myšlenka vyvolala příval jasnozřivosti. Jaric cítil, že mu jeho mysl nastavuje zrcadlo, v kterém se odrážejí zmatené řady obrazů. Půda ležící po sklizni ladem, pole u Felwaithe ukázaly strniště posekané do tvaru rybí kosti. Členky horských klanů bušily do prádla ve zpěněných vodách Caelských vodopádů a pastevci, odění v kůži, hnali odstavená hříbata na pastviny v Dunmorelandu. Lodi naložené bavlnou odplouvaly z přístavu v Landfastu. Jejich ráhnoví se černalo na pozadí inkoustově modré zimní oblohy. Ivainson, obklopen povědomím o plodných časech lidstva, nenašel ani stopy po Anskiereovi nebo Taen. Jeho ztráta probudila vědomí ostatních. V Cliffhavenu přecházel Corley kolem cimbuří. Jeho plášť, na znamení smutku černý, vlál v proměnlivých proudech větru. Kapitán měl kolem krku rubínový náhrdelník, který kdysi patřil Kielmarkovi. Sdílený smutek vyvolával důsledky.

Ivainson Jaric, pokrytý potem, zalapal v zatuchlém podzemí Chrámu stínů po dechu. Anskiereova oběť nebyla nakonec zbytečná. Jak se ve všech směrech zdálo, Keithland zůstal ušetřen zloby divokého Sathidu.

Tato úleva byla nečekaná. Ivainson obrátil obličej ke zdi. Uspokojení ohrožovalo jeho rovnováhu. Tváře mu smáčel jeden příval slz za druhým. Jaric neplakal jen proto, aby se mu ulevilo. Ačkoli jeho vlastní čarodějné síly vyvolaly vidiny, rozsah a intenzita nově nalezeného vědomí ho skličovaly. Uběhla značná doba, než aspoň trochu znovu získal sebekontrolu. Ještě déle trvalo, než se odvážil vypátrat zdroj zázraku, který ochránil jeho zemi a lid před zničením.

Jaric, rozechvělý a víc než nedůvěřující v síly, které ohýbaly jeho myšlenky jako hranol do zaostřených šípů síly, namířil pohled ke strážní věži v Cliffhavenu. Snažil se najít onen okamžik noční můry v minulosti, kdy Anskiere z Elrinfaeru pozvedl svou kouzelnou hůl proti spojeným silám dvou desítek krystalů divokého Sathidu.

Scéna se před ním objevila s prokletou jasností. Opět zazářilo světlo, tak, že bylo až nesnesitelné pro oči. Jarica bodlo u srdce. Viděl, že čaroděje obklopil nemilosrdný ničivý příval. Jeho obranná kouzla Strážce bouře byla přemožena. Hrubě osekaný kámen věže se horkem rozpálil dočervena. Pak se ohladil výbuchem síly. Jaric se přiměl dívat, když zář zpětného nárazu Sathidu zamířila ven, toužíc ničit. Hrozilo, že ho zklame vlastní vůle. Ale v okamžiku než se zhroutil, se proud obrátil dovnitř, proti sobě, zachycený a zmítající se ve stinném kruhu obranných kouzel, jenž se ho zmocnil.

Čarodějové z Mhored Kara, kteří se sjednotili ve svém nepochopitelném zpěvu, obrnili věž kouzly, jež rušila všechny ozvěny moci Sathidu. Z vnějšku vnucovaly skutečnost nerušeného klidu, kterou vražedný zpětný náraz nemohl překonat. Jaric si všiml, že filozofie čarodějů poskytovala rámec. Ale energie, které vnesly do harmonie mír, byly natolik známé, že mu to až lámalo srdce. Byly neomylně vedeny rukou Taen, spřadačky snů.

Keithland byl zachráněn, jenomže za cenu, jež se nedala unést.

V nepříjemné tmě Chrámu stínů bouchl Jaric pěstí do kamene. Taen uhodla rozsah zpětného nárazu, který mohl Sathid rozpoutat. Osamělá, zrazená a zasažená tam, kde ji láska zanechala zranitelnou, dosud prokazovala dostatek odvahy jednat. Když Anskiere upadl, přemohla bolest, jež ji bodala u srdce, a dosáhla záchrany Keithlandu.

Následky její oběti nemohly zůstat bez povšimnutí. Jaric trpěl výčitkami svědomí, na něž se nedalo zapomenout, když se jedna vlna moci za druhou tříštila o ochranná kouzla čarodějů. Některé postavy v hávech se rozhoupaly nárazem, jiné se tiše zhroutily a zemřely, ale zpěv jejich kolegů neutichl. Adepti umění čarodějnického z Mhored Kara se drželi během nejhoršího ničivého úderu, jaký kdy Keithland potkal, statečně. Nikdy neporušili ani rytmus, ani soustředění. Jejich obranná kouzla vydržela. Když zuřivost zpětného nárazu konečně vyprchala, strážní věž v Cliffhavenu zůstala stát, připomínajíc struskou pokrytou skořápku, z níž se kouřilo a která byla obklopená sežehlými dlažebními kostkami.

Čaroděj, jenž se považoval za zodpovědného, otupěle pozoroval čaroděje, kteří uvolňovali svá kouzla. Vyzáblí a jako strašáci šlachovití přeživší členové konkláve se sklonili a ošetřili raněné. Jaric viděl, jak jim obvazují rány. Pak omyli a pohřbili mrtvé.

Ve městě stoupal z komínů krámků řemeslníků bílý kouř. V zátoce se houpaly zakotvené lodi a obloha, na níž nebyl jediný mráček, zářila jasně modrou barvou. Nerušená hejna racků se vrhla do přílivových vln. Od Felwaithe po Svobodné ostrovy Keithland zůstal celý. Topil se v slunečních paprscích, jako by kontinuitu života nic nenarušilo. Ale žádný čaroděj z Mhored Kara si netroufl přejít po sežehlém kameni, který označoval hranici jejich ochrany. Blíž k věži se nikdo jít neodvážil.

Navzdory své úctu vzbuzující moci se toho nemohl odvážit ani Jaric. Učinil toto rozhodnutí s bolestí. Vzpomínka na zabití Taen jej bude pronásledovat až do konce života. Žádné zázraky ani jakkoliv rozměrné vidiny mu nemohly poskytnout tolik odvahy, aby hledal uprostřed ruin její pozůstatky či se setkal s vyčítavým pohledem jejích očí, pokud nějakou osudovou náhodou dokázala přežít. Muka ducha nikdy nenahradí důvěru, jež byla Ivainsonovi dána, když přísahal. Otcův osud se nakonec stal i jeho osudem. Zbavil jej veškeré naděje, jakou si kdy odvážil dělat.

Jaric měl ten nejhořčejší pocit dluhu. Pomalu zvedl obličej z dlaní. Netoužil po ničem, kromě zapomnění. To však bylo nemožné. Pohřbil tedy svou hanbu a přestal jakkoli vzpomínat na strážní věž, aby mohl své vražedné instinkty soustředit na to, aby udržel to, kvůli čemu Anskiere zemřel, v bezpečí.

Nebezpečí v podobě démonů dosud ještě nebylo zažehnáno. Syn Ivaina, Pána ohně, jenž si vzpomněl na Morrigierje, obrátil svou vůli od pevnosti Cliffhaven. Smutek v něm zanechal pocit prázdnoty. Začal systematicky přehlížet severní pobřeží Felwaithe, jež leželo Chrámu stínů nejblíže a v případě invaze by bylo nejzranitelnější.

Na první pohled bylo vše v pořádku. Větry cloumaly rákosím rostoucím kolem kanálů, v nichž se pěnila voda. Kutr, nad nímž vlála vlajka s vlkem, patřící Cliffhavenu, klouzal po hladině, až se před jeho přídí rozstřikovala voda. Jaric setrval při tomto pohledu. Obdivoval umění, s jakým kapitán loď řídil. Vzedmula se v něm moc. Jeho vnitřní zrak zcela zaplavil podvědomý dojem, že poklid zátoky, obklopené řadou malých ostrůvků, neměl mít dlouhého trvání. Jaric se zachvěl. Dotkl se ho surový pocit hrůzy. Zaváhal, ale všechny překážky překonala předtucha. Vidiny časově blízké devastace se ho zmocnily s prudkostí, mající základ ve spojení se Sathidem.

Vítr změnil směr. Ivainson slyšel syčení a nárazy přílivových vln, na kterých se houpaly trosky. V nose ho zašimral kouř. Pahýly rákosu trčely ze břehu jako zkažené zuby. Zde jen nějakou dobu předtím řady borovic vstřebávaly sluneční paprsky výměnou za čistý vzduch. Vidina se změnila. Jeho ruce sežehla mořská voda, oceány se vzdouvaly spálenými těly ryb, nevšímavost způsobila, že mezi kostmi dobytka a lidí se začaly plazit výhonky vřesovce. Země na jihu byla pokryta ruinami měst, podobajícími se troskám lodí. Cesty ucpávaly převržené vozy a postraňky halily seschlé mrtvoly oslů jako osnova. Členové klanu hnili mezi zhroucenými stany. Zřícené stěžně rybářských flotil vyčnívaly nad hladinu v zálivu u Murietonu. Hrdí korzáři Cliffhavenu leželi ubití na břehu, připomínajíce rozbité skořápky vajec. Tiché noci, kdy se snesla mlha, zahalily ruiny věže majáku.

Jarica bodlo u srdce. Obrátil se k Landfastu. Tamější věže ležely převrácené přes sebe, jako větvičky ptačího hnízda, jež zůstalo v zimě opuštěné. Vlny pročesávaly opuštěné pláže a na stranu spadlé, z kořenů vyvrácené stromy v Telshire spočívaly jako artritické kostry v zaprášených důlcích v půdě. Ivainson, jehož pohánělo rozčilení, propátral Keithland po šířce i délce. Jeho pohled naplnila pustota. Zpustošení, které mělo přijít, nepřežije jediný muž, žena či dítě. Jaric se s hrůzou stáhl, spoután tímto proroctvím, týkajícím se pochybení, které jím otřáslo a jehož důsledky se nyní projevily. Energie kolem něj zapraskala v bílých jiskrách, když se přestal soustředit.

Zaprášená nehybnost Chrámu stínů se najednou zdála být nesnesitelně omezující. Zastíněné, propadlé oční jamky Scaitovy lebky se mu zdánlivě od podlahy vysmívaly. Přestože sama smečka byla zničena, dokončí vyhubení lidstva Morrigierjové. Žádný Vaerey vycvičený čaroděj už nezbyl, aby se jim postavil. Čarodějové z Mhored Kara oplývali energií, která však na ochranu nestačila. Keithland byl démonům vydán napospas. Gierjové, pohánění šíleností svého pána, mohli ničit a vraždit podle své libovůle.

Nehybnost Chrámu stínů najednou získala podtóny hrozby. Jaric napjal zjizvené ruce a odrazil se ode zdi. Kolem něho se rozlila zlatá záře, když vyvolal sílu svého mistrovství a všechnu ji použil k otevření dveří vězení. Železo začalo rudě žhnout. Ze dřeva začala stoupat pára. Vyvažovací závaží se zachvěla ve vývazištích. Potom rozťalo vzduch pronikavé hvízdání. Dřevo a řetězy se roztrhly, přestože byly pevné. Zůstaly z nich v prachu na zemi jen úlomky. Jaric si dával velký pozor, aby jej účinky jeho kouzel nezasáhly také. Překročil práh a vstoupil do klenuté chodby, kde z rohů vykukovaly obludy.

Světlo vyzařující z jeho osoby mu z cesty odhánělo stíny. Přestože se pevnost démonů spletitě stáčela, rozšířené vědomí mu umožňovalo se v tom bludišti vyznat. Jaric kráčel chodbami dlážděnými achátem v šachovnicovém vzoru. Rozcestí byla označena runami. Jaric, štíhlý jako přízrak a koupající se v záři své moci, hledal tajemný kruh ticha, jenž byl přístavem zdroje veškerého nebezpečí.

Jeho kroky duněly prázdnými halami. Nikdo se mu do cesty nepostavil. Za trojicí šestihranných portálů vyšel po točitém schodišti, jež procházelo srdcem Chrámu stínů. Neobjevil se žádný démon, aby s ním bojoval. Jaric neslyšel nic, jen kvílení větru, který profukoval štěrbinami ve věžích. Rozšířená vnímavost jeho mistrovství neobjevila žádný život, kromě cupitajících myší, pídících se po nějaké potravě.

Velká hala Chrámu stínů se zvedala vysoko nad úroveň skal. Ivainson, Pán ohně, prošel vchodem, kudy sem kdysi přivlekly Thienzovy svírající pěsti Marlsona Emíena. Nezůstal tady žádný koberec, který by tlumil jeho kroky. Jaric uprostřed přirozené záře svých kouzel nevrhal stín. Přešel po mramorové podlaze. Halou se nesla ozvěna jeho kroků. Svícny nad jeho hlavou, nyní pohaslé, visely na zaprášených řetězech. V lomených oknech se rýsovala zatažená obloha. Světlo pronikající mezi mraky chladně ozařovalo podlahu. Stříbřitý povrch zrcadlové louže odrážel do výše se tyčící řady sloupů a prázdný prostor stupínku. Scaitův trůn byl opuštěný. Z kůže lidského zápěstí trčel nůž.

Jarica při tomto pohledu zamrazilo. Chvíli mu trvalo, než rozlišil přízrakům podobné stíny minulých událostí a uvědomil si přítomnost. Pán démonů Scait již lidstvo nemohl nijak ohrozit. Ze smečky, která žila nenávistí a pomstychtivými intrikami po celá staletí, od okamžiku, kdy Corinne Dane tak nešťastně havarovala, zbyl jen prach.

Avšak kvůli emočnímu vjemu, přetrvávajícímu ve vědomí, který tu zůstal po Prokletých Koru, Jaricovy rozšířené smysly vycítily ozvěnu čehosi znepokojujícího, nemilosrdnou a cizí sílu, která byla dosud v halách Chrámu stínů přítomna. Jaricovi vyschlo v ústech. Z lidí se v touze démonů po moci stávali poskoci, ale Morrigierjové nikoho neupřednostňovali. Kvůli přestupkům, kterých se dopustili Emien a Tathagres, když manipulovali s Gierji a zneužívali je, bude Keithland nezvratně zničen.

Pán ohně se otočil. Zvuk jeho kroků se odrážel od stěn, když se naléhavě rozběhl k chodbě. Kdysi by mohl použít mistrovství země a projít skálou, když měl naspěch. Nyní ho intenzita jeho moci pohltila natolik, že se o ní potřeboval znovu ujistit. Běžel jako ten nejprostší člen klanu. Dech se mu zadrhával ve zraněných plicích, když vběhl do klenuté chodby vedoucí z hlavní haly.

Schodiště za ní bylo potemnělé. Jaric však pochodeň nepotřeboval. Rozptýlená zář jeho bytosti mu z cesty odháněla stíny a jasně postupně osvětlovala vyřezávané, intarziemi zdobené stupínky.

Ivainson nemusel po schodech scházet dlouho. Podivný kruh ticha začínal o poschodí níž. Mezi stanovišti prvního poschodí spatřil skupinu žhnoucích očí. Gierjové se semkli v šeru pod schodištěm, připomínajíce rozlitý inkoust. Zatarasili mu cestu dolů. Nad nimi se vznášelo nevýrazné těleso, mající povrch hladký jako leštěný eben. Vznášelo se ve vzduchu s bzučením podobným tomu, jaké vydává roj včel.

Jaric sebou trhl a zastavil se. Potil se, cítil zlost a odpor. Podvědomě sáhl po meči, který však neměl. Kvůli tomuto nedopatření zaklel. Každá zásada, kterou jej naučili Vaereové, každá bolestná zkušenost, již získal díky Anskiereovým instrukcím, byla nyní nepoužitelná. Nemohl se nechat vést disciplinovaností své paměti. Komplexnost jeho mnohonásobného mistrovství byla příliš rozsáhlá, aby mohla být použita. Dokonce i ty nejjednodušší myšlenky přesahovaly jeho záměr. Ale proti Morrigierjům nic jiného neměl.

Jaric se zapřel nohama o schody. Lidstvo zahyne, pokud zaváhá. Zoufale se snažil najít způsob vysvobození životů, jež byly kvůli jeho nezákonnému mistrovství zmařeny. Sebral odvahu a vyvolal kouzla. Záře Sathidu, která jej obklopovala, se dunivě roztříštila do ostře řezaných aur síly.

Morrigierjové, nevyzpytatelně kroužící, vycítili jeho přítomnost. Pod jejich povrchem pulsovalo rubínové světlo. Sklovitá vnější mušle neustále rotovala, ale záře podobná žhnoucímu oku se zachvěla a zklidnila, pátravě studujíc povahu bytosti, která pronikla do jejich doupěte.

Jaricovou myslí proniklo zachvění. Varován působením téměř neohraničené síly a hrozícím nebezpečím se pokusil o protiútok. Energie zrozená ze Sathidu vyrazila se zapraskáním na obranu. Cizí sonda se stáhla. Jarica rychlost jejího ústupu vyvedla z rovnováhy. Trhl sebou. Narazil patami na schod, zakopl a rameny vrazil do zábradlí z krouceného železa. Zdola se proti němu se škrábáním drápů o kámen vrhla horda mladých démonů. Gierjové postupovali vpřed.

Pán ohně neztratil půdu pod nohama. Napřímil se a odhodil si zcuchané vlasy z očí. „Démone!“ zvolal ochraptěle. „Vyzývám tě! Abys mohl zničit Keithland, musíš se nejdřív utkat se mnou.“

Jaric, chovající se uprostřed zlatavé záře svých obranných kouzel ostražitě, očekával nervy drásající hvízdání, jež vždy oznamovalo útok Gierjů. Ale neozval se žádný zvuk. Morrigierjové se smísili s mladými a udeřili bez jakýchkoli předběžných opatření, jaká vyžadovali Maelgrim či Tathagres.

Vzduch náhle ochladl. Jaric, varován pouze letmou předtuchou, napjatě vyskočil. Pak jeho obranné štíty sežehl horký, doběla rozžhavený záblesk. Kdyby neoplýval vycvičenou odolností Pána ohně vůči spáleninám, jeho tělo by se okamžitě proměnilo v popel. Místo toho v přívalu prudkého světla jen zamžikal. Ustoupil vzad do příboje vychýlené energie. Přitom klopýtl.

Udeřil se o schod hlavou, pak zády a rameny. Zpětný náraz, bušící do kamene, až z něj létaly jiskry podél celého zábradlí, syčel kolem něj. Jaric měl pocit, že jej někdo přetáhl bičem přes dlaň. Vykřikl. Stočil se do klubíčka, aby se chránil, a čekal, kdy útok skončí. Avšak síla proudila od Gierjů k Morrigierjům, kde se spojila s nezdolnou prudkostí příboje do násilnosti. Pohromě nemohlo zabránit žádné přímé opatření. Útok pokračoval bez ustání.

Ivainson, Pán ohně, byl donucen jednat. Vytvořil obranu z materiálů, které měl nejblíže po ruce.

Moudrost země mu odpověděla. Z půdy vyrazila značná síla s prudkostí, s jakou se žádný smrtelník ještě nesetkal. Kámen explodoval. Rozpoutala se bouře, vrhající jako nůž ostré úlomky kamene proti prvním řadám Gierjů. Z hrdel raněných démonů, kteří byli rovněž smrtelní, se vydraly výkřiky. Ti poškrábaní i ti dosud zdraví začali zuřivě vřeštět, zatímco Morrigierjové létali sem a tam vzduchem. Jejich agrese se během chvilky otupila.

Jaric, obklopený vířivou korónou světla, udeřil znovu. Jeho kouzla kličkovala mezi závěrníky a pilíři, které díky jim explodovaly a vypařily se se silou, jež negovala zvuk. Kámen se hroutil. V klenutém stropě se objevily trhliny. Hlavní budova Chrámu stínů se otřásla a sesula k zemi. Písek jako sprška rachotil dolů po schodech, následován dunivou lavinou kamení a suti.

Když se kamení hrnulo dolů, Jaric pochopil, že selže. Díky ze Sathidu zrozenému nadání předvídavosti si spočítal následky. O zlomek vteřiny dřív, než se předtucha proměnila v realitu, poznal, že suť bude padat pomalu a bude vířit ve vzduchu, až ji Morrigierjové uvězní na jednom místě.

Tato událost následovala v podobě dvojitého obrazu. Gierjové se vyhrabali zpoza tun spadlého kamene. Když jako krysy utíkali do bezpečí, Jaric získal chvilku, aby se vzpamatoval. Využil té výhody opatrně pro sebe. S obranným reflexem Pána ohně proměnil pevnost v peklo.

Kouzla udeřila se žhavým, bílým zábleskem. Kámen praskal. Láva vytryskla jakoby přímo ze vzduchu, s prýštící silou spršky bouří zmítané vody. Všechny zdi se začaly rozpalovat dočervena a řítit. Jaric, zcela izolovaný na ostrůvku představovaném schodištěm, zalit nachovou barvou tavícího se kamení, zavřel oči. Byl zoufalý. Z toho horka mu po těle naskákaly puchýře. Celou svou schopnost předvídat zaměřil k budoucnosti. Tam třídil vzorové akce a jejich výsledky, pátraje po vyhovující realitě – že Keithland zůstane v bezpečí a slunce nad ním nikdy nezapadne.

Jeho myšlenky se rozlétly s takovou prudkostí, až se mu z toho zatmělo před očima. Během okamžiku se mu ukázaly dlouhé věky, tisíckrát tisíce pohledů na zkázu. Mučen smutkem ze smrti bezpočtu lidí viděl města, v nichž byl zničen všechen život, celé planety přemoženy a zotročeny. Díval se, jak velké kovové lodi zapalují blesky, jak explodují s jasem zraňujícím oči na pozadí oceánu tmy a hvězd. Obrazy zahrnovaly všechno, od nekonečna po tu nejmenší veličinu.

Domy hořely a lesy hynuly. Deformovaní lidé zakrslého vzrůstu vyhrabávali po troškách obilí ze zaprášených sýpek. Muži v kovovém brnění honili jiné muže se sítěmi. Potom zapálili ohně, aby si opekli maso své donaha svlečené, zabité kořisti. Další obraz ukázal lidi v oděvech z různých kůží, kteří se živili syrovými kořínky, jež vyrvali ze země. Jejich oči byly mírné a tupé jako oči dobytka a jejich děti dospívaly bez toho, že by poznaly, co je to smích. Jaric tohle všechno vnímal, včetně mnohostrannosti dalších budoucích událostí, okamžitě. Opíraje se o tuto vidinu, pochopil, že zasáhli sami Morrigierjové. Jejich přítomnost ho obrala o inspiraci a uťala všechny možnosti, jež nabízely nespoutané výsledky života a úspěchu.

Potomek Pána ohně tehdy poznal zlobu, zášť hlubší, než jakou kdy pocítil Ivain. Moc rozšířila jeho emoce a celá, věžemi opatřená citadela Chrámu stínů explodovala v zaostřeném proudu zuřivosti. Skála se tavila a žhnula a ve vzduchu se jako rána ozvalo svištění zmučených živlů.

Bitva stále zuřila. Kruh ticha, jenž obklopoval Morrigierje, zůstal neporušen, zatímco Gierjové tancovali nad lávou s naprostou a hrozivou beztrestností.

Protiúder přišel bez varování.

Jednu vteřinu se Jaric snažil udržet rovnováhu pod náporem horka a chaosu, která podnítila prudkost jeho útoku. V příštím okamžiku hvízdání Morrigierjů změnilo stupeň intenzity.

Realita se změnila.

Jaric, topící se v dimenzi, jež se lidskou logikou nedala uchopit, se snažil znovu získat orientaci. Vjemy pro něj byly ztraceny. Zdálo se, že jeho vidinu zahalila neprostupná clona. Vůbec si neuvědomoval své tělo. Zůstávala jen zlatavá zář ochranných kouzel Sathidu. Kromě jiskřičky vědomí o sobě vůbec nevěděl.

Energie zablýskla modrou, fialovou a rubínovou barvou. Jaric si nebyl jist, jak má bojovat s neuchopitelným. Vyladil své vnímání, aby mohl pátrat po nepříteli, jenž se ho snažil zabít. Jeho pokus spolkla temnota. Jaric, ztracený ve tmě, klopýtl. Svou nejistotou přivolal okamžitý útok.

Zlo, kruté jako pocit, že se vám kolem krku stahuje smyčka, se rozrostlo. Dusilo v něm právo žít.

„Ne.“ Jaric upevnil svá obranná kouzla.

Morrigierjové ale nemilosrdně zkoušeli jeho cenu.

Jaric se instinktivně bránil. Štít, který pozvedl, byl pevný jako jeho láska k Taen. Příliš pozdě si však uvědomil svou chybu. Jeho nejvnitrnější síla nyní odrážela nejvážnější deficit. Morrigierjové neznali slitování. S hrozivým, zvráceným smyslem pro závrať způsobili, že tma kolem Jarica se rozplynula. Jako muž zjistil, že je nahý a stojí osaměle na rozžhaveném kameni. Za ním se tyčily ruiny strážní věže Cliffhavenu.

Dech se mu zadrhl v hrdle a pak explodoval v mučivém výkřiku. „Ne!“

Protest ale nic nezměnil. Mezi ním a zhroucenou věží vyzařovala z ožehnutého schodiště slabost, které nemohl čelit. Ubohost ducha, který zničil Marlsona Emiena, Meryu Tathagres a v neposlední řadě Pána ohně, jehož byl potomkem. Za ním, blokujíce mu cestu, číhali Morrigierjové a hrozba záhuby lidstva. Jaric musel jít vpřed a čelit zničení svého nejdražšího snu, nebo by způsobil úplnou devastaci Keithlandu.

Tento spor přesahoval hrdost. Ducha i důstojnost roztrhal na cáry. Jaric, který se jednou zachoval zbaběle, zjistil, že první krok pro něj představuje námahu nesnesitelných rozměrů. Hodil hlavou vzad. Z očí mu tekly slzy. Vlhly mu vlasy na spáncích. Žádná smrt, žádná hrozba či tělesná muka mu nepřipadala horší než odsouzení, které číhalo za temným vchodem do věže. Realita měla dvě strany. Buď zjistí, že je vinen vraždou Taen, nebo, což by bylo horší, setkal by se s palčivým, vyčítavým pohledem jejích očí. Celá její láska by se proměnila v zhnusení. Ale nejhorší ze všeho by bylo, kdyby žila a byla přitom hrozivě zmrzačená.

To by raději snášel další zkoušku Sathidu.

Žádná taková možnost ale neexistovala. Morrigierjové ho nemilosrdně pronásledovali. Jaric hleděl s výkřikem ničím nezmírněného zoufalství na věž. Anskiere a Taen již kvůli jeho slabosti trpěli. Zbytek lidstva nemůže nechat sdílet tíhu následků. Větší zlo si nikdo neuměl představit. Syn Ivaina, Pána ohně, zapřel poslední známky hrdosti. Soustředil své křičící nervy do čehosi, co se hodilo k odvážnému rozhodnutí, a vyrazil k temným dveřím věže.

Ukázalo se, že ani druhý krok není snadnější než první. Stíny u prahu jej zdánlivě svazovaly smutkem. Kámen dosud žhnul, kvůli chaosu, jejž rozpoutal Sathid. Způsoboval Jaricovi na patách puchýře, když vkročil na schody. Ta bolest však byla téměř vítaná, jakožto odvedení pozornosti od hluboké rány, kterou měl v srdci. Když Jaric stoupal vzhůru, začaly jej pronásledovat vzpomínky na Taenin škádlivý smích a teplo jejího těla, když ji držel v náruči. „Děláš si starosti o tři lidi, Jaricu,“ řekla mu tenkrát na lůžku v kajutě Bezměsíčné. „Dokud se budeš usmívat, Keithland nezahyne.“

Ale nyní mu žádná radost nezbývala. Pokud zaváhá, existence a paměť lidstva budou zničeny.

Jaric spatřil před sebou konec schodiště, zahalený v chomáčích dýmu. Před pokřivenými a zkroucenými okenními překlady se rozprostírala místnost, kde Anskiere z Elrinfaeru pozvedl svou hůl, aby tak ukončil život Ivainsona, Pána ohně. Nyní se tu zdánlivě rozléhala jen ozvěna hučení moře, když dřevo dohořelo. Sežehlé kameny nesly známku prudkosti nakažlivého, dusivého horka. Zpocený Jaric došel ke vchodu. S pocitem mučivé úzkosti pozvedl oči a pohlédl dovnitř.

Podlaha byla celá seškvařená a zkrabacená. Na jedné straně, skrz clonu jemného prachu, se světlo pronikající rozbitým oknem dotklo místa, kde Anskiere vyvolal svá kouzla. Na tom místě Jaric našel doutnající balík šatstva. Spatřil štíhlou postavu čaroděje a potom obrys jedné ochablé ruky. Prsty byly strašlivě spálené. Jaricovi se udělalo špatně. Smutek ho zasáhl jako rána kladivem. Téměř si nevšiml druhé, klečící postavy, jako kdyby ji halil stín.

Taen vycítila pohyb u vchodu. Zvedla bradu. Po rameni jí sjel pramínek vlasů, lemující tvář ukoptěnou od sazí, na níž byly zřetelně znát stopy dlouhotrvajícího pláče. Nebyla zmrzačená. Když se však skláněla nad tělem Anskierea, dal se z jejích modrých očí vyčíst nekonečný, mučivý smutek.

Ivainson Jaric se zachvěl. Zadržel dech. Bezmocně vystaven Taen na oči, přinutil se uprostřed trosek zůstat stát neochvějně, přestože jej v tom okamžiku sžírala nenávist vůči sobě samotnému. Zůstal stát, i přes zarážející hrůzu, kterou cítil v srdci, dokud si Taen, spřadačka snů, neuvědomila jeho přítomnost.

Netrhla sebou. Ani se nepokusila pronést nějaká odsuzující slova.

Místo toho se jí obličej rozjasnil nadějí a nevěřícností. „Jaricu? Jaricu! Pro milost Koru, je to možné, že jsi přežil to mnohonásobné spojení?“

Neobratně vstala a natáhla k němu ruce. Měla radost, že jej našla, přestože ve svém srdci našel smrt a zlo a oběma těmto pojmům nechal volný průběh.

Hanba ho připoutala k místu, kde právě stál, jako nové řetězy.

Spřadačka jeho pocity vycítila během jediného nadechnutí. Jako vždy její vnímavost odhalila Jaricovo nejhlubší já. Temnota, kterou tam nalezla, ji zarazila. Na zlomek vteřiny se zamračila. Pak dupla nohou a podrážděně zaklela: „Jaricu! Ty jsi člověk. A lidé se dopouštějí chyb. Ti, kteří mají mozek větší než ryba, jdou dál, když se poučili z chyb. A ty? Naučil ses něco? Nebo budu muset přejít bosky ty rozžhavené kameny a kopnout tě, abys mě políbil?“

Jaric otevřel ústa. Nenacházel slov. Považoval za nemožné, dokonce nechtěl vůbec uvěřit tomu, že láska je dostatečně mocná, aby přehlédla jeho přestupek.

„Pro milost Koru, Jaricu!“ vykřikla Taen. Netrpělivost ji dohnala k menšímu záchvatu zuřivosti. „Musíš udělat jen to, že odpustíš sám sobě!“

Jaric v sobě konečně našel potřebnou sílu a pozvedl paže. Taen se k němu rozběhla se smíchem, jenž hraničil se smutkem a hysterií. Léčivé teplo, představující konec utrpení, se nacházelo jen krok od ní.

Ale Morrigierjové toho okamžiku využili. Zmocnili se Jarica s násilím, které ubíjelo myšlenky. Jaric, znovu uvržený do prázdnoty, zlostně vykřikl. Nyní mu byla nabídnuta možnost napravit omyly. To, že mu démoni krutě odepřeli shledání s Taen, v něm vyvolalo hněv.

Zář jeho ochranných kouzel se rozžhavila doběla. Když už měl zaručené Taenino odpuštění, přidal k ochrannému štítu oběti šermíře, zálesáka a starého artritického rybáře. Jenže tato bašta obrany mu nebyla nic platná. Morrigierjové se potměšile chopili jiného selhání a využili jej.

Jarica rozkolísal mrazivý pocit nejhlubšího zoufalství. Byl podrobován nejnemilosrdnějšímu soudu. Jako člověk tu stál před soudem za barbarství, které bylo dědictvím lidstva.

Morrigierjové mu vnutili svou stížnost. Lidstvo nebylo civilizované. Poháněla je chtivost, která mnohdy vyústila ve vraždění, a jeho zločiny neměly nikde konce. Jaric, zajatý a odsouzený, viděl, jak se Morbrith třese před zlovůlí Maelgrima, Temného snílka. Obyvatelé města Tierl Enneth se připojili k řadám mrtvých, společně s kapitány a posádkami Kisburnových flotil válečných lodí. To vše se na účtu vystaveném lidstvu objevilo. Obchodníci, jež okradl o zboží Kielmark, byli bez rozdílu postaveni na roveň všem zločincům, které za jejich zločiny odsoudily soudy a rady v Keithlandu.

Tento seznam byl značně pochmurný. Morrigierjové ve své chladné nadřazenosti požadovali odsouzení.

Jaric verdikt odmítl.

Vzpamatoval se a nařčení odmítl citací třetí zásady zákona Koru: Žádný člověk se nemůže považovat za natolik moudrého, aby soudil ostatní; při absenci řádu musí mít přednost zákon. Ale při absenci boha se nemůže považovat za dokonalý žádný zákon nebo prostředek k dosažení cíle a bez chyb není ani žádný člověk. Rovnováhu udržuje odpuštění.

Ivainson, celý zesláblý a tlačen na ostrou hranu zkázy, čekal. Pokud pokora, milosrdenství a soucit určovaly požadavky na laskavost, velkorysost Taenina ducha by sama o sobě mohla být v tomto případě svědectvím ve prospěch lidstva. Ale nepoznatelné vědomí Morrigierjů rozpitvávalo ideologii kněží Koru a nenacházelo v ní uspokojení.

Města Keithlandu zmizí z povrchu zemského. Sežehnou je ohně, jež zmaří veškerý život, jejž tu zasela hvězdná sonda, kosmická loď Corinne Dane.

Jaric byl jako omráčený. Nemohl tomu ani uvěřit. Zloba ustoupila skepticismu. Rozhodnutí Morrigierjů znělo podivně falešně. Jaric, nadaný počínající moudrostí, spatřil záblesk větší pravdy. Uvědomil si, že rozsudek smrti vůči jeho vlastnímu druhu se od počátku nedal považovat za verdikt, avšak za předčasný závěr. Zamotán do mučivé sítě svých ubohých chyb, klamně uvěřil, že osud lidstva může být zachráněn pomocí logického vysvětlení. Realita svědčila o opaku. Podstata zla zůstávala. Morrigierj byl bytost náchylná k destrukci, jež si libovala v uplatňování moci nad slabšími.

Jaric vrátil úder pomocí brutální Kielmarkovy filozofie: Ať strategie převáží svou chytrostí a silou! Keithland bude svobodný. Pán dvou desítek krystalů Sathidu zašel až za hranice pudu sebezáchovy. Uvolnil značnou část své moci proti beztvaré temnotě, která ho věznila.

Energie vyrazila vpřed. Rozžhavilo se jádro s větší prudkostí než síla slunce a pak vyrazilo přes nejhlubší temnotu prázdnoty. Jaric vykřikl. Byl surově odhozen zpětným nárazem. Minul oslňující hru obranných kouzel, zatímco démon, jemuž čelil, nebyl přes veškerou snahu schopen se s tím vyrovnat. Když Morrigierj a jeho nohsledi začali být odsouzeni k záhubě, Jaricovo vědomí převážilo. Jeho vnímání zahalilo stříbřitě šedé příšeří. Jaric se nevyhnutelně propadl do tmy. Zahlédl hvězdy, jež se třpytily na sametové obloze jako mrazivé krystalky. Pak tato vidina zmizela. Jaric, podobně jako smítko v tichých hlubinách oceánu, už nic nevnímal.

* * *

Ivainsona Jarica probralo bodavé dopadání kapek deště. Kolem panovala tma jako o půlnoci v zimě. Cestu zpět k vědomí mu neusnadňovala žádná záře aury a před řáděním živlů ho nechránila žádná střecha. Byl ztuhlý chladem a osamělý. Naslouchal naříkání větru ve skalách. Po nějaké době vidina nerozšířená pomocí Sathidu mu ukázala kamenný hřbet v místě, kde se kdysi tyčily věže Chrámu stínů. Z pevnosti, kde s ním kdysi démoni bojovali o možnost vyhubit lidstvo, nezůstal kámen na kameni.

Jaric zamžikal, aby z řas setřásl nepříjemné kapky deště. Mokré, zmuchlané vlasy se mu lepily na krk. Tváře mu pokrývalo několikadenní strniště a končetiny měl tak zesláblé a ztuhlé, že si připadal jako kus dřeva unášený vodním proudem. Přestože by se raději nehýbal, chlad jej nakonec přiměl vstát. Chvíli zůstal stát, přestože se chvěl zimou. Zjistil, že minulost je pro něho natolik bolestná, že o ní nemůže přemýšlet. Smrt přítele a čaroděje připravila jeho budoucnost o radost. Pojal podezření, že setkání ve věži bylo pouhým snem, který mu vnutili démoni, aby jej prověřili. Ivainson se vyhnul vzpomínce na spřadačku snů. Potkal jejího ducha a našel mír. Nyní mu povinnost velela narovnat ramena a sejít po kluzkém svahu, který kdysi tvořil oporu Chrámu stínů.

Nohy mu zrádně sjely po kluzké půdě. Aby si nevymkl kotník nebo aby zabránil nebezpečnému pádu na kámen, sundal si boty a pokračoval bosky, přestože tuhé korunky lišejníku mu odíraly obnažené paty. Skála se tam proměnila v sklovité spirály strusky. Nezůstala tu žádná štěrbina, v které by se uchytily rostliny, které by se pak rozrostly. Jaric poklekl, přičemž musel čelit plnému nárazu větru. Podobaje se zubožené postavě s deštěm promočenými vlasy a očima bez života, položil zjizvené prsty na kámen. Potom, aniž by znal výsledek svého počínání, vyřkl jedno slovo.

Jeho postavu zahalila zlatavá zář světla. O své mistrovství dosud zcela nepřišel. Vyzval zemi a na jeho volání odpověděla, chabě a znaveně, moc. Obloha nad ním se rozjasnila, když pracoval. Potrhané bouřkové mraky ubíhaly na jih a odhalily ráno jiskřící mrazem. Ivainson Jaric vstal, nevědom si ani délky stínu, jejž vrhal. V náruči choval roztavený zbytek toho, co kdysi bývalo obouručným Kielmarkovým mečem. Možná jej kdysi v minulosti opravdu ukovala ruka jeho matky. Udělala z něj zbraň pro svévolného a předčasně dospělého syna. S tímto mužem odešla všechna pravda jeho nároků. Pán ohně si povzdechl. Už dávno vyplakal všechny slzy. Dotkl se jemně zbytku meče svým kouzlem a sluneční světlo a kouzla se odrazily v záblesku od stříbra, když zničená ocel nabývala původní tvar.

Jaric přejel prsty po jílci. Pak vyzkoušel rovnováhu a ostrost. Ostří bylo dost nabroušené, aby to uspokojilo přísné normy jeho mistra. Ivainson se opatrně svlékl. Jeho tělo zazářilo stopami vracející se aury. Už necítil chlad. Zabalil meč do kusu vlněné látky a pak jej spoutal šňůrkami, které vytáhl z košile. Když tento úkol pečlivě dokončil, syn Ivaina, Pána ohně, si svlékl poslední chatrné zbytky ošacení. Napil se z kaluže dešťové vody a pak se v ní vykoupal.

Kapala z něj voda, ale měl báječný pocit čistoty. Vytřepal si vodu z vlasů. Pak seskupil poslední vzpomínky na přítele a vzal meč, určený Deisonu Corleymu. Oděn v zářivou auru moci se tento bývalý učeň písaře z Morbrithu obrátil na jih, k územím obývaným lidmi. Jeho kroky zanechávaly stopy v jinovatce.

Epilog

Teplo se nad severními svahy Felwaithe drželo poměrně dlouho. Dny, kdy prudce svítilo slunce, se střídaly s mrazivými nocemi, kdy byla obloha plná hvězd. Farmáři měli dobrou úrodu a spokojeni se vraceli ke svým krbům. Již navždy byli v bezpečí před úklady démonů. Zvěsti se šířily rychleji, než cestoval čaroděj, jenž byl za ně zodpovědný. Maje na sobě pastýřský plášť z naolejované vlny, kráčel na jih pěšky. Mohl cestovat rychleji. Jeho postavu halily záře a třpyt nepoužité moci. On už ale žádná kouzla nepoužíval, od onoho rána, kdy vydobyl ze země meč, který mu nyní visel na řemínku přes rameno. Vyhýbal se vesnicím a cestám, ale jas, který z něj vyzařoval, přitahoval ptáky a divokou zvěř. Llondelové ho radostně vítali, poněvadž jejich proroci předpověděli, že dostanou od Vaereů novou zásilku Sathidu. Členové horských kmenů v té nejsurovější divočině Keithlandu na něj čekali s písněmi na rtech a s věnci z ohnivých květů lilií.

Pak poznal, že Corleyho překlad předpovědi kněžky byl úmyslně zjemněn. V očích se mu malinko zajiskřilo pobavením, poprvé od chvíle, kdy Anskiere zahynul.

Zima obdarovala kraj deštěm se sněhem, když se obloha zatáhla a Ivainson Jaric došel do Cliffhavenu. Byl vysazen na břeh podivínským rybářem, který kulhal. Pán ohně si vzpomněl na jiného rybáře, jenž už zemřel. Zaplatil za odvoz zachmuřeným obličejem. Pak předal náklad, Kielmarkův meč, do rukou Deisona Corleyho. Vzpomínky, které nemohl skrýt, zůstaly s ním.

Corley zadupal nohama ztuhlýma chladem, znepokojen zářivou, ale nemluvnou postavou po svém boku. „Pojď pryč z toho větru,“ navrhl.

Jaric odmítl slabým zavrtěním hlavy. Pak vyřkl první slova, jediná od chvíle, kdy opustil hřebeny ruin Chrámu stínů. „Kde je Taen?“

Corley pozvedl unavené oči. „Je pryč. Odešla na jih, na ostrov Vaere, když Anskiere –“

Jaric ho přerušil, jemně, ale pevně, jako by nepřipouštěl diskusi: „Já vím.“

Tak hrozné bylo jeho přesvědčení, že kapitán nepopřel fakt, že čarodějové z Mhored Kara zcela neuspěli v utlumení zpětného nárazu, k němuž došlo, když Pán ohně vyvolal svá kouzla. Mnozí z jejich adeptů zemřeli a zranění Strážce bouře byla natolik vážná, že si vyžádala léčbu na ostrově Vaere. Corley přenesl váhu z nohy na nohu, rozčilen tím, jak neklidně Pán ohně pozoroval moře. „Najdeš Callinde zakotvenou v jižním doku. Mí tesaři se o ni starali, aby se s ní dalo ještě vyplout.“

Jaric přikývl, ale jeho výraz dokazoval, že v myšlenkách se toulá někde jinde. Dotkl se na rozloučenou kapitánovy ruky a vydal se hledat svůj člun. Dlouho poté, kdy nastala noc, strážci majáku v Cliffhavenu pozorovali jeho třpytící se postavu, jež se ztrácela v dáli, až nakonec zmizela za obzorem.

Ivainson plul bouřemi na sklonku zimy a přistál u ostrova Vaere. Sněhové vločky se mu rozpouštěly v sluncem vybělených vlasech, když svýma zjizvenýma rukama skasával plachtu. Konečně vzhlédl a setkal se s pohledem zvláštních černých očí přihlížejícího mužíčka. Na písku tu stál Tamlin s dýmkou v ruce. Společnost mu dělaly kroužky dýmu.

Jaric zadržel dech, neboť jej trápila bolest starých ran. Po dlouhé době mlčení ze sebe vysoukal pár slov. „Tvého tajemství se démoni už nikdy nezmocní. Lidé se již nemusejí uchylovat k čárům a Cyklu ohně.“

Stvoření, jež bylo ve skutečnosti projekcí sofistikovaného stroje, nezastrašilo praskání aur moci. Tamlin vytáhl dýmku, kterou svíral v zubech, a vypustil neuctivě kroužek dýmu. „Synu Pána ohně, ty jsi nevšímavý. Nyní máš síly svého mistrovství zapotřebí jako nikdy předtím.“

Vaere vnímal Ivainsonovu moc tak, že nepotřeboval žádná slova, aby své pocity vyjádřil. Mise Corinne Dane se konečně uskutečnila. Účinná obrana proti vetřelcům s psionickými silami v osobě potomka Pána ohně. Jaric tu musí zůstat a vycvičit ostatní, když má talent mnohonásobného Sathidu. Po Keithlandu čekaly na osvobození Hvězdná naděje a jiné světy, jež byly zotročeny Gierji a Morrigierji.

Jaric sklonil hlavu. On, jenž si nepřál mimo hranice Keithlandu nic, bude nucen vyznačit cestu ke hvězdám. Ta myšlenka v něm probudila nevyřčený smutek, v němž setrval, dokud jeho kotníky nezasypala sprška písku.

„Rybí mozečku! Milovaný, tobě trvalo celou věčnost, než jsi sem přišel.“ Do záře obklopující Jarica se vnořily dvě ruce, aby jej prudce a pevně objaly kolem hrudi.

„Taen,“ zašeptal Jaric. Otočil se a zabořil obličej do černých vlasů. Teprve tehdy spřadačka snů poznala, že pláče. Trpělivě čekala v jeho náruči. Vtom se blížily čísi kroky. Jejího vědomí se dotkla přítomnost druhého čaroděje. Taen se usmála, ale neřekla nic. Když Pán ohně vzhlédl, všiml si, že proti němu jde na jednu nohu napadající Strážce bouře z Elrinfaeru, aby se s ním přivítal.

Cyklus ohně

Kniha třetí

Janny Wurts

Chrám stínů

Z anglického originálu

THE CYCLE OF FIRE – Book Three

SHADOWFANE

vydaného firmou HarperPrism

A Division of HarperCollins Publishers

10 East 53rd Street,

New York, N. Y. 10022, USA v r. 1996

přeložila Jarmila Gajdová

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 780. publikaci v roce 2004

První vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 229 Kč

ISBN 80-7174-501-4