Cyklus ohne (2) - Strazce klicu

II of Cyklus ohne

Wurts Janny

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Druhá kniha trilogie Cyklus ohně.

Ivainson Jaric, vytržený z místa písařova učně, byl vyzván, aby chránil klíče k poutům démonů Mhargů. Jeho krev mu dává možnosti k získání moci – ale výcvik vyžadovaný k tomu, aby mohl svůj talent uplatnit, je spojen se strašlivým nebezpečím. Strážce bouře Anskiere je uvězněn v bílém ledu do té doby, dokud ho nezachrání mistrovství Pána ohně, a Jaric musí sám čelit rozhodnutí. Musí porazit strach a vyzvat osud, který jeho otce dohnal k šílenství. Nebo se dívat, jak hranice Keithlandu překonávají démoni, aby podnikli poslední dobyvačný nájezd.

CYKLUS OHNĚ

KNIHA DRUHÁ

STRÁŽCE

KLÍČŮ

JANNY WURTS

NÁVRAT®

CYCLE OF FIRE

Book 2

KEEPER OF THE KEYS

© Copyright by Janny Wurts – 1988

© Cover art by Janny Wurts – 1988

© Translation by Jarmila Gajdová – 2001

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2002

ISBN 80-7174-500-6

Pro Virginii Kiddovou

s obdivem, úctou a nejvřelejším přátelstvím

UZNÁNÍ

Zvláštní poděkování:

Mě nejmladší sestře za korekturu,

dvěma skvělým přátelům,

jednomu autorovi ze Západního pobřeží

a námořníkovi z Východu

za podporu a návrhy, s úctou.

Nakonec příteli, který už nežije a který

zkontroloval předběžný náčrt příběhu.

Vysvětlivky k mapě

Redwater River – řeka Červených vod; Seitforest – les Seitforest; Free Isles Alliance – Aliance Svobodných ostrovů; Corine Sea – moře Corine; Westisle – Západní ostrov; Isle of the Vaere – ostrov Vaereů; Northsea – Severní moře; Kierkforest – les Kierk; Canyon Lake – jezero v kaňonu; Eastplain – Východní planina; Riftwater – řeka v soutěsce; Mainstrait – úžina Main; Elrinfaer Tower – věž Elrinfaer; Royal Palace – Královský palác; Terin Sea – Terinové moře; Cael’s Falls – Caelské vodopády; Deshforest – les Desh

Prolog

Mrazivý vítr hnal zpěněné hřebeny vln k západním břehům Elrinfaeru, kde rybářská šalupa, která pod hrozivě se tyčícími útesy připomínala osamělou skvrnu, rozvinula pod ocelově šedou zamračenou oblohou světle hnědé plachty. Bylo to staré plavidlo, plné opravovaných míst, které vypadaly jako záplaty, a stop po předchozí činnosti. Nyní ale jeho sítě bezvládně visely. Posádka lodi, dva bratři, se netečně opírala o zábradlí na té straně, kterou byla loď otočena k pobřeží. Celí promrzlí upírali znechuceně a tvrdošíjně zrak na břeh, k temné hromadě šatstva, která ležela v písku v místech, kam nedosáhl příboj.

Mladší z bratrů plivl do moře. „To je chlapec, tamhle. Naplaveniny nenosí boty, aspoň ne ty, které jsem kdy viděl.“

„To říkáš?“ Jeho sourozenec opovržlivě houkl: „Jen minulý týden jsi minul bóji označující pevninu. Málem jsme se kvůli tomu potopili a ty se mi teď snažíš tvrdit, že máš dobrý zrak!“ Přesto však schválně neporučil, aby loď provedla obrat. „Jestli je ta hromada hader člověk, dám svůj týdenní plat a každý večer ti koupím pivo.“

„Pak tedy prohraješ.“ Mladší bratr se zasmál a vyskočil, aby přitáhl lano v plachtoví. Vroucně miloval sázky. Opřel se, aby s ním houpání lodi tak nezmítalo, když plachty pleskající ve větru zarachotily, jak byly napínány. „Jestli je utopený, stáhnu mu prsteny.“

Starší z bratrů zachytil oprýskanou páku kormidla. „Dobrá, uvidíme.“ Otočil šalupu, páchnoucí po treskách. Hned jak se obrátila, s ní vyrazil k pláži před nimi.

Plavidlo bylo vrženo na pobřeží běsnícím příbojem. Jeho masivní žebra se skřípáním přistála v písku. Starší bratr skočil na lavici v člunu. Jeho mozolnaté, pokroucené ruce se připravily k upevnění přídě. Mladší bratr seskočil za ním. Okopávaje si písek z mokrých bot se belhal po pláži, aby zjistil, kdo vyhrál sázku.

Sklonil se nad temnou hromadou, ležící kousek od příboje. Odehnal racky. Ti se vznesli a odlétli nad moře. Zkusmo se dotkl šatstva, pak se ale stáhl.

Bratr stojící u člunu na něj netrpělivě houkl: „Nuže? Kdo tedy bude tento týden nakupovat?“

Dostalo se mu odpovědi, sotva slyšitelné v hučení příboje narážejícího na útesy. „Je to nějaký chlapec.“ Mladší rybář se odmlčel a pomalu se na břehu napřímil. „Je nemocný.“

Starší bratr zaklel. Vzrušení z toho, že vyhrál sázku, najednou zhořklo. Nyní s sebou musejí vzít ze slušnosti pasažéra, nemocného a možná i umírajícího. Ten ubožák bude potřebovat jídlo a vodu, přestože nákladní prostor šalupy není dosud dostatečně plný, aby se mohly zaplatit náklady spojené s pořízením nových zásob. „Raději ho vezmi na palubu,“ zakřičel. „Za peníze na pivo mu koupíme chleba.“

Mladší z obou rybářů filozoficky pokrčil rameny. Potom zvedl bezvládné tělo z písku. Ukázalo se, že chlapec, kterého našel, je drobné postavy, má černé vlasy a na sobě má zbytky kvalitního oděvu. Oči, které zůstaly v deliriu otevřené, měly modrou barvu. Ruce byly poseté boláky, vzniklými nejspíš popálením.

„Pravděpodobně jí jako blecha,“ zamumlal mladší muž, když k němu jeho bratr došel, těžce dýchaje, a složil břemeno na přídi šalupy. „Váží dost málo.“

Staršího bratra se to nijak nedotklo. Trhl hlavou. Nyní dychtil po tom, aby již byli co nejdál od pobřeží, které bylo opuštěné, až na ruiny kdysi šťastného království Elrinfaeru.

„Ale stejně, ty máš lovecké instinkty babičky,“ zabručel mladší z bratrů. Opřel se ramenem o šalupu a otočil její těžkopádnou příď k moři. Když vklouzla se skřípáním do hlubších vod, chlapec na její palubě zasténal z horečky, se kterou zápasil.

„Ty bys ho tu tedy raději nechal?“ obvinil mladší muž staršího. Bratrovo mlčení mu dělalo starost. Když nedostal žádnou odpověď, pokrčil rameny. Trosečník měl na sobě oděv dvořana, nyní skoro úplně roztrhaný, ale špína na něm byla čerstvá. Mladík měl možná bohaté příbuzné, kteří za jeho bezpečný návrat zaplatí odměnu.

Kapitola 1

Zrada

Večer se ve velkém sále Cliffhavenu sešel dav kapitánů, uvyklých při plavbě po moři hrubým způsobům, námořníků a ozbrojenců. Všichni to byli utečenci, původně odsouzení podle zákona Aliance Svobodných ostrovů nebo odlehlých království za krádeže nebo vraždy. Jedinou výjimkou byla štíhlá černovlasá dívka, která se téměř ztrácela v brokátem potaženém křesle, v němž seděla, nohy zasunuté pod sebe. Paže měla opálené a poškrábané od křoví. Nos se jí loupal, ale šaty, které měla na sobě, se perleťově leskly jako šaty spřadačky snů, vycvičené Vaerey. Z toho důvodu se vousatý kapitán, který si razil cestu mezi svými společníky popíjejícími pivo, snažil vypadat uctivě. Popostrkován oslavujícími lidmi, námořníky se stříbrnými kruhy v ušních lalůčcích a důstojníky, jejichž hruď dosud obepínalo brnění, se konečně dostal do relativního poklidu v rohu místnosti. Tam kapitán odložil konvici. Byl pověřen úkolem pečovat o pohodlí kouzelnice. Dívka se momentálně tvářila velice zamračeně. Musel zakřičet, aby přehlušil hluk. Okamžitě litoval, že jeho křik zněl mrzutěji, než si přál. „Taen, spřadačka snů?“

Když dívka zaslechla své jméno, vzhlédla. Světlé oči pod jejím zamračeným obočím se zdály být enormně veliké. Bylo jí osmnáct let, ale vypadala mladší. „Jaric tu není.“

„Ne? Jsi si tím jistá?“ Kapitán, překvapen, že by měl být chlapec pryč, pohladil ze zvyku nůž, který mu visel u opasku. Vyvolal dívčin zájem, když přelétl pohledem dav, aby našel jediného potomka, který přežil čaroděje Ivaina, Pána ohně.

Oslava na počest vítězství byla zorganizována těsně po válce. Dřevěné výplně hlavních dveří, spálené a zčernalé a napůl vyrvané z pantů nárazem nepřátelských čárů, se dosud nakláněly na bok. Mezery mezi bavícími se veselými kumpány vyplňoval rozbitý nábytek a potrhané čalounění, z něhož dosud trčely šípy. Muži ještě nemohli být odvoláni z odklízení trosek vzniklých při obraně, aby uklidili sál. Kielmark, který vládl tomuto doupěti renegátů, se nikdy nedal považovat za člověka, který by se zabýval malichernostmi. Jeho vojenská posádka, povzbuzovaná Taeniným talentem spřadačky snů, právě odrazila útok jedné armády, v níž bojovali i démoni. Podle jeho rozkazů měli přeživší možnost se po napětí uvolnit a truchlit nad ztrátou kamarádů, kteří v bitvě přišli o život. Ale jenom dnes. Zítra kapitáni, posádky a ozbrojenci musí být znovu připraveni plnit své povinnosti.

Atmosféra byla rozvášněná, jak se dalo očekávat. Ozývaly se hádky, nadávky a prudké výbuchy navzájem se potýkajících mužů, ústící ve snahu spor urovnat. Všechen ten hluk nabýval na síle. Kapitán, úzkostlivě trpělivý, se prodíral pestrobarevným davem renegátů. Někteří z nich byli obvázáni obvazy, ale všichni u sebe měli zbraně. Většina z nich se smála a nešetřila pitím. Přesto ale kapitán při své cestě z jednoho konce sálu na druhý, kde ležela těla bezpočtu námořníků, kteří upadli do bezvědomí, přes veškerou snahu nespatřil blonďatou Jaricovu hlavu.

Poblíž někdo udeřil jílcem své dýky o desku stolu, aby tak protestoval proti falešnému zpěvu skupiny zpěváků. Kapitán ucukl. Nebyl si jist, jestli spřadačka snů stojí o obscénnosti. Ohlédl se na dívku a zjistil, že jej její oči, v nichž se zračily obavy, neustále sledují. „Hledala jsi?“ zeptal se, maje na mysli její schopnosti, které získala díky výcviku u Vaereů. Díky jim mohla v mysli každého člověka, kterého si vybrala, vystopovat vzpomínky se snahou jen o trochu větší než mihnutí myšlenky.

„Ne.“ Taen si nervózně propletla prsty v klíně, jako by jí ta otázka působila bolest. „Nemusím hledat. Jaric odešel k ledovým útesům.“

Kapitán se zhluboka nadechl. „Kielmark bude dost unavený. Raději bys mu to měla říci teď.“ Úmyslně zvedl svou konvicí. Měl v plánu s ní zamířit na druhý konec místnosti, kde se nacházel největší počet oslavujících a odkud byl slyšet hlučný, vybuchující smích vládce Cliffhavenu, přehlušující okolní vřavu.

„Corley, ne,“ zarazila ho Taen. Nečekaně kapitána oslovila jménem. Pokud ale byly její poznávací schopnosti tajuplné, ruka, kterou mu položila na paži, aby jej zadržela, byla lidská a až žalostně hubená. „Já Jarica najdu, důvěřuj mi. Neriskuj, že oba poznáme, co se stane, když se Kielmark dozví, že je pryč.“

„U ohňů Kordane!“ zaklel kapitán. Tato kouzelnice s očima dítěte však mluvila rozumně. Pán Cliffhavenu si udržoval vládu nad kriminálníky, kteří mu sloužili, s prohnanou mazaností a nedůvěrou, která nepřipouštěla žádné výjimky. Ačkoliv byl Jaric ještě chlapec, jako potomek Pána ohně vzbudil v Kielmarkovi podezření, které mohlo být značně nebezpečné. Dokonce i ty nejlepší flotily a pevnosti v Keithlandu totiž neměly vůči potenciálu moci čarodějů žádný význam. Corley pohlédl zkoumavě na spřadačku snů. Podle její bojovně vystrčené čelisti zjistil, že by mu zabránila v tom, aby se o Jaricovi zmínil, kdyby na tom trval. Čáry Vaereů jí propůjčily schopnost mu jeho úmysl překazit. Kapitán, poražen, zvedl hlavu k obloze a vyřkl slova, která v té vřavě byla sotva slyšet. „Děvenko, kvůli svému životu i celému lidstvu jsem neslyšel, co jsi říkala.“

Když se na ni chtěl znovu podívat, zjistil, že odešla. Její stříbřitě šedé šaty se mezi koženými legínami, cvočky posetými bandalíry na zavěšení meče a prostšími lněnými oděvy námořníků podivně vyjímaly. Corley se nevzrušeně díval, jak přechází přecpaný sál. Ti nejzatvrzelejší bojovníci Keithlandu se před ní ochotně rozestupovali, aby mohla projít. Někteří z nich byli opilí a měli hádavou náladu, ale všichni ji zdravili, když kolem nich procházela, s upřímností v ošlehaných a opálených obličejích, která se hned tak neviděla. Kielmark se tím nijak netajil: bez pomoci spřadačky snů by Cliffhaven padl do rukou armády krále Kisburna a démonů, kteří přísahali, že se stanou jeho spojenci. Při své touze po pomstě vůči lidstvu by neušetřili ničí život.

Taen proklouzla mezi dobronzova opáleným tělem kormidelního poddůstojníka a jednoho námořníka, jemuž chyběly zuby. Oba na její počest pozvedli své poháry. Když zmizela na chodbě, Corley tiše zatoužil být někde úplně jinde. Ta situace byla vážně zmatená. Spřadačka snů se vzepřela svým vaerským mistrům, jenom aby mohla zůstat a bránit Cliffhaven. Žádný smrtelník nechápal, proč se vystavuje takovému nebezpečí, ale Kielmark přísahal, že časovou prodlevu co nejrychleji vyrovná tím, že ji posadí na loď, plující na jih, nejpozději za úsvitu následujícího dne. Jaricův spěšný odjezd byl navíc nanejvýš špatně načasován. Corley se teď zlobil, že chlapec mohl alespoň požádat o doprovod. Sevřel konvici v dlani. Neuvědomit vůbec krále pirátů, když se dva jeho chráněnci momentálně plahočili divočinou jeho království uprostřed hluboké noci, hraničilo s aktem šílenství. Corley sloužil v Cliffhavenu již dost dlouho, aby se naučil znát cenu života. Pořádně si lokl piva. Rozhodl se ukvapeně, že žádost spřadačky snů nebude respektovat.

Jenomže když vykročil vpřed, aby informoval svého pána o dívčině odjezdu, do mysli se mu vryl její snový dotek. „Nedělej to!“

Corley ztuhl vpůli kroku. Zaklel. Dívka ho pak pozorovala s nepoznatelnými schopnostmi svého rodu. Její vzkaz obsahoval vědomí toho, že by ho zastavila silou, kdyby musela. Kapitán se opatrně posadil na brokátem potaženou židli, která zůstala volná, když Taen odešla. Nepřál si, aby na něho někdo zkoušel nějaké čáry. Velmi tiše se zasmál. V jeho smíchu se dala rozpoznat i špetka pobavení. Pak, jednaje proti své pečlivé povaze, zvedl konvici a její obsah do sebe nalil dlouhými doušky. Pokud se spřadačka snů rozhodla následovat syna Ivaina, Pána ohně, k ledovým útesům, které věznily Strážce bouře z Elrinfaeru, jeden kapitán ve velkém sálu Cliffhavenu se rozhodl, že se do té věci nechce míchat. S trochou štěstí a času se může opít tak, že téměř upadne do deliria, než pán Cliffhavenu zjistí, že kouzelnice i čarodějův potomek opustili jeho oslavu bez rozloučení.

* * *

Venku bušil do vnější zdi opevnění vlhký, slaný vítr. Zapadající srpek měsíce zahalovaly mraky a za přístavem zuřící bouře byla ostře cítit po dešti, který hrozil proměnit se v liják. Taen se zastavila na chodbě. Mžikala očima, než si zvykla na slabou mihotavou zář pochodní, když před chvílí vyšla ze sálu topícího se v jasu mnoha svící. Byla dost chytrá na to, aby se snažila být zticha. Přitáhla si oběma rukama lem šatů, aby nešustil o zem, a opatrně se rozhlédla, aby zjistila, kde jsou stráže. Hlučná zábava by v Cliffhavenu nikdy neotupila bdělost Kielmarkových hlídek. Ale na dívku u zdi nečekal žádný muž, aby jí zatarasil cestu. Prázdné dlážděné nádvoří bylo zvlhlé rosou. Kruh, u něhož byl obvykle uvázán osedlaný kůň, ležel na zemi. V odrazu světla se ocelově leskl.

Taen si toho všimla a zadržela dech. Zaměřila své schopnosti spřadačky snů ke konírnám a okamžitě zjistila jakousi činnost. Odhadujíc již důvod této akce, zaostřila svou pozornost a zjistila, že strážný zpovídá chlapce od koní. Těm dvěma nebude dlouho trvat, než zjistí, že někdo odvedl koně se sedlem a uzdou, který byl uvázán u zdi, aniž by k tomu dostal příkaz. Ten kůň tam stál pro případ, že by jej Kielmark náhle nutně potřeboval, a to v kteroukoli denní nebo noční hodinu.

Jaric, pomyslela si Taen. Zamumlala přídomek, který se naučila od žen rybářů v Imrill Kandu, při němž by zčervenaly i světa znalé uši Corleyho. Poté rychle vykročila vpřed, čelíc větru. Musela si pospíšit, než se o tom strážný zmíní Kielmarkovi. Taen běžela – popadajíc dech – chodbou k jízdárně. Zapojila všechny své schopnosti, které nedávno získala od Vaereů. Mysli, které chtěla ovlivnit, byly méně informované, a tudíž se daly hůř přesvědčit než mysl kapitána Corleyho. Hlídka na cimbuří byl starý brach, jenž velmi dobře znal Kielmarkovu výbušnou povahu. Chlapec od koní pocházel z Cliffhavenu. Během svého dětství viděl muže, které za neposlušnost ihned pověsili. Vedle tohoto zcela jistého potrestání mu připadala kouzla spřadačky snů jako menší risk.

Taen náhle vystoupila ze stínu do světla pochodní, čímž strážného i chlapce od koní překvapila. Ani jeden z nich ji předtím neviděl, tu drobnou, rozcuchanou dívku, jíž se v zachmuřeném obličeji zračila starost. Jejich oči ostražitě spočinuly na dívčině stříbřitě šedé róbě.

„Kouzelnice,“ zamumlal chlapec od koní. „Pro Korovu milost, neočaruj nás.“

Taen se zastavila a polkla. Uvažovala, jestli se k ní někdy někdo bude zase chovat normálně. „Ivainson Jaric představuje klíč k přežití Keithlandu.“ Přesunula svou pozornost ke strážnému, který stál, celý zpocený, ve světle luceren v konírně. Oběma rukama svíral kopí. „Kielmark a potomek Pána ohně se tentokrát nesmějí setkat. Chlapec je dost sklíčený na to, aby se ke Kielmarkovi choval lhostejně. Překřížil by vašemu pánovi cestu tak, že by ho to mohlo stát život. Ale pokud mi půjčíte koně, mohu tomu zabránit. Ujišťuji vás, že to pro vás nebude mít žádné následky a že kvůli tomu nebudete trpět.“

Tenhle slib však strážným ani chlapcem nijak nepohnul. Disciplína, kterou Kielmark vyžadoval, byla pověstná na souši i na moři. Nikdo z těch, kdož se mu postavili na odpor, nepřežil. Uběhl napjatý okamžik. Zvenčí pronikala do konírny hustá tma a svištění větru, přehlušující hučení vzdáleného příboje. Taen popadla své přiléhavé šaty, snažíc se ze všech sil zachovat klid. Na tyto dva nepoužije nátlak, alespoň pokud ji k tomu zoufalství nepřinutí. Když se ale strážný otočil, v obličeji výraz silného strachu, hned nato vzal do zaječích, Taen to bezpochyby zahnalo do úzkých. Její schopnosti spolehlivě odpověděly na vzniklou situaci a překryly vědomí utíkajícího muže. Než udělal další krok, naklonil se kupředu a natáhl se jak široký, tak dlouhý na hnojiště.

Chlapec od koní otevřel ústa.

„Nic se mu nestalo!“ řekla Taen. Ačkoli byly její schopnosti dosud nevybroušené a nové, podařilo se jí převést nepoškozené vědomí do chlapcovy šokované mysli. „Osedlej mi koně,“ dodala jemně. „A věř mi, prosím, že Kielmarkovu zlost dokážu ovládnout.“

Chlapec na ni skepticky pohlédl, jako kdyby si teprve teď všiml, že není o moc starší než on. Její schopnosti však oklamaly démony. Pokrčil rameny, potřásl hlavou a pak se otočil, aby splnil dívčinu žádost. Jeho zdánlivě ledabylý přístup kazilo jen to, že se mu třásla kolena.

Taen se lehce opřela zády o prkna polovičních dveří stáje. Uspokojena tím, že nemusí použít potřetí svůj talent spřadačky snů, a zatížena větší námahou, než byla schopna si připustit poté, co vyčerpala značnou část energie na Corleyho, se snažila přestat se obávat. Kolem ní se tyčily černé žulové zdi těch nejpevnějších valů v Keithlandu. Alespoň na krátkou dobu tedy bude v bezpečí. Zítřek ji zastihne na lodi plující k ostrovu Vaere. Jen pět dní uběhlo od doby, kterou její podivínský mistr, jenž ji vycvičil, označil za den jejího návratu. Dokonce i kdyby se démoni dozvěděli o její existenci, stěží by mohli jednat tak rychle.

Ve tmě za jejími zády zafrkal kůň. Taen se rozběhla vpřed a stěží potlačila výkřik, když do její paže přátelsky vrazil teplý čumák. Taen ustoupila, právě ve chvíli, kdy se chlapec vrátil ne s jedním, ale se dvěma koňmi na vodicí otěži. Menšího z nich předal beze slova Taen. Druhý kůň protáčel oči, až se mu ošklivě blýskalo bělmo. Protože byl vycvičený pro válku, uskočil stranou, když chlapec zatáhl za jeho ohlávku a zkušeně jej vedl chodbou k uvazovacímu kruhu ve zdi. Taen vycítila jeho ustarané myšlenky. Půjčit kouzelnici koně, to se snad dalo omluvit, ale kdyby Kielmark náhodou požádal o osedlaného koně a zjistil, že žádné zvíře není připravené, jeho velký meč by na tuto urážku odpověděl dřív, než by chlapec stačil nabrat dech a všechno mu vysvětlil.

Taen pohlédla na klisnu s lysinou, na níž měla jet. Starost o potíže chlapce od koní vybledla ve srovnání s jejími vlastními momentálními problémy. Taen vyrostla mezi rybáři – největší zvíře, jaké kdy viděla na rodném ostrově, byla koza. Při pomyšlení, že bude muset nasednout na byť sebeklidnějšího koně, se roztřásla.

Dosud zírala na třmen, když se k ní přitočil chlapec od koní. „Semhle,“ ukázal jí zachmuřeně. Než mohla začít protestovat, objal ji kolem pasu a vysadil její štíhlé tělo do sedla. „Jeď, než se strážný probere.“ Zdůraznil svou radu tím, že kobylku plácl po zadku. Zvíře vyrazilo klusem vpřed. Třmeny se Taen bolestně zadíraly do kotníků. Svezla se na jednu stranu. Raději se chytila oběma rukama hřívy, aby nespadla. Stěží zaslechla slova chlapce, který na ni volal na rozloučenou: „Jestli tady budeš ještě ve chvíli, kdy se strážný probere, bude považovat za svou povinnost proklát ti záda kopím.“

Taen, natřásajíc se na hřbetě koně a lapajíc po dechu, prolétla branami do tmy bičované větrem. Ze rtů jí splynul jakýsi zvuk, napůl vzlyk a napůl smích. Když se konečně pořádně usadila v sedle, kopí ji zajímalo ze všeho nejméně. Kielmarkova zloba a divoká oddanost jeho mužů se daly alespoň považovat zajisté, na rozdíl od reakcí Ivainsona Jarica. Taen si toužebně přála znát radu svého učitele z ostrova Vaere. Jaric totiž nyní jel vrátit klíče od Elrinfaeru Strážci bouře Anskiereovi. Věřil, že jakmile bude jeho poslání splněno, pouta, kterými je svázán s čarodějem, se zpřetrhají. Co ovšem nevěděl, a Taen nenašla způsob, jak mu to šetrně sdělit, bylo to, že Anskiere, nyní uvězněný v ledových útesech, nemá přístup ke svým kouzlům. Bez přítomnosti zkušeností Pána ohně nebudou klíče moci být vráceny pravému majiteli. Mohou být pouze střeženy, a to s podstoupením značného nebezpečí, neboť démoni se je budou snažit znovu získat do své moci, poté co o ně tak těsně přišli. Ba ještě hůř, kdyby Prokletí Koru někdy uhádli, že Ivain, Pán ohně, po sobě zanechal žijícího potomka, Jaric by se stal lovnou zvěří, nemilosrdně štvanou ve snaze připravit ji o život. Jeho skrytý čarodějnický potenciál by totiž mohl ohrozit jejich intriky vůči lidstvu.

Taen uchopila otěže. Ve směsi strachu a odvahy kopla koně do slabin, aby proběhl skrz brány ještě rychleji. Světlo pochodní a vnitřek pevnosti zůstaly za jejími zády. Klisna se hnala po širokých kamenných schodech, které vedly dolů po svahu mezi keři a olivovníky. Dole se rozprostíralo město, mihotavá světélka mezi temnými obrysy skladišť. Přístav za ním připomínal mozaiku vyrobenou ze stříbrných a černých stínů, zakotvených brigantin Kielmarkových korzárů. Taen ale nemířila k bráně města. Místo toho strhla klisnu vpravo a projela pod severním portálem, vedoucím k cestě přes horský předěl.

Strážní jí nechali ochotně projet, poté co tudy už předtím projel Jaric. Krok klisny byl na vyrovnaném povrchu mírný. Protože kůň neprokazoval nijakou nespolehlivou snahu zaostávat v běhu, Taen se postupně uvolnila. Její nohy našly třmeny a rytmický dusot kopyt ulevil její mysli natolik, že mohla uvolnit své snové schopnosti. Najednou pocítila v setmělé uličce před vnější bránou intuitivní nutkání.

Neobratně klisnu zastavila. Konečně mohla dát zcela volný průchod svému rozčilení. Kontrola situace ve velkém sále, odkud zmizela, odhalila, že Kielmark se nachází v bouřlivém rozpoložení. Vyřvával příkazy na ozbrojence, kteří se rozběhli hledat své zbraně, helmice a koně. Taen vůbec nepochybovala o tom, že příčinou toho všeho je ona a Jaric. Zaměřila ohnisko a našla jediné, doběla rozžhavené vlákénko vědomí, na kterém záleželo.

Na její sondu odpověděla myšlenka, ostrá jako šlehnutí bičem. „Kouzelnice! Ty šťouro! Co jsi to zase provedla? Kde je Jaric?“ Kielmarkova mysl, která byla nebezpečně nestálá i v lepších časech, nyní vyzařovala ničím neomezenou zuřivost. Taen tuto esenci obklopila, ačkoli krutě pálila. Potíc se námahou při uplatnění svých schopností, přeměnila netrpělivost v klid, vychýlené násilí ve zmatek a šílenství uvrhla do díry dost široké na to, aby mohla vyslat souvislé sdělení.

„Odvolej svoje ozbrojence. Poohlédnu se po Jaricovi.“ Roztřídila hroty a úhly myšlenek pána Cliffhavenu a zjistila, že se již domyslel, že se chlapec vydal hledat Anskierea. Sžíravé přání rozestavit ozbrojené hlídky stále ještě převládalo nad jakýmkoli pokusem zklidnit jeho temperament. Taen z toho začala být smutná. Zvažovala jednu skutečnost, která by ho mohla zkrotit. „Nech toho chlapce být. Nenajde to, co si přeje získat nejvíce.“

Odpovědí na její vzkaz bylo překvapení, po němž následovala vypočítavost a trocha bystrého intuitivního odhadu. „Takže Strážce bouře je tedy bezmocný?“

Taen si povzdechla do větrem zmítané tmy. Kielmark, šílený, avšak lstivý jako starý vlk, udělal několik chyb, když došlo na zpřístupnění slabých míst Keithlandu. Když jeho myšlenky spěchaly rychle vstříc budoucnosti, ve snaze vymyslet nějaká protiopatření, spřadačka snů uvolnila kontakt. Pobídla klisnu mezi zakrslé borovice na vrcholu, jista si nyní tím, že muži, kteří běželi pro své meče, budou zavoláni zpět ke svým korbelům s pivem. Kielmark jí dovolí hledat Ivainsona Jarica, aniž by se jí do toho míchal. Dalo se očekávat, že způsoby kouzelnice by mohly zmást i tu nejpečlivěji rozestřenou síť hlídek, takže by stráže pravděpodobně stejně nakonec odtáhly s dlouhým nosem. Taen ale po další míli divoké jízdy, kdy kolem ní ubíhaly stromy a do prachu cesty začaly dopadat první dešťové kapky, zaslechla za sebou rytmické údery dusajících kopyt. Žádná hlídka. Muži, kteří zůstávali na stráži na odlehlých místech ostrova, nikdy nepodávali zprávy sami a střídání stráží probíhalo v počtu pěti mužů. Kouzelnice, nyní již otrávená a ztuhlá chladem, přitáhla otěže a čekala, dokud jezdec neprojede kolem ní. Kůň zkušeně přešel ze cvalu do kroku a zastavil se. Od jeho ocelových podkov odlétly jiskry a Taenina klisna uskočila na stranu.

Taen ji, spíš náhodou, ovládla. Otěže se jí beznadějně zamotaly mezi prsty. Nohy se jí nemotorně zhouply. Přesto se udržela v sedle, dokonce i když muž, v němž poznala strážného od vnější zdi opevnění, obrátil svého koně proti jejímu a strčil jí do rukou poskládaný plášť ze silné látky.

„Pozornost od Kielmarka,“ vyrazil ze sebe téměř bez dechu. Potom se usmál. „Řekl, že jeho hlídky viděly, že na tebe nikdo nečíhá v záloze, ale k čertu, jestli by tě měl ohrozit tím, že prochladneš.“

Taen se na něho také usmála. V tomto gestu poznala Corleyho zručnou manipulaci. Potom, když si přehodila vlněný plášť přes ramena, se dotkla rukou obrovského rubínu, který zdobil brož u límce. Nejobávanější a nejmocnější muž v Keithlandu jí poslal svůj vlastní plášť, nejen jako opožděný nápad. Taen, spřadačka snů, si tím, že zachránila Kielmarkovu pevnost před Prokletými Koru, zasloužila něco víc než jen jeho vděčnost. Snažila se z této skutečnosti vytěžit útěchu. Kus před ní ustaraný potomek Ivaina, Pána ohně, musel učinit rozhodnutí, které by mohlo ovlivnit celou budoucnost lidstva. A za ní zůstal, bolestně opuštěn v Elrinfaeru, její bratr, kterého ztratila ve prospěch démonů.

* * *

Pro Marlsona Emiena již neexistovala žádná naděje. Poté, co ho zvedli z písku v Elrinfaeru dva rybáři, u nichž se milosrdenství nedalo předpokládat, bezvládně ležel v provizorním úkrytu pod plachtami, když na šalupu začaly dopadat první dešťové kapky. Bratři, kteří jej vzali na palubu, mu ošetřili dlaně, nevědomi si toho, že jeho popáleniny pocházejí od žíravé reakce po přímém kontaktu s roztokem démony ovládaného krystalu Sathidu. Vůbec nepoznali, že jeho horečku nevyvolala nemoc, nýbrž účinky přechodu, když se entity, které přijal, spojily a vytvořily nadvládu nad jeho myslí. Emien, kterého zcela nezaměnitelně ovládli Prokletí Koru, neslyšel narážení zpěněného mořského příboje ani nárazy a skřípění prken, když se šalupa zmítala v dešti na vlnách, míříc ke svému cíli. Chlad se ho nedotýkal, dokonce ani tehdy, když z plachty začala stékat voda a kapala mu na ramena a záda. Oči, které měl otevřené, byly slepé jako desky z mramoru a jeho údy zcela bezvládné. Jen jeho mysl poznala agónii. Když mu Sathid pronikl tělem, Emienovo vědomí se proměnilo v díru, jíž k němu pronikala noční můra. Chlapec byl naprosto neschopen se osvobodit.

Sestra, která pro něj truchlila v Cliffhavenu, by ho nyní již vůbec nepoznala. Démonické myšlenkové formy překonaly jeho lidskost a jeho ducha ovládly cizorodé touhy. Emien poznal nenávist, ale nikdy v životě nepoznal hloubku a intenzitu zášti, která se ho zmocnila, když jeho noví páni zuřili nad ztrátou klíčů od Elrinfaeru. Desetiletí vymýšlení intrik je oslabilo, ale nyní před sebou viděli novou naději na vyhubení lidstva. Jen jediná část velkolepého plánu zůstala, aby byla zachráněna: byla získána nová záruka, jak nahradit Meryu Tathagres. Když se entita Sathidu asimilovala v Emienově osobnosti, démoni svého nálezu patřičně využili.

V chlapcově mysli zněly hlasy, suché a mnohočetné jako staré listí unášené větrem. Ta slova nebyla v žádném jazyce lidí. Vzdálení mluvčí spolu hovořili na jednom místě za severními hranicemi Keithlandu. Přesto se však stali pomocí mostu, vytvořeného Sathidem, Emienovou součástí a Emien se stal jejich součástí. Porozumění nepotřebovalo žádný překlad.

„Kdo, řekni mi, kdo je to?“

Jiný hlas, drsný a autoritativně úsečný, odpověděl: „Dítě člověka, zapomenuté dítě. Jmenuje se Marlson Emien, ale teď je náš. Jeho osudem je stát se prokletím svého rodu.“

„Poznání, rychle mi řekni, jaké má vzpomínky?“

Démonovy myšlenkové sondy snadno pronikly do Emienovy mysli. Chlapec pod plachtou slabě zaúpěl, neschopen se postavit na odpor, když démoni krutě ničili jeho bytost. Většinu jeho dřívějších zážitků odhodili jako nepotřebnou, o některé z nich však projevili zájem. Vrtali do něho, bodali a šťouchali, bez milosti třídíce informace, které si přáli získat. Prozkoumali jeho dětství, chudobu a nedostatek i nespokojenost, kterou poznal jako rybářův syn v Imrill Kandu. Prozkoumání neunikl žádný detail. Démoni poznali půdu z hrubého dřeva, kde se uboze chvěl pod náporem nočních můr. Poznali i klidnou, ustaranou vdovu, která jej vychovala. Neunikl jim ani kouř z hořící rašeliny, mořské chaluhy vyplavené na břeh a kyselý pach sítí sušících se v příšeří vytvářeném mlhou. V neposlední řadě poznali i Taen, malou sestru, která sbírala mušličky na plážích a běhala a tančila spolu s kozami mezi divoce rostoucími květinami na skále až do onoho dne, kdy po nehodě zchromla. Když konečně našla toho, kdo by ji vyléčil – rodina ji ztratila. Strážce bouře Anskiere si totiž svévolně přivlastnil její loajalitu a poslal ji na výcvik na ostrov Vaere. Zde se démonova sonda zastavila, naostřená intenzivním zájmem. Emien sebou trhl. Jeho chlebodárci, rybáři, si ho nevšimli. Emien se na vlhké přídi šalupy zachvěl a začal se potit, zatímco nepřátelé lidstva hlouběji prozkoumávali podrobnosti o existenci jeho sestry. Hlasy ve tmě zněly méně vzrušeně.

„Pohleď, tohle je důkaz, že k našemu zármutku chodí po Keithlandu další kouzelnice, vycvičená Vaerey.“

Sonda se zkroutila, pronikla hlouběji a odhalila Taeninu přítomnost v bitvě, která znemožnila dobytí Cliffhavenu. „Vytrénovaná Vaerey, ano, s největší pravděpodobností nadaná talentem spřadačky snů.“ Nyní se stisk v Emienově mysli upevnil a zaměřil s krutou jasností na jeho sestru, jakou ji viděl naposledy, když stála ve větru vysoko u věže v Elrinfaeru. Visela v náruči Ivainsona Jarica, chvějíc se. Ve zbělalých prstech svírala klíče od Elrinfaeru. Šaty měla roztrhané a kůži zdrsnělou od soli poté, co přepluli oceán. Ve zsinalém obličeji se jí zračilo vyčerpání a na stresem vyhublá ramena jí spadaly zcuchané černé vlasy. Avšak tam, kde lidská vidina končila, se rozšířená vnímavost démonů uplatnila tím víc. Kolem Taeniny postavy zazářil kruh zelenavého světla, hmatatelné účinky rozšířených schopností Sathidu, jejž vyzvala na souboj a pak jej ovládla. Hlasy si o tom šeptaly. Zjemnily svůj průzkum, dokud se obrazy v auře nezviditelnily. Jejich zájem najednou ustal. Démoni si mezi sebou vyměňovali šeptem komentáře, jež se proměnily v posměšný zpěv, který zněl Emienovou bytostí.

„Ji jsme opomenuli, tuhle spřadačku snů vycvičenou Vaerey. Poslali ji pomáhat při obraně příliš brzy, vidíte?! Aura je nestálá. Její krystaly jsou dosud nezralé a tím pádem méně nebezpečné.“ Následovala přestávka, během níž bylo slyšet pouze souhlasné mručení. „Dohoda se nemusi Mariovy dcery Taen, Emienovy sestry, bát. Osud si ji najde, dokonce i nyní, když spolu mluvíme. Sathid, kterého ovládla, aby získala své schopnosti, bude brzy hledat možnost replikace a změny, které proběhnou v jejím těle, ji určitě zabijí.“

Emien ležel ztuhlý zimou, zcela vystaven dopadání deště, na mokrých prknech šalupy. Jiskra vědomí, která v Mariově synovi zůstala, se vzňala, pátrajíc po vysvětlení. Hlasy uvážlivě utichly, ale pak se s hořkým zábleskem zlovůle znovu pustily do pátrání.

Jejich odpověď přišla ve formě snového obrazu. Emien pozoroval čaroděje, který sloužil jako Velký kouzelník králi z Felwaithe již po sedm generací. Paměť démonů sahá zpět přes několik století. Vzpomínka se opakovala s jasností věrně ostrou. Během války jej přiměl devastující útok démonů pokusit se nepozorovaně o spojení s krystalem Sathidu. Čaroděj přežil a dosáhl mistrovství, jen aby mohl potom ničit, když se entita, kterou v sobě přijal, sama začala v cyklech reprodukovat. Emien díky vidině, kterou mu poskytli démoni, viděl, jak se ten muž zmítá v mučivých bolestech na smrtelném loži, jímž se stal jako křemen tvrdý, lišejníkem porostlý kámen, který obsahovaly skály za Keithlandem. Celý se třásl a potil. Veškerá nadvláda nad jeho čarodějnými kouzly podlehla v deliriu nájezdům nočních můr. Dokonce i když se Emien díval, mužovo tělo střídavě červenalo a bledlo a svaly se mu v agónii kroutily napětím. Pak, během několika hodin, než denní světlo ustoupilo šeru, chvění ustalo. Nachové zabarvení jeho nahromaděných pohmožděnin se proměnilo v otevřené, žalostně vypadající rány. Emienovi se dělalo zle. Lapaje po dechu zděšením viděl, jak úlomky krystalu pronikají masem umírajícího čaroděje. Muž vykřikl. Jeho žalostné výkřiky spolkly bez jediné ozvěny jen prázdné hlubiny, jako by mu z těla kousek po kousku unikal život, ranami způsobenými noži třpytivého minerálu.

Nakonec zůstal jenom krystal, hrubě ostrý zbytek toho, co kdysi bývalo člověkem. Zdálo se, že agónie se vepsala přímo do podstaty jeho bytosti. Proto asi ty sevřené pěsti a do oblouku prohnutá záda. Taen zemře taky takhle. Nesla v sobě sémě krystalické entity, kterou bude možné z jejího těla odstranit, až zcela dospěje. Ale Vaereové ji propustili předčasně. Emien věřil alespoň tomu, že mohla čelit intrikám démonů, kteří ohrožovali Cliffhaven. Nakonec ji Strážce bouře, který ji odlákal pryč, zradil. Hlasy v stínech souhlasily s tím, že Anskiere z Elrinfaeru by měl být donucen za své činy zaplatit.

Toto ujištění mělo uklidňující účinek. Emien už nebyl nadále vystavován nepohodlí, když síla, která jej ovládla, dokončila analýzu jeho mysli. Místo toho upadl v horečnatý spánek. Na pozadí snů mu zněly šepoty a hlasy jako litanie, zatímco sonda Prokletých Koru zaměřila pozornost z Taen, spřadačky snů, na chlapce, který ji utěšoval.

Měl světlé vlasy, jako ona pokryté solí. Vypadal stejně zmateně. Košili a kabátek mu potrhaly keře. Jeho končetiny, opálené po mnoha dnech strávených u kormidla lodi, hrály svaly. Ale přes všechnu nezdolnou sílu se tenhle chlapec choval příliš skromně. Odložil meč, který použil k získání klíčů od Elrinfaeru. V okamžiku vítězství se mu však třásly ruce. Když si odhrnul sluncem vybělené vlasy, objevily se jeho slzami zvlhlé tváře.

„Kdo?“ zeptaly se hlasy tiše. Dotek démonů podněcoval a rval Emienovy vzpomínky na kusy, dokud nebyla zjištěna chlapcova totožnost. Byl identifikován jako neduživý, nevytrénovaný potomek Ivaina, Pána ohně.

Pak nastalo ticho, poklid, který naznačoval zlobu a zášť. Vaerey vytrénovaní čarodějové znamenali pro démony vždy hrozbu, ale mezi nimi Anskiere a Ivain, Pán ohně, jim způsobili ty nejhroznější škody. První z nich se stal vězněm svých vlastních čárů v ledových útesech. Avšak zjištění, že Ivain po sobě zanechal potomka s talentem a potenciálem zcela srovnatelným s jeho zkušenostmi, v démonech vyvolalo údiv, zlobu a surovou touhu po zničení.

„Toho chlapce musíme uštvat,“ rozčiloval se první hlas.

„Musíme ho zabít,“ přizvukoval druhý hlas.

„Zničit, naprosto zničit,“ zaúpěl třetí hlas. Mnohonásobné kvílení způsobilo, že Emienova mysl duněla nenávistí. Ležel a kroutil se v reakci na instrukce, které jeho noví páni dávali Sathidu, jenž řídil jeho osud. „Přivolej toho zajatého panoše. Přinuť ho poslouchat, ve chvíli, kdy se jeho nevolnost ze zajetí zmírní natolik, aby mu dovolila jednat. Ať ten mladý muž, skoro ještě dítě, ukradne rybářům, kteří jej zachránili, člun a vypluje na sever k Chrámu stínů. Sám Pán démonů musí prozkoumat jeho mysl a vzpomínky. Potom bude stát nenávist Marlsona Emiena za výcvik a vyzbrojení, a Ivainson Jaric, potomek Pána ohně, bude uštván a zabit.“

Kapitola 2

Strážce klíčů

Ostré zledovatělé skály rozdíraly Jaricovi ruce, když po nich šplhal. Ve tmě byly srázy pod ledovými útesy strmější a nebezpečnější, než jak mu utkvěly v paměti, i přes bouři, která ho pronásledovala při prvním výstupu. Dole bila do útesu příbojová vlna. Na záda mu dopadla sprška vody a pak se zase vrátila se sykotem do moře. Promočený vlněný plášť se mu lepil na svaly chvějící se únavou, přesto natáhl ruku k dalšímu výstupku, aby se zachytil a lezl dál vzhůru. Holení jedné nohy bolestivě narazil do žuly, než jeho nohy nalezly pevnou oporu. Pod botami se začaly drolit ze skály kamínky. Rachocení, způsobené tím, jak padaly, spolkl příboj dole. Potomek Pána ohně ucukl a zachytil se skalní vyvřeliny. Nemohlo ho zastavit ani nebezpečí, ani nepohodlí. Dokud pírko sokola bouře a klíče od Elrinfaeru nebudou vráceny Strážci bouře, který je jejich právoplatným strážcem, nemůže Ivainson Jaric považovat ani kousek vlastního života za svůj.

Chlapec si setřásl sluncem vybělené vlasy z očí a sáhl po dalším výstupku. Sotva několik yardů před sebou nahoře spatřil římsu, matně se rýsující na pozadí noční oblohy, která se vypínala napříč nad povrchem skály. Vsunul nohu do štěrbiny, natáhl se výš a šátral odřenýma rukama, dokud nad hlavou nenašel místo, jehož by se mohl zachytit prsty. Přejel po něm mrazivý chlad. Jaric se ve tmě zachvěl a přesunul váhu. Navyklý na bolest napjatých šlach nutil své tělo sunout se výš. Zachytil se paží jako hákem římsy. Nad ním se tyčily ledové útesy, kde trpěl Strážce bouře Anskiere.

Ačkoli někde jinde již jaro vytahovalo ze země mezi trnitými keři v Cliffhavenu divoké květiny, zde se ve svitu hvězd stříbřitě leskl led, do výšky se tyčící kaskády, uvězněné uprostřed pádu neúprosným stiskem zimy. Při pohledu na něj by se smysly mohly zamlžit jeho nádherou, která by člověka zanechala v opojení, dokud by mu chlad nespoutal údy. Jaric stiskl čelist, nepřestávaje pozorovat povrch skály. Přestože útesy zamrzly sotva před rokem, příběhy námořníků, kteří si o nich vyprávěli, se již staly mýtem, popisujícím s fantazií galerie plné bohatě zdobených komnat, kde Anskiere v osamění vytvářel svá kouzla. Ve skutečnosti průsvitné hradby představovaly vězení bezpečnější než jakýkoli žalář vytvořený člověkem. Zde byla žula hladká, jako by sráz sám o sobě byl přítomnosti člověka nepřátelský. Jaric nenašel ani štěrbinu, ani dost velkou vyvřelinu, která by unesla váhu jeho těla.

Rozbolavělý únavou, přitiskl tělo těsněji ke kameni. Jeho myslí neproběhla nikdy myšlenka na porážku. Dluh zanechaný mu otcem vtrhával do jeho života až moc často a působil mu ztráty a těžkosti. Jaric natahoval ruce od jednoho výčnělku k druhému, protože slibované propuštění ze služeb čekalo jen několik yardů nad jeho hlavou. Jaric šátral rukama po skále a přidržel se šikmé římsy. Ta však k provedení zamýšleného pohybu nebyla vhodná. Přesto mu ale připadal méně riskantní pád do hlubin na skalní útesy než hlídání klíčů po celou noc. Démoni spřádali intriky a zabíjeli, jen aby získali moc ukrytou v bezpečí ve věži Elrinfaeru. Jen blázen by věřil, že se o jejich získání nepokusí znovu. Jaric vložil svou váhu do palce nohy, kterou měl vsunutou do štěrbiny, napjal prsty a odrazil se.

Vysunul se pomocí obou loktů na římsu, zatímco jeho nohy volně visely ve vzduchu. Tělem se přitiskl k vyvřelině, až mu to málem vyrazilo dech z plic. Jaric se na okamžik zakymácel, maje svaly napjaté. Pak mu levá ruka začala sklouzávat. Pod jeho dlaní se uvolnil štěrk. Jaric zoufale vypjal ramena a mučivě se posunul o píď vpřed. Do útesů se hladově zakusoval příliv. Jaric zavřel oči a olízl si pot ze rtů. Posunul se na stranu a zvedl koleno. Spíše vytušil než ucítil vypouklinu ve skále pod svým tělem. S důvěrou v třecí plochu a štěstí se vytáhl vzhůru a zachytil se levou rukou. Zápěstím se dotkl římsy. Dva prsty mu uvízly v hornině a na jednu ošidnou minutu Jaricovo tělo popřelo zemskou přitažlivost.

Jaric se bolestně nadechl a zadržel dech. Napjal mučené svaly a vytáhl se výš. Hrudník, pas, boky, dobýval římsu palec po palci. Konečně na ni vysunul i zbytek těla. Tam se zhroutil vyčerpáním. Na chvíli mu z římsy visely volně nohy a komíhaly se nad mořem. Kdyby nebyla tak ukrutná zima, mohl si tam odpočinout a počkat, až ho přestane bodat v plících. Ale vzdušné proudy nad ledovými útesy pronikaly jeho vlhkým šatstvem, takže se Jaric brzy začal třást. Otočil se, přitáhl kolena a žuchl sebou na stranu, lapaje po dechu jako ryba na suchu.

Konečně se chlapec ocitl v bezpečí na římse. Zmrzlýma rukama tápal po koženém váčku, který mu visel na provázku kolem krku. Ostré rohy čediče uvnitř váčku se mu vrývaly do dlaní jako důkaz, že klíče k velkolepým kouzlům věže v Elrinfaeru a pírko Anskiereova sokola bouře má dosud u sebe. Uklidněn vírou, že jeho odpovědnost vůči Strážci bouře brzy skončí, Jaric vzhlédl. Teprve tehdy poznal, že není sám.

Ani nejeden yard od místa, kde se nacházel, žhnuly z tmy jako uhlíky dva oranžové body. Jaric ve svitu hvězd spatřil postavu s kapucí na hlavě a se založnýma rukama a šesti prsty. Jaric sykl skrz zuby. Bolestivě se udeřil rameny o skálu, když se posadil. Dokonce i když popadl dýku, věděl, že obrana je zbytečná. Stvoření, které stálo před ním, byl Llondel, démon a nepřítel lidstva.

„Ne.“ Llondel neřekl ani slovo, ale jeho myšlenkové obrazy zasáhly Jaricovo vědomí jako rána kladivem. „Jsem tu kvůli Anskiereovi.“

Jaric, zahnaný pod bezmračnou oblohou do rohu, pocítil dotek cizí myšlenky. Následovaly další vize, zobrazující větry vanoucí nad mořem a slaný pach mořských chaluh vyplavených na břeh. Dal se z nich vyčíst démonův obrazec znázorňující jméno Strážce bouře. Llondelskému druhu démonů byl mluvený projev zcela cizí. Komunikoval pomocí myšlenek vtištěných přímo do něčí mysli. Když se tito démoni rozhodli, žádný smrtelník nemohl uniknout jejich myšlenkovým vzkazům, ani nemohl beztrestně na Llondela zaútočit. Jaric ale neměl na výběr. Jeho svoboda a přežití Keithlandu by byly ohroženy, kdyby klíče od Elrinfaeru padly do rukou démonů.

To, že by Anskiere mohl mít mezi llondelskými vetřelci spojence, bylo naprosto vyloučené. Jaric, nechtěje čelit démonově prolhanosti, vytvořil svou odpověď jako posel míru chycený na nepřátelském dvoře. „Pak tedy, kvůli Strážci bouře, mě nech projít.“

Llondel se nepohnul. Pozoroval lidského chlapce bez záblesku jakýchkoli emocí. Panenky měl stažené kolem duhovek připomínajících rozžhavené zlato. „Strážce klíčů, možná neprojdeš, ani tvůj závazek vůči Anskiereovi nebude dokončen dřív, dokud nepřijmeš dědictví Pána ohně, který je tvým otcem.“

Jaric sebou trhl, jak ho zaplavila úzkost. Cyklus ohně totiž s sebou přinášel spolu s mocí čaroděje i šílenství. Dokonce ani démoni ho nemohli přinutit zapomenout na jeho lidskost a požadovat podobný výcvik od Vaereů.

„Ne,“ řekl Jaric. Podlost mu nijak nepomůže. Démon již věděl, že má klíče u sebe. Určitě zaútočí s úmyslem jej zabít. „Musím projít. Nemám jinou možnost.“ Chlapec, zpocený strachem, pozvedl meč.

Llondel varovně zasyčel. Jeho oči získaly tmavší rudou barvu a utvořily se kolem nich vrásky. Šesti prsty svých rukou se přidržoval skály, jako by ztuhl.

„Neublížím ti, synu Pána ohně,“ vyslal démon obrazové poselství, v němž se tělo člověka zachránilo před pádem z útesů. Znamenalo by to, že se démon nechystá k vraždě.

Jaric udeřil plnou silou své paže. Démon uskočil, než ho mohla zbraň zranit. Obrazy zasahovaly mysl oběti jako blesky, otřásajíce veškerou podstatou bytí. Ostří Jaricovy zbraně narazilo neškodně na kámen, až od něj létaly jiskry, které dopadaly na okolní skálu. Ochromený Jaric se svezl podél kolen démona k zemi.

Chlapec, uvězněný v llondelských obrazech, neslyšel nic a necítil rovněž nic, až na bodáni oceli, která mu projela ramenem. Po průchodu přechodnou fází a temnotou se objevil na jiném místě. Klopýtavě vstal. Nacházel se v uzavřené místnosti, kde se světlo pochodně odráželo od podivně vytesávaných skal. V jeho náruči se zmítal drobný, bledý chlapec. Přitiskl toho člověka k sobě, ačkoli ho to bolelo. S překvapením a hrůzou si šokovaný Jaric uvědomil, že ten chlapec je on sám. Ve snu byl někým jiným. Ruce, ty samé ruce, které svíraly lidské dítě, měly šedou kůži, šest prstů a ostruhy. V jednom jediném otřesném okamžiku Jaric rozpoznal tu chvíli: skrze oči nepřítele sdílel agónii zraněného Llondela, se kterým hrabě z Morbrithu loni v létě při letních trzích jednal ve věži svatyně. Nůž, kterým mrštil, měl zasáhnout Ivainova potomka, jenže místo něho zemřel llondelský démon.

Jaric neměl možnost objasnit ironii. Snový obraz se vlnil jako tapiserie, kterou cloumá vítr. Plamen pochodně, zastrčené v držáku na stěně, prskal a mihotal se. Pak se proměnil v Llondelovy žhnoucí oči. „Jeden z nás zahynul, synu Pána ohně, abys přežil a mohl rozvinout svůj talent.“

Důsledek byl usvědčující ve své jednoduchosti. Jaric se mu zoufale snažil odporovat: „Proč?“ Ozvěna jeho výkřiku se nesla tmou. „Odkdy se démoni zabývají záležitostmi lidí, až na to, aby do nich vnášeli nesoulad a utrpení?“

Jenže se stalo přesně to, co předtím. Llondel netrpěl ve svých snových obrazech protest. Jaric cítil, jak je hnán zpět k jednomu dni v minulosti, kdy šplhal po římsách Cliffhavenu, aby vyhověl kouzlům, která na něj seslal Anskiere. Promočený, chvějící se a uvězněný v minulosti, spatřil dešťové mraky, jimiž pronikaly nové sluneční paprsky. Uprostřed náhlého, podivuhodného klidu, zatímco se bouří zmítaná moře divoce přelévala přes skalní útesy, znovu uslyšel příkaz, který vytvořil Anskiere ve větru.

„Objevíš klíče od Elrinfaeru a budeš je pak přechovávat v bezpečí, dokud nebudou moci být vráceny.“ Ale zde Llondelův vliv zkroutil Jaricovu vzpomínku. Drtil jeho ducha nesnesitelným břemenem viny. Lidský chlapec byl ve svém úsudku nedbalý. Klíče od Elrinfaeru byly dosud v ohrožení a Anskiereova žádost zanedbána.

To obvinění Jarica šokovalo jako smrtelná rána. Ve své zraněné pýše a vzdouvající se zlobě protestoval, že je nevinný. Objevil klíče v dobré víře, opustil domov, rozloučil se s přáteli, a dokonce opustil i zásady, které mu byly drahé jen proto, aby splnil závazek vůči Anskiereovi. Llondel mu sám bránil v návratu k Anskiereovi. Nespravedlnost obtížné situace, v níž se ocitl, Jarica činila slepým a vražedně zuřivým. Démon na okamžik nemohl čelit rozsahu jeho reakce. Jeho stisk povolil a snové obrazy unikly jako stíny před ohněm.

Jaric se probral. Pocítil chlad temné noci a kyselý pach moře. Ležel na římse u Llondelových nohou. Promnul si vychrtlé klouby prstů. Nůž mu vypadl z ruky. Šátral po něm a nahmatal záhyb šedého sukna. Ihned si vzpomněl na ledové útesy a na svou přerušenou cestu k nim. K hrudi měl přitisknutou jakousi bouli, důkaz toho, že váček, obsahující klíče od Elrinfaeru, zůstal pod jeho oděvem. Přesto byl bezbranný. Démon mu může ukrást, co se mu zachce. Jeho nevýrazný pohled v něm vzbuzoval pocit, jaký asi mívá myš, když si s ní pohrává kočka.

Jaric namáhavě poklekl. Dřív než vstal, Llondel se znovu dotkl jeho mysli. Pochopil, že Jaric přičítá jeho zásah krutosti, a zbrklost takového uvažování vyvolala v démonovi hněv.

„Smrtelný blázne,“ vyslal. „Lhostejné dítě. Cožpak nevíš, co kouzla nad Elrinfaerem chrání?“

„Ne!“ vykřikl Jaric, dohnán k nutnosti postavit se mu otevřeně na odpor, ať to stojí, co chce. „Jak bych mohl? Po celý život jsem byl písařem a vedl jsem záznamy, hodně daleko odtud. Myslíš si, že jsem žádal o to, abych byl zatažen do záležitostí čarodějů?“

„Jsi tím, čím se musíš stát,“ odpověděl Llondel naprosto nestranně. S bezohlednou silou zcela ovládl všechny jeho smysly.

Jaric klopýtl vzad, oslepen krutým zábleskem světla. Na temném pozadí noci spatřil sokola a trojitý kruh; obraz symbolizoval mistrovství Strážce bouře. Vidina se nerozplynula dřív, než ji vystřídal druhý obraz, který vtrhl do Jaricovy mysli, jasný tak, že se mu až vrýval do srdce. Llondel mu ukázal ledové útesy, které však byly změněné tak, že je žádný smrtelník nemohl vnímat. Nad skalnatými útesy Cliffhavenu se zvedaly v zamrzlých stupních kaskády. Jejich majestátnost doháněla Jarica k slzám, poněvadž před ním stál památník nevyjádřitelného smutku. Rozšířené démonovo vnímání odhalilo na obloze světelnou korunu připomínající krajku. Zde zářila sama kouzla, odhalená jeho mysli, vzorce síly, které spoutaly počasí ve věčném mrazu. Ačkoli pochopení těchto vzorců leželo mimo chápání nevycvičené mysli, Jaric vnímal, že čaroděj si vypůjčil energii od sebe samotného, aby vyrovnal existenci svých výtvorů. Smutek zněl jako intenzivní píseň. Než se mohl chlapec zamyslet, čí smutek jej rozplakal, kouzlo se vytratilo do noci. Ale temnota již žádné další obrazy nenabízela. Jaric se ponořil do ticha a nekonečného chladu.

Mráz roztřásl jeho údy. Srdce se mu zpomalilo, dokud se jeho duch neuvolnil z pout a jeho tělo nezůstalo ležet poté, co jen o vlásek uniklo smrti. Přesto ale zážitek, který Jaric sdílel, náležel někomu jinému. Díky Llondelově vedení prožil osud Strážce bouře z Elrinfaeru, jehož síly vyprovokovaly mezi lidmi takovou nenávist. Anskiere se nacházel ve stavu stagnace hluboko pod útesy a jeho údy svíral led. Ačkoli bylo jeho tělo uvězněné a bezmocné, jeho mysl vytvářela krajinu snů. Oknem čarodějových vzpomínek Jaric spatřil spory, sebeobětování a tragické pochopení Pána ohně, který jej zplodil…

* * *

Ivain nebyl vždycky šílený. Společně s mladším Strážcem bouře Jaric poznal šerosvit přítmí očarovaného háje. Pro Anskierea toto místo představovalo vzpomínky nad vzpomínky. Kdysi, jako princ z Elrinfaeru, čekal na stejném místě a zřekl se kvůli silám vln a počasí dědictví. Poté vyhledal Vaerey, aby získal odpověď na svůj vlastní požadavek, neboť jeho srdce tížil smutek. Strážce bouře své volání několikrát opakoval, ale záhadná bytost, která jej vycvičila k mistrovství, se neobjevila.

Anskiere zděšeně vykřikl. Jeho hlas se jako ozvěna nesl mezi cedry. „Ve jménu milosti Kordane, co tvé nadání přineslo Ivainovi? Z nás dvou byl lepší člověk on. Chtěl jsi zlomit jeho mysl? Odpověz!“

Strážce bouře zadržel dech a naslouchal, ale v houští se nic nepohnulo. Ani slabé zachvění vzduchu nevyrušilo stříbřité příšeří. Cedry se tyčily v nehybném poklidu do výše. Anskiere sevřel pěsti. „Mluvil jsem s věštkyní od Caelských vodopádů. Řekla, že pokaždé, když Ivain vyvolá oheň, plamen, který ovládá, stravuje jeho živé maso. Avšak on prý nehoří, ani vědomě netrpí v agónii, ne od té doby, co mu Cyklus ohně sežehl duši na škváru. Už nemá žádné nervy, kterými by vnímal. Věděl jsi, že útrapy ho zbaví vší lidskosti? Kdysi to býval ten nejjemnější muž. Nyní je škodolibý a krutý, prokletý vlastním lidem.“

Vaere ale neodpověděl. To ticho lámalo Anskiereovi srdce, proto háj opustil. Během následujících zkoušek nikdy nepřestal litovat zkázy básníkova syna, který byl jeho nejdražším přítelem. Ačkoli Vaereové nikdy nenesli zodpovědnost za Ivainova zlomeného ducha, roky zkušeností zmírnily Anskiereův smutek. Když vykonával svou moc, aby uchránil Keithland před nebezpečím, našel daleko bezohlednější nepřátele, než byl jakýkoli Vaere.

Smrtelně nebezpečná vůle démonů nakonec přiměla Anskierea pochopit, že šance lidstva na přežití nebyly valné bez obrany zkušeností Pána ohně. Ať se Ivain změnil jakkoli, Strážce bouře nikdy nezapomněl s přítelem soucítit, dokonce i toho dne, kdy dva čarodějové přemohli ty nejhrozivější démony, kteří kdy ohrožovali lidstvo.

Llondelovy obrazy znovu přivolaly Anskiereovy vzpomínky na tu zradu. Okolnosti nevypadaly tak, jak je viděli prostí lidé. Přeživší démon Mharg byl starobylý, zlomený na duchu i na těle díky ohňům Kordane. Křídla měl příliš pošramocená na to, aby létal, a dech mu sotva stačil, aby jím sežehl lišejník, který požíral, aby se udržel naživu. Přesto z něj život dosud nevyprchal. Měl v sobě tolik nenávisti, že snesl nenápadně poslední vrh vajec, který zůstal v zapomenutí od Velkého pádu, dokud ho démoni nevynesli vzhůru z mořského dna. Samčí démon Mharg zakopal svůj vrh přímo v srdci Keithlandu, než zemřel. Když přišel jejich čas, mladí démoni, vyklubaní z vajec, vzlétli nad skalnaté útesy Elshendu, aby se konečně pomstili lidstvu. Ve městech se modlili kněží a prosili Kordane o milost. Kdyby jejich víra znamenala jedinou obranu ostrova, celý Keithland by byl zničen. Vaereové ale proti potomkům démona Mharga poslali Strážce bouře a Pána ohně. Archiv v Landfastu nepřechovával žádný záznam o tomto konfliktu. Kněží se neodvažovali čarodějům věřit, ze strachu, že by věřící přestali plnit truhlice v chrámu stříbrem.

Anskiere se hnal rákosím v nížině západně od Telshire. Nevěnoval ani jedinou myšlenku politováníhodné pýše kněží. Avšak Ivain klel dlouho a vehemetně. Jeho zášť se vyostřila, když se pod jeho botami rozstřikovalo se čvachtáním bláto.

„Když padli na tvář, žádajíce tak vášnivě o milost Kordane, odřeli si kolenní čéšky o modlitební koberečky. A Velký pád, ta kocovina po obřadech! Víš, že vypili zásoby vína patřící chrámu do poslední kapky?“ Ivain si odhodil zrzavé vlasy a pohlédl na Anskierea tmavýma nevypočitatelnýma očima. Očima, jejichž tvar i barva se tolik podobaly Jaricovým očím, v nichž se však zračilo stáří takovým způsobem, jakému žádný smrtelník nemohl porozumět. „Jestliže píseň požehnání za naši snahu svírá příliš jejich vychlastaná hrdla, ať uklouznou po vlastních chcánkách a utopí se rovnou na záchodě.“

Ivain nakopl trs trávy. Vylétla z něj se šustěním pruhovaných křídel sluka bahenní. Její křik zněl nad opuštěnými poli. Obyvatelé Elshendu totiž utekli před nebezpečím rozpínavosti Mhargů. Nezůstal tu nikdo, kdo by ve srubech udržoval oheň v krbech. Ivain klel, jako by mu opuštěná krajina mohla odpovědět na jedovatou zlobu v jeho srdci.

„Myslím, že jsi to ty, kdo to včera přehnal s pitím,“ upozornil ho Anskiere mírně.

Ivain se zasmál. Jeho smích připomínal divoký zvuk, který vyděsil další sluku bahenní. Vyplašil ji z hnízda v nedalekém křoví. Vznesla se na křídlech za svým druhem, až se z ní stala na pozadí zamračené oblohy jen hnědobílá tečka. Ivain zatřepal prsty. Z ptáka vyšlehly plameny. Díky čarodějově zlobě se proměnil v ohnivý plamen, stravující jeho peří i kosti.

Anskiere sebou trhl, když se ubohé seškvařené zbytky zmítaly ve vzduchu a pak se syčením dopadly mezi rákosí. „Tak to jsi udělal špatně. Její ptáčata, která sotva vyletěla z hnízda, nyní zahynou také.“

Ivain pokrčil rameny, aniž by svého činu zalitoval. „Stejně lehce by mohl zmizet celý Keithland. Cožpak jsi zapomněl? Kněží zapomněli, a co z toho měli! My, kdož jsme jejich pravými obránci proti démonům, v nich vzbuzujeme strach. Plivají po nás, vyhazují nás a neopěvují nás.“

Nepříjemnou přestávku, vyplněnou tichem, přerušil křik druha sluky. Anskiere neměl slov, aby promluvil ve prospěch posvěceného bratrstva Kordane. Ivainovo obvinění se zakládalo na pravdě. Ale většina zlé vůle lidí vůči čarodějům stejně vycházela z jeho vlastní politováníhodné povahy. Anskiere nemohl sdílet hořkost Pána ohně. Který člověk by mohl osévat pole a vychovávat děti, kdyby věděl, že jeho rodině hrozí neustálé nebezpečí? Kněží Kordane lidem podsouvali víru zaobalenou do tradic a pocitu bezpečí. Litoval by někdo čaroděje méně, kdyby lidé pochopili prostou pravdu, že jsou před hrozbou démonů bezmocní jako mravenci? Anskiere si myslel, že ne. Ale Ivain pokračoval v předhazování svých stížností, zatímco mířili k místu, kde měli Mhargovi potomci rozpadlé hnízdo.

„Mohli bychom jim ukázat, proměnit jedno z těch jejich pompézních městeček v trosky.“ Ivain smetl z roztřepeného okraje manžety klíště a znovu se zasmál. „Ty na to, myslím, stejně nemáš žaludek, když jsi tak truchlil pro tu sežehlou mrtvolku sluky. Kdyby na místě toho ptáka bylo dítě, plakal bys, či bys zvracel? Možná bys našel způsob, jak to zvládnout obojí najednou.“

Anskiere zaťal zuby. Nechtěje se rozčílit, pohlédl na čerstvé výhonky vrb, jež se tolik podobaly vrbám poblíž hřišť u paláce, kde strávil dětství. Vrch Elshend leží na jižních hranicích Elrinfaeru. Louky, v nichž se jako stužky vinuly potoky a zalesněné kopce vyvolávaly vzpomínku na jeho královskou sestru a časy, kdy trhával divoce rostoucí květiny a léčivé rostliny pro své léčitelské schránky. Nyní, v holínkách Vaerey vycvičeného čaroděje, neskákal přes pahorky, ani se nezastavil, aby házel kameny do kaluží. Nohama drtil náprstníky a vůbec žádná vzpomínka nemohla utišit jeho touhu po tom Ivainovi, který se s Vaerey setkal jako první, vždy připraven se usmívat nebo sešpulit rty a zahvízdat.

Avšak momentálně dokonce ani příroda nenabízela žádné rozptýlení a únik před nabručenou náladou Pána ohně. Vítr přinášel slabý závan rozkládající se půdy a kopce se zvedaly mezi územími s novým porostem jako strupy pokryté rány. Ivain se stížnostmi náhle přestal. Otřesen ruinami do očí bijící krásy skalnatého vrchu kráčel po boku Strážce bouře a už nemluvil ani o ptácích, ani o pomstě. Podrost pod jejich nohama uvadal a hnědl. Když se čarodějové přiblížili k cíli, úbočí kopců vydávala puch a mokvala. Jejich nohy čvachtaly v mazlavé břečce shnilých rostlin. V lesích nezůstalo nic živého, žádné z divoce žijících zvířat, která kdysi obývala vrch Elshend. Mhargovi potomci nemohli být daleko.

Najednou ranní poklid prořízlo zasyčení. Anskiere pocítil napětí, díky němuž se zpotil na krku. Ačkoliv vzduch byl na jaře mírný, projel jím až do morku kostí chlad. Před ním, v místě, kde javory kdysi zvedaly svoje koruny k slunečnímu svitu, spatřil holé větve, spálené stejně jako záhumenek u domu. Nad nimi se zde tyčila šupinatá hlava s měňavým zelenkavým, tyrkysovým a zlatavým vzorem. Čumák toho stvoření byl plochý a měl čtvery nozdry, obklopené změtí nachově červených proužků. Jeho jediné oko, černé jako korálek, vyzařovalo inteligenci. Stvoření je pozorovalo.

„U Vaereů,“ řekl Anskiere. Démon již jen svou velikostí naháněl strach. „Budeme mít štěstí, vyvázneme-li odtud živí.“

Ivain pokrčil rameny. Z jeho odpovědi vyzařoval sarkasmus. „Záleží na tom? Nikdy jsem nepochyboval, že Vaereové již vybrali naše následníky.“

Mhargův potomek se díval, jak se k němu přibližují. Rozevřel bezzubé čelisti a varovně zasyčel. Membrány se mu leskly v kouři, který vypouštěl z hrdla. Pokud jeho kousnutí nebylo pro člověka nebezpečné, nedalo se totéž říci o výparech, které vypouštěl. Žlábkované řady kanálků vylučovaly žíravé zažívací plyny a dech Mhargova potomka měnil zničený les, ryby i zvířata v mazlavou břečku. Tato stvoření se živila zbytky. Během jednoho ročního období mohla zničit v Keithlandu každý akr půdy, kde ještě panoval život. Poté by zmizel život ze souše i z oceánu.

Anskiere si olízl suché rty. „Jsi připraven?“

Ivain odpověděl obscénností. Bez varování vytrhl z prázdné oblohy ohňovou kouli a spustil ji doprostřed těla Mhargova potomka.

Čtyři hlavy sebou trhly a ihned se napřímily. Ze šlehajících plamenů se ozval zuřivý křik. Blanitá křídla tloukla ve vzduchu, když se Mhargovi zplozenci vznesli do výše, majíce drápy vytasené a připravené k boji. Rozlícené a smrtelně nebezpečné hlavy, plných šedesát pídí dlouhé, kroužily nad útočníky a dotíraly na ně. Ačkoli Anskierea dopalovala Ivainova prudká akce, nezbavovalo jej to ostražitosti. Zvedl rychle ruce a vykouzlil nad středem démonova těla větrný vír. Mhargovi potomci vykřikli překvapením. Zavrávorali, zamotali se a krouživě se v chumlu tlukoucích křídel zřítili k zemi. Tam přímo z jejich těl vyšlehl oslepující záblesk plamene.

Anskiereův obličej ošlehl závan horkého vzduchu. Zamžikal, aby tak z očí vyplavil po tom výbuchu slzy. V záři ohně, uprostřed sloupce dýmu, se zvedla první křídla a začala prudce tlouci. Skutečnost, že je Vaere varoval, že vítězství nebude lehké, neusnadňovala přijetí toho, co se dělo v tomto okamžiku. Křídla zapraskala, když Mhargovi potomci prchali ven z kouře. Vznesli se. Až na šupiny, které rudožlutě žhnuly, v místech, kde se jich dotkly plameny, nebyli vůbec zranění.

Anskiere hned věděl, že je nutné spojit jeho mysl s Ivainovou. Jejich zkušenosti musí zareagovat v souladu, aby tak zarazili nebezpečnou rychlost Mhargových potomků. Oheň v těch stvořeních strach vůbec nevzbuzoval. Proudění vzduchu jejich rozžhavené šupiny brzy ochladilo. Strážce bouře je zasypával poryvy bouře, oni však zůstali od sebe vzájemně odděleni, prodírajíce se turbulencí jako střely vystřelené z kuše. Unav je, rozhodl se, spokojen, že Ivain zachytil jeho myšlenku. Utahej je a pokus se přežít. Až zeslábnou, uzamkni je živé do skalní hrobky.

Ale když Anskiere rozšířil své vědomí, aby se zachytil mysli Pána ohně, jeho přímá myšlenka se dotkla prázdnoty. Křídla Mhargů vířila vzduch se zvukem bouře rozmetávající písek. Stvoření se spirálovitě vznášela s rachocením šupin vzhůru. Z jejich tlam šlehaly žluté sloupce dýmu. Anskiere se otočil, obávaje se, že ticho v jeho mysli znamenalo, že by mohl svého společníka najít zraněného.

Ale Pán ohně před ním stál nezraněn. Palce měl zastrčené nedbale za opasek. Pozvedl bradu, když na něj Anskiere pohlédl.

„Měli bychom dát těm kněžím lekci,“ řekl Ivain. Po rtech se mu rozestřel pohrdavý úsměv. „Ta událost by byla zábavná, nemyslíš? Mhargovi potomci proti modlitbám?“

Anskiere, jehož zasáhl obrovský stín, se otočil. Jeho plášť zavlál jako vlajka, když pozvedl bouři, aby odvál jedovaté výpary. Oči ho však pořád ještě pálily a slzely. Vlasy, s nimiž si pohrával vítr, se mu měnily ze stříbřitých v černé. „To je šílenství!“ vykřikl. Na chvíli neměl chuť se obracet k Pánu ohně, který kráčel za ním. „Zabiješ nás všechny. A kvůli čemu? Prostě ze žárlivosti?“

Ivainovy oči se zúžily. „Ne kvůli popularitě kněží. Věrní Kordane jsou pro člověka hmyz. Měli bychom démonům zabránit v tom, aby je rozmáčkli?“

Anskiere sebou trhl a otočil se. Strážce bouře a Pán ohně se chvíli pozorovali. Jeden s hněvem, druhý s naprostým nepřátelstvím. Mhargovi potomci pak zařvali a obrátili se proti nim, aby je zabili. Anskiere pocítil hmatatelné rozpoutání odporu, když se Ivain obměkčil. Síly obou čarodějů se spojily.

Anskiereovým tělem projela moc s přímo nepřekonatelnou silou příbojů. Nervy, šlachy i kosti se rozezněly náporem, jenž nebyl stvořen pro to, aby jej snesl smrtelník. Přesto se však Strážce bouře držel pevně. Spojil se s Ivainem a bojovali s Mhargy společnými mistrovskými silami země a ohně, vody a větru. Bitva se protáhla na celé hodiny, nebo možná dny, bez ustání.

Anskiere přivolal bouře a nechal padat déšť. Oblohu ozářily blesky, tnoucí ve výšinách jako kov meče do šupinatých kůží. Přesto ale Mhargové dosud létali. Teplota prudce klesla a do země začaly bodat kroupy. – Mhargové, zasypávaní kusy ledu, zavyli, avšak nepřistáli. Ivain rozťal zemi. Z trhliny se vylila láva, červená jako krev prýštící z otevřené tepny. Rozzuření Mhargovi potomci kvíleli. Jako střela se vznesli do výše. Anskiere je spoutal spodním tahem větru, ale bez úspěchu. Mhargovi zplozenci zasyčeli a vířivě se vznášeli směrem na sever, nad kopci Elrinfaeru. V temném dešti popela chřadly lesy. Borovice se lámaly jako navlhlé hedvábí a vzduch páchl smrtí.

Anskiere, přestože jeho nervy trpěly vyčerpáním a zuřivostí, je pronásledoval. Oči mu oslepovaly slzy nad tím, že země, které kdysi měl vládnout, utrpěla takovou pohromu. Jeho unavené nohy klopýtaly po zčernalé zemi. Oděv mu visel na ramenou, z nichž mu stoupala pára, jak se potil. Žíravá břečka začerňovala jeho boty v místech, kudy prošli Mhargové. Kůže změkla a rozpustila se. Břečka pálila čaroděje do bosých plosek nohou. Strážce bouře, ubitý plískanicí a větrem, se zastavil, aby si obalil nohy, poseté puchýři, svým pláštěm. Z temnoty na něj zasyčel jeden Mhargův potomek. Během okamžiku se země proměnila v peklo, když Ivain odsekl kus horniny, vhodil ji do lávy a tu pak odfoukl. Démoni ale stále unikali. Vaere je varoval, že jejich síla vzešla ze světa, který nikdy neobýval člověk. Anskiere, mučen únavou, uvažoval, zda se ta stvoření vůbec někde usadí.

„Jestli ihned přistanou, máme je.“ Ivainova tvář se leskla deštěm a potem. Dech Mhargů již dávno sežehl jeho plášť tak, že mu z něj zbyly jenom cáry. „Všiml sis? Nestarají se o roztavenou skálu.“

Anskiere souhlasně zabručel. Měl příliš vyschlé hrdlo na to, aby mohl promluvit. Otřásla jím neblahá předtucha. Pozvedl zrak opět k obloze. Démoni Mhargové se znovu pokusili stočit na sever. Pokud je velice brzy nepřimějí přistát na zem, jejich zuřivost zničí sady, které byly pýchou a bohatstvím Elrinfaeru. A kousek dál od nich ležely vesnice a farmářské statky. Anskiere byl již od dětství zavázán je chránit.

Strážce bouře se s bolestí postavil na nohy. Když pozvedl své síly, aby obnovil boj, Ivain ho pozoroval se zvědavou škodolibostí. Ale sen, který se rozvinul díky Llondelovu vlivu, již nebyl ničím jiným než vzpomínkou. Žádné varování nemohlo změnit minulost.

Najednou se rozhořel oheň. Země chrlila před sebe prach, aby jím ucpala plíce Mhargů. Obličej Pána ohně zahalil písek. Anskiereovýma rukama projela síla, rozlehlá a divoká jako kataklyzma. Potřeboval každičký kousíček soustředění, aby ji zvládl. Nezůstal žádný zdroj, který by se zabýval Ivainovými vrtochy. Kvůli jiné potřebné činnosti zůstalo nebezpečí naprosto nepovšimnuto. Zemí otřásaly bouře. Hořel les. Plameny stravovaly větve, až na jejich pozadí zbyla jenom holá torza stromů. Ale Mhargové pořád ještě létali ve vzduchu. Konečně však začali vykazovat známky únavy. Stále častěji sklouzávali, jako by chtěli dopřát na chvíli odpočinku svým znaveným křídlům. Jejich útoky se staly sporadickými, dokonce netečnými, ve srovnání s jejich předchozím úsilím.

Nadešlo svítání. Vzduchem poletoval prach. Slunce oranžově žhnulo nad poli spálenými na popel. Anskiere proháněl vzduch bouřkami a Mhargovi potomci se proháněli a vlnili v šílených kruzích, aby zůstali ve vzduchu.

„Otevři jámu. Zpomalují.“ Strážce bouře vyslal svou žádost k Pánu ohně chraptivým šepotem. Nebyl schopen většího výkonu. Měl odřenou kůži na několika místech. Jiskry mu do oděvu vypálily díry. Oči mu ale vítězně zářily.

Ivain vyšel zpoza ohořelého dubu a postavil se mu. „Udělej to sám.“ Jeho ušpiněnou tvář rozzářil úsměv. „V sázce není moje království.“

Anskiere jej pozoroval, neschopen kvůli šoku promluvit. Nejdříve odmítl uvěřit, že Ivainova slova nejsou jen dalším škodolibým vrtochem. Ale tvář, do níž se díval, patřila šílenci. Nad hlavami jim řvali Mhargové. Seřadili se do řady a vyrazili na sever. Strážce bouře, rozerván odporem a zároveň soucitem, hledal prostředky, jak obnovit Ivainův ztracený rozum a odvrátit zničení Elrinfaeru.

„Ti tví venkované si zaslouží lekci,“ odplivl si Ivain na horkou půdu. „Neměli mi odmítnout při loňském slunovratu pohostinnost.“

„Vaereové mi jsou svědky, že jim křivdíš,“ dokázal ze sebe Anskiere vypravit. V hlase se mu zračila bolest.

Ivain vykoukl bezstarostně zpoza padlého dubu, maje ruce volně spuštěné podél těla. Anskiere poznal, že přítomnost Pána ohně v jeho mysli se s konečnou platností rozplynula. Smutek ho zasáhl jako rána. Oddělený a osamělý Anskiere se rychle odvrátil, ze strachu, že by se Pán ohně smál jeho smutku. Jeho srdci byl Elrinfaer dosud nejdražší. Mhargovi zplozenci by toto území proměnili v poušť, farmy a města v divočinu, a ani síly Strážce bouře by tomu nijak nemohly zabránit…

* * *

Jaric, v němž se díky Llondelovu spojení probudil soucit, několikrát v mukách vykřikl. Nikdy v životě nepoznal takové utrpení, jaké Strážce bouře zažil při Ivainově zradě.

Tato agónie ducha zdánlivě nikdy nekončila. Z hlubin transu syn Pána ohně vrhl zoufalou výzvu k bytosti, která uvěznila jeho vůli. „Pusť mě!“ Jaricův křik narážel jako můra do skla svítilny. Jaric toužil najít světlo, i kdyby ho to mělo zabít. Na okamžik si pomyslel, že zahlédl hvězdy a náraz vln, z nichž stoupala pára, na útesy Cliffhavenu. Hrdlo měl rozdrásané křikem a rty, chutnající po slzách, ho pálily. Otočil se, lapaje po dechu v chladném prostředí, a spatřil dvě oči, které na něj shlížely se zlověstnou a nelidskou lhostejností.

„Nech mě jít.“ Jaric se zachvěl. Bičován silami, pro jejichž pochopení se mu nedostávalo patřičného vzdělání, a zděšen tím dědictvím víc, než kdy předtím, si byl vědom toho, že Anskiereova snaha zachránit Elrinfaer je ohrožena. Ať Strážce bouře povolal jakékoli síly, jejich zuřivost byla zcela určitě víc, než chlapcova nevycvičená mysl mohla snést. „Přeješ si mou smrt?“

„Ne,“ vyslal Llondel.

Zatřepal šedými prsty a Jaric se propadl zpět do temnoty. Anskiereovýma očima se díval, jak Elrinfaer umírá, pomalu, nevyhnutelně, jako když déšť uhasí žhavé uhlíky a promění je na popel.

Kapitola 3

Varování

Anskiere už nemohl déle ovlivňovat směr letu démonů. Když Ivain neovládal oheň, Mhargové zamířili nad obydlená území, bez toho, aby jim v tom někdo zabránil. V jejich stopách zůstávala zničená země, města plná ožehlých mrtvol a hnijících kostí. Strážce bouře klopýtal po rozervané zemi, kde se jen před několika minutami páslo stádo ovcí, strážené psem a chlapcem s píšťalkou z rákosu. Zvířata, tráva i dítě nyní již byly mrtvé. Mhargové je proměnili v nerozlišitelnou břečku. Bývalý princ z Elrinfaeru, zbaven veškerých možností, se zoufale pokoušel najít opatření, s jejichž pomocí by zabránil zkáze své země.

Anskiere zavolal, přemáhaje chlad. Síla odpověděla. Vytryskla jako pramen z kamenů padajících z jeho pozvednutých pěstí. Teplota poklesla, znovu a znovu. Jaro se proměnilo v zimu. Během jediného nádechu se drahocenné území Elrinfaeru postříbřilo pod mrazivým příkrovem. Dobytek se splašeně hnal z pastvin. Uvnitř městských zdí vyháněli rodiče děti ze dvorků a rychle příbouchávali ze strachu okenice. Anskiere vykřikl znovu a obloha potemněla. Déšť padal v bílých přívalech a zmrzl v ledové hrudky. Květy jabloní ničil led jako skleněná pěst. Zvířata se utíkala ukrýt, avšak ztuhla jako sochy přímo na cestě. Lidé osévající pole zemřeli na místě a ženy peroucí na březích řek prádlo zděšeně křičely. Jejich zápěstí rychle uvěznil černý led. Anskiere, zachmuřený jako sama smrt, ještě zesílil ledové sevření Elrinfaeru. Mohl tím připravit pole o úrodu a lidi o život, jenže ledové brnění by možná zachránilo zemi od úplného zničení dechem Mhargů. Semínka kataklyzma přežijí. Některé z rostlin také, a zcela určitě většina lidí. Zůstane jich dost, aby po uplynutí krize nahradili ztráty.

Jenomže tato taktika selhala. Mhargovi potomci se snesli z oblohy a zaútočili na osaměle stojící statek. Jejich dech proměnil led v syčící páru a všechno pod ním v páchnoucí břečku. Anskiere plakal. Všechny jeho síly Strážce bouře nemohly ušetřit ani zemi, ani lidi. Téměř zlomen porážkou se brodil blátivou kaluží. Nohou narazil na kov. Závěs brány se uvolnil, když se dřevěný kůl, který ji podpíral, rozpustil na kaši. Čaroděj klopýtl a krátce před tím, než upadl, se zachytil. Pokračoval dál, snaže se nemyslit na mrtvé, kteří zemřeli, když zvedali závoru brány, aby vehnali do ohrady dobytek. Anskiere byl neoblomně vyškolen Vaerey. Část jeho mysli tudíž stále ještě třídila možnosti. Jejich poslední zdroj, jako jediná naděje Keithlandu, spočíval v moři. Kdyby Mhargové zalétli nad oceán, zbývala jedna šance, a sice, že by je Anskiere mohl chytit do pasti pomocí vody.

Západní mořské pobřeží se rozkládalo za horami, větrem ošlehanými skalami se zasněženými průsmyky, kde se cestování stalo zrádným, dokonce i během vrcholného léta. Na východě se rozkládalo padesát mil farmářské půdy, která se táhla až k pobřeží osídlenému národem rybářů. Anskiere si promnul kůži na čele, posetou puchýři. Mhargové si poletí, kam budou chtít. Nemohl udělat téměř nic, jen je sledovat a prosit větry a pokusit se je udržet ve vzduchu, jak to jen půjde.

Pokusy, které následovaly, splývaly jeden s druhým. Anskiereovy dny provázela bída existence a děsivé prožitky ztrát. Jeho tělem rezonovala síla bouře. Děsivý příliv a odliv síly rozněcoval nervy, šlachy a ducha v nemilosrdné agónii. Spaloval jeho identitu do té míry, že už nerozeznával, která bolest patří jemu a která království. Dny se nekonečně měnily v temnotu a sám čas ztratil význam. Ale Mhargové pořád létali. Události se míchaly, scény do sebe zapadaly jako mozaika a každá z nich nesla nálepku tragédie.

Padlo město a zemřela sestra, ta, kterou se mladý princ zavázal chránit, když odešel, pátraje po záhadách Vaereů. Její obraz ho pronásledoval ve vzpomínkách. Dívčí prstíky se sevřely kolem žezla, o které jeho sestra nikdy nestála. Její strach narazil pouze na královskou hrdost. S touto vyhlídkou se již narodila. Anskiere nyní uvažoval, zda věděla, že zemře, zatímco on spal. První noc podlehl vyčerpání. Mhargové se stočili na východ a přinesli smrt tržišti v Elrinfaeru. Anskiere sevřel pěsti a z oblohy sjel blesk. Jeden klikatý záblesk za druhým roztínal tmu, když klopýtal po tržišti posetém kostmi. Čaroděj ve smutku povolal bouře, aby vyklidily ulice. Jeho slzy se proměnily v hotový příval deště.

Přišlo léto. Nad pustými akry půdy létal prach. Anskiere vyšplhal na skalní stěnu, bos. Prsty mu mokvaly díky ránám, které si způsobil na ostrých kamenech. Mhargové líně kroužili, unášeni vzdušným proudem. Na pozadí zenitu se leskli jako šperky. Ale tak dlouho, jak se Anskiere věnoval vytváření bouře, neviděly jeho oči oblohu, jen světelnou vzorovanou změť, která provázela linie síly, pomocí nichž ovládal vítr. Samo jeho počasí udržovalo nepřátele ve vzduchu. Nutilo je spěšně zamířit na západ nad horské vrcholy a pak nad moře.

Pak poznal hlad. Dny plné sněhu a slunečního svitu a bouří vrhané kusy ledu. Některé noci byl až příliš unavený, aby dostatečně pozvedl teplotu, aby se zahřál. Kromě hadrů na sobě neměl nic. Opřel se o holou skálu, chvěje se zimou. Mhargové našli útočiště na vrcholech skal a tam se nafukovali jako zmalované obludy. Pobízení jejich žravé chuti je vyžene brzy zase do vzduchu. Anskiere se přinutil vstát. Osamělý pod třpytícími se hroty hvězd, přešel mořenový svah. Pod jeho nohama začaly nebezpečně sklouzávat kamínky. Nad sněhovými poli se vznášel chladný vzduch. Pod útesy, kde spali démoni, zvedl Strážce bouře pěst a srazil démony z jejich posedů. Vznesli se s kvílivým nářkem a obrátili se dolů, směrem k moři. Anskiere je pronásledoval. Jeho vzpomínka na tu noc se smísila nerozlišitelně se vzpomínkami na ostatní dny, jež následovaly. Anskiere, rván bouří a pronásledován divokými silami, které utvářel ve své mysli, existoval již jen jako pouhý nástroj pro svou moc. V době, kdy ztratil všechno sebevědomí, se jeho mysl nadýmala až příliš velkým množstvím moci, jaké žádný smrtelník nepoznal.

Později se na kost vyhublý Strážce bouře krčil na pláži, hlavu složenou na překřížených zápěstích. Vlny prudce bily do skály, stěží několik palců od něj. Zcuchané vlasy se mu lepily na mokrou pokožku. Dýchal těžce, sípavě, příliš vyčerpán na to, aby se hýbal. Asi šedesát yardů od břehu zuřila vodní smršť, doprovázená dunivým kvílením přírodních živlů. V jejím srdci leželi konečně uvěznění Mhargovi potomci. Uběhl ale celý týden, než Anskiere znovu získal dost duchapřítomnosti, aby vyrovnal síly, které je držely v zajetí. Měsíce námahy ho vysílily. Nemohl vytvářet dostatečné silove vlny, aby sám sebe učinil nezničitelným. Denně musel posilovat své dílo a neodvážil se nikdy opustit místo.

Anskiere vyklízel pláže. Byl ušpiněný jako trosečník přeživší potopení lodi a živil se syrovými rybami. Když táhl vodní smršť i s Mhargy, kteří v ní uvízli, k pobřeží, konečně dosáhl opuštěného majáku na severním pobřeží Elrinfaeru. Strážce majáku, který tam přebýval, byl senilní poustevník, který zanedbával péči o světla již deset let. Ten muž, mlaskající, mumlající a přejíždějící jazykem po bezzubých dásních, měl dosud dost důvtipu, aby poslouchal, když ho Anskiere požádal, aby zazdil kamením všechna okna ve věži. Strážce majáku si poškrábal slabiny a odplivl si. Pomáhal však, dokud nebyl úkol hotov. Ve chvíli, kdy byla ucpána poslední škvíra, Anskiere povolal své síly. Rozehřál vzduch tak, že se stal oslepujícím peklem. Nemaje k dispozici Ivainovy schopnosti, poháněl sám sebe k většímu výkonu, až na hranici života a smrti, dokud se kameny věže neroztavily a nestmelily se, nezanechávajíce ve zdech žádnou štěrbinu. Nově vybudované vězení z útesu čnělo kolmo vzhůru jako černý prst. Tam Anskiere uvrhl Mhargy. Už nikdy více létat nebudou. V současnosti mohla přežít pouze jejich vejce. Čaroděj ale uklidil to místo pomocí větru. Nezanechal žádnou břečku, z níž by mohla vzejít nová generace démonů. Strážce bouře zapečetil vchod, chvíli počkal a pak znovu použil své mistrovské čáry. Když skončil, věž v Elrinfaeru držela bezpečně pohromadě, díky těm nejsilnějším kouzlům, která kdy vytvořil mág počasí.

Anskiere se nakonec rozplakal. Zničený, unavený a pln puchýřů, které mu způsobilo jeho úsilí, se posadil na okraj útesu, pod nímž se na pobřeží pěnila voda a racci se hašteřili nad troskami rozbitých lodí, které sem vyplavil příboj. V prstech, které se mu třásly, obracel malý kousek čediče, jenž kdysi býval drobným šperkem strážce majáku. Fazety se leskly a leskly. Anskiere, zaujat hrou světla, neslyšel kroky návštěvníka, který se k němu blížil. Ani mu nedošlo, že již není sám, dokud neuslyšel důvěrně známý, cynický hlas.

„Vedl sis obdivuhodně.“ Ivain se odmlčel, házeje zamyšleně kamínky z jedné ruky do druhé. Vlasy se mu v odpoledním slunci měděné leskly. „Úplně ses zničil, no vážně, a kvůli čemu? Ti, kteří přežili, řeknou, že tu devastaci jsi způsobil ty. Jejich kněží budou proklínat tvé jméno ve svých písních a děti se tě naučí bát.“

Anskiere vstal, nemotorný vyčerpáním. „Nepřežil nikdo. Proto Mhargové zamířili na moře. Už pro ně nezbylo nic, co by mohli zničit.“ Odmlčel se, aby ovládl zlobu. Neměl sílu, aby ji dal plně najevo. „Máš štěstí, že se zkáza nerozšířila za hranice Elrinfaeru.“

„Proč?“ Ivainovy ruce se zastavily ve vzduchu a kamínky spadly s rachocením na zem. „Už mě unavuje pracovat pro Vaerey.“

Než mohl Anskiere odpovědět, země se rozestoupila. Čaroděj, který byl Pánem ohně a zároveň i Pánem země, zmizel pod zemí. Ve vzduchu po něm zůstal pouze zlověstný smích, znějící jako kletby.

„Já si tě najdu,“ zašeptal Strážce bouře. „Až to udělám, spoutám tě kouzly tak mocnými, že nikdy více své blízké neopustíš.“

Tak začalo Ivainovo pronásledování, které kulminovalo u Severního moře. Pán ohně, zatlačený do zátoky ústící do oceánu, se krčil u nohou Strážce bouře. Tam pod nátlakem Ivain splnil závazky. Stabilizoval kouzla, jež věznila démony Mhargy. Síly, kterými ovládal zemi, vtiskly klíče i s jejich kouzlem do čedičové kostky, která kdysi sloužila strážci majáku jako dveřní zarážka. Poté Anskiere pronesl svůj rozsudek nad Pánem ohně, jenž ho opustil v Elrinfaeru. Hořké následky tohoto jednání měly přejít na příští generaci, tedy na Jarica.

V tom okamžiku se sen otřásl. Ivainův syn, prudce vyrván ze vzpomínek Strážce bouře, klopýtal temnotou. Zvuk, obraz, všechny vjemy pro něj byly ztracené. Llondel se zdržel jakéhokoli vedení. Jaric, opuštěný uprostřed noční můry mezi vlastní existencí a čarodějovou minulostí, hlasitě vykřikl. Snažil se znovu získat orientaci, napůl nepříčetný panikou.

V té chvíli ho ohlušil hlas přicházející z temnot. „Uveď své jméno, vetřelče! Co tě sem přivádí, že rušíš Strážce bouře z Elrinfaeru?“

Jaric už nebyl schopen rozeznat, kde končí snové obrazy a začíná realita. Cítil, že jeho vědomí je lapeno do sítě vůlí jako ocelovými pouty. Projela jím síla, bezohledná a sebejistá. Odhalila nejvnitrnější jádro jeho bytosti. Jaric, ohrožen naprostým zničením, přestal odporovat. Dotek se zjemnil a náhle povolil. Světlo zazářilo a zbledlo. Jaric, sražen na kolena, otevřel oči. Spatřil vytesávaný kamenný krb a pokoj, který jej zcela zmátl. Po ledových útesech, dešti nebo chladu větrné noci nezůstalo ani stopy. Rukama se přehraboval v záhybech na hromadě ležícího, bohatě zdobeného koberce a oděv na zádech měl suchý.

„Ivainsone Jaricu,“ ozval se za jeho zády čísi hlas, jemný, ale hrozivě důrazný.

Chlapec vstal. Zaražený a otřesený, pozoroval mluvčího. Poprvé Anskierea z Elrinfaeru spatřil. Strážce bouře čekal před vybledlým čtvercem tapiserie. Z napřímených ramenou mu splýval šat, nepomačkáný samet, modrý jako letní obloha. V jeho stříbrných vlasech pohrávalo světlo plamenů. Tvář měl ošlehanou počasím a poznamenanou těžkou prací.

„Hledal jsi mne,“ řekl Strážce bouře.

Jaric jen zamžikal očima. „Kde to jsem? Jak jsem se sem dostal?“ Pozvedl ruku ke svému kabátku, zašátral pod ním a zjistil, že klíče od Elrinfaeru nemá. Otřásla jím panika. „Ten Llondel!“

„Poslal tě za mnou,“ dokončil Anskiere rychle. „Tento pokoj je iluze, nic víc a nic míň než myšlenka v mé mysli. Llondelové nepatří mezi tvé nepřátele.“

Jaric zrudl. „Jsou to démoni.“

„Všechny rasy Prokletých Koru nejsou stejné. Některé by svou nenávist vůči lidstvu dovedly do důsledků a uškodily by jim. Pokud Mhargové znovu vzlétnou, Llondelové zmizí.“ Anskiere se s porozuměním díval, jak Jaric vnímá toto odhalení. „Co se týče klíčů, je Llondel tvým spojencem.“

Jaric pohlédl čaroději do očí. Zjistil, že jsou hluboké jako obzor na okraji moře. Chtěl cítit zlost, ale nemohl, když už jednou uvěřil, že Anskiere proklel Pána ohně odplatou za jeho chyby v minulosti. Nyní se dozvěděl něco jiného. Kouzla seslaná nad Severní moře byla vytvořena čistě z potřeby, aby se zrada, která zničila Elrinfaer, už nikdy víc neopakovala.

Anskiere promluvil do ticha. „Když jsem vyslal své volání, již jsem věděl, že Ivain je mrtev.“

Toto tvrzení mělo mnohostranný význam. Jaric cítil, jak se mu svírá hrdlo. Byl-li Ivain mrtev, znamenalo to, že jeho potomek musí odpovědět, možná i zopakovat tragédii zplozenou Cyklem ohně. Tohle Anskiere věděl. Dokonce i když ho volal, soužení vyplývající z tohoto rozhodnutí vtisklo do jeho srdce neodvolatelný smutek. Strážce bouře přesně viděl, až do posledního důsledku, jaké následky naložil na nevycvičená ramena chlapce z Morbrith Keepu.

„Máš-li nějaké otázky, zeptej se teď hned. Odpovím ti, jak nejlépe umím. Tohle může být naposledy, co spolu mluvíme,“ vysvětloval Anskiere s klidem postrádajícím jakékoli emoce. „Llondel tím, že tě poslal za mnou, zkrátil dobu mé vytrvalosti. Vzala na sebe risk, který se nebude opakovat.“

„Ona?“ Jaric udiveně vzhlédl. Nikdy si nepomyslel, že by démoni mohli existovat i jako ženské bytosti.

Anskiere se na něj usmál. „Nejsou to lidé, Jaricu, ale v určitém směru jsou Llondelové stejně tak smrtelní jako ty nebo já.“

Smrtelní. Jaric sebou trhl, když uslyšel takové přiznání od čaroděje, jehož činy určovaly běh dějin. Přesto by ho toto zjištění nemělo překvapovat. Strážce bouře nebyl všemocný. Anskiere, který byl sám vězněm, se neodvažoval uvolnit led bez zkušeností Pána ohně. Kdyby ta kouzla zrušil, pustil by tím na svobodu démony mrazu, kteří byli stejně nebezpečnými démony jako Mhargové. Jaric cítil, jak mu v žilách tuhne krev. Jak dlouho v té stagnaci pod ledem Anskiere přežije, když žádný kandidát neovládne Cyklus ohně?

Ačkoli Jaricovi chyběla kuráž vyslovit svou otázku, Anskiere mu přímo odpověděl: „Mých dní bude méně, než je rozsah tvého vlastního života.“

Oheň náhle Jaricovi hřál do zad až příliš. Potil se, vzpíraje se nutkání udělat krok vpřed. „A co ti démoni mrazu? Utečou, jestli zemřeš?“

„Ne ihned.“ Strážce bouře se otočil, jako by vycítil Jaricův nepokoj. Zadíval se na tapiserii, která zobrazovala přímořskou krajinu. Převládala na ní bledě modrá a bledě zelená barva. Čaroděj ohodnotil situaci hlasem tenkým jako vlákénko. „Ochranná kouzla pomalu vyprchají. Pokud elektrická bouře zůstane v dáli a bude mírná, pouta by mohla vydržet půl druhého století.“

„Vaereové by vyslali tvého nástupce,“ řekl Jaric.

„Mohli by.“ Anskiere nedodal, že podobný talent je dost vzácný; dokonce i ti nejnadanější selhali, když měli vydržet zkoušky čarodějova výcviku. Ale jeho mlčení ohledně tohoto tématu mluvilo za všechno. Jaric nenašel žádné ujištění, které hledal. Každá výměna názoru s čarodějem ho přiváděla blíž k Cyklu ohně, dokud se přijetí muk, která zničila jeho otce, nezdála být nevyhnutelná jako smrt.

„Ne!“ Anskiere se otočil od tapety. Pozvedl oči, nezaujaté a chladné jako ledová voda, a dodal: „Rozhodnutí podstoupit Cyklus ohně se člověku nikdy nedá vnutit. Uložil jsem ti jen jednu zkoušku: najdi znovu klíče od Elrinfaeru a udržuj je v bezpečí, dokud nebudou moci být vráceny.“

Jaric se pod pohledem čaroděje scvrkl. Nahý před jeho vnímavostí, která pronikala sebezapřením, a mající hrůzu z Ivainova osudu šílence, který odkrýval nejvnitrnější podstatu jeho nedostatků, si konečně poprvé plně uvědomil tíhu svého břemene. Ve vzpomínce znovu spatřil konflikt u Severního moře a klatbu, kterou Anskiere kdysi uvalil na Ivaina. „…A kdybys zemřel, má vůle přejde na tvého nejstaršího syna a z něj na syna jeho syna, a tak dále, dokud dluh nebude splacen.“

Jaric zbledl, jako by jej zasáhla rána bičem. Semkl ruce, zastrčené pod manžety kabátku. „Nemůžeš mě zbavit starosti o ty klíče?“

Anskiere odpověděl překvapivě jemně. „Jen tehdy, kdybych se dostal na svobodu, synu Ivainův. Do toho dne ty, nebo po tobě tvé děti, musíš chránit klíče před démony.“

„Nemám takovou moc, abych se ubránil!“ Jaric si až příliš pozdě přál, aby ta slova nevyslovil.

Anskiere se neúprosně usmál. „Ty máš tu schopnost.“

„Ne!“ Jaric se přestal ovládat. Zahnán do úzkých přítomností Strážce bouře a vnitřně dotčen sdílenými vzpomínkami, které mu vnutil Llondel svými myšlenkovými obrazy, vyzradil všechny hrůzy, které hlodaly v jeho mysli od té doby, kdy zjistil, kdo je jeho otcem. „Kdo jsem, abych přijal ty síly ohňů Kordane, čaroději? Kolika lidem můj otec uškodil, než si probodl srdce nožem?“ Jaric nemohl skončit, když už jednou začal. Zesílil hlas. „Ty, Strážce bouře, se vší tou tvou moudrostí a soucitem, kolik lidí jsi zabil v Tierl Ennethu!“

Obvinění se rozplynulo v tichu. Jaric stál s pozvednutou bradou. Své vzpurnosti nelitoval. Výčitka byla zcela oprávněná. Celý Keithland si pamatoval vlnu, která se s hučením zvedla z moře a zaplavila pobřeží Tierl Ennethu. Zemřely čtyři tisíce lidí, každý z nich chráněn přísahou Strážce bouře, že je bude střežit.

Anskiere sklonil hlavu. Vitalita i síla ho opustily, až vypadal jako starý muž. „Vysvětlím ti to, synu Pána ohně, ačkoli jsem to dosud nikomu, kromě Vaereů, neřekl. Modlím se, abys byl dostatečně moudrý a pochopil to.“ Pozvedl znavené oči. „Démoni našli způsob, jak pokroutit lidskou mysl a zmocnit se nadvlády nad ní. Hrozná věc, neboť ti, které si vybrali, aby je zkazili, jsou talentovaní. Jedna z nich se jmenovala Tathagres. Přišla za mnou a požádala mě, abych ji učil. Ukázalo se, že patří k démonům. Jednoho dne, když jsem k ní byl otočen zády, odejmula mé holi část její kouzelné moci. Nikdy bych si nepomyslel, že se musím mít na pozoru před takovou prostoduchou zradou. Moje věci byly chráněny. Dodnes nevím, jak překonala ochranná kouzla a přežila to. Ale tento její čin způsobil vzedmutí moře a zničení Tierl Ennethu. Provedla jej proto, aby mě očernila.“

Jaric nechal ruku poklesnout. Otřáslo jím, když zjistil, jak moc se mu potí dlaně. „Tathagres je mrtvá.“

Čaroděj reagoval rychle jako blesk. „Zmizela její tajemství spolu s ní?“

„Snad.“ Jenomže Jaric myšlenku nedokončil. Chtěl říci, že pravděpodobněji svou zkaženost přenechala někomu jinému. Napjatý jako nadměrně natažená struna harfy, zavřel oči. Přál si, aby temnota zahalila osud, který před něj předkládalo jeho dědictví. Čaroděj, k jeho ubohosti, neměl jinou odpověď než Cyklus ohně. Jaric byl rozhodnut se tomuto osudu vyhnout, pokud by moc nevyvolala další omyly, jichž by démoni mohli využít. Protože Llondel kladl důraz na nebezpečí pro přežití lidstva, Jaric se obával být tím jediným, kdo naruší konečnou rovnováhu a odsoudí vlastní druh k zániku. S proklínáním tohoto bolestného obvinění si přál být jinde.

Koberec pod jeho nohama se bez varování zkroutil. Jaric ztratil rovnováhu. Upadl, nedopadl však na podlahu. Pokoj kolem něj se proměnil ve vzduch. Světlo vystřídala černota a poslední slova Strážce bouře zněla útržkovitě jako šepot ducha v prázdnotě.

„Démoni budou klíče hledat, Ivainsone Jaricu. Střež je dobře. Udělej to, co musíš, s drzostí a kuráží. Moje naděje a mé požehnání půjdou s tebou, ať se ti bude dařit jakkoli.“

Jaric se snažil odpovědět, jenže slova mu uvízla v hrdle. Klopýtal, pořád a pořád, bičován silami, které žádný smrtelník nemohl ovládat. Když se mu hlas konečně uvolnil, vykřikl bolestí a strachem. Ten pronikavý zvuk ho probudil. Vzpamatoval se díky chladu, ostrým skalám a hučení přílivových vln. Jaric otevřel oči na severním pobřeží Cliffhavenu. Hvězdy zakryl mrak. Ledové útesy, zastíněné bílé pilíře na pozadí chmurné temnoty oblohy, se tyčily vzhůru. Nehostinné pobřeží, útesy a skály pod nimi splývaly v jednu barvu, až na dva oranžové body. Llondel ho stále pozoroval z římsy, maje plášť přehozený přes zkřížené nohy. V očích, zacloněných kapucí, se mu občas lhostejně zajiskřilo.

Jaric se pohnul a posadil se. Opřel se zády o žulovou skálu a opatrně studoval Llondela. Pouhým zrakem však nedokázal nalézt ani náznak, který by prozrazoval jeho pohlaví. Následovala nejistota; co když byla Anskiereova slova pouhým snem, nebo, a to by bylo ještě horší, iluze vytvořená Llondelem k obluzení jeho smyslů ve snaze otupit jeho pozornost? Jarica se zmocnila nedůvěra. Sáhl pod kabátek. Teprve když nahmatal prsty Anskiereovu čedičovou krychli, zbavil se podezření. Jestli dosud Llondel klíče neukradl, byla naděje, že jeho záměry byly jiné.

Jako by se jeho myšlenky daly vyčíst, démon zamžikal očima. Šedé sukno ve tmě zašustilo, když se pohnul opatrně vpřed. „Synu Pána ohně a strážce klíčů, mluvil jsi s Anskierem. Co uděláš teď?“

Myšlenkový obraz neobsahoval žádnou hrozbu. Jaric suše polkl. Zjistil, že má vyschlé hrdlo. Dosud ještě neunikl z dosahu nebezpečí. Pečlivě vážil odpověď, protože před empatickou vnímavostí démona neobstojí žádná výmluva. Jaric, vybaven odvahou, jakou předtím nepoznal, se pokusil odpovědět: „Budu chránit klíče, jak nejlépe budu umět. Ale od Vaereů nepřijmu ani výcvik, ani moc.“

Llondel zasyčel.

Jaric couvl za skálu. Jeho další slova provázela hořkost. „Znal jsi mého otce?“ Zoufale se snažil, aby byl pochopen. Vyslal proto obrazy, které se jeden po druhém střídaly v jeho mysli. Věděl, že by si je Llondel uměl přečíst. Jaric mu ukázal Pána ohně, jehož krutost tak poznačila vzpomínky lidstva. Vyprávělo se o něm ve všech výčepech a žalozpěvech a existovaly o něm psané záznamy v archivech. Ivainova vzpurná povaha vnesla zkázu do všech končin Keithlandu; spálené příbytky, zničená pole a dokonce ruce stájníka, který nestačil včas osedlat svého koně, plné puchýřů.

Jaric skončil, ale Llondel seděl tiše jako vytesaný kámen. Jen zpoza kapuce žhnuly jeho oči.

Jaric si nebyl jist, co mohlo démona přimět k soucitu. Pokusil se znovu navázat spojení. „Dokonce i když se dají síly Vaereů srovnat se šlechetnými úmysly, mému druhu přinesly jen smutek.“ Chlapec znovu zvolil obrazy, ukazující žal, který pronásledoval Tierl Enneth poté, co došlo k uvolnění Anskiereových sil, které rozbouřily moře. „Nehledě na to, jak moc je čaroděj moudrý, tak velká moc se dá lehce zneužít. Já nemohu.“ Jaric se odmlčel. Polkl a neústupně učinil závěr. „Za takový risk nebudu zodpovědný.“

Llondel zasyčel a nahrbil se.

„Ne!“ Jaric ho udeřil oběma pěstmi do lýtka. „Počkej a poslouchej! Musejí existovat jiné možnosti. Copak mi nerozumíš? Čarodějnictví nepřináší nic než zkázu. Jestli budu muset, najdu jiný způsob, jak zachránit svůj druh a vrátit klíče Anskiereovi!“

Uběhla napjatá chvíle. Pak se Llondel se zašustěním oděvu opřel o skálu. Natáhl ruku a s rituální obezřetností vyškrabal do kamene mezi Jaricovými koleny své znamení. Jarkovi se při tom zvuku ježily vlasy na krku. Ačkoliv tohle gesto nebylo mezi lidem známé, jeho význam byl nezaměnitelný.

„Varuji tě,“ vyslal Llondel. „Jsi poznačen Vaerey a tvá cesta bude sledována.“

Jarica zamrazilo až do morku kostí. Zalapal po dechu, neboť Llondel mu ukázal obraz jeho samého. Jarica obklopoval trojitý pás ohně. Ten vzor byl příliš podobný pečeti na klíčích, které symbolizovaly Anskiereovo mistrovství. Llondel implikoval nebezpečí. Upozornil, že potomek Pána ohně nebude pouze sledován, ale pronásledován. Vidina v sobě nesla varování. Jaricův potenciál čaroděje obsahoval hrozbu dohodě démonů v Chrámu stínů. Jeho odpor k rozvíjení těchto schopností vůbec nezaručoval bezpečí, poněvadž postrádal obranné síly výcviku Pána ohně. Nepřátelé by ho mohli zničit, aniž by přitom riskovali.

Avšak nebezpečí samo o sobě nemohlo otřást Jaricovým rozhodnutím. Chlapcova nedisciplinovaná mysl, krutě ubíjená vzpomínkou na mistrovství Anskierea z Elrinfaeru, si neuměla představit kouzla s počasím, která pronikla do hlubin jeho vědomí. Věděl jen to, že ozvěna takové moci způsobovala velikou bolest. Neúprosné sebeovládání, potřebné pro ovládnutí těchto sil, se vzpíralo pochopení. Pochybnosti neměly hranic. Chycen do pasti realitou své vlastní bezmocnosti, Ivainův potomek čelil Llondelově mlčenlivosti odmítavě.

Muž i démon na chvíli proti sobě seděli s tvrdohlavým neporozuměním. Potom Llondel hvízdl skrz srpkovité štěrbiny nozder.

„Pravý syn svého otce,“ vyslal. To srovnání, vyostřené Llondelovou frustrací, zraňovalo.

Jaric sebou trhl. „Ne!“ Mluvil dál se vzrůstající zlostí. „Já se na Ivainově krutosti nebudu podílet! U Velkého pádu, dokonce i Anskiere řekl, že mě nemůže nutit, abych okusil Cyklus ohně.“

Llondel vyloudil žalostný trylek. Jeho oči zářily do prostoru s téměř lidským smutkem. „Synu Pána ohně, opatrovníku klíčů.“ Vytvořil obraz s jemností mistra hudebníka. S harmonickým vzhledem, doprovázený zvukem a po předcích zděděnou vzpomínkou. Lkal nad neúprosným osudem. Iluze projela Jaricem a jeho duše se zalkla smutkem. „Dělej, jak chceš, synu Ivainův. Měj se však na pozoru. Ach, malý bratříčku své rasy, měj se na pozoru.“ Jaricův pohled do Llondelovy tváře se rozplynul ve snu.

Jaric, zahalen tímto dotekem jako mlhou, se propadl do vzoru démonových obrazů. Jeho povědomí o ledových útesech a skalách se odsunulo, vystřídáno houpavým nadskakováním člunu na otevřeném oceánu. Plavidlo, stěží větší než veslový rybářský člun, mělo záplatované plachty, zařízení na vrhání harpun a na hromadě naskládané sítě, které páchly po rybách. Díky Llondelovu vnímání Jaric pochopil, že vidí přítomnost. Tento člun se plavil právě teď dál od západních břehů Elrinfaeru. Dva bratři v nepromokavých oděvech vlekli motouz přes okrajník člunu. Nebyli si vědomi toho, že je někdo pozoruje. Pracovali mlčky, zaliti světlem lucerny, jaká se používala při bouřích a která byla přivázaná ke kruhu na zadním vazu. Solí pokryté sklo vrhalo při každém zhoupnutí člunu hvězdicovité vzory. Během přerušovaných intervalů světla a stínu si Jaric všiml, že se po prknech podlahy na přídi plazí ještě někdo jiný.

Třetí z mužů, potící se v návalech horečky, ležel napůl zakrytý pláštěm z hrubé vlny. Paže, kterou si zakrýval obličej, byla pokrytá špínou a solí, jak se dalo rozeznat pod roztrhaným plátěným rukávem. Jaric spatřil záblesky jakéhosi zlatého šperku na manžetě. Se záchvatem hrůzy poznal vzor vlny. Prohlédl si toho muže důkladněji. Spatřil prsty pokryté puchýři, spočívající na zcuchaných hnědočerných vlasech. Jaric, aniž by se díval dál, ho poznal. Zde ležel Emien, bratr Taen, spřadačky snů, jehož Jaric přinutil vydat klíče od Elrinfaeru pod pohrůžkou probodnutí mečem sotva před třemi dny. Ti rybáři ho museli najít, když bloudil někde po pláži, a vzít ho na palubu. Pohled na Emienovo utrpení mělo vyvolat lítost, ale Jaric pocítil hrůzu, jako by se stalo cosi neomylně zlého.

Vykřikl z hlubin Llondelova snu. „Ale proč? Jakou škodu mohl Emien způsobit? Jeho paní, Tathagres, je mrtvá, zavražděna jeho vlastní rukou na březích Elrinfaeru. Byla to ona, ne Emien, kdo čaroval pomocí sil démonů.“

Llondel odpověděl pomocí obrazů. Jaric se díval, jak se obraz rybářského člunu zamlžuje a pak jaksi mírně posouvá, jako by z něj byl náhle stržen závoj. Následující scéna s podivnou jasností zaznamenávala, co by se stalo v době, která měla teprve nastat. Jaric viděl, jak Emien odsouvá vlněný plášť, vstává a dělá nejistý krok. Oči se mu leskly horečkou a paže se mu chvěly, když se zachytil okraje člunu, aby při jeho houpavém pohybu získal rovnováhu. Oteklý obličej nemocného chlapce vyvolal v Jaricovi neblahou předtuchu, která ho rozrušila. Ačkoli Emien kráčel osaměle jako náměsíčný a pohyboval se v deliriu nejistě, jednal s jistým cílem.

Člun se zhoupl na vlně a lucerna kolem sebe vrhala stíny, které kroužily nad vybledlými palubními deskami, vytvářejíce na ní vzory a zase ustupujíce, když se záď ponořila hluboko do vln. Motouz narazil o stěžeň, rván směrem k moři neklidným tahem vody. Nejbližší rybář rozčileně zaklel. Jeho námořnické holínky duněly po prknech paluby, když se plnou vahou opřel do díla. Kdyby vzhlédl, všiml by si, že Emien příď lodi opustil. Ale protože se plně věnovali práci, ani jeho bratr si nevšiml uprchlíka, kterého zachránili v zátoce v Elrinfaeru, a ani nehledali nůž na řezání ryb, který byl uložen ve skříňce na přídi.

Jen Jaric se díval, jak chvějící se, puchýři poseté prsty objímají ocel. Pak se vzduch kolem Emienova těla zavlnil, jako by se záclony, jimiž cloumá vítr, staly viditelnými. Chlapcovo tělo se rozzářilo září podobnou auře, která obklopovala Strážce bouře z Elrinfaeru, když se na něj Jaric díval pomocí Llondelova vnímání. Přesto ale byla konfigurace, i když se pojila se sílou, jiná. Obsahovala zlo. Taenin bratr zjevně zdědil Tathagresinu zálibu v paktování se s démony.

Jaric vykřikl. Protože se ale nacházel napůl ve světě Llondelova snu, jeho hlas nebyl slyšet. Uvědomil si, že nezažil nic víc než prorocký obraz. Bezmocně se díval, jak Emien vytahuje nůž z dřevěné skříňky. Načervenalá aura zajiskřila, zesílila a stala se ostře vyhraněným závojem síly. Emien, kterému se vlila do žil démonická síla, udělal výpad a vnořil nůž do zad nejbližšího námořníka. Jeho ruce pustily síť. Motouz se svezl přes dřevěné roubení člunu a pohltilo jej moře. Následoval jej druhý muž, který narazil na roubení s křikem, jenž mu vázl v hrdle. Navoskovaný oblek mu potřísnila krev mající ve světle lucerny černou barvu. Jeho bratr se otočil se zlostným a překvapeným výkřikem. Zahlédl horečkou zkřivenou tvář, zcuchané vlasy a především nepřítomný úsměv. Pak Emienův nůž našel jeho hruď. Rybář zavrávoral vzad mezi stříbřitá těla svého úlovku.

Člun se zhoupl díky prudkému přesunu nákladu. Uprostřed pekelného víření stínů se Emien vrhl k síti a uvolnil jej. Náklad spadl se zarachocením do moře. Muž ve vlnách boj o přežití brzy vzdal. Emien, naprosto lhostejný, kopl do druhé mrtvoly a přehodil ji přes palubu také. Potom šel na záď a chopil se kormidla. Rybářský člun se ponořil, zhoupl a obrátil. Plachta se s rachocením kladkostroje napjala a střelka kompasu se ustálila na označení severu.

Jaric, veden Llondelovou předpovědí, se díval dál do budoucnosti, na bouřlivou plavbu, která končila daleko na severu u břehů Felwaithe. Tam se milovaný, černovlasý bratr Taen, spřadačky snů, vylodil a konečně se setkal s mistry, kteří si jej zvolili, aby jim sloužil. Emien, značně vysílený po mnoha týdnech na moři, klopýtal po písku, kde se ho měly ujmout ruce čekajících démonů.

Jaric zašeptal odsouzení, ale marně. Neměl sílu ovlivnit běh událostí. Díval se, jak Prokletí Koru zvedají Emiena na nosítka a nesou ho pryč na severovýchod. Obraz se zachvěl a změnil. Jaric viděl až za hranice Keithlandu. Měl výhled na skály ošlehané větrem. Tam ležela neúrodná půda, nezměněná jako zpustošení před Velkým pádem. Neexistoval tu žádný život, až na několik trsů lišejníků. Démonští mistři, jejichž siluety se rýsovaly na pozadí oblohy, nesli Emiena vzhůru do svahu k ostrému skalnímu převisu. Na vrcholu se tyčila pevnost, samé šedé rohy a vřetenovité zákruty věží. Jarica se zmocnilo zoufalství. Spatřil pevnost a věděl, oč jde, ačkoli tam nikdy v životě nebyl. Podle legendy nesl tento hrad jméno Chrám stínů. Stal se vězením zatracených a útočištěm moci démonů. Kdyby se tam Emien někdy objevil, jeho plán by znamenal zničení jeho vlastního druhu.

Kapitola 4

Král pirátů

Jaric se probudil do mírného deštíku, který všechno smáčel. Z vlasů mu crčela chladná voda. Stékala mu po prstech a kanula na skálu pod ním. Llondelský sen ho zanechal deprimovaného. Z Chrámu stínů vzejdou potíže. Takové potíže, jaké Keithland dosud nepoznal. Už nemohl déle popírat vlastní zodpovědnost. Mohl zabránit vraždě rybářů a dokonce uchránit Emiena před temnými halami Chrámu stínů. Jaric, ukrytý v mlhavé temnotě pod římsou, si přál zapomenout na okamžik, kdy žádal na pobřeží Elrinfaeru o klíče, potom na Emiena mířil u zátoky hrotem obnaženého meče, ale přesto neudeřil. Vědom si sestřina zármutku a své vlastní neschopnosti zabíjet, Jaric zaváhal. Kousl se do rtu. Z toho okamžiku milosrdenství nevzejde žádné dobro. Tím, že nechal Emiena uprchnout, ponechal pouze démonům další nástroj, který mohli využít ke spřádání zla proti Keithlandu.

Ztuhlý Jaric se pomalu posadil. Skrz tmu jej už nesledovaly žádné oranžové oči. Římsa byla opuštěná. Pustá skála se leskla patinou vody. Démon Llondel zmizel. Jaric mohl svobodně odejít. Poznal okamžik ostré nejistoty. Teprve když se ujistil, že klíče od Elrinfaeru a pírko sokola bouře zůstaly v bezpečí pod jeho kabátkem, dostatečně se uvolnil a přijal svou pozici. Přitahovala jej slabá záře. Objevil svůj nůž, který ležel na kameni a jehož rukojeť byla pečlivě nasměrována k němu. Poblíž ležel další předmět.

Jaric se naklonil vpřed. Pod jeho stehnem se uvolnily kamínky, když přenesl váhu a opatrně se dýky dotkl. Zdálo se, že mu v tom žádný Llondel nehodlá zabránit. Jaric sevřel rukojeť prsty s vděčným pocitem uspokojení. Rychle vsunul zbraň do pochvy. Druhý předmět čekal, zapomenutý a ve tmě bledý jako kost. Jaric se rozhodl odejít, aniž by se jej dotkl. Ale jeho chyba s Emienem v Elrinfaeru ho naučila nikdy nenechávat neznámé nebezpečí za zády.

Jaric přejel opatrně ten předmět prsty. Cítil, že jeho povrch je podivně teplý, jako by ještě nedávno ležel vedle živého těla. Byl vyřezán ze dřeva a ozdoben jemnými intarzovanými spirálami z mušlí. Poznal v té věci flétnu. Bylo v ní vyvrtaných dvanáct dírek, které se svými rozměry hodily pro bytost z jiného světa. Jaric díky intuici, která nebyla zcela jeho, pochopil, že tento nástroj mu tu byl zanechán pro případ potřeby. Kdyby zahrál nejvyšší tón stupnice, mohl by přivolat pomoc Llondelů.

Jaric sebou trhl, zděšen tím zjištěním. Jen démonické obrazy by mu mohly dát vysvětlení ohledně tohoto dárku. To stvoření ho asi pozorovalo z nějakého blízkého místa, mimo dohled. Jarica přiměl strach zpozornět. Zaváhal. Žádný člověk se neodvažoval důvěřovat démonovi. Vlastnictví jakéhokoli llondelského artefaktu by s sebou mohlo přinést břemeno kacířství v rozmezí civilizovaných hranic Keithlandu. Ať už je démonův dárek neškodný či ne, musí jej odmítnout.

Jaric vrátil předmět do výklenku ve skále a vstal. Otráven nedůvěrou, očekával příchod dalšího snu. Nedávná vzájemná výměna s Anskiereovým vědomím mohla být zcela pouhou iluzí, kterou mu vnutily Llondelovy obrazy. To stvoření nejspíš hledalo možnost, jak se povyrazit, podmiňovat zásady vlastního druhu a společně s Emienem způsobit jeho pád. Ačkoli byl promočen na kůži a bolely ho ztuhlé svaly, Jaric se přitiskl ke srázu. Pokračoval ve šplhání po ledových útesech s odhodláním, které se stalo jeho hnací silou.

Ačkoli měl nejhorší úsek výstupu za sebou, po dešti vlhké skály postup vpřed znesnadňovaly. Chlad zpomalil jeho reflexy. Chybný krok mohl znamenat pád přes okraj srázu, při němž by se zranil o ostré hrany žulových skal, polámal by si kosti a takto potlučený by skončil v divokých vlnách příboje narážejícího na útesy. Jaric se palec po palci plazil vpřed. Kyselý zápach vodních rostlin mu při tom, jak dýchal, zahlcoval plíce. Římsa nahoře na svahu před ním se postupně rozšiřovala do rozlehlejšího výstupku ve skále. Za ní se nacházelo Anskiereovo vězení, bílé valy, ušpiněné padající mlhou.

Jaric si vůči významnosti tohoto místa připadal jako trpaslík. Hřebeny příbojových vln se zvedaly vzhůru a zpěněné narážely do ledu. Útesy zesilovaly hučení padající spršky vody. Zdálo se, že voda hučí přímo Jaricovi pod nohama. Nad skalními útesy vzdychal vítr a hnal před sebou déšť, jenž stékal Jaricovi za límec a studil ho. Když Jaric předtím slyšel Anskiereovo pozvání, Strážce bouře na něj volal slovy vytvořenými z větru. Jaric v tichu naslouchal, tak napjatě, že se zdálo, že dokonce i moře oněmělo. Ale živly tentokrát odrážely jen okrajové zvuky bouře a přílivu. Chlapce, který přinášel klíče od Elrinfaeru, nečekal žádný vánek, žádné slovo a žádné uvítání.

Jaric, promrzlý a bez dřívějšího odhodlání, se opřel zády o povrch skály. „Anskiere!“

Jeho výkřik se nesl nad roklí a ztrácel se kdesi v bouřlivém hučení přílivových vln. Jaric postrádal odvahu, aby učinil ještě druhý pokus. K Strážci bouře z Elrinfaeru neproniklo žádné mluvené slovo. Chlapec s neblahou předtuchou pojal podezření, že by Llondelova vidina mohla být přesná. Démon ho nazval strážcem klíčů. Tento titul v něm zanechával jistou hořkost. Nic v životě ho nepřipravilo na takovouto zodpovědnost. Ode dne, kdy ho přemohla Anskiereova kouzla, jednal bez promyšlené strategie. Byl nucen splnit čarodějův požadavek v rámci situací, které nezávisely na jeho vůli. Nyní Jaric, promrzlý z deště a mlhy, bojoval za to, aby se mohl rozhodovat sám. Našel by si vlastní cestu, namísto reagování silou na podobnou sílu. Raději by nepokoušel Cyklus ohně s jeho zničující řadou následků. Hledal by, dokud by nenašel nějaké schůdné řešení. Někde v Keithlandu určitě existuje jiná možnost, jak odpovědět na hrozbu démonů.

Jaric si přejel prsty po tváři. Zdálo se mu, že je víc osamělý než kdy předtím. Znal nebezpečí. Každá uběhlá hodina propůjčovala démonům z Chrámu stínů čas spřádat proti němu intriky. Mohlo být otřeseno víc než jen jeho vlastní klid. Jednoho dne se Taen, spřadačka snů, poučí z bratrova spojení s nepřítelem. Její Vaerey rozvinutý talent učiní nevyhnutelně zjištění, neboť žádný smrtelník v Keithlandu nebude moci skrýt před jejím snovým smyslem pravdu. I přes její výjimečnou odvahu by ji mohl smutek z Emienovy chyby zlomit. Ze všech nebezpečí právě toto Jarica zasáhlo smutkem nejhlouběji. Kdyby někdy své pátrání dokončil, přísahal, že jako potomek Pána ohně by ji ukryl.

* * *

Nadešlo fádní, šedé svítání, zahánějící mlhu, která se snášela nad Cliffhaven. Taen, spřadačka snů, napůl ponořená do pláště z olejované vlny, který jí zapůjčil Kielmark, vykoukla zpoza skály nad místem, kde vlny narážely na pobřeží, a čekala. Jaric by se měl brzy vrátit. Věděla to, aniž by použila svých schopností, od té doby, kdy Vaereové využili jejího talentu, aby nalákali Jarica na splnění závazku vyplývajícího z Anskiereovy kletby vůči Ivainovi. Spřadačka snů snad rozuměla potomkovi Pána ohně víc, než si rozuměl on sám. Přesto účinky této zrady chlapce zranily a jejich přátelství zastínila hořkost a nedůvěra. U Jarica se Taen neodvažovala pátrat příliš hluboko. On znal její dotek a až příliš velká část bezpečnosti Keithlandu ležela v jeho rukou, než aby riskovala, že by mohlo dojít ke zmaření nějaké šance. Trpělivě seděla v dešti a snášejícím se stínu noci, dokud se Jaric nerozhodne sejít dolů.

Denní světlo rozjasnilo oblohu nad ledovými útesy. Racci posedávali vedle sebe nebo se vznášeli ve vzduchu, čistíce deštěm smáčené skalnaté pobřeží od zbytků, které tam zůstaly po přílivu. Taen si odhrnula mokré vlasy z obličeje a přetáhla si přes hlavu kapuci hnědého pláště, aby se chránila před větrem. Pach promáčené vlny se mísil s pachem vraků vyplavených na pobřeží a vlhkem. Taen si stěží všímala svých studených nohou. Dotkla se jí uvnitř změna jemná jako hrající si vlnky. Usmála se, poprvé po mnoha dnech. Na římse nad jejím výhodným místem totiž Jaric vstal a konečně začal sestupovat dolů. Se zklamáním se vyrovnal poměrně dobře, pomyslela si Taen. Uspokojeně si oddechla. Do tváří se jí vrátila červeň. Pozvedla modré oči k útesům, kde by se měl Jaric brzy znovu objevit. Ačkoliv Vaereové Taen dost často pro její impulsivní povahu kárali, nemohla si pomoci. Začala doufat. Anskiereovo vysvobození a budoucnost Keithlandu závisely na Ivainsonově zvládnutí Cyklu ohně.

Uběhly nejtemnější hodiny noci, snadněji než ony poslední minuty, kdy Jaric sestupoval z ledových útesů. Taen vstala, když seskočil z posledního yardu skály na pobřeží. Při doskoku zavrávoral, svaly ztuhlé zimou. Světlé vlasy se mu díky dešti lepily přes oči. Dokonce i na dálku Taen viděla, že se chvěje.

„Jaricu!“ Její výkřik se ztratil v hučení vln. Spřadačka snů rozčileně znovu zvýšila hlas. „Jaricu!“

Chlapec se zastavil a vzhlédl, hnědé oči rozšířené údivem. Taen, kterou potěšilo, že si nevšiml, že ho v noci pozoruje, skryla úsměv zápěstím schovaným v rukávu vlněného pláště. Rozběhla se mu v ústrety.

Doběhla bez dechu k němu a pozvedla obličej, aby na něj pohlédla. Všimla si, že rysy jeho tváře jsou ztrhané vyčerpáním. „Máš mezi ušima rybí mozeček.“ Její ruce vypadaly dětsky drobně, když si rozepínala brož, kterou měla sepnutý plášť. Jakmile se brož uvolnila, Taen plášť rozevřela a přehodila jej zčásti přes Jarica. Kielmarkův oděv byl dost objemný, aby je mohl ochránit oba najednou.

„Jsem úplně promočený!“ protestoval chlapec.

„Rybí mozeček!“ Ta slova se proměnila v údiv, když vlhkost Jaricova oděvu začala pronikat i do suchých vrstev Taeniných šatů. „Ne, nejsi,“ dodala, když se Jaric snažil od ní odtáhnout. „Budeš to nenávidět víc, když tě budu muset krmit vývarem v posteli.“

Chlapec se neusmál, což mu nebylo podobné. Místo toho pohlédl na velký čtvercový rubín, který zdobil brož na sponě pláště. Taen vycítila jeho napětí.

„Ten je Kielmarkův,“ řekl Jaric ostře. „Ví, že jsi tady?“

„Rybí mozeček je až příliš velkorysý,“ odpověděla Taen. Varována svým snovým smyslem, že kontakt jejího těla by mohl jen zvětšit Jaricův pocit neklidu, mírně plášť uvolnila. „Když si jeho lordstvo, král pirátů, všimlo, že jsi opustil hostinu, kterou pořádal, bez dovolení, křičel jako šílenec a řekl polovině svých kapitánů, aby se rovnou ozbrojili a vydali se tě hledat. Nabídla jsem se, že místo nich půjdu já. Řekla jsem mu, že vím, kde tě hledat.“ Jaric věděl, že její slova jsou nepřesná. Suverénní pán Cliffhavenu se dal ovlnit tak snadno jako rozzuřený vlk, obzvlášť týkalo-li se to cizinců, kteří vnikli na jeho ostrovní území.

Ale Jaric její neškodný humor nijak nezkoumal. Mlčky, se sevřenými rty, vzal z její dlaně brož. Pak jehlou prudce propíchl límec pláště. Když promluvil, odpovídal na otázku, kterou se mu Taen neodvážila položit, pravý důvod Kielmarkova prchlivého zájmu. Zda by přijal své dědictví jako potomek Ivaina, Pána ohně, nebo jestli by opustil Strážce bouře a nechal jej v ledu a Keithland v nebezpečí?

„Jdu do knihoven v Landfastu.“ Jaric se odmlčel, očekávaje odpor. Taen zadržela dech, čekajíc trpělivě jako ocel meče, dokud nedospěje k závěru. „Pokud existuje způsob, jak bych se mohl vyhnout opakování soužení, která můj otec uvalil na lid, přijdu na něj bez toho, že bych prošel Cyklem ohně.“

Najednou udělal krok vpřed. Taen o něj zakopla, když se plášť mezi nimi napnul. Jaric si vzpomněl na její přítomnost. Rychle máchl rukou, aby ji objal kolem ramen a tak ji zachytil. „Promiň, malá čarodějko.“ Vyslovil tu přezdívku s náklonností. „Já ale na způsoby čarodějů moc nedám.“

Hádky by s ním nepohnuly. Taen pojala podezření, že před ní něco schovává, ale jeho bojovně vystrčená brada ji varovala, aby nepoužila zkušenosti spřadačky snů, aby do něj pronikla hlouběji. Pokud by se pokusila ovlivnit jeho rozhodnutí, udeřila by na místo, kde byl ve střehu. Tak hluboce cítil skutečnost, že se stal pouhou loutkou v rukou čaroděje a jeho kouzel. Taen, unavená víc než po celonočním bdění, si v písku přitáhla nohy k sobě.

Jaricovy prsty objaly její rukáv. Vysvobodil si druhou ruku a jemně odhrnul inkoustově černý pramínek vlasů a vsunul jej pod kapuci. „Vrátíme tenhle plášť Kielmarkovi dřív, než si pro něj pošle jednoho z těch krvežíznivých kapitánů?“

Taen odevzdaně přikývla. Měla by mu věřit. Snaha objevit klíče od Elrinfaeru v Jaricovi otevřela nové hlubiny. Jeho rozhodnutí pátrat v Landfastu zcela nevylučovalo zodpovědnost. Ta volba přinášela však jen málo uklidnění. Kdyby Ivainson nenalezl žádnou alternativní odpověď, kdyby se hrozba Keithlandu stala bezprostředně naléhavou, s Cyklem ohně by jedinou šancí, která jim zůstala, bylo zajištění přežití lidstva. Taen předvídala nemilé následky: Vaereové by ji mohli přinutit jej zradit, jak to už jednou udělala.

* * *

Počasí se během dne zhoršilo. V té době Jaric chytil svého koně a nasadil mu uzdu. Déšť v bílých clonách bušil do země. Jaric nechal plášť Taen. Pomohl jí do sedla a pak se rozkročmo posadil na svého koně. Naklonil se proti svištícímu severnímu větru a vyrazil k hlavní pevnosti Cliffhavenu. Taen vydržela tu jízdu, nezvykle tichá, když je koně nesli do vnitrozemí. Terén se zvedal do kopce. Tráva v dunách ustoupila houštinám trnitých keřů a skalám, mezi nimiž vyrážely chomáčky mechu, pokrývající půdu. Kopce v dáli se zvedaly do ucelených řad hor. Nad údolími, v nichž se válela mlha, se tyčily horské vrcholy porostlé cedry. Vzduch se ohřál, když se vzdálili od ledových útesů. Koně setřásali kapičky vody z keřů a divoce rostoucích květin a rozstříkávali kopyty vodu potůčků stékajících z horských úbočí. Jednu míli od pláže narazili oba jezdci na cestu mezi skalami, kde mohli koně běžet rychleji. Kopyta bila do udusané cesty, lemované kamením, která byla vybudovaná jako rychlý průjezd pro Kielmarkovy hlídky. Drahnou dobu před polednem Jaric a spřadačka snů přitáhli svým ořům, z nichž se kouřilo, uzdy. Koně přešli pod jako pazourek černými zdmi přístavní pevnosti do kroku.

Jaric zamířil jako první k postranní bráně do města, těsné a klenuté do oblouku, která pronikala opevněním mezi dvěma shodnými černými hláskami věží nad bránou. Oblý, větrem ošlehaný kámen se leskl v dešti. Za ním se zvedalo cimbuří a rohy střech v uličce, kde se nacházely dílny řemeslníků, obchůdky a kovárny, které byly natěsnané v blocích na příkrém svahu.

Jaric přitáhl před zdí koni otěže. Když Taen zastavila svého koně vedle něj, vytřásl si vodu z vlasů a naklonil hlavu k městu. „Ty pojedeš dovnitř. Já budu pokračovat do přístavu.“

Náhlé zacinkání kovu ze strážního domku přehlušilo Taenin protest. Oba jezdci se dívali překvapeně, když poblíž zarachotily okenice.

Z okna se vyklonil strážný. „Oba pojedete dovnitř,“ zakřičel. „Kielmarkovy rozkazy. Poslal mne sem, abych vás k němu doprovodil.“

Jaricův kůň uskočil stranou. Chlapec se ho lehce dotkl patami. Kopyta udeřila do mokrých kamenů dlažby, když se jeho kůň otočil k Taen. „Ty jsi to nezpůsobila?“ naléhal na dívku.

Taen zavrtěla hlavou. Nejdříve nebyla schopná překřičet hluk, když strážný práskl prudce okenicemi. „Řekla jsem Kielmarkovi, že tě najdu. Nic víc. Zve nás k sobě, ale já s tím nemám nic společného.“

Důstojník se znovu objevil. Stál ve stínu klenuté chodby. „Pospěšte si! Pojďte se mnou!“ Jeho křik zněl nevrle. „Hlídka již odešla se vzkazem, že jste se vrátili, a Kielmark na vás čeká.“

Jaric neposlechl. Jeho hnědé oči zůstaly pozorně zahleděné na Taen. Patami v třmenech vůbec nepohnul. Spřadačka snů neklidně poposedla v sedle. Její prsty přitahovaly uzdu, až kůň na protest potřásl krkem. Vzepřít se příkazům by bylo šílenstvím, Kielmark byl nemilosrdně připraven potrestat nevýkonnost. Lotři, kteří mu sloužili, často raději zabili, než by u něj vyprovokovali zlobu. Důstojník vystoupil netrpělivě z klenuté chodby. Kapky deště se na jeho drátěné košili zatřpytily jako drahokamy, když sevřel rukou pevně rukojeť meče. Ani tehdy se Taen neodvážila použít svůj talent spřadačky snů, aby pátrala po důvodu Jaricova zdržení. Jestli jí Ivainson vůbec ještě někdy uvěří, musí stačit samotné její slovo.

Důstojník sykl skrz zuby. „Cožpak jste se oba zbláznili?“ Promluvil s nelíčeným úžasem. Taen se najednou zmocnilo uspokojení, neboť poznala jeho hlas.

„Corley?“ Pootočila se v sedle, aby se ujistila. Déšť způsobil, že mužovy vousy získaly hnědou barvu kaštanu. Jeho ústa se obvykle křivila úsměškem, nyní se však stáhla do rozčilené grimasy. Hlídku nedržel žádný obyčejný důstojník. Deison Corley byl služebně starším kapitánem, kterému Kielmark důvěřoval nejvíc. Jeho přítomnost nebylo možné ignorovat.

„Jaricu,“ prosila Taen. „Půjdeš?“

Chlapec přijal skutečnost, že je poražen, se zjevným odporem. Tělem mu projelo zachvění, když pobídl koně směrem k bráně. Taenino zvíře nepotřebovalo žádné pobídnutí, aby jej následovalo. Corley si všiml obratu v událostech a běžel se schovat před deštěm, dokud na sobě měl ještě aspoň nějaké místečko suché. Šel před nimi pod klenbu chodby. Kabátec, který měl přehozený přes široká ramena, byl plný vlhkých skvrn.

„U Kora!“ Kapitánův úsečný přízvuk severního pobřeží přehlušoval dusot kopyt koní, jejichž jezdci kapitána následovali z donucení. „Po tomhle bych vás oba měl přimět, abyste nejdříve vycídili postroje. Existují dvě věci, jež Kielmark nesnáší ze všeho nejvíc, a to je rez na jeho lodích nebo jeho důstojnických mečích.“

Taen se pod kapucí, z níž jí crčela voda, usmála. Ta stížnost byla samý klam a žvást. Corley, jak věděla, míval po kapsách brousek a hadr. Během volných chvil udržoval znepokojivý zvyk naostřovat jeden nůž za druhým. Jednou, během válečné porady, u něj Taen napočítala devět jednotlivých nožů. Po ubytovnách se šuškalo, že jich má ještě víc.

Corley, přikrčen před nepřízní počasí, se ohlédl přes rameno na Jarica. „Dobrá,“ řekl chlapci se ztuhlými rysy ve tváři. „Jeď rovnou za mými zády, ať jsi třeba celý bez sebe. Byl bych méně nervózní, kdybys přitom aspoň klel.“

Na tuto ironickou poznámku nedostal odpověď. Bouře je překvapila bílými přívaly deště přímo na druhé straně cesty. Jaric pokračoval v jízdě se zahořklou mlčenlivostí. Skupina, sužovaná větrem a nepohodlím, projela úzkými serpentinami ke Kielmarkově vnitřní pevnosti. Teprve pak si Taen uvědomila, že jeho jednání zčásti ovlivňuje chladné počasí. Chlapec, vyčerpaný nočním hlídkováním na ledových útesech, byl prokřehlý až do té míry, že ho mysl a svaly stěží poslouchaly. Taen shromáždila své schopnosti spřadačky snů a se zájmem se dotkla Corleyho mysli.

Kapitán pozvedl obočí. Udiveně pohlédl na Jarica a houkl rozčileně na chlapce od koní.

Ale hoch ve službě již vyběhl ze stájí. Chytil otěže, které mu Corley hbitě a šikovně hodil. Vysvobodil Taen ze sedla její klisny a kývl hlavou k Jaricovu grošákovi. „Nech ho jít. Je tak vyčerpaný, že sotva stojí na nohou.“

„Tak tedy dobře.“ Corley chytil pevně Jarica za paži, aby Jaric při prvních krocích nevrávoral. Taen, shrbená pod přívaly deště, ty dva následovala přes deštěm promáčené dlaždice mezi zdmi vnějšího a vnitřního opevnění.

„Kor zatrať tohle počasí!“ Corley prošel pod klenutými oblouky zahrady. „Hodí se tak akorát pro kačeny.“

Corley si zastřel obličej kabátcem. Po celé délce chodby za sebou zanechával blátivé stopy. Taen si svlékla při chůzi plášť a téměř zopakovala Corleyho kletbu, když se jí silný pramen vlasů zamotal do spony Kielmarkovy brože. Škubala tou zcuchanou změtí rukou, s hlavou nakloněnou na stranu a nezvykle se odvracejíc směrem ke vchodu do hlavní haly.

„Ne, paní,“ zarazil ji Corley, aniž by se otočil. Informován o změně směru chůze spřadačky snů zvukem jejích kroků, dodal vlídněji: „Kielmark čeká ve své soukromé studovně.“

Taen škubnutím vysvobodila vlasy z brože a vzrušeně spěchala, aby své společníky dohnala. Kapitán mezitím nasměroval Jarica k nedlouhému schodišti. Taen šla chodbou, jež byla opatřena podlahou ze zlatě žíhaného mramoru. Železem kované dveře na konci chodby byly pootevřené a úzkou škvírou pronikalo světlo z ohně.

Corley odsunul dveře ramenem, aniž by zaklepal. „Mám je oba, lorde, mokré jako ryby, ale dopravil jsem je bezpečně až sem.“

Dveře se doširoka otevřely a příchozím se tak naskytl pohled na široký vzorovaný koberec, vyřezávané židle a stolky, na nichž ležely poházené tabulky. Světlo plamene olizovalo pozlacené řezbářské práce a svitky pergamenu a vrhalo mihotající se stíny na zdi, na nichž visely police s knihami. Jejich uspořádání zjevně nebylo nijak systematické. Hrad Cliffhaven uchovával drahocenný poklad, zabavený či získaný jako poplatek od lodí, které připlouvaly z těch nejvzdálenějších koutů Keithlandu. Ale majitel se o pečlivost nijak nestaral. Na perletí vykládaném a lakovaném bočním stolku ležela bedna se zrezivělými koňskými podkovami a usmívající se mramorový cherubín tancoval s Kielmarkovým malým kulatým štítem, přičemž na jeho křídlech spočíval velký meč.

Muž, jehož svaly odpovídaly váze meče, vstal zpoza stolu s tabulkami. Plameny svící se v proudu vzduchu vanoucího ode dveří zachvěly, ozařujíce letmo bledé, neklidné oči, podobné očím vlka. Obličej suverénního vládce Cliffhavenu, lemovaný černými kudrnatými vlasy, měl výraz zlověstný jako hromobití. „Jdete pozdě,“ oslovil je ostře. „Hlídka mi o vás přišla říci už před dvaceti minutami.“ Na náhrdelníku, který mu visel kolem krku, se zaleskly rubíny, když obešel stůl.

Corley nepronesl žádnou omluvu, ale otočil se a jemně zabezpečil dveře závorou. Dlouhé roky ve službě Kielmarkovi ho naučily, kdy má být zticha. Pán Cliffhavenu, proti němuž stál Jaric, přelétl chlapce nenasytně intenzivním pohledem. Pak přešel třemi rychlými kroky pokoj.

„Mladý blázne.“ Kielmark chytil Jarica za rameno a posadil ho hbitě na židli. Zařval na sluhu, aby přinesl svařené víno. Pak pokynul Taen a Corleymu, aby se posadili.

„Nevadí, že máš mokré šaty,“ houkl, když si povšiml, že Taen zaváhala. „Ve skladišti u doku je spousta jiných pěkných židlí.“

Taen se tedy posadila, litujíc brokátového potahu. Když se plameny svící ustálily a začaly svítit jasněji, všimla si, že Kielmarkův kožený kabátec je pomačkaný a ušpiněný od lodní smoly. Za nehty měl špínu a vlasy mu spadaly v promočených spirálách na krk. Nebylo pochyb, že přišel rovnou z přístaviště, kde jeho muži zkracovali kvůli zvedajícímu se větru lana.

Kielmark, neklidný jako žhavé uhlíky, přecházel kolem krbu. Ačkoli jeho tvář byla ve stínu, jeho špatná nálada se dala vycítit z celého prostoru pokoje. Bez varování se zastavil a promluvil. „Ohně Koru, chlapče, spřadačka snů nám řekla, že bys Anskierea stejně neosvobodil. Musel jsi tam trucovat celou noc?“

Jaric ztuhl. Taen ztuhla také a klouby prstů si zakryla ústa, přesto ale vykřikla. Než mohla něco říci, Kielmark ji obešel, oči zúžené do štěrbin, jak bystře uvažoval. „Aha, tak ty jsi mu to neřekla.“

Taen zavrtěla hlavou, otrávená tím, že její snahy vyšly naprázdno. Když k ní Jaric obrátil naštvaně oči, pokusila se napravit škody způsobené Kielmarkovou bezmyšlenkovitostí. „Ty bys neposlouchal, Jaricu. Nehledě na to, co kdo řekl, šel bys k ledovým útesům, abys tam hledal sám sebe.“

Ale Jaric si to špatně vyložil. Pevně stiskl dřevěné opěradlo židle, až mu prsty úplně zbělaly. Z jeho světlých vlasů, zcuchaných větrem, kapala voda a stékala mu podél čelistí, na nichž mu začinaly rašit vousy. Bylo mu sotva osmnáct, proto mohl být stěží připraven vypořádat se s osudem Ivaia, Pána ohně, který mu byl zanechán. Taen, jíž se na chvíli zmocnila lítost, zasáhla svými schopnostmi, a s instinktivním přáním jej ujistit o svých citech, jemně pronikla povrchem jeho mysli.

Jaric pocítil její dotek a trhl sebou. Zraněna jeho nedůvěrou a nepříjemně si vědoma toho, jak těsně Kielmark sledoval výměnu, se Taen pokusila znovu. Její tón se stal ostřejším, než zamýšlela. „Jaricu, já jsem nepotřebovala žádná vaerská kouzla, abych viděla, že si přeješ být zproštěn závazků vůči Anskiereovi.“

V té chvíli cvakla závora. Kielmark se zlehka otočil, když byly dveře otevřeny a vešel prošedivělý sluha s podnosem. Muž, vědom si nálady svého pána, se pohyboval s maximální rychlostí a zcela bezhlučně. Položil podnos vedle krabice s podkovami. Pokoj naplnila vůně koření a horkého alkoholu, když začal víno nalévat z karafy z broušeného skla.

Kielmark uchopil první z nalitých pohárů hned, jak byl plný, a osobně podal nápoj, z něhož se kouřilo, Jaricovi. „Ty už zimou málem přicházíš o rozum, chlapče. I malá holka by do tebe mohla strčit a shodit tě na zem svou hadrovou panenkou.“

Jaric pozvedl pohár ke rtům. Podařilo se mu roztřeseně polknout první doušek. Tváře mu mírně zčervenaly. Kielmark si založil ruce. Uvolnil se, jako by změkl pod dotekem ženy. Taen vycítila, že z něj vyprchalo napětí. Corley uvolnil dlouho zadržovaný dech. Vytáhl z holínky nůž a jemnými, rytmickými tahy jím přejel po brousku, jejž držel v druhé ruce. Jako kdyby tento zvyk znamenal bezpečí, sluha dokončil své povinnosti.

„A teď,“ řekl Kielmark. Pergamen zapraskal, když se vší silou opřel o tabulky a přelétl pokoj pohledem. „Chci vám navrhnout tohle.“

Ale tón jeho hlasu prozrazoval vyložený příkaz. Když Taen přijala od sluhy svařené víno, pochopila, že žádné argumenty nebudou možné. Corley to věděl také. Ocel jeho nože zvonivě zpívala pod tlakem jeho rukou a jeho hluboké, skořicově hnědé oči mu clonily řasy.

„Moje brigantina Bezměsíčná je vybavena zásobami a plnou posádkou a stojí zakotvená na hlídce.“ Kielmark si zastrčil palce za opasek. „Až se příliv obrátí, vypluje a vezme vás oba pod mou vlajkou na ostrov Vaere.“

Jaric svíral svůj pohár mezi koleny. Tváře mu zčervenaly světlem ohně, když vzhlédl. „Ne.“

Corleyho brousek se zakusoval do oceli s jasným a prudkým zvoněním. Sluha raději prchl z místnosti. Taen pocítila bodnutí hrůzy. V obavách pozorovala Kielmarkovu paži, v níž obvykle držel meč. Svaly na ní se napínaly tak, že se mu naplnily švy na manžetách.

„Chlapče, to jsem neslyšel.“

„Uslyšíte.“ Jaric zvedl bradu s nevídanou vyrovnaností. „Loď Callinde jsem si vypůjčil. Musím ji vrátit jednomu rybáři z Mearren Ardu.“

Kielmark – obezřelý jako kočka – se napřímil. Corleyho prsty zamrzly na noži a tiché šustění brousku po oceli utichlo úplně. Taen naskočila zděšením husí kůže. S citlivostí svého snového smyslu, narušeného převládající hrozbou násilí, viděla, že Jaric musí ustoupit nebo riskovat zkázu. Jednala bezmyšlenkovitě a zahájila spojení sdílené pomocí nebezpečného objevu klíčů od Elrinfaeru. Znala totiž jedinou skutečnost, která mohla zabránit zbrklému jednání a chránit ho před Kielmarkovým hněvem. Neměla čas tu skutečnost nějak zmírnit. Vyrovnala svoje nadání a přenesla Jaricovu mysl na místo na míle daleko a přinutila ho dívat se.

Pokoj se pod jejím vlivem rozechvěl a proměnil. Stal se z něj zamlžený břeh, na němž se ozývaly strašidelné, nesourodé výkřiky racků. V kouřem zacloněném interiéru chatrče, která páchla rybami, plakala nad tělem postaršího muže dívka. Muž se ocitl na pokraji smrti. Jeho oči už nezářily s jasnou pronikávostí jako oči námořníka. Upracované ruce ležely bezvládně na skvrnité kožešině se stříbřitým nádechem, drahocenné tak, že by si ji mohl obléci i princ.

Taen díky snovému spojení pocítila ozvěnu Jaricova šoku, když poznal tu dívku a jejího strýce. Jeho smutek proťal temnotu jako výkřik. Ten muž totiž byl Mathieson Keldric, který kdysi zareagoval na chlapcovu zoufalou potřebu a vyměnil svůj jediný poklad za kožich z lední vydry, který vlastně ani nechtěl. Když byla Callinde opravena tak, že mohla být spuštěna na vodu, vyplula. Jaric byl zachráněn, ale ztráta milované lodi zlomila starému muži srdce.

Snové spojení se zachvělo a rozplynulo se ve světle ohně a pachu knih, když se z něj Jaric vymanil. „Požehnané ohně Kordane!“ Obrátil zmučené oči k Taen. Ta si v nich přečetla takové zoufalství, jaké si ani ona neuměla představit. „Tohohle jsi mě mohla ušetřit!“

Taen se zahleděla na koberec a zlostně ryla palci do vzorované vlny. Pod řasami ji začaly pálit slzy. Zadržela je, rozhodnuta, že je Jaric nesmí vidět. Ušetřit ho nemohla. Kdyby trval na tom, že poplují do Mearren Ardu, Kielmark by ztratil trpělivost a následovala by nepředvídatelná reakce. Jediný potomek Pána ohně by klidně mohl být zabit.

„Tak,“ uzavřel Kielmark. Pod jeho kabátcem se rýsovaly napjaté svaly, když jednou rukou objal římsu nad krbem. „Nepopluješ tam jen proto, abys vrátil loď mrtvole.“

Jaric seděl na židli rovně jako kopí. Z jeho poháru se kouřilo. Ve vzduchu před ním se lehce vznášely líné stužky páry. „A nepopluji ani na ostrov Vaere. Místo toho hodlám jet do Landfastu, navštívit knihovny a studovat.“

Corley přestal dýchat. Kielmark se hlučně a hrubě rozesmál. Ten zvuk obsahoval hrozbu, jako hroty šípu zabalené do sametu. „Zabil bych tě,“ řekl prostě.

„Já bych vám to klidně dovolil.“ Jaric nechal ruce bez pohnutí ležet v klíně. Snesl Kielmarkův zuřivý pohled. Pokračoval hlasem nevýrazným jako ledová voda, který pronikal hustou atmosférou pokoje. „Myslím, že by bylo lepší, abych zemřel, než bych přijal to šílenství, tu bezohlednost a krutost dědictví, které mi zanechal můj otec.“

Kielmark svraštil čelo. Oči se mu zúžily překvapením. Potom rychle pohlédl na Taen.

Kouzelnice přikývla. Snové spojení mu vyslalo falešný vzkaz – stejně jako když v bitevní vřavě pomáhala bránit Cliffhaven proti démonům. „On to myslí vážně, pane. Jaric byl vystaven takovému nátlaku, jakému jen muž může být vystaven, a dosud v sebe věří. Nezapomeň na to a buď opatrný. Čelil Strážci bouře před tebou a prohrál.“

Kielmark se protáhl jako pes, kterého někdo kopnutím probudil ze spánku. Prohrábl si silnými prsty vlasy a najednou se uchechtl. „Máš odvahu, to ti musím nechat,“ řekl Jaricovi. „A jsi Ivainovi podobnější, než si myslíš, pokud si to někdy dokážeš přiznat.“ Jeho způsoby se změnily. Najednou jeho vstřícnost vystřídala výzva. „Proč Landfast?“

Jaric se otřeseně nadechl a promluvil. Corley mezitím znovu pečlivě brousil nůž. „Mám v úmyslu najít jinou možnost, jak odpovědět na čáry.“

„Ach tak.“ Kielmark poodstoupil od krbové římsy a začal neklidně přecházet po koberci. „Pak tam popluješ mou lodí Bezměsíčná a Corley na ní bude kapitánem.“

Jaric vydal slabý zvuk. Než Taen mohla zachytit stopu moci a bránit se, Kielmark sebral z křídel cherubína meč. Vytasil jej prudce z pochvy, až ocel zazvonila. V jednom napjatém okamžiku namířil obnažený hrot na Jaricův krk. Corley na místě ztuhl. Taen cítila, jak jí na rukou vyrazil pot. S bolestnou sebekontrolou vyrovnala své vědomí. Po celou tu dobu věděla, že by bylo zbytečné, kdyby se snažila použít svůj talent. Ať by se jí podařilo Kielmarka omráčit a přivést ho do bezvědomí nebo ne, meč se nacházel v příliš těsné blízkosti Jaricova krku, než aby to bylo bezpečné. Pokud by ruka držící meč poklesla, sama tíha zbraně by proťala hrdlo, na které hrot meče mířil.

Kielmark promluvil do nastalého ticha. Ale jeho hlas byl v praskání ohně v krbu sotva slyšitelný. „Teď budeš poslouchat, potomku Pána ohně.“ Zaťal pěst. Ocel se dotkla Jaricovy kůže. Pod hrotem meče se objevila kapka krve. „Sto čtyřiaosmdesát mých nejlepších mužů leží mrtvých jen kvůli klíčům od Elrinfaeru. Nechci už si tu zkušenost zopakovat, ať už pro pýchu nebo odpor kohokoli. Kam půjdeš ty, půjdou i klíče. Démoni a potíže tě budou pronásledovat jako žraloci táhnoucí se za rybou poraněnou harpunou. Ty to víš.“

Kielmarkova pěst se zpevnila. Meč vylétl do vzduchu tak náhle, že jeho ostří zasvištělo vzduchem. „Můžeš si v Landfastu nějaký čas užít. Ale pouze tehdy, když ty a ta spřadačka snů se ihned nalodíte na Bezměsíčnou. V docích čeká jeden muž s dlouhým člunem. Pokud si to přeješ, tvoje šalupa Callinde může plout s tebou, ve vleku, ale ty se bez mého doprovodu sám nepoplavíš nikam.“

Jaric polkl a přikývl. Dotkl se prstem drobné kapky krve na svém krku. Vedle Kielmarkova mohutného těla vypadal drobně, téměř křehce. V jeho hnědých očích se zračila nejistota, jako kdyby o své volbě pochyboval. Ale nakonec se pohnul a vstal.

„Tak,“ pravil Kielmark. Jeho hlas zněl podivně unaveně. „Jste propuštěni.“

Corleyho brousek a nůž varovně utichly. Taen odložila pohár. Třásly se jí ruce. Bála se vstát. Náhle se jí zmocnilo vroucí přání, vrátit se bezpečně na ostrov Vaere. Zavřela oči, aby nad sebou znovu získala vládu. Něčí dotek jí přitiskl vlasy k ramenům. Taen vzhlédla. Spatřila před sebou Jarica s nataženou rukou. Pomohl jí vstát, napůl ji zvedl ze židle. I přes sílu jeho svalů cítila chvění, které jím probíhalo. Nemohla ale říci, zda se chvěje zimou nebo dodatečným strachem.

„Corley, chci si s tebou promluvit.“ Pán Cliffhavenu opřel špičku meče o koberec. Díval se přes deštěm smáčené sklo okna a nepohnul se, dokud spřadačka snů a potomek Pána ohně neodešli.

Kapitola 5

Plavba

Závora zapadla a po chvíli na chodbě za Kielmarkovou studovnou utichly i kroky. Pán Cliffhavenu vsunul meč, který obrátil proti Jaricovi, do pochvy a pečlivě složil své svalnaté tělo na nejbližší židli. Jeho obličej plně osvítilo světlo ze svícnu. Odhalilo odřeniny a modřiny, které mu zůstaly po jeho válečné lsti, díky níž se mu podařilo porazit Kisburnovu armádu. Čtyři dny, kdy si skoro vůbec neodpočinul, léčbě moc neprospěly. Deison Corley studoval Kielmarkovu pózu s vnímavostí dobře vybroušenou důvěrnou znalostí jeho zvyků. Ihned pochopil, co ho ta námaha s mečem stála. Kapitán se sklonil s nejvyšší taktností, jaké byl schopen, a vsunul dýku do holínky. Pak, vyčerpán pohybem svých rukou, se napřímil, švihl zápěstím a zachytil tenké ostří, které mu sjelo rukávem. S tím, co se podobalo neomezené trpělivosti, nasadil ocel na brousek a začal rytmicky ostřit hrot.

„Ten chlapec je drzý,“ pravil Kielmark, když znovu nabyl duchapřítomnosti.

Corley přejel nožem přes brousek a ušklíbl se. „Má vůli tak silnou jako řetězy Tierkovy nové kotvy. A ta dívka není jiná. Vždy přemýšlím, jak byla stará, když si ji Vaereové vzali na výcvik.“

„Taen?“ Kielmark si podepřel bradu pěstí. „Jednou mi to řekla.“ Jeho hlas, doprovázený jemným cinkáním dýky, zněl tiše. „Poslední vzpomínka, jež ji napadla předtím, než přišla k Vaereům a dosáhla mistrovství, se týkala věku deseti let.“

Corleyho ruce se zachvěly a zarazily. „Ohně Koru!“ Ale rouhání nebylo adekvátní. S nevěřícností, při níž se mu ježily vlasy vzadu na krku, si kapitán vzpomněl na Taeninu účast v nedávné bitvě proti Kisburnově armádě. Mohla mít tělo dospělé ženy, ale roky a životní zkušeností byla dojemně, zranitelně mladičká. „Znal jsi její věk, než jsi ji požádal, aby spřádala obranné sny?“

„Ne,“ řekl Kielmark náhle. Při Corleyho výchově neměl žádný úspěch. „Na to se můžeš spolehnout. Sami Vaereové jsou zoufalí. Jaric je jejich poslední nadějí, jak vysvobodit Anskierea.“

Ocel zazvonila o brousek. Corley zůstal zticha, vědom si toho, co by nikdo cizí nepostřehl, že budou následovat rozkazy.

Kielmark se bez varování napřímil. „Popluješ s Bezměsíčnou do Landfastu. Předej Jarica do rukou kněží Koru, poněvadž se na něj sesypou potíže jako roj vos a on nesmí být přichycen bezmocný uprostřed krajiny. Chci zbavit spřadačku snů nebezpečí. Porušila přísahu, kterou dala Vaereům, že zůstane zde a bude chránit Cliffhaven. Střež její život jako můj vlastní a vrať ji na ostrov Vaere.“

Corley si položil brousek na koleno a malý nůž odložil stranou. Znal pána Cliffhavenu dost dobře, aby přijal i jeho další instrukce.

Kielmark vstal. Opřen jednou rukou o stůl, lovil cosi mezi podkovami. S cinkáním kovu vytáhl kožený váček. Hodil jej kapitánovi. Corley se natáhl a zachytil předmět bez toho, aby shodil brousek nebo nůž. Mince zacinkaly, když vsunul váček pod kabátec.

Král pirátů se díval přes místnost oknem na oblohu. „Někdo dobře znalý zbraní se ujistil, že Jaric bude mít velmi kvalitní meč. Corley, ty musíš dohlédnout, aby se pořádně naučil, jak s ním zacházet. Dávej mu po celou dobu plavby do Landfastu lekce. Až dopluješ do přístavu, použij to zlato a najmi nejzkušenějšího mistra šermíře v celém městě. Bude zastávat pozici učitele, ale ve skutečnosti jej bude chránit. Chlapec se to ale nesmí dozvědět. Ať uvěří, že jeho učitel v něm našel talent a jako dar mu věnuje to, že jej bude učit.“

Corley vycítil změnu v postoji svého pána. Strčil brousek do kapsy. Téměř nepostřehnutelným pohybem ruky vsunul nůž do pochvy a vstal, čekaje na Kielmarkovy poslední instrukce.

„Ať dopluješ bezpečně, starý příteli.“ Král pirátů popleskal Corleyho po rameni ve vzácném gestu zájmu. „Tento úkol bych nikomu jinému nesvěřil.“

„U ohňů!“ Corley obrátil oči ke stropu, maje na rtech ďábelský úsměv. „Ale svěřil, i kvůli písni, pokud by ta stará Selkova žena, ta baba, nezakopla o tu slepici, nenarazila na hák a nezabila se. Jeden její výkřik, a utekli by dokonce i démoni. Žádné dítě, dost velké, aby mohlo jíst samo maso, by nesáhlo po zbrani, aby se bránilo.“

Kielmark ho odměnil jemným výbuchem smíchu. „Běž už,“ pravil, popadaje dech. „Vytáhni Bezměsíčnou na laně z přístavu, nebo přísahám, že přidám mladičkou sestru Selkovy ženy k osobám, které živíš ze svého platu!“

Corley položil ruku na závoru. „To nedělej. Ona je vlastnictvím celé komunity. Chráníme ji pro maják, v případě, že by někdy zvony, které zvoní v mlze, popraskaly.“ Prošel dveřmi dřív, než Kielmarkova rychlá mysl mohla vymyslet nějakou vtipnou odpověď.

* * *

Déšť ustal, ale vystřídal jej vítr, hvízdající kolem stehů a rachotící stěžněm a ráhny Callinde s bezuzdností šílence bušícího paličkami do bubnu. Lana skřípěla o sloupky k vyvažování lodi, když Jaric vstoupil na palubu. Zachumlán v plášti ze zelené, ručně tkané vlny, poklekl na palubu a obě ruce opřel o zadní vaz. Dřevo bylo popraskané a šedé. Stopy po nástrojích, které jej kdysi tvarovaly, již dávno zmizely. Smyly je roky a roky nepřízně počasí. Prsty, které toto dřevo kdysi vyřezávaly, nyní ležely bez života, navždy nehybné.

Jaric sklonil hlavu. Mokré řasy mu bránily ve výhledu. „Je mi to líto,“ řekl, jako by ho starý člun mohl slyšet místo zmrzačeného rybáře. Taenino snové spojení mu odhalilo jeho smrt. „Nikdy jsem si tu loď nechtěl nechat pro sebe.“

Doky zasáhla větrná smršť a Callinde se pootočila. Napjatá lana zaskřípala. Jaric klesl na závětrné straně dolů pod člunovou lavici. Hleděl na dlaně poseté popraskanými puchýři, které se mu udělaly od toho, jak držel kormidelní veslo. Byly to stopy jeho plavby v bouři z Mearren Ard. Nabral vzduch do plic. Cítil se být v pasti. Připadalo mu sobecké, že přežil, když se ostatní obětovali jen proto, aby on byl až do tohoto okamžiku v bezpečí. Jednou se vymluvil z důvodu krutosti Strážce bouře, ale po Llondelově intervenci se mu jeho omluva nezdála být dobrá. Anskiereovo rozhodnutí povolat Ivainova potomka do služby se nezakládalo na ničem jiném než na soucitu a zoufalé potřebě.

Jaric sevřel prsty v pěsti. Řešení musí spočívat v Landfastu. Musí hledat, a to rychle, nežli démoni dokončí zpracovávání Emiena a udeří znovu. Nemůže odmítnout Cyklus ohně, aniž by našel jinou možnost, jak bránit klíče od Elrinfaeru. Tím, že přijal Callinde, aby reagoval na Anskiereovo volání, rybáře Mathiesona Keldrica, jak již viděl, zavraždil. Tak jistě, jako kdyby do něj rovnou vrazil nůž. Slzy byly k ničemu. Smutek nic nezmůže. Neteř, která utkala plášť, který měl Jaric přehozený přes záda, bude truchlit. Později se vdá a nakonec mu možná odpustí škodu, kterou způsobil. Avšak chlapec, houpán na zvedajících se vlnách pod kýlem Callinde, chápal, že při Mathiesonově památce nikdy nezíská klid, dokud se nevypořádá s Ivainovým dědictvím.

Od břehu zazněl výkřik. Loďmistr z Bezměsíčné čekal s lanem a dlouhým člunem, aby vyvlekl Callinde z doku. Jaric vstal a vykročil vpřed. Přidržoval se přitom lavice, aby neztratil rovnováhu. Oprýskané palubní desky, na nichž se válely sítě, kontrastovaly s ostrými okraji nových desek. Ačkoli loď zhotovili podle starých návrhů, byla pevná a dobře vyzkoušená na moři. Jaric si přesto dělal starosti, když kontroloval napětí lanoví. Byl při zkoumání, zda je každý stěžeň zajištěn, zbytečně nervózní. Až vezmou Callinde do vleku, na palubě nebude nikdo, kdo by se staral o její bezpečnost.

Lodi se shromáždily v doku. „Příboj se obrací, hochu. Corley má právě plno práce na ubytovací palubě. Nebude to posádka, kdo si to odnese, pokud se dohřeje.“

Jaric jen přikývl. Vítr mu shrnoval světlé vlasy přes límec pláště, když se sklonil, aby zajistil skříňku. Ale věci uvnitř ní se poněkud posunuly a víko se tím pokřivilo. Závora se zcela nedovírala. „Chvíli to potrvá.“

„Já tedy zatím upevním lana,“ řekl loďmistr. Callinde se pod jeho vahou zhoupla, když vstoupil na její palubu.

Jaric otevřel skříňku a sáhl do ní, aby její obsah přeorganizoval. Najednou ztuhl. Flétna z jasanového dřeva, která, jak si vzpomínal, ležela na skalnaté římse na ledových útesech, spočívala nahoře na rezervní hlavní plachtě. Ale jak ji v hlavním přístavu, před bdělými zraky Kielmarkových stráží, dokázal llondelský démon zanechat na lodi a odejít nepozorován? Jaric se rychle nadechl. Vpředu se loďmistr naklonil přes okraj, provlékaje vlečné lano. Dokud byl otočen zády, chlapec popadl předmět, který mu démon vnutil, a přehodil jej přes zábradlí. Měkké dřevo narazilo s cáknutím na mořskou hladinu a perleťové intarzie v něm rychle zmizely z dohledu.

Jaric bouchl víkem skříňky a zamkl ji. Mathiesonova smrt otřásla jeho důvěrou. Víc než kdy jindy si nepřál žádnou pomoc démonů. Zmocnil se ho podivný nával zlosti. Přitlačil petlici a spěchal pomoci loďmistrovi.

* * *

Bezměsíčná vyplula z Cliffhavenu pod plnými plachtami a pod oblohou posetou potrhanými bouřkovými mračny. Až se zlepší počasí, utichne i vítr. Corley, který rozdával rozkazy ještě v dosahu pláže, přikázal nastavit stěhové plachty. Když kapitán zařval rozkazy na posádku, kapitán opustil své místo u kormidla a zastavil se u zábradlí na zádi, zaujat houpající se přídí Callinde.

Kormidelník, dávaje si pozor na kapitánovu náladu, řídil loď, jako by byl hypnotizován kompasem. Nad hlavami jim šustily plachty. Bezměsíčná se zachvěla, potočila se a nabrala rychlost, když se stěhové plachty nadmuly. Plula bez potíží pod zapadajícím sluncem vstříc noci. Corley ale zůstal na palubě. Kielmarkův rozkaz byl sám o sobě dost jednoduchý. Proč by ze sebe tedy neměl setřást pocit, že hned za čárou obzoru hrozí potíže jako bouřková fronta?

Kapitánova domněnka se nejdříve zdála být naprosto neopodstatněná. Bezměsíčná plula svižně a snadno mořem Corine. Její posádka měla dobrou náladu a její dva pasažéři byli zjevně v bezpečí. Pokud si Taen dělala starosti se svou neposlušností vůči příkazům Vaereů, nedala to na sobě znát. Ráno by ji mohli najít, jak se přidržuje síťoví pod čelenem a jak jí ve větru vlají vlasy a tvář jí smáčí spršky vody, jenže ona se tomu směje. V době oběda laškovala s kuchařem v lodní kuchyni a strážní, kteří zrovna neměli službu, narušovali její smysl pro čestnou hru tím, že ji učili podvádět v kartách. První lodní důstojník si ji obzvlášť rád dobíral, dokud nezčervenala. Dělal tak beze strachu z odplaty, dokud jedné noci všechny nevyrušil jeho zlostný a nenávistný jekot. Taen našli u sudu na pitnou vodu. Bezmocně se svíjela smíchy. Před pobavenými zraky námořníků přiznala, že naházela na důstojníkovo lůžko živé ryby. Přivolaný Corley, jenž měl dělat prostředníka, si opožděně vzpomněl, že spřadačka snů byla vychována v Imrill Kandu, kde podobné žertíky a kličky představovaly předpoklad, jak přežít. Proto jí poručil, aby naplnila hrnec k večeři s pomocí svých schopností, ačkoli hra v karty pokračovala dál, se sušenými fazolemi, které byly předmětem sázek, určeným pro vítěze.

Jaricovi vyluzovala Taenina oblíbenost u námořníků na tváři úsměv, ale k jejím šprýmům se nepřipojil. Kvůli slibu, který dal Corley Kielmarkovi, měl chlapec neustále plno práce s mečem a dýkou, po mnoho vyčerpávajících hodin cvičení. Uběhl týden a dva dny k tomu. Jaric měl plné ruce puchýřů a nových vrstev mozolů. Corley mu při svých přesných instrukcích začal brzy nic nepromíjet. Jaric se potil, snaže se zvládnout práci nohou, zatímco kapitán zasypával jeho brnění novými a novými ranami. Slunce rozpalovalo palubu. Vrhalo na ni oslepující odrazy, jak se loď houpala. Přivírajíce oči před těmi odlesky si ani učitel, ani žák nevšimli, že Taen nesedí u palubního odtoku na zádi se svými lany, jak to ráno obvykle dělávala. Kormidelník a lodní důstojník si to uvědomovali, ale byla-li Bezměsíčná vzdálená dvacet osm mil od přístavu, nikdo nepomyslel na přerušení povinností, aby zjistil, proč tomu tak je.

Taen ležela v horku kabiny na zádi, ruce těsně přitisknuté k obličeji. Nahoře nad sebou slyšela cinkání mečů při šermování a Corleyho hlas, napomínající Jarica, aby se měl na pozoru. Výcvik začal za svítání, ale ti dva ani kolem poledne nenaznačovali, že by hodlali skončit, ačkoliv pán Bezměsíčné předpokládal, že k pevnině dorazí již při západu slunce.

„Dávej pozor!“ Ocel zazvonila. Zvonění pak utichlo. „Tvoje finta byla příliš široká.“ Nohy dusaly do palubních desek. „No tak, Jaricu, hýbej se!“

Rámus neustával. Taen sebou trhla a zakryla si uši přikrývkou. Nehledě na krutost počasí pokračoval Jaricův výcvik podle plánu. Corley často dohnal Jarica k úplné vyčerpanosti, Taen však od něho nikdy neslyšela žádnou stížnost. Ivainson se při výcviku snažil ze všech sil. S pobledlou tváří a odhodlaný vytrval, ač pohupování Bezměsíčné mařilo jeho sebeovládání znovu a znovu. Corley ho ničil odvetnými útoky, až se mu z toho dělalo nevolno, a často ho plísnil kvůli neobratnosti. Dnes ráno, kdy zdaleka ještě nebyli u cíle, trval kapitán na výměně zbraní, s nimiž cvičili, za rapíry.

Kov narazil na kov a zase se oddělil. „To je lepší,“ houkl Corley udýchaně. Dýka zazvonila o koš sečné zbraně a cosi spadlo na palubu. „Zatraceně, chlapče, říkal jsem ti, aby sis dával pozor na práci nohou!“

Spřadačka snů spíše jen cítila, než slyšela, že Jaric vstal a zvedl paži, ve které držel zbraň. Následovala rychlá akce. Zvonění kalené oceli se opakovalo znovu a znovu, dokud se Taen necítila být ubíjená tím neustále se opakujícím, dotírajícím zvukem. Ponořena pod přikrývkami, které na moři zvlhly a ztěžkly, hledala klid, kterému ji naučili Vaereové, onen nehnutelný vnitřní poklid, který zdokonalovala, aby mohla zaostřit své schopnosti spřadačky snů. Ale výcvik, jímž rozvinula svůj talent, jí kupodivu sloužil pouze ke zvýšení dezorientace. Taen zaplavil nával horka. Cítila, jak jí zvoní v uších, jako by měla horečku. Zvonění zbraní zesláblo. Najednou bylo slabé jako cinkání ozdůbek, visících z krovů domu, kde strávila dětství, jimiž povívá vítr. Přítomnost, odstrčená horečnatým vířením vzpomínek do pozadí, se rozplynula. Corleyho kletby zavířily v temnotě jako listy.

Taen se snažila uspořádat svůj snový smysl, oddělit vidinu od přítomnosti a znovu si uvědomit, že se nachází v kajutě na palubě brigantiny. Jenže kontrolu se jí nepodařilo získat. Příliš pozdě Taen poznala, že něco není v pořádku. Její myslí vířily obrazy, útržkovité pohledy na životy jiných lidí, přemístěných z Innishari na jih. Dunění oceli se v Taeniných uších prohloubilo, až postupně získalo pomalejší rytmus kovářova kladiva. Tváře jí rozpaloval žár, zanechávaje ve vousech, ne jejích, brunátné čáry, dokonce i když zápasila o získání své vlastní identity zpět, cítila bolest v potících se prstech, svírajících železné kleště a rozžhavujících podkovu nad kovadlinou. Spřadačka snů se této linie chytila dotekem vyostřeným strachem. Když však kovářovo vědomí vyprchalo, její vnímání se nevrátilo k normálu. V jejích představách se nástroje proměnily, staly se opotřebovaným dřevem násady koštěte. Uhlíky v ohništi vychládaly a proměnily se v udusanou hlínu na prahu dveří, kde farmářka odháněla šest špinavých slepic od misky suchého zrní. Kuřata s kdákáním popolétla. Vzduch kolem nich se stal odporným. Taen zamžikala očima, zatočila se a ocitla se v prašné, chaoticky uspořádané místnosti dílny, kde jeden tkadlec spřádal na svém kolovratu šedou vlnu. Taen, nyní zoufalá, sen zapudila. Pevně odklonila svou mysl od města zpět na čisté, otevřené moře.

Slaný vzduch otíral její tváře jako mokrá utěrka. Taen, lapajíc po dechu, soustředila své vědomí a ihned poznala, že selhala.

Bezměsíčná plula na západ, mezi souostrovími Aliance Svobodných ostrovů. Tam slunce řádně svítilo v zenitu a na obzoru se rýsovaly ostrůvky roztroušené poblíž Landfastu. Její snový smysl ji namísto toho přenesl na místo, kde bouře cloumala zpěněnými hřebeny vln a silnými, cínově šedými přívaly vod, které se nedaly přirovnat k žádnému moři, po němž se brigantina plavila. Vyděšená Taen šátrala po rezervách. Moc zářila a jiskřila, ale nereagovala. Obraz unikl její kontrole, jako když voda proteče sítem. Taen se propadala do paniky. Na úrovni hladiny rozbouřené vody spatřila přitom jakýsi předmět. Myslela si, že to je kus zašmodrchané sítě, kterou někdo nedbale nechal v mořském příboji, dokud si nevšimla úlovku, který byl táhnut mezi zabarvenými značkami plováků. Mezi provázky vyčnívaly prsty, nepromokavá bunda a holínky.

Vidina té mrtvoly se určitě vztahovala k její minulosti. Taen vykřikla: „Otče!“

Přílivová vlna však tělo obrátila a odplavila pěnu. Objevily se vlasy, které nebyly černé, ale světlé. Táhly se po nateklém cizincově obličeji jako stébla býlí. Taen se otřásla. Byla příliš vyděšená, aby se mohla bránit. Uvolnila svou mysl vidinám. Mlha se snesla nad vodu jako gáza a zahalila hrůzostrašný náklad v síti. Přestože ještě víc zhoustla, Taen zahlédla v prsou mrtvého muže nůž, čnějící z jeho kabátce. Než mohla pochopit význam vidiny zavražděného rybáře, obraz se rozplynul do nevýrazné běli, pak do šedi. Světlo dne ustoupilo noci, jejíž temnotu nenarušovalo světlo luceren ani hvězd. V té nepřirozené temnotě se ozval zvuk, jako když ve studni bublá voda. Taen slyšela slabé bouchnutí dveří a kroky. Čísi ruka se dotkla jejího ramene. Černota kolem ní se rozplynula. Taeninou myslí projela jako střela clona žáru, oslepující oranžově zlaté a bílé světlo, doprovázené horkem, které nepálilo. Taen kupodivu necítila žádnou z těch hrůz, které zažila při svých dřívějších snech. V pozadí tohoto požáru se dala vycítit lidská bytost, někdo neklidný a napjatý, jehož dotek jí byl téměř tak povědomý, jako dotek bratra, kterého ztratila.

Taen se prudce pohnula a probrala se, opírajíc se tváří o lodní přepážku. „Jaricu!“

„Jsi v pořádku, malá čarodějko?“ Jeho hlas byl plný zájmu a zněl z těsné blízkosti.

Taen zamžikala očima. Uvědomila si, jak moc se chvěje. Nevěříc vlastnímu hlasu, raději nepromluvila, když ji Jaric něžně přitáhl blíž ke světlu, které pronikalo solí potřísněnými tabulkami okénka na zádi. Dezorientovaná Taen, které bylo nevysvětlitelně chladno, vzhlédla. Setkala se s pohledem očí, jež stínily hnědé řasy pod obočím staženým v zachmuření. Jaric měl na krku rozepnutou košili. Kůže, lehce pokrytá potem, se mu leskla. Nosní dírky se mu jemně chvěly, jako by byl pod vlivem nedávného vyčerpání. Dalo by se považovat za normální, kdyby cvičení s Corleym ukončil. Ale Taen vycítila v okamžiku, když se dotkla jeho mysli, neharmonický detail.

„Hodlal jsem právě zajít za lodním ranhojičem, když jsem tě uslyšel křičet,“ řekl Ivainson. „Jsi nemocná?“

Něco to bylo, jeho hlas ten fakt potvrzoval. „Ne,“ odpověděla Taen. Když se plně a prudce probrala, položila ruku na zmuchlané přikrývky na lůžku a posadila se. „Trápila mě jen noční můra, nic víc.“ Pozorně Jarica sledovala, ale nenašla nic. Obávajíc se, že by mohl odejít dřív, než se ve svém podezření ujistí, rychle se rozhodla ho zdržet. „Zdálo se mi, že jsem spatřila zavražděného rybáře, plujícího na vlnách.“

Jaric ustoupil. Jeho obličej najednou získal ostražitý výraz. Taen si za zčervenalými klouby ruky, která mu visela podél těla, ničeho nevšimla. Zadržela dech v hrdle. „Ty jsi zraněn!“

Jaric jen pokrčil rameny, jako by ji honem chtěl ujistit, že o nic nejde. „Jenom trochu. Corley mě dost proklínal kvůli nedbalosti, a právem. Byla to moje chyba.“

V jeho hlase bylo znát rozrušené uspokojení. Taen udiveně znovu pohlédla do Jaricovy tváře. Zajímajíc se o jeho pořezanou ruku, chvíli vzpomínala na slova, která používala v případě potřeby, což ho kupodivu skličovalo. Dívka pak uvažovala, proč zmínka o mrtvém rybáři vyvolala v chlapci takové zděšení. Jaricův postoj vyvolával dojem odporu. Odmítl by jí odpovědět, kdyby se zeptala. Taen přemítala, používajíc svůj snový smysl. Ale v té chvíli zavolala z vrcholu stěžně hlídka. Bezměsíčná obeplula hranice obranného opevnění Landfastu, energetickou síť, utkanou díky iniciativě bratrstva Kordane, jíž se mělo zabránit démonům ve vstupu. Taen vycítila tu bariéru jako bodnutí chladné síly. Na okamžik se zachvěla, zasažena mocí, která bezohledně otestovala její člověčenství. Pak to přešlo. Sluneční světlo, pronikající oknem na zádi, s sebou odneslo neklid.

Jaric využil tohoto vyrušení a spěšně ustoupil k lodním schůdkům. „Už jsi někdy viděla věže Landfastu?“

„Ne.“ Jeho vzrušení přešlo i na Taen, která odkopla přikrývky, aby si uvolnila nohy. „Setkáme se na palubě, ale teprve potom, až ukážeš ranhojiči tu ránu.“

„Fúrie,“ řekl Jaric, ale přátelsky se usmál. „Hodíš po mně něčím, kdybych odmítl?“

Taen se ohnala pěstí. Jaric ucukl, jakoby v hrůze. Skočil ke schůdkům a nechal ji samotnou. Když se za ním zavřely dveře, Taen si oddechla. Přestala předstírat lehkomyslnost. Síla mimo její chápání nebo ovládání jí vnutila vidiny. Ta záležitost nebyla nijak bezvýznamná. Neuposlechla příkazů Vaereů, a pokud šlo v tomto případě o projev následků, žádná Kielmarkova strategie jí nemůže pomoci. Před nešťastnými náhodami v čarodějnictví ji nemohou uchránit ani všechny Corleyho zkušenosti. Taen malátně vstala z lůžka. Ač si vážila své svobody, návrat na ostrov Vaere nemohl proběhnout dostatečně rychle.

* * *

Jaricovi, který stál ve větru u zábradlí Bezměsíčné, věže Landfastu připadaly jako tlustí kopiníci seřazení na pozadí série hradeb mračen. Ačkoli nikdy předtím Svobodné ostrovy nespatřil, město, které vládlo Alianci, Jarica fascinovalo už od jeho učednických let opisovače textů v pevnosti ve vnitrozemí. Zde leží srdce lidského úsilí. Učenci tvrdili, že archivy Landfastu uchovávají dokonce záhady požehnaných ohňů Kordane. Knihovny, udržované Jeho Milostí a skupinou kněží a zasvěcenců, obsahovaly dějiny celého lidstva. Byly tu záznamy od dob Velkého pádu.

Jaric, jemuž byly pamětihodnosti důvěrně známé, a to díky kresbám, které visely v opisovací místnosti v Morbrithu, se dotkl Taeniny paže. Ukázal na několik štíhlých věžiček se stříbrnými kopulemi, které se tyčily k obloze ze středu shluku hlavních budov. „Tamhle, vidíš? To jsou věže svatyně Kordane, kde sedmnáct mistrů střeží zapovězené texty. Archiváři, kteří mě učili, říkali, že tam není dovoleno tkané sukno ani nic jiného, co by živilo plamen, a že vnitřní kruh bratrstva učinil přísahu izolace. Vešli dovnitř, aby již nikdy neodešli.“

Jaric zmlkl. Jeho tvář ožila toužebným vzrušením. Pro chlapce, jehož dětství bylo omezeno na život mezi knihami a psaním, v sobě měl Landfast kouzlo a slib snů. V jasném slunečním světle, uprostřed hemžení námořníků a vyvolávaných povelů, mohl na chvíli zapomenout na děsivé břemeno, které ho donutilo navštívit tyto břehy.

Vítr byl čerstvější. Potom se přesunul na severovýchod. – Bezměsíčná, hnána širokou vlnou, se otřásala pod větrem prohnutými, napjatými plachtami. Obeplula pevninu. Její čelen a vyřezávanou hlavu, kterou zdobila třpytící se koruna z hvězd, omývaly spršky vody. Poté, sklánějíc se jako domýšlivé děvče, sebou trhla a rychle se blížila k svítícím signálním ohňům, označujícím přístavní hráze, které lemovaly vjezd do přístavu. Landfast se zvedal před nimi jako drahokamy osázený diadém, položený na pískovcové pevnině, do níž se zakousávalo moře. Doky na straně zátoky, černající se na pozadí žlutohnědých útesů, a přístavní hráze, obchody, skladiště a boudy na ryby, tísnící se dole na pobřeží a stíněné věžemi opatřenými nátěrem, se hemžily oprýskanými čluny podřadnějšího druhu, z nichž některé byly obytné a jiné až po stěžně plné obchodníků a zboží.

Corley volal příkazy z ubytovací paluby. Jaric se probral ze zamyšlení. Svlékl si košili a podal ji Taen. Potom položil ovázanou ruku na příčku žebříku a vyšplhal nahoru, aby se připojil k námořníkům ve stožárovém koši, kteří tam vylezli, aby skasali plachtu. Řezná rána na zápěstí nemohla nijak otupit jeho obratnost. Práce u hlavního královského dvora mu zaručovala skvělou vyhlídku na město s úzkými, stáčejícími se uličkami, bronzovými sochami a dlážděnými dvorky.

Corley opustil ubytovací palubu a místo něho vyvolával rozkazy lodní důstojník.

Bezměsíčná, na jejímž stožáru vlála Kielmarkova vlajka s nachově stříbrným vlkem, doplula do přístavu. Spustila kotvu u bariérového ostrůvku Malý Dagley se záviděníhodnou přesností, kterou se vyznačovala každá loď flotily Cliffhavenu. V doku velitele přístavu se shromáždil dav zamračených lidí, kteří se přišli dívat. Jenomže se neobjevil žádný námořní člun, aby vymáhal poplatky za zakotvení. Kielmarkova loď, nenáviděná, respektovaná i obávaná, byla striktně ponechána sama sobě. Navštívila každý přístav v Keithlandu, nepodléhajíc žádným poplatkům ani tarifům. Ačkoliv si obchodníci a úředníci podrážděně stěžovali, vyjadřovali svou hořkost pouze mimo doslech. Postavit se zlé vůli Cliffhavenu by znamenalo zničit obchod, neboť každý náklad, určený východním královstvím, musel být přepraven úžinou Main. Tam král pirátů uplatnil neměnný požadavek vybírání poplatků výměnou za to, že lodi nebudou napadány jeho flotilou korzárů.

Jaric sešplhal z lanoví jako poslední. Zjistil, že loďmistr a druhý strážný již spustili dlouhý člun. Corley tam stál, klouby prstů zabořené do vousů. Rychle vybíral veslaře. Byl nezvykle oblečen v Kielmarkových barvách. Na obou rukou měl náramky a kaštanově hnědý kabátec se zlatě vyšitým odznakem hodnosti na rameni. Ale ani jemné ozdoby nenarušily auru nebezpečné autority. Jemné sukno kabátce a kalhot jen zvýrazňovalo zbraně, jejichž rukojeti nebyly nijak zdobeny, až na to, že byly účelově naleštěné a nablýskané. Když Jaric seskočil z poslední příčky provazového žebříku na palubu, kapitán na něj zavolal.

„Seber si věci, chlapče. Slavnost na pobřeží je téměř připravena a mně nebude vadit, když se v přístavu zdržíme.“

Jaric se prodral mezi námořníky a pak zamířil k lodním schůdkům vedoucím k jeho kajutě. Když obešel hlavní stěžeň, zahlédl za ním postavu schoulenou ve stínu. Taen seděla na hromadě provazů. Inkoustově černé vlasy jí spočívaly na štíhlých ramenech. Obličej měla ukrytý v sevřených, bezkrevných prstech. To upoutalo jeho pozornost, zároveň s pocitem nehybného klidu, který z ní vyzařoval.

Spěchal k ní. „Taen?“

Dívka se lehce pohnula a vzhlédla. Modré oči v jejím drobném obličeji zůstaly hledět do prázdna. Pokožku měla bledou jako křída. Chvěly se jí ruce. V okamžiku, kdy si toho všimla, si je skryla v záhybech oděvu, který si převlékla. „Košili jsem nechala na tvém lůžku. Raději tam běž a sbal si věci. Corley je naštvaný.“ Když Jaric zaváhal, přinutila se k úsměvu. „Budeš mi chybět, to je všechno.“

Trápilo ji ale něco docela jiného. Dosud pouze jednou zněl její hlas tak napjatě, a to tehdy, když její bratr spáchal vraždu. Jenže Jaric, který byl zbaven své nejvnitrnější vůle a povolán do služby čaroději, si dával moc dobrý pozor, aby se nezapletl do detailů vaerských záhad. Potlačil svůj zájem vynuceným úsměvem. „Budu ti chybět? To není moc pravděpodobné, jenomže až odejdeš ty, zůstanou námořníci na této lodi určitě v rozpacích. Co myslíš, že udělají s těmi fazolemi, které získali jako výhru?“ Odmlčel se a dotkl se jejího drobného ramene. „Na ostrově Vaere budeš v bezpečí.“

Taen vzhlédla – až příliš rychle. Jaric hned věděl, že se choval lhostejně a že jeho strach o Emienův osud spočívá hluboko pod povrchem jeho myšlenek. Uskočil za hlavní stěžeň a odešel, než jeho úzkost mohly prozkoumat Taeniny intuitivní schopnosti. Ve spěchu zachytil patou o lano, které zůstalo ležet na palubě.

„Ty nemotoro!“ zavolala na něho Taen, když zavrávoral. „Dávej pozor, nebo si zlomíš ten svůj hloupý nos.“

Jaric spěchal pryč, aniž by jí to vtipkování oplatil. Protože již podruhé toho dne schopnosti spřadačky snů neodpověděly na vůli nebo rozum, Taen nikdy neuhodla, že jeho mlčení bylo nedobrovolné. Jaric pozoroval oceán, dojat nevinností jejího obličeje, jejž k němu pozvedla, a chvějícími se prsty, které přiměla se uklidnit se stejnou odvahou, s jakou zvládala plánování obrany Cliffhavenu. Zábradlí a kryty viděl nečekaně skrz kapky slz. Bál se o Taen. Až dosud si neuvědomil, jak moc se o ni bojí. Její křehkost se ještě nikdy nezdála být tak zničující, neboť když její bratr dospěl do Chrámu stínů, nepřátelé se o její existenci dozvědí. Největší knihovny Landfastu musí obsahovat alternativní možnost vůči Cyklu ohně. Pokud ne, nenajdou mír. Prokletí Koru si neodpočinou, dokud nezničí spřadačku snů, která jim znemožnila dobýt Cliffhaven.

* * *

Taen již z paluby zmizela, když se Jaric vrátil. Nesl meč, dýku, kapesní nůž a náhradní košili. To všechno měl zachumlané do svého zeleného pláště. Těžké klíče od Elrinfaeru měl zavěšené na řemínku na krku, společně s pírkem sokola bouře. Hledal tmavou hlavu spřadačky snů mezi členy posádky. Přitom zjistil, že dlouhý člun je již spuštěn na vodu a čeká. Proklel Corleyho výkonnost, když vtom ho chytil za loket loďmistr a netrpělivě ho přitáhl k zábradlí. „Nastup si, hochu.“

Jaric nechtěl odejít bez rozloučení. Chytil se dřevěného zábradlí zkropeného vodou a zeptal se: „Neviděl jste někde Taen?“

Loďmistr jen zavrtěl hlavou, až se mu rozhoupaly měděné náušnice. „Kapitánovi už dochází trpělivost,“ varoval ho. „Nepokoušej ho, když má naspěch.“ Tvrdě postrčil Jarica k jícnovým lištám.

Mozolnaté ruce vytrhly Jaricovi balík z rukou a hodily jej bezohledně dolů do člunu veslařům. Postrkován z paluby Bezměsíčné, ustoupil Jaric do stínu a klopýtal neobratně ke člunu, který na něj čekal dole. V okamžiku, kdy se jeho nohy dotkly dna člunu, Corley nařídil, aby veslaři odrazili od lodi. Vesla se zakousla do moře. Silná záda šesti protřelých námořníků se naklonila, když vesla zabrala, a Jaric se napůl skácel na poslední volné sedadlo.

Jeho zabalené zbraně mu náhle přistály v klíně. Hodil mu je zprudka Corley. „Připni si opasek s mečem, hochu. V posledních dnech jsem tě nenechal při cvičení získávat puchýře jenom proto, abych viděl, že tě někdo na ulici okrade kvůli tomu, že máš meč obalený vlnou. Od téhle chvíle nikdy nechoď po neznámém pobřeží neozbrojen, rozumíš?“

Jaric stiskl pevně rty, aby nedal najevo zlost. Vstal, opřel se o zadní lavici v člunu koleny a připjal si meč a dýku, zatímco si zuřivě prohlížel tváře u zábradlí Bezměsíčné. Důstojníci již začali rozpouštět posádku. Taen mezi jejími členy nebyla. Jaric, nepohodlně zaklíněn kostnatou postavou lodního hospodáře a prázdným sudem na vodu, se díval, jak se Bezměsíčná zmenšuje, když vesly poháněný dlouhý člun mířil k hlavnímu přístavišti Landfastu. Skřípění kůže ve veslových vidlicích a rytmické pleskání žerdí vesel nahradilo na dost dlouhou dobu veškerou konverzaci.

„Chlapče?“ ozval se čísi hlas, přehlušující skřípání vesel, když je veslaři pootočili.

Jaric pozvedl oči od ztrácejících se stěžňů Bezměsíčné a spatřil hospodáře, který k němu mluvil. V obličeji se skobovitým nosem se zračil zájem. „Řeknu té dívence, že jsi ji hledal.“ Jaric chvíli zkoumal mužovy oči, skryté pod kapucí. Jeho obratné prsty pak spočinuly v klíně. Jejich absolutní nehybnost se při poctivém obchodování stěží dala vidět. Říkalo se, že hospodář se rád dvořil ženám a obíral je o šperky, než našel útočiště v Cliffhavenu. „Děkuji,“ pravil Jaric a tím také skončil. Nedůvěřoval tomu muži natolik, aby dodal, že Taen se chovala divně a mohla by potřebovat pomoc. O této záležitosti si hodlal promluvit přímo s Corleym.

Dlouhý člun byl unášen k přístavišti. Vpředu sedící veslaři jej natáčeli a srovnávali proti příboji. Jaric najednou vstal. V cestě mu ale stáli muži zvedající sudy a také jej vyváděl z rovnováhy zmatek, který nastal při přistávání. Trvalo mu tedy několik minut, než se dostal k pilotům a vytáhl se na vlhká prkna doku. Rozhlédl se, ale Corleyho hnědý kabátec v té vřavě nikde neviděl. Ačkoli zavolal kapitánovo jméno, jeho křik se ztrácel v klapotu kopyt a dunění kol povozů, pobitých železem, když dva z nich projely po ulici. Zapráskaly biče a vozkové křičeli, aby je bylo slyšet. Jejich křik byl ohlušující.

„Kapitán odešel, chlapče,“ oznámil mu jeden z nejbližších námořníků. Také musel zvýšit hlas, aby jej v té vřavě bylo slyšet. Odmlčel se, aby si uvázal červenou šálu přes unavené oči. „Měl naspěch. Chtěl na břehu dokončit své obchodní záležitosti.“ Vyložil si Jaricův zájem mylně, proto dodal: „Není třeba se obávat. Ohledně Callinde tu zanechal instrukce. Má být odvlečena do volného doku a má se s ní zacházet stejně, jako by to byla Kielmarkova vlastní loď. Velitel přístavu ti řekne, kde je. Jestli bude klít, plivni mu na rohožku a ignoruj to.“

Jaric se odvrátil od ušklíbajícího se námořníka. Dělal si velké starosti. Uvědomil si, že se bude muset pokusit chytit Corleyho někde v ulicích. Už neměl čas řečnit. Opustil námořníka, uskočil před sudy s vodou, které byly vyvaleny z Bezměsíčné, a běžel pryč. Přístav ožil čilým ruchem. Jaric byl nucen uhýbat a sklánět se před hromadami vykládaného zboží a sušícími se rybářskými sítěmi. Běžel přímo k městu, přičemž se občas srazil s některým z opálených, napůl nahých přístavních dělníků.

Kapitola 6

Landfast

Klikatící se úzké uličky Landfastu, přecpané různými povozy a stánky, nedávaly velkou možnost v nich ve spěchu najít nějakého člověka, když cíl jeho pochůzky není znám. Když třikrát doběhl na konec slepé uličky a dvakrát se ocitl u koše toho stejného prodavače hroznů, přestal Jaric Corleyho hledat. Frustrovaný a zpocený, opřel se rukou o cihlovou zeď jedné ubytovny, aby popadl dech.

Seběhli se k němu všelijací pouliční prodavači, mezi nimiž dominovalo vyvolávání jakési ženy, která za pár měďáků prodávala koláče. Kolem projel vůz plně naložený sudy s pivem a tažený dvěmi utahanými mulami. Otáčející se zarážky kol těsně minuly Jaricův bok. Když se nijak nesnažil uhnout, vozka zaklel a popadl bič. Ale Jaricův meč a dýka a zamračený pohled v obličeji lemovaném slepenými světlými vlasy přiměly muže pokračovat v cestě bez dalšího dohadování. Chlapec sám si nebyl vědom, že to, jak vypadal, cizince odstrašilo proto, že ho považoval za dvakrát tak starého a silného. Kolem jeho bot přešlo hejno hus. Jejich napjaté krky se odvracely od dívky s klacíkem, která husy hnala na trh. Vstřícně se na něj usmála. Její drobné nožky pod vykasanými sukněmi jako by tančily.

Avšak Jaric zaraženě odvrátil obličej. Dokonce ani do této chvíle nezapomněl na škádlení, kterého se mu dostalo od služebných v Morbrithu. Přeplněné ulice a rámus, doplňovaný podivnými pachy a chvatem, dělaly z Landfastu svět hodně vzdálený Seitforestu, kde přezimoval. Během doby, kdy pracoval jako lovec a obchodoval s kůžemi, se naučil být sebevědomý a začal si věřit. Tuto sebedůvěru ale v tomto městě vystřídala nejistota. Dokonce i jeho výkony námořníka ztratily význam, až se zdálo, že se každý nedávný čin stal pouhým snovým přeludem. Jaric měl nos plný prachu z ulic. Odhodlání, k němuž dospěl ve volném prostoru na ledových útesech, se nyní zdálo být naprosto bláhové. Jak bláhové byly naděje, že ochrání klíče od Elrinfaeru, natož aby ochránil Taen, spřadačku snů, před jejím bratrem, který dal přednost Chrámu stínů a ona jej ztratila.

Jaric se napřímil a odrazil ode zdi, než chvění v jeho žaludku přešlo ve vyložené nutkání běžet. Poslední a nejrozumnější možnost, která mu zbývala, spočívala v napsání vzkazu týkajícího se jeho zájmu o Taenino blaho, který by svěřil posádce dlouhého člunu. Ta by jej pak doručila Corleymu. Inkoust a papír by mohl najít u archivářů, kde také hodlal požádat o práci za ubytování a stravu. Ačkoli se jeho plán zdál zbytečný, nyní, když nedělal vůbec nic, propadal zoufalství. Potomek Ivaina, Pána ohně, přetáhl přes obvázané zápěstí rukáv a spěchal, aby předběhl prodavačku koláčů.

Přijala od něj měďák s udiveným výrazem ve tváři. Pak narovnala podnosy na bednu se zbožím, zvedla tučnou ruku a shrnula si vlasy pod čapku, když se jí Jaric ptal na cestu.

„Ty tedy chceš jít do sídla Velkého prvního archiváře.“ Příliš pozdě si žena uvědomila, že má prsty ulepené od cukru. Přestala si tedy domýšlivě načechrávat vlasy a nechala ruku klesnout. „Jdi nahoru po východních schodech, chlapče. Projdi přes dvě nádvoří a mezi hlídanými věžemi za Lví bránou najdeš dveře.“

Jaric jí vyjádřil své díky s dvornou úctou. Chtěl odejít, ale průvod kurýrů na koních, s chocholy na helmách, ho přinutil uskočit zpět, aby nebyl ušlapán. A protože byl vychován na dvoře vévody, instinktivně zaštítil ženu před čabrakami ozdobenými boky koní vlastním tělem.

„Ty máš tedy způsoby.“ Prodavačka koláčů si ho zvědavě prohlížela. Přejela ho pohledem od rozšlapaných holínek až po neostříhané vlasy. Buď jeho štíhlost, anebo nejistota v ní vzbudily soucit. „Vezmi si koláč, chlapče. A ten měďák si nevezmu.“

Jaric zavrtěl hlavou s udivující vehemencí. S bolestí si uvědomil, že její mateřské chování bylo inspirováno jeho bezmocností. Ignoroval koláč v natažených ženiných rukou a začal si razit cestu davem. Nic v Landfastu by ho nepřimělo vrátit se zpět, dokonce i když se jeden poník polekal, uskočil vzad a shodil na dláždění slámu, čímž si zasloužil od ženy farmáře, který pěstoval oves, pár nadávek.

Dále od přístavu přestala být doprava tak šílená. Skladiště a přístavní obchod ustoupily cechovním a obytným domům. Ulice prudce stoupaly, vinouce se v ostrých serpentinách protínaných chaotickou změtí postranních uliček. Jaric našel cestu s obtížemi, protože zdejší dopravní komunikace byly ucpány procházejícími lidmi i postávajícími žebráky. V několika uličkách nepanoval takový ruch, jako na ulicích s dílnami tkalců, z nichž se ozýval klapot tkalcovských stavů a šířil se dusný pach z hrnců s barvami. Jaric spatřil Lví bránu dávno před tím, než vyšel nahoru po východním schodišti. Kočky vytesané z jantarově žlutého mramoru, podpírané sloupy s oblouky, se tyčily nad sklopenými břidlicemi vršků střech. Jaric se protáhl kolem tria hádajících se obchodníků a zastavil se, protože se ho zmocnila bázeň.

Po jedné straně, mezi stíněnou fasádou dvou budov, spatřil okrouhlé náměstí z mramoru barvy písku. Přístup uzavíraly brány s těžkými mřížemi, jimiž neprocházeli lidé ani neprojížděly povozy. Vzorovaná kamenná intarzie, opuštěná ve slunečním světle, zobrazovala čtyři body kompasu a v jejím středu se nacházely hvězdy a plameny, symbol bratrstva Kordane. Jaric se obrátil k tomu místu, hnán zvědavostí. Ale na konci přístupové cesty kdosi vyzývavě zvolal:

„Stát, hochu! Tudy nikdo procházet nesmí.“

Jaric se prudce otočil, dokonce i když strážný svižně vystoupil ze stínu brány a sklonil emailem zdobené slavnostní kopí. Na rovněž zdobené helmě mu vlál chochol, ale její lemy byly z oceli. Jeho zbraň z kalené oceli měla nebezpečně ostrou špičku. Strážný viděl chlapcův zmatek a všiml si i námořnického oděvu, který měl na sobě, proto zmírnil svůj postoj vůči němu. „Ty budeš v Landfastu zřejmě nový, chlapče, že?“

Jaric přikývl. „Pokouším se dostat ke Lví bráně.“

Strážný mávl rukou směrem k postranní uličce. „Tamtudy, chlapče.“

Pak, když viděl, že Jaric nespouští oči ze zakázaného náměstí, sklonil zbraň k zemi a opřel se o ni. „Tudy neprochází nikdo, kromě kněží zasvěcených do záhad. Tam v dálce je vstup do věží svatyně Landfastu.“

„Tam?“ V tónu Jaricova hlasu byl znát skepticismus, když hleděl na naleštěnou dlažbu. Žádné dveře vidět nebyly.

„Schody vedou do podzemí a jemný zámkový mechanismus, který kryje vstup, je tajemstvím střeženým Vnitřní skupinou.“

Strážnému najednou došla trpělivost. Udeřil koncem kopí do dláždění. „Teď už jdi, chlapče. Podle příkazů se nesmím bavit s kolemjdoucími. Kapitán stráží Kordane má prostředky, jak se vypořádat s flákači.“

Jaric si uvědomil, že jeho vlastní záměr by dopadl špatně, kdyby se zdržoval, spěchal proto postranní uličkou. Domy s vyčnívajícími balkony bránily pronikání světla. Vzduch zde byl díky blízkosti moře vlhký a slabě páchl po odpadcích. Městští popeláři sem pro odpad nezajížděli a stálí nájemníci zjevně byli až moc líní, aby chodníky před svými domy uklízeli sami. Protože domy byly i za jasného dne zavřené na závory, Jaric uvažoval, zda se v této uličce nenacházejí nevěstince. Před ním se prostírala křižovatka a za ní malé náměstíčko, konečný přístup ke Lví bráně. Schodiště ke klenuté chodbě bylo skoro prázdné, poněvadž obchod v pozdních odpoledních hodinách vázl. Jaric dychtil promluvit si s Velkým prvním archivářem, než se navečer knihovny uzavřou. Vyšel po schodech a rozběhl se. Až téměř nahoře spatřil, udýchán, dvě stejné věže, které mu popsala prodavačka koláčů. Jejich základy zdobily pásy achátů s ověřenou pravostí. Vstupní dveře mezi nimi byly opatřeny znakem svitku pergamenu a zkřížených mečů, symbolem dvojznačného dědictví učenosti.

Jaric přeskočil poslední tři schody a rychle proběhl klenutou chodbou. Stíny se při západu slunce začaly prodlužovat. Dlouhý člun nesmí opustit přístavní hráz bez jeho vzkazu Corleymu.

Vstupní dveře do písařovy síně byly v horku otevřené dokořán. Kachličkami vykládaná vstupní hala uvnitř se ukázala být příjemně chladivou. Byl v ní cítit zatuchlý pach inkoustu a starého pergamenu. Jakýsi úředník v hnědé róbě povstal, když Jaric vešel. Zabouchl dveře s těžko utajenou otráveností a zahleděl se na chlapce, který stál před ním. Pak jeho pohled sklouzl na ručně tkaný plášť ze zelené vlny, jejž měl muž s pletí snědou jako námořník přehozený přes paži.

Úředník bez zájmu houkl: „Ztratil jste se?“

Jaric jednou prudce zavrtěl hlavou. „Přišel jsem požádat o práci.“

Úředník ohrnul rty. „My šermíře nenajímáme.“

„Nejsem šermíř.“ Jaric udělal krok vpřed, snaže se zoufale neztratit moc času.

„Tak jste tedy rybář,“ řekl úředník. Učinil gesto, otevřeně nasupené. „Vraťte se ke svým sítím. Na to, abyste se učil, jste příliš starý.“

Jaric ztuhl. Oči se mu zúžily do štěrbin. „Jste hluchý? Řekl jsem, že žádám o práci, ne o učení. Znám své řemeslo.“

Úředník pozvedl obočí. Znovu pohlédl na meč. Povšiml si i drsných mozolů na rukou chlapce a o krok couvl. Zamumlal cosi na způsob, že má návštěvník počkat, a prudce vykročil ke schodům. Jaric přecházel sem a tam před přístěnkem po dobu, která se mu zdála být neúměrně dlouhá.

Konečně se úředník znovu objevil. Opřel se o zábradlí, na rtech samolibý úsměv. „Mistr vás přijme ve své rezidenci. Ať je vám nebe milostivo, pokud jste se jen tak vychloubal. Ten člověk nemá rád drzost, a smírčí soudce, se kterým často popíjí, je jeho přítelem.“

Jaric byl příliš zhnusen na to, aby na výhrůžku nějak reagoval. Vyšel po schodech. V chůzi si odepjal opasek s mečem. Následoval úředníka po chodbě pokryté kobercem – kolem jedněch dveří za druhými – za nimiž se nacházely místnosti plné knih. Jeho doprovod ho popostrčil do jedné z místností, v níž podlahu pokrývaly drahocenné koberce, na něž skrz lomená okna dopadaly sluneční paprsky. Jaric přešel práh a zastavil se, na chvíli oslněn.

Úředník ho nerudně chytil za loket. „Jste snad pitomec? Pokloňte se před výše postavenými, hochu.“

Jaric jeho pokyn ignoroval. Přivíraje oči před sluncem, udělal krok vpřed k širokému stolu, za nímž seděl jeho podsaditý, bělovousý uživatel. Pak se ho náhle zmocnily obavy a zarazil se. Do výše se tyčící police s knihami, pach inkoustu a nehybný vzduch v něm vyvolávaly vzpomínky na dětství v Morbrithu. Kdysi bývalo ticho místnosti, kde přepisoval texty, jeho jediným útočištěm před krutými úsměšky jeho vrstevníků.

„Vy pocházíte z Kielmarkovy brigantiny?“ houkl na něj postarší muž za stolem. Jeho brýle, neproniknutelné jako oči mrtvého hmyzu, se bíle leskly.

„Ano, Eminence.“ Jaric zvedl svůj náklad a pečlivě položil zbraně a plášť na výtvarně zajímavě pojatý stolek poblíž jeho lokte. „Ale nejsem ve službách Cliffhavenu.“

„To vím.“ Úřadující mistr zvedl šlachovitou ruku a pokynul chlapci, aby přistoupil blíž k jeho židli. „Piráty nelze k psaní slov moc dobře použít.“

Jaric v sobě zadusil nerozumné nutkání mu protiřečit. Na mysli mu vytanula Kielmarkova soukromá studovna, zdi až po strop plné polic s drahocennými svazky, jichž by si vážil kdekterý princ. Věděl, že ty knihy tam nebyly jenom tak na ukázku. Jednou ze zvědavosti jednu z nich vytáhl a zjistil, že je čistá, bez prachu.

Postarší písař se naklonil dopředu. „Jste velmi tichý, hochu.“

„Ale on umí mluvit,“ přesvědčoval ho úředník ode dveří. „Otázkou je, zda umí psát.“

„To už stačí!“ Starý muž vstal. Límec zdobený výšivkou ho tísnil u krku. „Máš snad nějakou práci, ne? Dobrá tedy, nech to na mně!“

Úředník vrhl na Jarica jedovatý pohled, otočil se na podpatku a odešel. Když jeho kroky dozněly na chodbě, úřadující mistr obrátil pozornost k žadateli o práci, který stál u jeho židle. Jednu ruku měl ovázanou. Druhá jevila známky po zásazích mečem a po účincích života na moři. Zlaté neupravené vlasy spadaly přes svalnatá, ale hubená ramena. Taková viděl u jednoho mladíka, který trénoval, aby získal místo v guvernérově stráži. Ale tento chlapec měl na bojovníka rysy příliš jemné. A jeho chování, podivná směsice nedostatku sebedůvěry a netrpělivosti, ani v nejmenším neneslo stopu arogance.

Úřadující mistr si povzdechl a posadil se. V obličeji se mu objevil slabý úsměv, když si sundal brýle, promnul si jasně šedé oči a řekl: „Máte snad nějaké potíže?“

Jaric se utrápeně nadechl. „Potřebuji práci jako písař nebo opisovač textů. Také ovládám účetní záznamy. Pokud mě přijmete, požádal bych vás pouze o zapůjčení pera a povolení na jednu hodinu odejít, abych mohl poslat vzkaz příteli.“

„Tak tedy dobrá.“ Mistr otevřel zásuvku. Zalovil v ní prsty protkanými modrými žilkami a vytáhl list pergamenu. Položil jej na desku stolu před Jarica a netrpělivě pokynul k brku, které spočívalo v kalamáři vedle jeho zápěstí. „Nejdříve napište ten svůj dopis, hochu.“

Jaric sklonil hlavu. „Jste velmi šlechetný, mistře.“

Hlas se mu již netřásl. Jeho přízvuk byl konečně zcela srozumitelný, původem ze severního pobřeží, ale kultivovaný. Tento chlapec se nenaučil proslovům nebo způsobům někde na farmě. Jeho zjizvené prsty uchopily pero se zjevnou zkušeností a pod jeho rukou se začala objevovat čistě vyvedená písmena, jedno po druhém. Mistr odvrátil zrak.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

Jaric v psaní neochaboval. Sdělil své příjmení, které mu dal cech kovářů v Morbrithu. Ivainovo jméno totiž bylo všude přijímáno s divokou nenávistí. „Kerainson Jaric, Eminence.“

„Tak tedy, mladý Kerainsone, máš kde bydlet?“

Jaric podepsal svůj formální dopis a instinktivně sáhl po podnosu s pískem. Vysušil přebytečný inkoust rychle a dobře. Podařilo se mu nerozmazat ani jediné písmeno. „Mám loď.“

Úřadující mistr se zachmuřil. „Někde pod širou oblohou, bezpochyby. Dobrá, zatím neprší. Stačí, když se ti o ubytování a stravu postaráme hned zítra.“

Jaric pozvedl hnědé oči, v nichž se zračila nejistota. Čekal, maje dopis přitisknut k hrudi. Neodvažoval se promluvit.

„Dobrá, tak tedy jdi, chlapče.“ Mistr si znovu nasadil brýle na vrásčitou pokožku svého nosu. „Doruč svůj vzkaz, ale vrať se sem střízlivý na úsvitu. Mám tři místnosti plné knih, jež se musejí opsat, ale nemám dostatek rukou, které by tak učinily.“

Jaric sotva čekal, aby vyslovil své díky, než vyrazil dveřmi ven. Proběhl přes práh, aniž by si vzpomněl na meč a dýku, které nechal ležet na stolku u vchodu. Chodba, schody a odpočívadlo se kolem něj ve spěchu jen mihly. Když doběhl do vstupní haly, vyrazil ze sebe téměř bez dechu v odpověď na úředníkův zvědavý pohled: „Jsem přijatý.“

Odpoledne již skoro uplynulo. Věže Landfastu se tyčily na pozadí oblohy, jejíž modř ustoupila zlátnoucímu odstínu, jejž na ní zanechalo zapadající slunce. Dlouhý člun Bezměsíčné tou dobou již určitě odplul. Jaric běžel ke schodům a vrazil přímo do muže, který šel proti němu. Mužovy prsty sevřely Jaricovo zápěstí jako sklapnutá past. Jemné postrčení jej vyvedlo z rovnováhy a on narazil na kamenné pilíře zábradlí schodiště.

„Nač ten spěch?“ zeptal se muž. Vyslovoval souhlásky se zjevnou naštvaností. „Jsi snad zloděj?“

Jaric si odhrnul vlasy z očí a pohlédl na vytáhlého muže s knírkem hnědým jako srst tuleně. Byl oblečen v šaty z hrubé šedé látky, zdobené černě. Šlachovité ruce měl překřížené kolem pasu. Svíral v nich lehce rukojeti drahokamy vykládaného meče a dýky.

„Prosím o prominutí, pane.“ Jaric si až příliš pozdě vzpomněl na zbraně, které nechal v knihovně. Sevřel prsty. Dopis se mu v ruce trochu zmačkal. „Mám hodně naspěch.“ Odrazil se od sloupoví a pokusil se pokračovat v chůzi.

Muž se pohnul úskočně jako liška. Ocel meče zazvonila o pochvu a ve slunečním svitu se modře zaleskla. Přinutila chlapce zůstat stát na schodišti na jednom místě. „Ptal jsem se, jsi zloděj?“

Pobledlý, rozčilený a zoufalý Jaric zíral na zbraně namířené na jeho hruď. „Já jsem nic neukradl! Zeptejte se úředníka a pak mě nechte jít.“

Hroty zbraní neuhnuly ani o píď, jako kdyby se zapíchly do jednoho bodu. „Ty nejsi moc přesvědčivý, lodní kryso. Úředník s tebou bude zřejmě spolčený.“

Šokovaný Jaric zalapal po dechu. Přejel soupeře pohledem. Všiml si, že se usmívá. Zuby pod knírkem se mu bělaly, ale modré oči zůstávaly chladné. Muž měl zvídavě povytažené obočí, jako by chtěl chlapce vyprovokovat už jenom svým postojem.

„Proč mě urážíte?“ zeptal se Jaric. „Nemám ani meč, ani dýku a nepřeji si se s vámi dohadovat.“

Cizinec se zasmál. „Ani meč, ani dýku? Pak tě určitě zapíchnu rovnou na místě, kde stojíš.“

„Ale ne,“ řekl kdosi z povzdálí. „Neposkvrníte tyto schody krví při souboji.“

Jaric se otočil, právě ve chvíli, kdy z chodby vyšel dobře oblečený člověk. Tiskl k hrudi dvě známé zbraně, zabalené do solí nasáklého zeleného pláště. Úředník ten náklad složil se znechuceným výrazem ve tváři vedle Jarica. Kov na pochvě meče zaskřípal, neharmonicky, jako nůž o brousek, když se látka dotkla schodiště.

„Perte se spolu někde jinde.“ Úředník položil ruku na vyřezávaný měděný knoflík u dveří a mocně za něj zatáhl. „To je příkaz úřadujícího mistra.“ Zakončil svůj proslov úšklebkem, když se dveře začaly otevírat.

Dveře se zabouchly. Jaric polkl a zahleděl se na svého mučitele. „Mějte rozum. Není důvod spolu bojovat kvůli mé nemotornosti.“

„Až na to, milý chlapče, že mně se bojovat chce.“ Mužovy ruce, léta přivyklé na boj, se zachvěly. „Do toho.“

Jaric, bledý jako křída, se napřímil. „Já nechci.“

„Ach tak,“ odpověděl muž. „Ale já si myslím, že budeš chtít.“ Znovu se pohnul, tak rychle, že ostří jeho zbraní se ve slunečním svitu zalesklo jako oheň.

Jaric pocítil na kloubech rukou závan vzduchu. Dopis v jeho rukou se rozdělil na dvě části, přeseknut čistě vedví. Obě půlky papíru uchopil vítr a několikrát je obrátil, až dopadly na plášť, s Taeniným jménem i jeho vlastním podpisem, který rozťalo ostří zbraně. Jaric na jednu nehybnou vteřinu zapomněl dýchat. Pak se sklonil pro svůj meč. Zlostně jej vytasil a zaútočil.

Ostří narazilo na ostří, až to pořádně zadunělo. Jaric od první chvíle nepochyboval, že čelí opravdovému mistru šermíři. Cizinec jeho výpady odrážel lehce a snadno. Následovala odveta v mlhavém slunečním světle. Jaric odrazil útok správným nastavením meče. Síla toho střetu způsobila, že se mu rozcvakaly zuby. Jaric byl ale natolik rozezlený, že toho nedbal. Bil se, šermoval, popadal dech, ale nakonec získal na schodišti dva schody.

„Moc pěkné.“ Muž se na něho přes zkřížené meče usmál, záludně jako liška. Vyprostil meč a udeřil.

Jaric došlápl patou na okraj schodu. Byl nucen vystoupit výš. Otočil se. Odkudsi vylétla soupeřova dýka a čistě zasáhla jeho štít. Chlapec pocítil škubnutí. Ledový dech políbil jeho zpocenou kůži. Zvedl paži, aby se kryl, a zjistil, že má rozetnutý rukáv. Ale ten zásah mohl rovněž tnout do živého a poranit sval a šlachu.

Jaric byl nucen ustoupit o krok. Odpověděl protiútokem. „Vy si se mnou zahráváte.“ Ostří jeho zbraně zasáhlo štít, tvrdý jako kámen.

„Možná.“ Muž v oděvu z hrubé šedé látky uchopil meč pevněji a rozmáchl se. „Ale tuhle hru musíš vyhrát ty, ano?“

Jaricovi se napnuly šlachy na zápěstí. Cítil, jak mu prsty sklouzly po rukojeti. Odpověděl tak, jak ho to učil Corley. Unikl útoku bez zranění. Až příliš pozdě zjistil, že přišel o jeden schod.

„Řekni mi,“ převaloval muž slova v ústech, „je ten vzkaz pro nějakou dámu?“

Jaric měl plno práce se bránit, neřekl proto nic. Výpad, náraz ostří na ostří a odveta. Ocel svištěla vzduchem a zvonila, až z toho Jaricovi začalo zvonit i v uších. Z neustálých nárazů ho začaly pálit ruce. Na tom samém místě, aniž by si toho všiml, dostal zásah do palce. Ostří se dotklo jeho zápěstí. Pod obvazem na ráně, kterou získal při nešťastné náhodě toho rána, ho začal pálit pot.

Do boku ho začalo tlačit zábradlí. Hrdlo ho pálilo, jak těžce dýchal. Spatřil nechráněné místo. Rozmáchl se mečem.

Na cizincově klíční kosti se objevila krvavá stopa.

Muž se ihned vzpamatoval. Uskočil vzad. Přistál na nohou lehce na dláždění, ale sklonil zbraně. Ocel hlasitě narazila na kámen. Jaric ho chtěl následovat, ale pak se zarazil. Vlhké vlasy se mu lepily na čelo. Čekal, těžce dýchaje, zatímco si muž odhrnul rukáv a jemně se dotkl rány.

„Proč neslyším tvůj vítězný pokřik?“ Muž svěsil ruku a pohlédl vzhůru.

Jaric nevyslovil to, co bylo zřejmé, že by ho muž kdykoli předtím mohl rozsekat na proužky. Během několika bezdechých minut chlapec poznal, jak uboze chabé jsou jeho zkušenosti. Čtrnáct dní Corleyho výcviku ho sotva naučilo základní technice. Ale muž tentokrát odmítl přerušit ticho. Jaric se zachvěl a sklonil hrot meče ke kamennému schodu. Zeptal se na jedinou věc, která ho zajímala: „Proč jste na mne zaútočil?“

Muž odkopl svou dýku na stranu a vyšel po schodech nahoru. „Dejme tomu, že jen tak pro zábavu.“ Dýchal zlehka, jako by vůbec necítil vyčerpání.

Jaric stiskl zuby. „Pak ať si vás vezmou všichni čerti a démoni. Nemám času nazbyt!“

Otočil se na patě a sebral malý kulatý štít a plášť. Rozťatý dopis zašustil pod jeho nohama, když krátkými, rozčilenými pohyby rukou zasunoval zbraně do pochev. Jeho lokte se dotkla čísi ruka. Jaric sebral obě půlky dopisu a otočil se. Ve tváři se mu zračila zlost.

Ale cizinec se už nesmál. Měl obočí zkroušeně stažené. Řekl: „Já ti to vynahradím.“

„O tom pochybuji.“ Jaric jej odstrčil. „Nemáte ponětí, co jste způsobil.“

„Ne.“ Muž pokrčil rameny a vykročil za ním. „Ale, víš, nejsi úplně netalentovaný. Náhradou tě mohu učit. Příště, až se tě zase někdo pokusí zdržet, tvá dáma nebude muset čekat.“

Jaric se zastavil. Z hrdla mu unikl hořký smích. Pohlédl na muže s mečem, který si na ráně u krku přidržoval zkrvavený kapesník a jehož světlé oči na něj zůstávaly upřeně hledět. Rysy chlapcova obličeje se zkroutily, až zcela připomínaly rysy Ivainovy. „Tím se to nespraví,“ řekl.

Muž s mečem ale podle tónu jeho hlasu poznal, že Corleyho chráněnec v tomto návrhu jistý smysl viděl. Nabídl mu, ne bez přátelskosti: „Jmenuji se Brith. Pokud přijdeš na výcvikový dvůr u ubytoven městských stráží, můžeme začít hned zítra.“

„Zvážím to,“ řekl Jaric úsečně. „A teď mě nechte jít.“

* * *

Západ slunce způsobil, že ostrůvek Malý Dagley se stal pouhou přikrčenou siluetou a vody v přístavu Landfastu postupně získávaly tmavší indigovou barvu. Z doků odjížděly poslední povozy, které v podvečerním tichu hlasitě rachotily. Brith se krčil na dvorku před obchodem s kořením a pozoroval toho chlapce, Jarica, který se potuloval sám kolem přístaviště. Mořský vítr mu shrnoval vlasy z čela, až byly vidět lesknoucí se, neskrývané slzy. Za věžemi majáku nad zátokou brigantina, na které vlály barvy Cliffhavenu, plula s rozvinutými přídavnými plachtami, hnána větrem, k ostrovu Vaere.

Brith tiše zaklel. Strčil zakrvavený kapesník do odpadního kanálu a znovu uvažoval, proč by se měl přední Kielmarkův kapitán zajímat o chlapce, jenž nenáviděl boj. Mistr šermíř pokrčil rameny. Cítil, jak mu šev límce dře o ránu na rameni, a znovu zaklel. Dostal velkoryse zaplaceno, ale pomyšlení na to, že by celou noc mohl strávit tím, že se bude plížit jako pes postranní uličkou, mu vůbec nepřišlo na mysl, když přijímal zodpovědnost za Jarica. Málem se tomu chtěl vzepřít, ale byl k tomuto úkolu donucen lichotkami a představou odpočinku v útulné pivnici. Při představě, že tomu může být jinak, Brith ztuhl.

Jaric se najednou otočil a cosi odhodil. Paže se mu mihla vzduchem. Šermíř, který jej pozoroval, se spěšně sehnul, když mu předmět přelétl nad hlavou a narazil do prken. Ihned po nárazu se skutálel a zastavil se o nárt jeho nohy. Brith předmět hned zvedl a zjistil, že je to dopis, zmačkaný a zmuchlaný tak, že se nedal pořádně přečíst. Šermíř opatrně vzhlédl a zjistil, že se Jaric znovu pohnul. Kradmo, jako kočka, se vydal za ním.

Jeho chráněnec kráčel k chatě velitele doků. Bušil na dveře, dokud se neotevřely. Úředník vystrčil ven nerudný obličej a klel tak dlouho, dokud mu v plicích nedošel vzduch. Ačkoli z ruky do ruky nešly žádné peníze, poskytl nakonec chlapci žádané informace. Jaric odešel bez poděkování. Zeptal se jednoho žebráka a jednoho uličníka na orientační body. Chudší o dva měďáky nakonec našel cestu k můstku pro pramice, u kterého kotvil člun starodávného vzezření, uvázaný na laně.

Brith pocítil napětí. Pokud se chlapec pokusí odrazit od břehu a pronásledovat brigantinu, neuměl si představit, jak by ho měl zarazit. Corleyho příkazy ale byly naprosto jasné: Jaric se měl naučit dobře zacházet s mečem a za žádných okolností nesmí opustit břehy Landfastu. Avšak chlapec si zřejmě uvědomil, že jeho Callinde nemůže v rychlosti konkurovat Bezměsíčné pod plnými plachtami. Nijak se nesnažil vyplout na moře. Hodil jen své zbraně, aniž by je naolejoval, do skříňky. Natáhl se na palubu a přikryl se pláštěm. Brith se díval a naslouchal, až se konečně rezignovaně opřel o hromadu vlhkých rybářských sítí. Jestli chlapec plakal, nesvědčil o tom žádný zvuk. Možná nakonec usnul, neboť na palubě Callinde se nic nehýbalo, až do chvíle, kdy úsvit postříbřil na východě obzor.

* * *

Bezměsíčná, zahalená za svítání mlhou, si razila cestu vlnami. Plachty nahoře vlály, napínány větrem a pleskajíce o sebe. Corley, bez košile a maje na sobě ve spěchu pouze kalhoty a holínky, se objevil na ubytovací palubě. Pohlédl úkosem na kompas, aniž by se zdržoval debatováním s důstojníkem na stráži.

Kormidelník si otřel zvlhlé řasy. „Vítr se mění.“

„To já vím.“ Corley se díval přes zábradlí. Vzduch nad dmoucími se vlnami byl těžký a hrozivý. Obzor halila mlha. „Přídavné plachty se budou muset skasat. Čeká nás bouřka. Cítím to.“ Hbitě otočil kormidlem a zavolal příkazy na loďmistra.

Bezměsíčná ožila, když muži vyšplhali do lanoví. Corley je pozoroval, naprosto nerušeně a kriticky. Když se u jeho lokte objevil kajutový stevard s košilí přehozenou přes paži, přijal tuto oděvní součást s ustaraně zamračeným obličejem.

„Kde je spřadačka snů?“ Připnul si krajky těsně ke krku a ohrnul si manžety. Očima přitom upřeně sledoval čilý ruch nahoře v lanoví.

Stevard, který citlivě reagoval na kapitánovu náladu, odpověděl stručně: „Ta dívka spí, kapitáne. Je tam moc zticha.“

Moc zticha. Corley pojal podezření, ale nevyslovil jej nahlas.

Jeho mlčení přimělo stevarda zhodnotit situaci. „Mám dojem, že postrádá toho chlapce. Každý, kdo má oči, si mohl všimnout, že ona a Jaric si jsou blízcí.“

„Tak dost,“ houkl Corley. Prohrábl si zcuchané, kaštanově hnědé vlasy prsty a učinil gesto na znamení, že stevarda propouští. „Za chvíli sejdu dolů a podívám se na ni.“

Taen mohla kvůli Jaricovi strádat, ale kapitánovi neunikl fakt, že nepřišla na palubu, aby se se svým společníkem rozloučila. Od odjezdu z Landfastu ji bylo sotva vidět. Značně své chování změnila, na rozdíl od svých dřívějších zvyků, týkajících se například sezení na čelenu, kdy jí vlasy vlály ve větru. Bojovný duch, který u ní byl vidět při obraně Cliffhavenu, se nedal srovnávat s duchem dívky, která náhle zpohodlněla a upadla v emocionální sentimentalitu. Když však hrozila bouře a plachty byly svinuty, žádný kapitán, hodný mzdy od Kielmarka, by nemohl být spatřen v podpalubí. Taeniny vrtochy budou muset počkat.

Corley zkontroloval měřič počasí a znovu se zamračil nad kompasem. Nahoře skřípala lana v kladkostrojích, když posádka skasávala plachty. Nad palubními deskami se vznášela mlha, roztrhaná větrem na průsvitné chomáče. Vody ztěžkly a zešedly, připomínajíce olovo. Rozčeřil je i sebemenší závan větru ve vzduchu. Konečně se zvedl vítr. Protože rychlost diktovala západní kurs, v úzkém kanálu, který odděloval Landfast od Innishari, měla Bezměsíčná na moři pouze omezený prostor. Kdyby se počasí zhoršilo ještě před polednem, musela by provést obrat. Kielmarkův kapitán zamyšleně přecházel po palubě. Podmínky se nevyhnutelně zhorší. Strávil na moři hezkou řádku let, aby si znamení vyložil špatně. Pokud, jak se domníval, Taen, spřadačku snů, trápí nějaké problémy, měl pouze jedno přání, a to přistát u pobřeží ostrova Vaere, jak to jen loď a houževnatost posádky dokáží.

Mlhou se prodralo, když den pokročil, jen slabé sluneční světlo, pozlacující hřebeny vln. Jenže sluneční jas dlouho nevydržel. Bouřkové mraky, pronásledované zvedajícím se větrem, se přivalily od jihu a zabarvily mlhu do nezdravé zeleně. Bezměsíčná, zbavená vlajících kosatek a horních plachet, se stočila ostře proti větru, poháněna vlnami, které do ní narážely se silou baterie obléhacích děl. Přes ubytovací palubu se přehnala sprška vody.

Promočený Corley si vytřásl vodu z vlasů a vykřikl rozkazy na loďmistra. „Skasat hlavní plachtu! A pošlete toho nejpomalejšího muže dolů, aby zabednil okénka.“

Zatímco se posádka vyrojila na palubu, kapitán odskočil od zábradlí a přímo vrazil do stevarda, který mu nesl plášť z naolejované vlny.

Corley oděv přijal s letmými díky. „Jak se daří spřadačce snů?“

Stevard se zdál být jeho dotazem zaskočen. „Pane, já nevím.“

„Proč ne?“ Corley sepnul plášť broží a svá další slova vyslovil s varovnou důkladností: „Myslel jsem, že jsem ti řekl, aby ses na ni šel podívat, ne?“

„Promiňte, pane.“ Bouře přinutila jeho sluhu zvýšit hlas. „Řekl jste, že se na Taen podíváte sám.“

Corley zastrčil sponu brože na místo a přehodil si plášť přes ramena. „Zatracené počasí,“ ulevil si. „To jsem opravdu řekl. Zkontroluj ji místo mne a pak mi přijď podat zprávu, ano?“

„Ano, pane, hned.“ Stevard odešel.

Corley spěchal ke kompasnici a zadíval se na kompas. Znovu zaklel. „Ohně Koru, vítr zase mění směr. Skončíme u západního větru, ale až moc pozdě, aby na tom záleželo.“

Dychtivě se zahleděl kormidelníkovi přímo do očí. „Takové proudění větru nemám rád. Vypadá to, že se dostáváme do podzimní bouře, celé tři měsíce po sezóně.“ Ani jeden muž nezaznamenal zřejmou věc, že pokud souostroví Islamere leží na východě, bouře od západu by mohla přinutit Bezměsíčnou plout na sever, aby získala přípustnou odchylku od kursu.

„Smůla,“ zamumlal kormidelník.

Corley odpověděl rychle, jako když švihne bičem: „To si myslíš?“

Kormidelník za příčkami kormidla pobledl. „Co jiného? Démoni nemohou měnit počasí a Anskiere je spoután ledem.“

Bouře udeřila vší silou. Větrem cloumané plachty se napnuly na protest a Bezměsíčná se prudce stočila po zádi. Do jejího kormidla se opřela voda. Kormidlo zapraštělo a proklouzlo v kormidelníkových rukou. Corley se natáhl a zachytil jednu příčli. Opřel se do ní vahou, aby udržel kurs brigantiny. Oba muži se chvíli úporně snažili, paty zapřené o mokrá prkna paluby. Pak se vítr utišil a nátlak povolil.

„Loďmisťře, pošli sem hned nějakého muže, aby asistoval u kormidla!“ Ve chvíli, kdy se objevil námořník, aby ho vystřídal, Corley vzal přístroj k měření rychlosti lodi, přečetl si údaje a odebral se do podpalubi.

Když se stevard vrátil z Taeniny kajuty, našel kapitána v místnosti s mapami. Na Corleyho ramena dopadalo světlo ze závěsné lampy. Mihotalo se a odráželo od krystalků soli v jeho vlasech, když se skláněl s kružítkem a perem nad stolem a zjišťoval současnou polohu lodi. Stevard trpělivě čekal, dokud jeho pán nevzhlédne.

„Kapitáne, měl byste tam raději zajít osobně. Spřadačka snů je nemocná. Nemohl jsem ji probrat.“

Corley se na něj upřeně zahleděl. V očích se mu zračilo rozhodnutí. Po chvíli tiše řekl: „U Velkého pádu, to je špatná zpráva.“ Jestli si Vaereové vybrali jako trest tohle, aby ji potrestali za porušení přísahy, že se vrátí, tak nemohl přijít v nevhodnější dobu.

Napřímil se a sfoukl olejovou lampu. Pak přešel k lodnímu žebříku, který vedl na ubytovací palubu. Otevřel poklop okénka. Do kajuty začal proudit chladný vzduch prosycený vůní deště a mořské vody. Kapitán zakřičel, aby přehlušil bouřku. „Otočte Bezměsíčnou. Budeme muset plout na severovýchod.“

Blížila-li se bouře od západu, nezbývala jim jiná možnost. Drsné pobřeží Islamere leželo příliš blízko, aby se kolem něj dalo bezpečně proplout. Nezbývalo příliš času vyhnout se nejjižnějším útesům. Frustrovaný a ustaraný Corley viděl, že jeho naději na rychlou plavbu se do cesty postavily překážky. Ostrov Vaere ležel jižně od nich.

Kapitán zabouchl poklop a spěšně jej zajistil. „Sežeň ranhojiče,“ houkl na stevarda. Aniž by se zdržoval svléknutím mokrého pláště, spěchal k Taeninu lůžku.

Kapitola 7

Snová bouře

Bouřlivé větry hvízdaly mezi stěžni a lanovím. Bezměsíčná se zmítala a od její přídě odlétala sprška vody, jako když vzteklému zvířeti kane pěna z tlamy. Taen, spřadačka snů, ležela bezvládně na lůžku na závětrné straně. Slyšela nárazy a bouření mořských vln, zpěněných zuřivostí bouře. Snažila se poznat, zda tyto vjemy jsou skutečné nebo je to jen další důsledek nočních můr, které ji trápily od toho rána, kdy se Jaric vylodil v Landfastu. Její mysl zůstávala uvězněná v temnotách, jako by její smysly byly spoutané pouty.

Zaskřípal dveřní závěs, ztuhlý jako dveře srubu, jejž Taen znala jako dítě. Její vědomí zalilo oranžové světlo, soustředěné do jediného světelného bodu plamene. Ozval se mužský hlas. Někdo vyřkl její jméno. Taen nebyla schopná reagovat, proto neodpověděla.

„Taen, spřadačko snů,“ zopakoval muž. Velmi blízko u ní zašustil oděv. „Máš pravdu, nespí. Co ji může v Keithlandu sužovat?“

Taen tento hlas už někdy slyšela. Pokoušela se zjistit kde. Na okamžik se jí utvořil v mysli obraz, který jako by se do ní vyleptal. Objevil se v něm Kielmark, který se probíral ve svých tabulkách, které měl rozložené na stole ve studovně v hradě Cliffhaven. Bral do rukou jednu za druhou. Pak Taeninu mysl znovu zahalily závoje deliria a slova k ní doléhala jako ozvěna vycházející z temnot.

„…cosi rozhodně špatně.“

Tu Taenino zápěstí obemkly něčí prsty. Jejího vědomí se zmocnily představy inspirované čísi přítomností, intenzivní a nebezpečné jako ocel meče. Spřadačka snů vykřikla z hlubin transu. Lapajíc po dechu, konečně vnímala, že osoba, která se jí dotkla, nebyla žádná noční můra zrozená v utrápené mysli, ale že je z masa a kostí. Zájem toho muže jí pronikal do hlubin duše, až se její snový smysl rozezvučel ozvěnami. Stisk se přesunul na její paži. Její bezvládné tělo se ocitlo v péči někoho jiného, kdo se vyznačoval vřelým zájmem a dojemnou starostlivostí. Taeniných úst se dotkl šálek. Hrdlem jí začala protékat pálivá tekutina. Pohnula sebou a zakuckala se, ale elixír jí po chvíli pročistil mysl. Taen se zachvěla a otevřela oči.

Spatřila tváře, zalité světlem z lucerny, které se skláněly nad ní, natěsnané vedle sebe pod nízkým stropem kajuty. Vrásčitý obličej ranhojiče, plešatá hlava kajutového stevarda a bujné vousy Kielmarkova kapitána, na nichž utkvívaly krystalky soli. Prudkost symbolu, který podnítil její vidinu mečů, fungovala bezvadně.

Corley promluvil, dřív než ostatní mohli zareagovat. „Pro milost Koru, probírá se.“ Zabořil ruce hluboko do přikrývek po boku spřadačky snů, když se k ní naklonil blíž. Zjevně ignoroval ranhojičovu žádost, aby jí neubíral prostor a vzduch. „Děvče, co tě trápí?“

„Není to žádná obvyklá nemoc, to je jisté,“ vyhrkl ranhojič za jeho zády. „Pusťte mě k ní.“

Corley jej umlčel mávnutím ruky. „Taen?“

„Já nevím.“ Zmatená spřadačka snů, jíž se motala hlava, si přála, aby její hlas zněl méně jako hlas ztraceného dítěte. „Můj snový smysl se zdá být přehlcený. Mám vidiny…“ Její hlas zeslábl. Děsila ji vlastní slova. Co se to stalo s jejím mistrovstvím? Ale strach jí trochu pročistil mysl. Hlas jí zesílil. „Corley, ať se stane cokoli, vezměte mě na očarovaný ostrov. Tamlin z Vaere bude vědět, jak mi pomoci.“

„Dostaneš se tam.“ Corley se narovnal s výrazem neočekávaného smutku. Najednou vstal od jejího lůžka, sklonil se a prošel chodbou, ale ne dřív, dokud Taen nevycítila jeho myšlenku: Jak ji má říci, že mimosezonní bouře přiměla brigantinu nabrat kurs na sever?

Ranhojič, jenž se zbavil kapitánovy ustarané společnosti, si prohrábl vousy na bradě a převzal péči. „Ven!“ houkl na kajutového stevarda. „To dítě tady nepotřebuje žádné čumily.“

Taen se pohnula, když hnal stevarda kolem lodní přepážky. „Mně to nevadí,“ řekla.

„Ano, jistě.“ Ranhojič bouchl svým vakem s léčivy o lodní kufr v rohu a nesouhlasně potřásl hlavou. „Bude ti určitě lépe bez nějakého klevetníka, který čmuchá ve všech rozích.“

Postarší muž postavil pánev na žhavé uhlíky na břidlici. Otřesy kymácející se lodi mu zjevně nečinily nijaké potíže, protože nerozlil nic z obsahu svých lahviček, když smíchával hořce zavánějící lektvar z bylinek. Taen vypila ten odvar s heroickým sebezapřením. V tu chvíli se znovu objevil stevard. Nesl na podnose misku s horkou polévkou. Ranhojič ho přijal s bručením. Posadil se k Taen, aby se ujistil, že jí. Nakonec sbalil svůj vak a odešel. Taen spala. Již několik dní se nevracel žádný z jejích tíživých snů.

Bouře se ale zhoršila. Vítr dosáhl plné síly. Řval jako démon, směrem od západu. Hnal před sebou zpěněné hřebeny vln, které se vzdouvaly a ve sprškách se řítily zpět. Bezměsíčná, obnažená až na holá břevna, se zmítala a kolébala. Přelévala se přes ni nazelenalá mořská voda. Promočení členové posádky, již měli hlídku venku, se k sobě tiskli v ubikacích námořníků jako tuleni. Corley, bičován nepřízní počasí vedle kormidelníků, měl po celou noc a den dozor. Na ubytovací palubu se už nedostal.

Taen se naučila nevšímat si monotónního dunění čerpadel v podpalubí. Snědla studené jídlo společně s posádkou. Moře bylo příliš rozbouřené, aby se mohl rozdělat v kuchyňce jakýkoli oheň. Brigantina, postrádající to ústřední místo poskytující teplo, se stala v podpalubí vlhkou a neveselou. Taen ale byla dcerou rybáře. Přivyklá nepohodlí a nebezpečí moře, dobírala si námořníky, dokud se nerozesmáli. Přidávala do kuchařových plátků masa cayenský pepř, takže ten přestal být malicherně kritický vůči faktu, že jeho jídlo nebylo patřičně pálivé. Ani ranhojič, který pozoroval, jak její veselost spravuje náladu od jednoho stěžně k druhému, by nepředpokládal, že se její závratě zase vrátí. Taen bojovala o to, aby zůstala aktivní. Udivující duchapřítomností a jiskřící vtipem jako prskavka, věděla, jestli se vrátila na své lůžko, aby se uložila ke spánku, jenomže sny ji opět přemohly.

Nemoc se vrátila o dva dny později, když hlídka, která měla službu za úsvitu, vešla v oblecích, z nichž kapala dešťová voda, do lodní kuchyňky. Muži na sebe pokřikovali obhroublé vtipy o deštivém počasí, díky němuž na zemi zůstávala mokrá kolečka. Jeden po druhém utichli, když si všimli Taen, natažené na dřevěné bedně. Její kůže byla suchá a na dotek pálivá. Ani hluk, ani třesení ji nevzbudily.

„Informujte kapitána,“ houkl loďmistr.

Ranhojič, bez cavyků vytažený z houpací sítě, si razil cestu mezi okolkujícími členy posádky k Taen. Zjistil, že Corley právě dorazil z ubytovací paluby.

Kapitán, kvůli neustálému vystavování se větru a vodě neupravený, přecházel sem a tam, dokud neuslyšel ranhojičovu prognózu: tentokrát se dívka dostala až příliš daleko na to, aby jí bylo snažení smrtelníka něco platné. Možnost jejího vyléčení, existovala-li nějaká, spočívala pouze v rukou Vaereů.

„Odneste ji na lůžko.“ Corley přivřel zčervenalá oční víčka, neboť ho v tu chvíli přemohla únava. Pak se otřepal jako pes a dodal: „Zvedá se bouře. Za denního světla bychom měli být schopni obrátit loď a nabrat kurs na jih.“

Ale počasí kolem poledne jeho plány znovu zhatilo. Těžké mraky se rozplynuly. Vystřídala je jasná obloha mající kobaltovou barvu emailu. Vrtošivé větry se přesunuly jinam, zeslábly a nakonec se úplně utišily. Bezměsíčná se převalovala na zklidněných vlnách, které jí nyní nezalévaly téměř až pod stěžňové koše. Její ústrojí skřípalo a praštělo v lanoví a kouř stoupající z ohniště v kuchyňce se vznášel přímo vzhůru jako štíhlá věžička. Corley mlčky pozoroval postavení slunce a výsledky pozorování pak porovnal s tabulkami. Bouře a proud zahnaly Bezměsíčnou daleko na východ a sever, míle od stanoveného kursu. Ostrov Vaere momentálně ležel dvacet dní plavby odtud, za perfektních podmínek. Ale bez větru v plachtách se brigantina točila na místě jako ryba zasažená ve vodě harpunou. Kapitán najednou vnímal, jak ho bolí celé tělo. Odložil kružítko stranou a zavolal na hlídkujícího důstojníka.

Muž přišel pozdě. Corley, jehož to málem dohnalo k zuřivosti, se ho ptal po příčině. Obdržel další řadu špatných zpráv. Inspekce podpalubí odhalila, že sudy byly při bouři uvolněny. Většina zásob pitné vody se promíchala s mořskou vodou.

Když důstojník dokončil zprávu, Corley odolával naléhavému nutkání zabořit obličej do dlaní. Bezměsíčná nedopluje k pobřeží během osmi dnů, aby nabrala vodu. Posádka tedy bude muset trpět jejím nedostatkem. Kor chrání nevinné, pomyslel si Corley. Dívka, která udržovala jeho námořníky v dobré náladě během nejhoršího řádění živlů, jaké kdy zažil na moři Corine, nyní bude muset čekat na víc než na vítr, aby se jí dostalo pomoci.

* * *

Taen necítila ruce, které ji zvedly z podlahy v kuchyni a odnesly ji, zabalenou do přikrývek, na úzké lůžko v kajutě na zádi. Ztracená v labyrintu snů, nevěděla nic o ranhojičových pokusech ji probrat, ani nereagovala na nárazy a volané příkazy dole v podpalubí, kde pracovali námořníci, aby zajistili poničené sudy. Její mysl nabrala vlastní kurs. Různé osoby ji odchylovaly z cesty rozumu. Přes její vnitřní zrak se dočasně převalovaly vířící barvy a dimenze. Pak se rozplynuly a obrazy se seběhly v svět příšeří a stínů. Taen jimi proplouvala, nevědouc o čase ani o sobě.

Později světlo již zcela pobledlo. Taen plula nekonečnou prázdnotou, zahalenou v noci jako v plsti. Do těchto hlubin nepronikal ani měsíc, ani hvězdy a nesvítila tam žádná lucerna označující nějaký přístav nebo zahrádku před domem, kde by mohla najít mír a odpočinek. Jak dlouho se takto potácela, se nedalo změřit, ale hustota černoty se nepostřehnutelně změnila. Světlo, vzdálené, ale teplé jako plamen svíčky, ji přitahovalo jako můru.

Slepota se z Taenina smyslu pro sny zvedla. Taen zjistila, že její vědomí se soustředí na prašnou místnost s klenutým stropem, plnou knih. Zde se odpolední stín táhl přes stůl, kde se Jaric skláněl nad pergamenem a svitkem s držadly z pozlaceného dřeva. Lehce se zachvěl. Ačkoli místnost nebyla ani chladná, ani tmavá, odpočinul si. Odložil pero stranou a inkoustem potřísněnými prsty sáhl po zapalovači, aby zapálil olejovou lampu.

„To nevadí, chlapče.“ Písař s pocuchanými stříbrnými vlasy vystoupil zpoza řady polic. „Nemá smysl právě teď pálit oheň. Jestli máš unavené oči, můžeš dokončit překlad toho pojednání ráno.“

Jaric si promnul strnulý krk. „Nevadí vám to, bratře Handrede?“

Postarší muž sundal z opěradla židle svou hůl a belhal se po místnosti. Taen spatřila skrz zaprášené klotové rukávy a oděv posetý postaršími skvrnami od jídla, že na sobě má tmavomodrý oděv bratrstva Koru. „Úřadující mistr mi řekl, že jsi tu zůstal celou noc.“

„Četl jsem,“ připustil Jaric. „S opisováním jsem nezačal dřív než za svítání.“

„Dobrá, tak to jsi pořádně unavený.“ Kněz listoval hromadou listin ležících vedle Jaricova lokte, maje hlavu nakloněnou na stranu jako pták. Písmo bylo úpravné a rovné a pravděpodobně v něm nebyly chyby. Ať měl tento chlapec ruce jakkoli sedřené, byl zřejmě dobře vycvičený. „Zajeden den jsi toho udělal dost.“

Taen pocítila bolest Jaricovy slabosti, která projela snovým spojením, když chlapec vstal. „Mohu jít?“

Kněz přikývl. „Najez se. A trochu se vyspi. O to lépe budeš pracovat zítra ráno.“

Ale Jaric neměl vůbec pomyšlení na odpočinek, když odstrčil stolek a vydal se mezi policemi s knihami ke dveřím. Chlapec, jehož Bezměsíčná dopravila do Landfastu, se měnil. Taen si toho všimla. Výuka Corleyho a toho druhého mistra šermíře, jménem Brith, Jaricovu mysl zocelila natolik, že zde nebyl důvod k ospravedlnění slabosti. Situace si nutně žádala, aby odložil strach, který otravoval jeho dětství v Morbrithu. Nezapomněl si připnout meč a dýku, než vyšel do ulic. Nyní, když byl s Landfastem lépe obeznámen, si Jaric zvolil postranní uličky a cesty, které byly méně frekventované. Během několika minut došel k dokům.

„Almužnu, mladý pane,“ zavolal na něho jednoruký žebrák, který se opíral o sloupek k uvazování lodí. U nohou se mu krčil prašivý kocour. Již spravované šaty, které měl muž na sobě, potřebovaly další opravy na loktech, kolenou a lemech rukávů.

Jaric tomu chlapíkovi bezmyšlenkovitě, jen tak ze zvyku, hodil stříbrňák.

„Díky.“ Žebrák si zastrčil minci do boty a pak se napřímil s křivým úsměvem na rtech. „Na první pohled se pozná, že člun je půjčený, pane. Nejlépe by bylo zkontrolovat napínací lano plachty na pravoboku. Po bouři je mírně rozedřené.“

Jaric se zastavil, aby nechal projet jeden povoz. „Přišel jsem, jak rychle jsem mohl.“ Sáhl do kapsy, aby mu hodil další minci.

„Nech to být, chlapče.“ Žebrák pokrčil rameny. „Od tebe jsem toho dostal dost.“

Jaric vyhodil minci do vzduchu. Ta se několikrát otočila. „Tak si ji tedy vezmi pro kočku. Já nemám žádnou rodinu, kterou bych musel živit.“

„No tak dobrá.“ Žebrák chytil minci s rychlostí útočícího hada. Taen viděla, že se dívá za Jaricem, jak běží k doku, ke sloupku, u něhož byla uvázaná Callinde.

Dívka, spojená snovou linií s chlapcovým zájmem, vystoupila na palubu starobylého plavidla. Jaric se nejdříve spěšně rozhlédl, aby se ujistil, že palubová prkna jsou suchá. Sklonil se kolem lodního stehu a přejel dychtivě rukama po laně, o kterém se zmínil žebrák. Pod prsty ucítil roztřepené provázky. Lano bude muset být zcela jistě vyměněno. Mžouraje do odpoledního slunce, sklánějícího se k západu, se ohnul a otevřel skříňku na zádi. Sáhl pod složenou hlavní plachtu, hledaje zásobní lana. Najednou uprostřed pohybu ztuhl. Taen cítila, jak jím projela vlna chladu. Vyděšeně s ním sdílela pochopení, které sevřelo jeho hruď, když šátral pod plachtou a vytáhl předmět, který tam nemohl být, jenže přesto byl. Jaric se svezl podél stěžně. Mezi rukama držel chladnou, světlou jasanovou flétnu. Když ji obrátil, zaleskly se její stříbrné intarzie. Dýchal zrychleně, až mu vyschlo v hrdle.

Taen to zaujalo. Vyslala k němu sondu a objevila tvrdé hrany strachu. Nikdy se nedozvěděla proč. Jaric ztuhl, jako by ho její snový dotek probral. Napnul prudce, odmítavě zápěstí. Křehký dřík flétny se rozlomil. Třísky se leskly ve slunečním svitu. Dopadly se šustěním na palubu. Taen vykřikla, neboť když se jasanové dřevo rozlomilo vedví, ten zvuk jí zazněl v mysli jako ozvěna nářku nefalšovaného smutku. Bez přemýšlení zaprotestovala. „Jaricu, ne!“ Ti, kdo tuto flétnu vyrobili, ji nabídli bez zlého úmyslu. Chtěli mu jenom pomoci, chránit ho před tím, aby neutrpěl újmu.

Ale slova spřadačky snů v jeho mysli způsobila pouze to, že se chlapec vyděsil. S provinilým gestem hodil zlomený nástroj do vod přístavu. Když se předmět ponořil a zmizel z dohledu, Taen uviděla, že vzpomínka na jeho původ se pojila s jinou událostí, kterou byl Jaric odhodlán zatajit. Reflexivně se za tímto důvodem pustila. Doky, kde Jaric přechovával Callinde, zmizely. Odvál je závan větru nad opuštěným územím.

Taen pohlédla dolů ze zdobené obloukové chodby věže a spatřila místo na skále, které nebylo porostlé stromy. Na šedém obzoru se tyčily kopce, holé s výjimkou drsných chomáčů lišejníku. Dívka, uvězněná ve snech, věděla, že se dívá z okna poměrně vzdáleného od Landfastu, za samotnými hranicemi Keithlandu. Dokonce když uvažovala, jak ji mohla myšlenka probíhající Jaricovou myslí zavést až sem, vycítila v pokoji za sebou pohyb.

„On bude vším, v co jsi doufala, ba ještě víc,“ ozval se čísi hlas, jenž v podtónu zněl jako rezavý kov.

Ta slova netvořil žádný jazyk, kterým mluvili lidé, avšak Taen díky svému nadání spřadačky snů chápala jejich význam. Dotkla se jí bezejmenná hrůza. Odvrátila se od okna, aby přelétla pohledem pokoj za sebou. V klenuté kamenné hale pokrývaly nachově červené koberce vyvýšený stupínek, nacházející se uprostřed místnosti. Zrcadlo lemované rámem z černě žilkovaného mramoru odráželo stůl a vyřezávanou židli. Stvoření, které na ní sedělo, mělo žluté oči a nevyznačovalo se žádnými lidskými rysy.

„Přiveď ho blíž,“ přikázal démon na stupínku. Tón jeho hlasu zněl pískavě jako tóny flétny. Naklonil se kupředu. Zvlněnou kůži měl celou strakatou a šupinatou. Podobala se kůži ještěrky. Prsty, uši a obrněné pláty, viditelné pod lemem oděvu, jenž obepínal jeho vřetenovité tělo, byly zakončeny oranžovými ostny. Kolem kotníků se špičatými ostruhami mělo stvoření zlaté řetězy.

„Vstupuji, lorde Scaite.“ Původní mluvčí vystoupil ze stinných hlubin předsálí. Pohyboval se šouravou chůzí hrbáče, následován dalšími stvořeními, která nesla kohosi zjevně nemocného nebo zraněného. Podle masitých záhybů jejich žábrovitých chlopní Taen poznala ropuchovité Thienze, bytosti, jejichž soukmenovci se spojili v útoku proti Cliffhavenu. Démoni, za denního světla téměř slepí, kráčeli vpřed na pružných, plovacími blánami opatřených nohou. Vyklenuté pokrývky hlavy cinkaly, korálky a klenoty se kývaly v rytmu jejich těžkopádného kroku. Skupina se zastavila u tůňky. Jednotlivá těla se odrážela vzhůru nohama ve vodě, když se démoni poklonili na důkaz poslušnosti postavě na stupínku. Taen se pečlivě zadívala na druhého, který se prkenně uklonil pod stiskem drátovitých Thienzových prstů. Srdce v hrudi se jí hrozivě stáhlo, protože tam nestál démon, ale člověk v roztrhaných šatech, potřísněných solí.

Na špinavý límec mu spadaly černé vlasy. Jeho námořnické holínky byly z dlouhodobého nošení popraskané. Obličej toho člověka měl vyčerpáním mrtvolný výraz. Taen velice dobře viděla jeho rysy v tůni. Cítila, jak se tato vidina utahuje kolem její mysli jako smyčka, neboť člověk, držený mezi dvěma ohyzdnými těly Thienzů, byl Marlson Emien, její rodný bratr. Naposledy ho viděla, když unikl Jaricovu meči pod věží Elrinfaeru. Ale Emienův výraz lhostejného nezájmu Taen ještě nikdy neviděla.

„Toto je ten odpadlik, který nahradil tu čarodějnici Tathagres?“ zeptal se Scait, sedící na stupínku. „Povídá se, že přišel z vlastní vůle. Je to tak?“

Emien na sobě nedal znát, že vnímá. Modré oči, chladné a lhostejné, měl zabodnuté stále do jednoho místa, zatímco s ním démoni diskutovali pomocí obrazů, které se nedaly přeložit do žádného z jazyků, jakými se mluvilo na půdě Keithlandu.

„Lorde, je to tak.“ Mluvčí Thienzů vstoupil na okraj tůňky. Po straně čelistí mu zacinkaly korálky, když sehnul tupou hlavu. „Tenhle bývalý Emien si přál získat od své nyní mrtvě paní moc. Zavraždil ji právě kvůli tomu. Víte, lorde, mocný a největší, ten muž má na rukou jizvy od popálenin. Proto si buďte jist, že krystaly kdysi ukradené Llondelům zajišťují naši neustálou vládu nad jeho tělem. Jeho osud závisí na vašich rozkazech.“

Scait ohrnul rty, čímž odhalil řadu ostrých zubů, podobných zubům žraloka. „Má schopnosti? Informace? Přiveďte ho blíž, ať mohu otestovat jeho temperament.“

Ještěrkovitý démon švihnul bodlinatými prsty a kývl.

Démoni Thienzové se semkli těsně k sobě. Ačkoliv byli malí a pohybovali se nemotorně, ukázali se být překvapivě silnými. Blanité prsty, podobné prstům ropuch, postrkovaly Marlsona Emiena kolem zrcadlící tůně a přiměly ho lehnout si před stupínkem tváří k zemi.

Lord démonů vstal. Taen si s detailní hrůzou noční můry uvědomila, že jeho trůn je sestaven ze zachovalých lidských ostatků. Přála si odvrátit se od tohoto obrazu, ale zároveň chtěla znát bratrův osud. Se sténáním se ponořila do hlubin transu, když démonický vládce Chrámu stínů vzal Emienovu hlavu do bodlinatých rukou. Ta zkouška musela být krutá, protože, i přes Thienzovu snahu, se tělo chlapce ležícího na zemi prohnulo jako luk. Jeho křik se žalostně odrážel od klenutého stropu haly, avšak nikdo se nad ním neslitoval. Démon lord Scait dokončil svoje zkoumání s uspokojením počišťovače ulic, sklánějícího se nad zdechlinou. Žluté oči žhnuly vzrušením, když předával svá zjištění ostatním Thienzům. „Má schopnosti, tenhle človíček, vyrvaný Keithlandu! Latentní potenciál čaroděje, jaký se ještě neviděl. Kdyby nezapomněl na loajalitu vůči vlastnímu druhu, mohl by jít k Vaereům a způsobit nám smutek, jako již před ním Ivain a Anskiere.“ Zde démon přešel v hořkou ironii. „Nyní je náš. Pojmenujme jej Maelgrim, neboť jeho schopnosti dozrály. Bude podvádět i hrát roli podváděného, tento náš nástroj a zdroj záhuby svého rodu.“

Mluvčí skupiny si chraplavě odkašlal.“ Nejmocnější z lordů, je toho víc. Marlson Emien Maelgrim má sestru, jež disponuje stejným talentem. Už byla vycvičena Vaerey a chodí si po Keithlandu jako spřadačka snů.“

Démon na stupínku přivřel oči a zuřivě zaklel. „Corinne Dane, Prokletí! Jak k tomu mohlo dojít?“ Ostruhy zazvonily o ozdoby kotníků, když prudce vyskočil. „Vysvětli to!“

Mluvčí Thienzů hned uctivě přiskočil. „Nejmocnější, když měnič podob, Tathagresin spojenec, zmizel během útoku na Cliffhaven, poslal vzkaz, nejpodivnější ze všech, pomocí snové linie. Karas si stěžoval, že ho zradila spřadačka snů. Tento hoch má vzpomínky, jež dokazují, že to byla pravda.“

Taen, naslouchajíc, měla pocit, jako by jí srdce rozdíral ledový rampouch. Snažila se ovlivnit svůj snový smysl, odklonit jej od hrůz toho místa, ale její snaha, zastřená tmou, se rozptýlila. Neschopna ovládat nyní svůj talent, rozšířený o moc Sathidu, neměla na výběr. Mohla se jen dívat, jak se Scait podruhé sklání nad na zemi ležícím tělem jejího bratra. Emien sebou při jeho doteku trhl. Zakňoural a zkroutil se, když lord démon vtrhl do jeho mysli, aby v ní našel další informaci. Thienzové se shromáždili u zrcadlící tůně. Jejich neklid se přenášel snovou linií a zatížil Teanin smysl pro sny neblahou předtuchou.

Ale dokonce ani to ji nepřipravilo na prudkost Scaitovy reakce. Stiskl Emienovo tělo bodlinatýma rukama, až z něj málem vytryskla krev. Pak, když byly jeho objevy zaznamenány, ucukl, jako kdyby se popálil. Jeho zděšené pištění se jako ozvěna odráželo od klenutého kamenného stropu. Thienzové pod stupínkem zcela ztichli, když se žluté oči jejich lorda pozvedly a zabodly se do nich.

„Zbabělé ropuchy! Blázni! Ta jeho sestra, spřadačka snů Taen, pro Chrám stínů nepředstavuje žádnou hrozbu, neboť kvůli svému Sathidu umírá. Ale ten druhý člověk, Ivainson, potomek Pána ohně, Jaric! Ten by nám všem mohl přivodit záhubu a smutek.“

Scait stiskl zuby, rozčilen víc než předtím. Zježila se mu před jeho podřízenými dlouhá pera na krku.

Thienzové zděšeně zaúpěli. Málem popadali jeden přes druhého, když se přikrčili před hněvem svého pána. Scait je napadal kletbami a svolával na jejich hlavy hromy a blesky. Taen význam těch kleteb ignorovala. Obávajíc se o Ivainsona Jarica, pocítila potřebu jej varovat. Udeřila vší silou proti vězení spletenému ze snů. Ale její snaha nedokázala víc než zděšený tlukot křídel můry. Taen cítila, jak se její snový smysl trhá, zatemňuje a pak se znovu zaměřuje na kamennou místnost v Chrámu stínů.

Scait na stupínku sekl ostruhami a znovu se sklonil nad Emienem. „Sestra nám může ukázat, kde je. Je oslabená kvůli změnám v jejím Sathidu. Mohla by být zranitelná, pokud budeme hledat možnost, jak s ní manipulovat kvůli náklonnosti, která zůstala mezi ní a tady jejím bratrem.“

Mluvčí Thienzů nadmul žábry. „Podle vaší vůle, nejmocnější.“

Nastalo ticho, přerušované jen skřípavým škrábáním, jak Scait pevně tiskl hroty zubů obou čelistí k sobě. Když se Thienzové těsně semkli kolem něho, naposledy sáhl po Emienovi.

Taen vůbec nepocítila, jak lord démon spojuje svou moc s mocí svých podřízených. Poznala jen okamžik rudě zamlženého vnímání, když mysli Proklatých Koru obklopily jejího bratra. Pak jejich sonda udeřila, zářící oblouk síly, která pronikla jako kov meče do jejího vědomí. Taen sebou trhla, dokonce ani nebyla schopna vykřiknout. Obranné síly, které jí mělo dodat mistrovství Sathidu, naprosto selhaly, rozštěpěny, jako by nad nimi ztratila nadvládu. Démoni popadli její křehkou síť vzdoru. S bolestným nátlakem se snesli na předmět jejích tužeb a ničili. Vyrvali z Taen dvě slova, Cliffhaven a Landfast. Obě tato místa budou prohledána za účelem zničení Ivainsona Jarica.

Taen si jen stěží všimla Scaitova drsného vítězoslavného pokřiku. Zatmělo se jí před očima, když se démoni spěšně stáhli. Její poničené lidské vědomí uchovávalo pouze zbytky instrukcí, které dal svým podřízeným. Matně chápala, že dohoda démonů v Chrámu stínů by se jako zpráva mohla rozšířit po světě. Emien by byl vytrénován jako zbraň proti Keithlandu a vrahové by vypluli pronásledovat Jarica. Taková byla vůle lorda Scaita.

Thienzové žalostně kvíleli překvapením, neboť ponoření do slané vody pro ně představovalo riziko. Ale jejich mluvčí se plazil před stupínkem bez protestu. „Buď tvá vůle, nejmocnější, největší z největších.“ Jeho napřímené bodliny na hlavě zarachotily, když ustupoval zpět ke svým kolegům. Thienzové pak, skřehotajíce jeden přes druhého, vzali Emiena mezi sebe a bez toho, že by protestoval, jej odváděli z haly.

Důsledek poznání byl větší, než mohla Taen snést. Smutek kvůli ztracenému bratrovi a strach o Ivainsona Jarica jí momentálně zatemnily rozum. Hlasitě vykřikla. Každičké vlákénko její bytosti spílalo zradě, v níž uvízla a již byla nucena přijmout. Vlákno vidiny, napnuté prudkosti jejího odmítnutí, prasklo. Klenutý poradní sál démonů zmizel, smeten přívalem změn Sathidu. Na Taeniny uši dorážel zvuk, hvízdavý jako vítr prohánějící se v zimě mezi holými větvemi. S ním se rozpadla i orientace. Dívčino vědomí se zmítalo sem a tam. Bylo vykázáno do temnoty a prapůvodního chladu. Kolem ní praskal led jako staré kosti. Spoutával její nohy do nehybnosti kamenného lože. Objevily se hvězdy, bodající jako jehly do nekonečného pole noci. Osamělá a rozbolavělá Taen hledala orientační bod nějakého místa, které znala. Žádná snaha jí nebyla nic platná. Znovu a znovu si namáhala hlavu, pouze s tím výsledkem, že narážela na neproniknutelná pouta noční můry. Podivná slova, která vyslovili démoni, šeptala a sténala v jejích myšlenkách, rozluštitelná jako stopy duchů.

„…Spřadačka snů… žádná hrozba… umírá kvůli svému Sathidu… Ivainson, potomek Pána ohně, Jaric… mohl by nám všem způsobit smrt a smutek…“ Její zájem se vždy, s palčivou bolestí, soustředil na Emiena. „…přišel z vlastní vůle… zavraždil.“ Hrůza a vzpomínka se mísily dohromady, dokud se nestaly navzájem neoddělitelnými.

Taen se znovu snažila uniknout svému snovému vězení. Avšak obrazy, se kterými zápasila, se slévaly v inkoustovou skvrnu, jenom proto, aby v její mysli znovu vyrašily. Její námaha nedošla ocenění. Smysl pro sny nevracel nic než bezútěšnost absolutní prázdnoty. Taen nakonec upadla úplným vyčerpáním do křehkého spánku a na důvod své snahy zapomněla.

Cizí přítomnost si přivlastnila její bezvědomí. Jemné cinkání zvonečků a šustění pírek s korálky nejdříve zůstalo nepovšimnuto, jako hmyz dotírající na hrany jejího vědomí. Taen, odsouzená vzduchoprázdným jasem hvězd k nehybnosti, si toho vyrušení nevšímala. To však neustávalo a po čase bylo doprovázeno načervenalou světelnou září. Dívka cítila, že její vědomí je zachyceno a spoutáno dotekem tak jemným, že nepomyslela na protest. Snový smysl se v její mysli srovnal jako zrcadla. Světlo prořízlo prostor jako ostří meče protínající temnotu. Taen znovu získala vědomí, jako když se spáč probudí ze spánku. Zjistila, že se nachází ve společnosti Tamlina z ostrova Vaere, téhož, jenž ji vycvičil v používání moci.

Podivínské, impertinentní stvoření se od jejího odjezdu z Cliffhavenu vůbec nezměnilo. Mužíček, sotva polovičního vzrůstu člověka, tam stál, svou hliněnou dýmku zastrčenou do úst, jež obklopovalo neuspořádané strniště vousů. Kůži kolem očí s nepostižitelným výrazem a tmavých jako jantarová čerň měl svraštělou. Od založených rukou po holínky z teletiny s ozdobnými stehy z Tamlina vyzařovala živost a naléhavost.

„Děvčátko, ty jsi porušilo přísahu. To je problém.“ Drobný mužíček podrážděně pokrčil rameny a zvonečky a korálky se roztancovaly na řemíncích, kterými byly protkány jeho rukávy. „Varoval jsem tě. Přiměl jsem tě přísahat. Měla jsi Cliffhaven už dávno opustit.“

Taen, unavená až do morku kostí, musela nabrat alespoň trochu energie, jen aby mohla odpovědět. „Musela jsem zůstat.“

„A zůstala jsi?“ Tamlin bručel, žvýkaje dýmku, z níž se zvedaly kroužky dýmu, postříbřené světlem, které z něj vyzařovalo. „Tvůj život je nyní ohrožen.“

V Taen se vznítila jiskra lítosti. „Dopustil bys raději, aby démoni dobyli Landfast? Kdybych odešla, Kielmarkovy obranné síly by padly. Kdo by pak hlídal úžinu Main proti invazi?“

„Nedbáš rad. A taky jsi bláznivá.“ Tamlin kroutil konec vousů v prstech a na čele se mu objevila zádumčivá vráska. „Teď buď poslouchej, nebo zmiz. Tvůj snový smysl se stal nežádaným, protože jsi opustila mé vedení předtím, než byl cyklus tvého mistrovství dokončen. Krystal Sathid, který sis přisvojila, abys tak rozšířila své schopnosti, nyní dosahuje v tvém těle zralosti. Na ten proces by Vaereové měli dohlédnout. Ale přesto jsi Cliffhaven opustila příliš pozdě na to, abychom ti mohli pomoci.“

Taen pocítila na srdci chladný dotek. „Nemohu se z toho probrat?“

„Buď zticha.“ Tamlin hryzl do dýmky. Jeho ruce spočívaly poklidně na žlutohnědé látce jeho kabátku. „Zapamatuj si tohle, ať se stane cokoli. Pokud se nemůžeš vrátit na kouzelný ostrov, pátrej po tvůrcích Jaricovy flétny. Jenom oni tě mohou zachránit. Nikdo jiný.“

„Mluvíš v hádankách?“ zeptala se Taen, nyní zděšená, neboť Tamlinova přítomnost se najednou začala vytrácet. Zář jeho dýmky žhnula jako uhlík a postupně ztrácela na intenzitě. Spřadačce snů vytanul na mysli v narůstajícím příšeří ostře jeden obraz. Znovu viděla, jak se zjizvené prsty Ivainsona Jarica napínají, kroutí a jemný dřík posvěceného nástroje se láme vedví a ohýbá jako drát.

„Tamline, ta flétna, o které ses zmiňoval, je zlomená!“ Taenina námitka zněla prázdnotou, ale Vaere již byl pryč. Odešel a na Taeninu hlavu se snesla temnota, jako když zelené vody v přístavu Landfastu předtím spolkly úlomky flétny, která jí nabízela jedinou naději, jak přežít.

Kapitola 8

Pátrání

Dny se s příslibem léta prodlužovaly a v Landfastu, nejstarším osídleném městě v Keithlandu, voněly stánky prodavačů ovoce jemně po zralých jahodách. Neprovdané dívky si vetkávaly do vlasů stuhy, když chtěly tancem oslavit setbu, a ačkoliv je roční období vybízelo k flirtování, Jaric mohl na jejich úsměvy jenom toužebně hledět. Celé dny trávil přepisováním textů ve věžích, kde se nacházely archivy, a během dlouhých hodin před setměním se setkával s Brithem na hřišti a cvičil se ve zbrani. Jeho opálení námořníka vybledlo, ale mozoly nezmizely. Čistil a olejoval své zbraně každou noc, když lampáři při obchůzce podpalovali knoty lamp podél schodiště u Lví brány. Pak, když se Brith sešel se svými strážnými, kteří zrovna neměli službu a kteří, smějíce se, navštívili nějakou krčmu nebo tavernu, přehodil si Jaric svoje zbraně přes zpocená ramena. Vázán Anskiereovými kouzly, kráčel snášející se tmou, aby začal hledat prostředky, jak uchovat klíče od Elrinfaeru v bezpečí.

Nejdříve šel do svatyně Kordane. Zde se s ním pod dlážděnými oblouky nádvoří sešel klerik s nižším svěcením. Muž na sobě měl modrý oděv. Jediná zlatá hvězda, která zdobila jeho límec, prozrazovala, že přísahal, že svůj život zasvětí službě, teprve před rokem. Nemohlo mu být o moc víc než Jaricovi, přesto se ale nesl s arogancí, která se zdála být společná všem mladým úředníkům v Landfastu. Klerik pozoroval bandalír na zavěšení meče, meč i dýku, již měl návštěvník zavěšenou přes ramena. Ohrnul opovržlivě rty, dokonce i když se obřadně uklonil.

„Přišel jsi sem uctívat svaté?“ Klerik se narovnal a zvedl bradu, aby čelil záporné odpovědi, kterou očekával.

Jaric na něj hleděl. Zklamání vyplývající z takové příkrosti na sobě nedal znát. „Přeji si mluvit s hlavním knězem.“

„Hlavním knězem?“ Klerik si povýšeně povzdechl. Pobavilo ho to. „Ty ses asi narodil v nějakém zapadákově, že, vojáku? Tady nemáme hlavního kněze, jen Jeho Svatost Mistra Nejvyšší hvězdy.“

Jaric toto vysvětlení přijal bez nejmenšího znaku neklidu. Mírně pozvedl ruce k opasku s mečem. „Má nějaký kratší titul?“

„Postačí, když ho budeš oslovovat Vaše Eminence.“ Klerik, podrážděn zvoněním ocelových zbraní, dodal: „Tohle tu nepotřebuješ.“

„Jenomže já jsem sem nepřišel kvůli uctívání,“ upozornil ho Jaric. „Pokud má Jeho Eminence plno práce s modlením, prosím, zmiňte se mu, že se jedná o obranu Keithlandu.“

Klerik pozvedl obočí, jako kdyby pochyboval, že jakékoli spojení mezi tímto chlapcem a přízvukem ze severního pobřeží by mohlo mít něco společného se zachováním civilizace. Přesto se ale jediná hvězda na jeho límci nemohla srovnávat s nabroušenou ocelí, pokud by vznikly spory. Otočil se se zašustěním tmavého oděvu a pokynul hlavou Jaricovi, aby jej následoval.

Předsálí svatyně Kordane zalévalo světlo z lamp. Panoval tam chládek. Zdi byly ozdobeny černým mramorem a na naleštěné podlaze neležely žádné koberce. Tmavé draperie se zlatem vyšívaným pečetním kněžským znakem zdánlivě pohlcovaly tu trochu světla, kterou poskytovaly lampy. Vyvýšený stupínek s relíkviářem a veřejným oltářem byl zastíněný a v tom mdlém světle vypadal tajuplně. Pod vznešenými klenutými stropy zněly kroky a hlasy. Těch několik uctívačů, shromážděných kolem službu konajících kněží, mluvilo šeptem a prosilo o odpuštění, pokud jejich děti nedávaly pozor a dělaly svými sandály hluk. Jaric čekal na místě, kde ho zanechal jeho průvodce. Pořád ještě držel zbraně, proto nevytáhl žádnou minci a nevhodil ji do kasičky umístěné na viditelném místě a ani nepožádal službu konajícího pomocníka, aby zapálil lampu milovaným bytostem. Taen si takovou zdvořilost zasloužila, to věděl. Myslel si ale, že přejít tuhle místnost by bylo opovážlivé, a cvičení s Brithem mu zpevnilo svaly tak, až zuzlovatěly. Jaric, slabý, hladový a dychtivý zbavit se klíčů, přemítal o vhodnosti toho, že by se posadil na zem na místě, kde stál. Klerik se pak vrátil a pokynul mu, aby ho následoval dveřmi do vnitřní svatyně.

Za dveřmi se nacházel rozlehlý prostor schodišťové šachty, v níž táhlo. Kamennou stavbu občas přerušovaly lomené gotické oblouky s okny otevírajícími se ven. Podle toho, že nebyla zasklená, se Jaric dohadoval, že ho klerik vedl nejstarší částí svatyně Koru. Zde byly otvory ve zdi kdysi zakryty v dobách obléhání okenicemi, neboť zdi byly zbudovány a opevněny jako pevnost. Kameny svisle prostupující řádky zdiva byly poničeny nohama celých generací lidí.

„Řekněte mi své jméno,“ požádal ho klerik. Protože tento muž nebyl zvyklý na námahu, vyžadoval jeho druhý výstup po velmi příkrém svahu nahoru mučivé sebeobětování.

„Kerainson,“ odpověděl Jaric a vnitřně se otřásl, když jeho nohy protestovaly proti délce schodiště. Přesto je ale překonal s větším půvabem než klerik. Konečně toho muže začal litovat, když namáhavě supěl. „Pokud mi řeknete, kam mám jít, půjdu sám.“ Klerik obrátil oči v sloup. „Jeho Eminence by mě okamžitě poslala se postit. Nezmíníte se mu o tom?“

Jaric zavrtěl hlavou. Přitom se snažil zapamatovat si spletitý systém chodeb a odboček. O dvě mezipatra a tři chodby dále zaklepal na dveře, na nichž byla, jak zjistil, hvězda bratrstva a do ebenu vypalovaná zlatá intarzie.

„Co?!“ vyštěkl kdosi, kdo se nacházel uvnitř, podrážděným hlasem. „Jestli jsou to účty ohledně odvodu desátků, odlož je na zítra, ano?“

„Já nejsem účetní,“ namítl Jaric. Jemně zvedl závoru.

Šedovlasý muž ve zmačkané kytlici vyskočil a nakoukl přes papíry navršené na jeho stole. Lampa hořící vedle jeho lokte zalila světlem ruměné tváře, usouzené stažené obočí a ruce, jež by se spíše hodily k farmáři. „Aha, ten návštěvník. Ano, pojďte dál.“

Jaric udělal udiveně krok vpřed. „Vy jste Jeho Eminence Mistr Nejvyšší hvězdy?“

„Cože? Ne.“ Muž si všiml meče a dýky zavěšené přes návštěvníkovo rameno a zamžikal očima. „Tohle tady nepotřebujete.“ Teprve potom si opožděně vzpomněl, že otázka zůstala částečně nezodpovězena. Řekl: „Jsem tajemníkem Jeho Eminence. Prozraďte mi, proč jste přišel. Pokud bude váš požadavek oprávněný, dám vám vědět.“

Chlapec se ale nepohnul, aby zbraně odložil. Ani nepromluvil. Místo toho sáhl jednou rukou k límci a přetáhl přes hlavu propocený řemínek. Na jeho konci se houpal malý kožený váček. Uvolnil zdrhovaci šňůru zuby a pak vysypal obsah na čtvercovou plochu stolu, na němž neležely žádné papíry.

Z váčku vypadl těžký předmět, černý, ve tvaru krychle. Zarachotil jako kostka a zastavil se u vykládaného znaku v desce stolu spodní stranou vzhůru. Světlo lampy ozařovalo trojitý kruh a sokola, pečeť Anskierea, kdysi Strážce bouře a pod přísahu vzatého obránce Tierl Ennethu. Tajemník se překvapeně nadechl. Pak trochu vykřikl, když vedle prvního předmětu přistál se zašustěním druhý. Drsné dřevo tvořilo rám černozlatě zbarvenému pírku sokola bouře. Dokonce i zde, mezi papíry, pery a změtí polic s knihami, vyzařoval z této očarované věci chlad bouří vyvolaných pomocí čárů.

„Ať se Kor smiluje,“ zamumlal tajemník. Namířil na Jarica nervózní pohled, jako by ho viděl poprvé v životě. „Kde jste přišel k tomuhle? Jste vyslancem Strážce bouře? Věděl jste, že jeho moc způsobila zaplavení Tierl Ennethu? Čtyři tisíce lidí se prý utopily. Kdyby Anskiere ještě někdy vstoupil na kterýkoli z ostrovů Aliance, bude odsouzen k smrti upálením.“

Jaric neřekl jediné slovo. Na okamžik bylo mihotání světla nad Anskiereovou zlatou pečetí jediným pohybem v celé místnosti. Tajemník poté škubnutím vytáhl jednu zásuvku, vyndal z ní brýle a nasadil si je za uši. „Počkej tady, chlapče. Počkej.“ Téměř roztřesen rozčilením vyběhl ze dveří za svou židlí.

* * *

O malou chvíli později jimi vešel dovnitř vyšší muž. Sekretář dychtivě pospíchal za ním. Nový příchozí na sobě neměl kromě kalhot a upnuté košile nic. Látka byla spíše pletená než tkaná. Na hrudi měl emblém úřadu, vyšitý stříbrnou a indigově modrou barvou. Byl činorodější než tajemník. Jeho tvář sotva pokrývaly vrásky, ale vlasy na spáncích mu začínaly šedivět. Obrátil ostré, tmavé oči na Jarica. Potom pohlédl na stůl, na předměty ležící osaměle mezi hromadami účtů.

Jeho hlas se ukázal být autoritativnější než jeho vzezření. „Kerainson? Vezměte to a odneste to dovnitř.“

Briskně, avšak ne nezdvořile, přidržel dveře, dokud jimi chlapec neprošel. Podlahu zadní místnosti bohatě pokrývaly koberce. Bíle natřené zdi kontrastovaly s naleštěnými kamennými prahy. Jaric ale neměl zájem o výhled na Landfast, zalitý světly a kypící životem, jiskřící o čtyři poschodí níže. Místo toho se zahleděl na řady polic, v nichž byly uloženy svazky knih se zlatými vazbami a vzácné texty. Nápis byl vyveden v náboženských runách, které Jaric nemohl vzhledem k nedostatečnému vzdělání rozluštit. Přesto ale byl příslib nových znalostí dostatečně fascinující. Bratrstvo Kordane určitě disponovalo prostředky, s jejichž pomocí by se dala zajistit ochrana klíčů od Elrinfaeru.

„Stojíte na svatém symbolu,“ ozval se hlas za jeho zády.

Jaric se polekal. Příliš pozdě si všiml, že omylem zabloudil na nesprávné místo, mimo koberec. Podlaha pod jeho nohama byla uspořádána do motivu pečeti. Naleštěná mozaika z lazuritu a achátu představovala ohně Kordane, když poprvé v oblouku přeťaly oblohu Keithlandu a odsoudily lidstvo k exilu až do doby, kdy byl přemožen nebo zabit poslední démon.

„Promiňte.“ Chlapec ustoupil vzad. Ocel meče přitom zazvonila. Jaric se choval až příliš zahanbeně. Přidržel meč, aby se nehýbal. Zjistil, že Mistr Nejvyšší hvězdy se na něj usmívá.

„Tohle tady nepotřebuješ,“ řekla Jeho Eminence mírně. „Nech si však zbraně u sebe, pokud se s nimi cítíš jistější. Jenom seď, prosím. Tuhne mi krk z toho, jak se ohlížím po účetních a dívám se, jak tu přecházejí sem a tam. Tomuto rozptylování bych se raději vyhnul.“

Silné, bledé ruce zvedly židli z rohu a postavily ji na koberec před police s knihami. Mistr Nejvyšší hvězdy se sám usadil na nedaleký divan. Jeho pozornost zjevně poutal svícen z kroucené mosazi, který byl v této místnosti jediným zdrojem světla.

Jaric si stáhl bandalír z ramene. Zavěsil kožený pás přes opěradlo židle a ztuhle se posadil na sedadlo. Klíče od Elrinfaeru a pírko sokola bouře spočívaly na zbělených kloubech rukou, které měl složené v klíně. Pak, když měl zaručenou pozornost muže z nejvyšší společenské vrstvy kněží Koru, kteří nepřísahali na izolaci, chlapec hledal vhodná slova, kterými by začal.

Mistr Nejvyšší hvězdy jej vysvobodil z neklidu. „Ty jsi Ivainův potomek?“

Jaric sebou prudce trhl. Přál si, aby měl odvahu lhát, jenže oči kněze sedícího na divanu měly nemilosrdný výraz, i přes zdánlivou laskavost. „Eminence, jak jste se to dozvěděl?“

„Podobáš se mu,“ odvětil Mistr Nejvyšší hvězdy nepokrytě. „A díky drbům, které roznášejí námořníci, se ke mně dostanou i novinky z Cliffhavenu. Kněží slyšeli, že kletba pronesená Anskierem na Severním moři se rozšířila též na Keithland.“

„Já jsem nikdy žádného čaroděje nepoznal,“ připustil mrzutě potomek Pána ohně. V jeho chování se zračila obezřelost, když rozevřel pěsti a odhalil pohled na klíče od Elrinfaeru a pírko.

„Ne, chlapče,“ řekl Mistr Nejvyšší hvězdy. „Bratrstvo tu ty věci, o které pečuješ, nemůže uschovat.“

Jaric na něj vrhl překvapený pohled. „Ale –“

Mistr Nejvyšší hvězdy ho umlčel mávnutím ruky. Potom vstal a přešel ke dveřím. Poté, co pošeptal několik slov tajemníkovi, který stál poblíž, kývl. Zavřel dveře a spěšně se vrátil na divan.

„Ivainsone, díla bratrstva Kordane a činy čarodějů se nikdy nemísily. Podle přísahy je musí zasvěcenci stále udržovat, uchovávat a bránit. Ale čarodějové, zvláště ti vycvičení u Vaereů, jsou zjevně předurčeni k tomu, aby se vměšovali do cizích věcí, tolik ke škodě lidstva. Zničení Elrinfaeru by mělo tvého Anskierea naučit tomu, že je marné stavět se na odpor démonům. On to nepochopil a další čtyři tisíce nevinných lidí za to v Tierl Ennethu zaplatily životem.“

„Jenže já si nepřeji získat moc čarodějů!“ vyhrkl Jaric. „Místo toho hledám způsoby, jak se tomu vyhnout.“

Mistr Nejvyšší hvězdy se dotkl pečeti s vyrytým odznakem jeho úřadu. Chlapec, sedící naproti němu, se v nadějném očekávání ani nepohnul, dokonce i tehdy, když mistr povzdechl a řekl: „Potomku Pána ohně, kněží ti nemohou pomoci.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře. Jaric se polekal. Rukama objal podvědomě klíče od Elrinfaeru. Ale dveře se otevřely a vstoupil do nich jenom tajemník Jeho Eminence. Muž nesl podnos naložený sladkým pečivem, sýrem a pivem. Postavil jej na boční stolek, uklonil se svému nadřízenému a odešel.

Mistr Nejvyšší hvězdy se usmál, když za ním zapadla závora. „Vypadáš hladově,“ řekl Jaricovi. „Pokud svým příkazem nesvedu nic jiného, můžeš si být jist alespoň tím, že dostaneš večeři.“

Tuto nabídku nebylo možné odmítnout. Jaric vrátil klíče od Elrinfaeru a pírko sokola do váčku na řemínku a ten si zavěsil kolem krku. Sáhl dychtivě po noži na chléb. Zatímco chlapec potlačil své sebevědomí a jedl, Mistr Nejvyšší hvězdy beze slova čekal. Teprve pak se Jaricova síla stala zjevnou, přirozenou, ale příliš často zamlženou nejistotou. Jeho vlasy potřebovaly upravit a oděv, jejž měl na sobě, byl prostý, avšak způsob, jakým lámal chléb, by klidně snesl pozadí královské síně.

Jaric brzy odložil džbánek s pivem, nechtěje déle zkoušet trpělivost svého hostitele. „Věže svatyně Landfastu představují nejbezpečnější pevnost v Keithlandu. Proč neuschovat klíče k Anskiereovým kouzlům tam?“

„Protože démoni prahnou po zničení těch kouzel, Jaricu.“ Mistr Nejvyšší hvězdy se pohodlně opřel. Pečlivě, trpělivě, neboť chápal, jak veliké zklamání jeho slova způsobí, vysvětloval, že vědomosti uchovávané ve věžích svatyně jsou příliš důležité na to, aby se s nimi hazardovalo. „Kněží, kteří vejdou dovnitř, tam zůstanou po celý zbytek života a já dokonce ani nevím, jaká tajemství to střeží. Kdyby se měli navíc starat i o kouzla čaroděje vycičeného Vaerey, démoni by mohli zaútočit, aby nad nimi získali moc. Bude lépe, když se klíče dostanou do moci Chrámu stínů, než aby byla ohrožena bezpečnost lidstva.“

Jaric zapomněl na napůl nedojezený kus pečiva, který držel v ruce. „Ale já jsem si myslel, že vnější obranné systémy –“

Mistr Nejvyšší hvězdy najednou budil zdání, že ho přemáhá smutek. „Jaricu, to, co ti chci říci, lidé na ulicích neznají a při nebezpečí hrozící tvé duši to nikdy nezopakuješ. Ale obrana, na niž jsi narazil, když jsi vplul do vod Landfastu, ve skutečnosti nebyla žádnou obranou, ale pouhou clonou udržovanou talentovanějšími kandidáty bratrstva, která má za úkol odhalit přítomnost démonů. Kdyby Prokletí Koru vyslali špiony nebo dokonce útočnou armádu, žádné přestrojení by je neuchránilo. Našim občanům by se dostalo varování před invazí. Potom by se obrana města musela spoléhat na obvyklé armádní síly.“

Drobky nadskočily, když Jaric upustil pečivo na podnos. Šokované zíral na znepokojený obličej Mistra Nejvyšší hvězdy. Najednou to pochopil; rezignovaný poklid tohoto muže a Ivainovo opovrhování kněžími vycházely z toho, že přežití lidstva balancovalo na těch nejkřehčích nitkách. Toto náhlé zjištění omráčilo jeho mysl. Protože, pokud tento kněz mluvil upřímně, záštita obranných sil Landfastu se nezakládala na pravdě. V celém Keithlandu jenom ti, které vycvičili Vaereové, disponovali schopnostmi bránit se démonům. Ohavné zločiny spáchané v Elrinfaeru a Tierl Ennethu nabyly nového významu. Cyklus ohně se zdál být méně šíleným východiskem a přijatelnějším lékem v případě zoufalé potřeby.

Jaric zapomněl na zdvořilost. Bylo mu bídně kvůli novým pochybnostem, které ho začaly trápit na jediném místě, kde, jak doufal, najde útěchu. Vstal a popadl opasek s mečem. Ale jeho odhodlání odejít brzy zarazil ocelově chladný hlas Mistra Nejvyšší hvězdy.

„Ivainsone Jaricu, dobře poslouchej. Přišel jsi do Landfastu nabýt zkušeností. Ať jsi zmoudřel nebo ne, tvá žádost nezůstane úplně bez vyslyšení. Ve světských archivech příslušejících k obraně Keithlandu se nacházejí smlouvy. Bude ti k nim umožněn přístup, aby sis je mohl prostudovat.“

Jaric již stál téměř u dveří, ale uklonil se a řekl: „Jsem vám vděčen, Eminence.“

„To nebuď.“ Kněz se najednou zdál být vzdálen všem odznakům a pečetím své hodnosti. „Musím tvůj pobyt zde také omezit, poněvadž tvá přítomnost nevyhnutelně přitáhne k tomuto městu nevítanou pozornost. Královský prorok Felwaithe již varuje, že ta smečka z Chrámu stínů tě už všude hledá. Máš povolení se tu zdržet do podzimního slunovratu. Doporučuji ti, abys potom oslovil enklávu čarodějů v Mhored Kara a požádal je, aby ti poskytli úkryt.“

Jaric přijal toto vypovězení do vyhnanství s udivujícím klidem. V jeho černých očích se i nadále zračilo odhodlání a ruka svírající meč se už nechvěla. „Královští zaklínači, jako vy, mohou varovat, ale mají jen malou schopnost něco chránit. Pokud mě démoni přemohou a Mhargové se dostanou na svobodu, jak dlouho si myslíte, že věže vaší svatyně zůstanou stát?“

Otázka byla impertinentní. Nejvýše postavenému knězi v Landfastu zbělaly rty, když odvětil: „Až na věčnost, nebo dokud nedojde lidstvo spasení, díky milosti ohňů Kordane.“

„V to doufám,“ zašeptal Jaric. Otočil se s podvědomou graciézností cvičeného šermíře a odešel.

Celou cestu domů, v ulicích kypících frenetickým nočním životem Landfastu, Jaric přemítal o skutečnostech, které mu odhalil Mistr Nejvyšší hvězdy. Postrkován námořníky na pobřeží a obtěžován nejednou postarší prostitutkou, zavřel oči. Potil se a zároveň ho mrazilo. Také se zlobil kvůli tomu, jaký všechno vzalo obrat. Uvažoval, kdo nařídil tuto největší nespravedlnost vůči lidstvu. Kněží s tou jejich změtí iluzí, nebo ti, které vycvičili Vaereové a jejichž nebezpečná moc občas zabíjela nevinné? Tato otázka ho bodala jako trn. Jeho vlastní strach se díky tomu proměnil v nekonečnou litanii. Jedinou jistotou se v Keithlandu stala nezdolná nenávist démonů.

„Anskiere, odpusť mi,“ zamumlal chlapec, obklopený cizinci, neboť stejně jako počestný, avšak nevšímavý národ v Keithlandu odsoudil to, čemu nerozuměl. Mrtvé v Tierl Ennethu možná lze ospravedlnit, jenomže Jaric si s hrůzou uvědomil, že by nemohl přijmout takovou zodpovědnost za svou. Cyklus ohně byl prokletím, kterému by se raději vyhnul, kdyby mohl. A vyhnul by se, musí se mu vyhnout, přestože by ho démoni rozdrtili na prach, kdyby se pokusil jej podstoupit.

* * *

Ivainson Jaric už nikdy více s Mistrem Nejvyšší hvězdy o bratrstvu Koru nemluvil. Ale příštího dne, když dokončil výcvik s mečem, objevil se ve svatyni znovu. Nyní ho klerik u vchodu přivítal s úzkostlivým respektem a zavedl ho ke knihovníkovi v místnosti, kde se nacházely světské archivy. Tam, podle rozkazu Mistra Nejvyšší hvězdy, bylo nahromaděno ohromné množství dokumentů a knih. Všechny byly vázané v černé kůži a spousta jich měla i zámky.

Ačkoli místnost, v níž byly uloženy, měla vysoký klenutý strop, dost vysoký na to, aby se zde cítili malí i ti nejvyšší muži, cítil se Jaric stísněně. Zde, poprvé v životě, jak si vzpomínal, nenašel na místě vědomostí a učenosti bezpečí. Zlo a neblahý osud, jimiž hrozila ta smečka z Chrámu stínů, jako by otravovala jeho srdce a vytlačovala tak z něj naději. Nevysvětlitelně přemýšlel o Taen, dokonce i když již prostudoval první tituly. Pronásledován narůstajícími pochybnostmi, že jeho bádání se ukáže být zcela zbytečným, stěží si všiml, že knihovník za ním pozvedl zkřížené pěsti, což je tradiční znamení proti zlu. Potřeba uniknout Cyklu ohně zastínila snad všechna sociální stigmata Ivainova dědictví. Jaric vzal z police první knihu a usadil se s ní do výklenku, odkud měl výhled na obchodní přístav. Tam vsunul svůj meč do mezery mezi polštáři, opřel se nohama o odrolené táflování stěny a začal číst.

Rychle nadešel západ slunce. Městské věže za okny začaly vrhat stíny na hřbet ostrůvku Malý Dagley. Z doků odjely poslední povozy. Když začaly přístavní majáky vrhat skrz příšeří oranžová světla, hvízdání a vykřikované vtipy přístavních dělníků odezněly, když dělníci zamířili ke svým ženám nebo ke krčmám, aby se občerstvili. Jaric si namáhal zrak ve slábnoucím světle a stěží vzhlédl, když mu knihovník přinesl svícen a dvě náhradní svíce. Sotva kývl, když muž při svém odchodu zanechával nočnímu strážnému instrukce ohledně návštěvníka.

Jaric četl, jako by smlouvy a pojednání nebyly rozvláčné nebo se neopakovaly a nebyly suchopárně prošpikovávané náboženskými poznámkami nebo vyloženě mylnými představami. Neodvažoval se něco vynechat. Lhostejně přeskočený odstavec by mohl obsahovat fakt, který potřeboval. Některá z děl týkajících se obřadů horských kmenů se nedala sehnat jinde než v Keithlandu. Divocí členové klanu, kteří je praktikovali, se dali lehce vyprovokovat k zabíjení a cizinci jejich způsoby moc neznali. Zvěstovatelé z bratrstva Koru patřili k těm málo lidem, kteří riskovali návštěvu jejich táborů. Jaric studoval, dokud ho nezačaly pálit oči a světlo nezesláblo. Dočetl první knihu právě ve chvíli, kdy bylo nutné zapálit novou svíci místo té dohořívající. Dále sáhl po sbírce eseji, nevnímaje to, že dostal křeč do stehna. Slova byla archaická a škrobená, dala se těžko sledovat. Jaric vytrval. Mezitím dohořela i druhá svíce. Časem pohasla i třetí, poslední. Na cestu mu svítil vycházející měsíc, když vracel knihy na knihovníkův stůl.

Jaric otevřel široké dvojité dveře a nachytal strážného, jak na svém postu podřimuje.

„Už je po půlnoci, chlapče,“ zabručel muž, když se zíváním vstal. Šátral rukou po kroužku u opasku, na němž měl zavěšené klíče. Rachocení klíčů se neslo opuštěnými chodbami, když odemykal dveře, aby Jarica pustil ven.

Ulice venku byly stejně tak opuštěné, až na potulné psy a ošuntělá individua, která se přehrabovala v popelnicích, aby se uživila. Ivainson kráčel mezi otlučenými domy, podél lamp se stáhnutými knoty. Jednu ruku měl stále na meči, aby zastrašil lapky. Jeho myšlenky však byly odtržité, když uvažoval o rituálech členů klanu, jejichž vyvolená nejvyšší kněžka byla rituálně oslepena už jako mladé děvče. Barbarství popsaná v textech kněží znevážili, přesto ale se daly vidiny prožité ženami po jejich krutém zasvěcení považovat za pravdivé. Moc odhalovat démony, kterou vládly, a dokonce i schopnost uchránit svůj lid před zhoubným vlivem snových obrazů, které na něj občas posílali Prokletí Koru, aby vlákali osamělé lidi do smrtelné pasti. Zda Přítomnost v pramenech, které se staly centrem uctívání kněžky klanu, opravdu obsahovala schopnost vést, radit a chránit, se nedalo říci. Byl to však nárok, který si nedovolil znevažovat žádný oddaný misionář bez toho, aby neriskoval soud za kacířství. Podle Ivainsonova názoru šlo o spornou otázku. Ať už byly pověry klanu platné jako náboženství nebo ne, nemohly chránit klíče od Elrinfaeru nebo nechat démony mrazu uvězněné a osvobodit Anskierea.

Jaric klel kvůli frustraci vyplývající z tohoto problému. Jeho kletby se nesly prázdnou uličkou tkalců. Jeho snaha byla zjevně marná. Pokud by členové klanu nebo nějaký zaklínač, kněz, království nebo spojenectví mimo Keithland disponovali silou vědomostí dostatečně velkou, aby bylo možné potlačit smečku démonů, už by to udělali. Hlavou mu projela další nevázaná myšlenka, že Anskiere a Vaerey vytrénovaní lidé, jeho předchůdci, se odvážně pokusili o totéž, i přes chyby, k nimž došlo v Elrinfaeru a Tierl Ennethu.

„Ne,“ řekl Jaric. Alternativa k Cyklu ohně musí existovat. Přesto ho ale tížilo přesvědčení, že jeho názor je mylný.

Jeho bandalír a zbraně slabě cinkaly tmou a jeho kroky se odrážely od zamčených dveří budov jako šepot. Ze svých úkrytů vyběhly krysy a lucerny beze skla ve čtvrti chudiny poblikávaly ve zvířeném vzduchu, když procházel kolem. Chlapec přidal do kroku. Pot ho pálil do očí a škrábalo ho v krku, jak prudce oddechoval. Váček uvázaný na řemínku do něj narážel v rytmu chůze. Klíče od Elrinfaeru ho bolestně zasahovaly do hrudní kosti. Jaric přejel rukou po ostrých hranách čediče. Téměř zaštkal zděšením. Proč by měl být právě on zvolen k tomu, aby na svých ramenou nesl takové břímě? Jako dítě býval slabý, jeho vrstevníci se mu nejapně posmívali vždy, když došlo k nějakému vzájemnému střetu. Jakým talentem disponoval jeho sice šílený, ale nadaný otec, že bolest čarodějova dědictví musela padnout na syna, kterého nikdy nepoznal?

Opuštěné ulice mu neposkytly žádnou odpověď, jen připomínku lidské křehkosti a toho, jak moc je její obrana neadekvátní. Jaric nemohl uniknout skutečnosti, přestože pořád běžel. Od chvíle, kdy na zem spadl z nebe oheň Koru, uběhla staletí. Kdysi malé počty démonů se zvětšily, stejně jako se rozmnožilo lidstvo. Síla Chrámu stínů se zvětšovala s každým dalším rokem, zatímco možnosti obrany lidstva se vyvíjely jen velice málo. Jednoho dne dojde k nerovnováze. Smečka udeří a lidé, bojující proti útoku síly mysli a čarodějnictví, nakonec vyhynou. Byl on, Ivainson Jaric, osobně zodpovědný za světlo a tmu, dobro a zlo, přežití nebo smrt? Ta otázka ho rozpolcovala. Zmítaly jím pochyby a muka a on běžel rychleji, až se jeho nohy sotva dotýkaly dlažby ulice. Čtvrť chudých záhy zůstala vzadu. Pachy mořem rozežraných klád a odpadků zeslábly. Nahradil je pach kouře z ohniště a nového nátěru. Domy bohatých obchodníků se zvedaly po obou stranách ulice. Každý z nich měl pevně zavřené okenice. Vnitřní dvorky byly osázeny keři. Někde skrz okenice prosvítalo světlo, tam, kde se muž nebo žena pozdě do noci zabývali účty. Lhostejní jako hmyz před smrtelným příchodem mrazu se věnovali svým obchodům, nevědomi si neblahého osudu, který jim hrozil. Jaric popadal dech. Hruď ho pálila vyčerpáním, přesto běžel dál, přes křižovatku poblíž svatyně Posvěcených ohňů. Za ní se zvedaly uprostřed kruhů světla lamp spirálovité sloupy. Brána z krouceného železa zakončovala cestu mezi nimi, blokujíc světlu průchod.

„Stát!“ ozval se ze stínů čísi hlas.

Jaric o něco zakopl a málem upadl, kdyby se rychle nezachytil pevných železných tyčí. Chytil se jich prsty, aby se napřímil. Dělalo se mu mdlo vyčerpáním. Rozpoznal obranné valy věží svatyně, strážené těmi nejvyššími kněžími Kordane.

„Co se děje? Máte potíže?“ zeptal se strážný ve službě. Jaric, opírající se o bránu a celý otupělý, zvedl hlavu. Voják si myslel, že chlapec unikl lapkům. Vystoupil ze svého místa, aby se rozhlédl po ulici, zda se na ní nevyskytují nějací zloději nebo dokonce i vrah.

„Jsem sám,“ řekl chlapec, lapaje po dechu.

Voják na něj udiveně pohlédl.

Jaric se rozhodl, že mu nebude nic vysvětlovat. Opřel se tváří o mříže, aby popadl dech, dívaje se přitom na dlážděný dvůr za branou. U vchodu do věží, kde kněží střežili vědomosti příliš cenné, aby riskovali, že se dostanou do rukou démonům, plály pochodně. Zdálo se, že chlapec před tím jasem přivírá oči. Zavřel je, dokonce i když ho bolest nad čarodějovým dědictvím bodala do srdce. Ať chce nebo ne, musí Ivainův potomek reagovat na otcovo dědictví. Pro potřebu Keithlandu bude upřesněno účetnictví.

„Nemůžeš se tu zdržovat, chlapče,“ houkl na něj strážný. Zvedl halapartnu, aby do něj rýpl, ale Jaric kývl, že už jde.

Byl si jist pouze svou slabotou a nevyhnutelnou pravděpodobností, že jeho snaživé pátrání v knihovnách je marné. Pustil se mříží. Anskiereova kletba ho nikdy nenechá na pokoji. Díky břemeni pokrevního příbuzenství musí jednat, ale teprve tehdy, až vyčerpá veškerou naději. Potomek Ivaina, Pána ohně, se po druhé strážcově výzvě konečně napřímil. Začal dlouhou cestu k ubytovně, kde na něho čekala postel a uklidňující zapomnění, které poskytoval spánek.

Avšak dokonce i tento mír mu byl odepřen. Kožený pach starých knih následoval Ivainsona až na místo jeho odpočinku. Té noci se mu poprvé zdálo o démonech. Plavili se v černých člunech, podobni ještěrkám s blanitými prsty. Jejich shrbené siluety se rýsovaly na pozadí vzdouvajících se vln. Bledé oči zářily ve tmě na otevřeném moři. Jejich skřehotavé skřeky, které používali místo řeči, se ve spánku táhly jako hrozivá vlákna Jaricovou myslí. Zmítal sebou v přikrývkách, ohrožen hrozbou vzdálenou a nemilosrdnou jako neměnná souhvězdí zářící na obloze. Nepolapitelní, zlí a nebezpeční v nejvyšší míře, zvedali démoni Thienzové svoje tupé čumáky směrem k jihu. Jejich soustředěný výboj pronikal vpřed, pátravý, vše obkličující a děsící nenávistnou a opakovanou zuřivostí vůči obranným silám, které chránily ostrov Landfast. „Tamhle je,“ šeptali si mezi sebou vyvolení Chrámu stínů jednomyslně jako jedna bytost. „Potomek Ivaina, Pána ohně, se skrývá tam.“

Z člunů na otevřeném moři vanul chlad a dotýkal se Jarica, až mu po těle, přestože se potil, běhal mráz.

Živost noční můry ho přinutila se probudit. Propocený a třesoucí se, odhodil přikrývky a přecházel po pokoji. Ale ochozená prkna pod jeho nohama mu nevrátila klid. Masivnost stěn ubytovny se zdála být méně podstatnou než zvedání a syčení vln před kýly černých lodí Chrámu stínů.

Jaric se krčil na sedátku u okna. Objal si kolena rukama a pohlédl na věže Landfastu. Vycházející slunce mezitím zbarvilo šedý východ na červený a pak konečně na zlatý, žhnoucí jako Ivainova nadvláda nad ohněm. Také toho dne, jako každého jiného, začaly ulicemi rachotit povozy farmářů a valníky se sudy obchodníků s rybami, odvážejíce produkty na trh. Hvízdání prodavačů mléka přivolávalo kupující na prahy jejich domů, kde se pak společně dohadovali o ceně. Za svítání zněla ze zvonic zvonkohra. Přesto se ale v navyklém procesu probouzení Landfastu odrážel podivný poklid. Ivainův potomek, varován Llondelem na ledových útesech a vidinou proroka z Felwaithe, se už déle neodvažoval pochybovat, že černé lodi a ti, kdo po něm s jejich pomocí pátrali, byli opravdu skuteční. Jaric si nevzpomínal, kdy naposledy se cítil tak slabý. Natáhl se po holínkách a kabátci. Potřeboval všechnu odvahu, již měl, prostě jen proto, aby čelil dalšímu dni v knihovnách. Když si uvázal řemínky, ruce se mu sevřely zděšením. Kde, pro lásku všech, kdož jej v životě znali, by takový písař ze zapadákova, jako je on, našel sílu bojovat s takovými stvořeními, jako jsou Thienzové, s jejich schopností každého úplně obrat o myšlenky a překonat nezdolnou vůli člověka?

* * *

Pět dní po bouři se Kielmarkova brigantina Bezměsíčná pořád ještě plavila severozápadně od moře Corine. Daleko od jakéhokoli pobřeží připomínala skvrnku na vodní hladině, jen kousíček kovu. Obloha byla jasná, indigově modrá a bezmračná. Corley bez košile, ramena vystavena nemilosrdnému slunečnímu svitu, přecházel v holínkách po ubytovací palubě. Dunění jeho kroků se mísilo s nervy vysilujícím praskáním provazů a prken. Přecházel od kompasu k zábradlí a zpět, znovu a znovu, dokud se jeho důstojníci nezačali chovat ohleduplně a nepřipojili se ke kapitánovi, když mu podávali zprávu. Ti pomaleji chápající, kterým se však nedostalo ostrého pokárání a pohledu kousavého jako mráz. Lodní ranhojič se zastavil u kajutních schůdků. Ponořen do vlastních problémů zvolal, aniž by dal průchod své náladě: „Kapitáne? Myslím, že byste mě měl doprovodit dolů.“

Corley se otočil na patě, maje ruce pozvednuté, jako by očekával útok. „Raději mi řekni proč.“ Když ranhojič zaváhal, houkl na něj: „Rychle, člověče! Je spřadačka snů mrtvá?“ Ranhojič jen zavrtěl hlavou. Měl plné zuby nehybného vzduchu a kapitánova výbušného temperamentu. „Ještě ne. Ale bez pomoci brzy bude.“

„Ohně Koru!“ Tón Corleyho hlasu zněl břitce. „Myslíš si, že mohu přivolat vítr? Nejsme žádná galéra poháněná otroky, abychom se z těch poklidných vod dostali s pomocí vesel.“

Ranhojič se chytil zábradlí a chvíli tam mlčky, nehybně stál. Corley v tu chvíli pozvedl obočí a svěsil ruce volně podél těla. „Půjdu. Ale nic pod oblohou Keithlandu, co udělám, nebude k užitku.“

Před jeho nohama kráčel stín, když sestoupil po žebříku a následoval ranhojiče do nehybného ovzduší podpalubí. Taen ležela na slamníku v ranhojičově kajutě. Její černé vlasy se jako ebenově černé hedvábí prostíraly po prostěradle. Měla otevřené oči, ale zamlžené a nezaostřené nad propadlými tvářemi. Ba co hůř, její naprosto nehybné končetiny způsobovaly, že vypadala jako vosková panenka. Corley nikdy neviděl žádnou tolik zranitelnou dívku. Skutečnost, že Taen se svým nezkrotným duchem byla pouze dítětem v těle ženy, se stala naprosto zjevnou.

„Pro milost Koru, dýchá vůbec ještě?“ Corley s hrůzou poklekl vedle slamníku.

Ranhojič vedle schůdků nepokojně zakašlal, maje hlavu opřenou o trám. „Její životní projevy jsou velmi slabé.“

Corley zvedl z prostěradla dívčino zápěstí. Kosti měla křehké jako ptáček a puls pod jeho prsty byl mělký a rychlý. Ale kde ji kdysi jeho stravující neklidná povaha probrala pouhým dotekem, nyní nehnula ani brvou. Taenina kůže byla na dotek horečnatá a suchá a propadlé tváře měly šedavý odstín, jímž prosvítaly modré žilky.

Corley jen bezmocně pozvedl zrak. Ranhojič, který nebyl schopen mu pohlédnout do tváře, vzdychl a zavrtěl hlavou. „Já nevím, co ji souží. To by mohli říci pouze Vaereové.“

Při těchto slovech Kielmarkův nejtvrdší kapitán položil Taenino zápěstí zpátky na pokrývku s neskrývanou lítostí. „Ten zatracený vítr! Po tom všem, co Taen udělala pro Cliffhaven, si zaslouží lepší osud.“ Odmlčel se. Rty se mu zúžily, jak se zlobil. Pak se jeho pohled setkal s pohledem ranhojiče a z jeho řeči zmizely všechny stopy po rouhání. „Ty víš, že je teď už příliš pozdě vydat se k ostrovu Vaere. Pokud nezačne vítr vát hned v této minutě, nemám na výběr. Bezměsíčná musí plout k nejbližšímu břehu, aby doplnila zásoby vody.“

Ranhojič neříkal nic. Kapitánovo rozhodnutí nebylo učiněno necitelně. S prázdnými sudy na vodu by nepřežil ani jeden člověk na palubě Bezměsíčné, pokud by měli plout až k ostrovu Vaere.

Corleyho holínky tiše zaškrábaly po podlaze, když vstal. „Tohle mě bude pronásledovat po celý zbytek života.“ Praštil zničeně pěstí do dlaně druhé ruky. „Vaereové ji varovali, ale ona se rozhodla, že zůstane a že se připojí k obráncům. Kielmark to ponese těžce, až se o tom dozví.“

Vědom si toho, že bolestí zvýšil hlas, se zarazil, protáhl se kolem slamníku a odešel. Ranhojič oněměle zíral na Taeninu tvář, smrtelně bledou, ale stále ještě nesoucí známky nevinné a nadpozemské krásy. Osud té dívky byl jistě zpečetěn, poněvadž nejblíž od nich leželo opuštěné pobřeží Tierl Ennethu.

Kapitola 9

Jasanová flétna

V podkrovní místnosti ve čtvrtém poschodí hlavní knihovny Landfastu blikotala jediná svíčka. Stékající vosk tuhl na podstavci svícnu. Plamínek se zatřepotal, když Jaric zavřel knihu, kterou právě dočetl. Nepohnul se, aby zapálil další svíčku, ale zvedl ze stolu další svazek a přisunul si stoličku blíž k oknu. Daleko pod okenním parapetem rozplizlé stíny doprovázely lidi i povozy, jimiž bylo přecpáno náměstí. Díky vzdálenosti k němu hluk způsobený dopravou doléhal Lví bránou slabě, jako rachocení figurek na hraní. Jaric tomu nevěnoval pozornost. Opřen o loket si prohrábl prsty vlasy a pak listoval stránkami obsahujícími další dějiny Velkého pádu. Tato kniha byla mnohem starší než ty ostatní. Obálka byla popraskaná a omšelá a text archaický. Jaric se dotkl nápisu. Ucítil strukturu odlišnou od inkoustem popsaného pergamenu nebo rákosového papíru. Poznal okamžik vzrušení. Snad tento záznam obsahoval informaci, která se v jiných dokumentech nevyskytovala. Poháněn přesvědčením, že času ubývá, chlapec důkladně prostudoval starší zápisy. Naděje zvolna umírala během doby, co četl. Nejstarší záznam v archivech Landfastu pouze opakoval tytéž události, počínaje požehnanými ohni Kordane, jež vyšlehly z božské sféry Hvězdné naděje a způsobily, že lidé a démoni mezi sebou bojovali o přežití. Následovaly obvyklé seznamy nejstarších předků a jejich potomků, kteří se rozptýlili do různých míst, kde se usadili a vytvořili civilizované hranice Keithlandu.

Jaric poraženě stiskl rty. Pálily ho oči a v břiše mu kručelo hladem. Během týdnů, které uběhly od jeho audience u Mistra Nejvyšší hvězdy, zanedbával jídlo i spánek a každou volnou chvilku věnoval studování záznamů Landfastu. Jak se domníval, jeho snažení ho nepřivedlo k bezpečnosti blíž, než jí byl ve chvíli, kdy narazil ve skalách v Cliffhavenu na démona Llondela. Unaven a zbaven kuráže zabouchl chlapec knihu a zabořil obličej do dlaní. Otevřenými okny k němu dolehlo vyvolávání prodavače ryb, podmalované údery kopyt a vrzáním kol povozů. Za denního světla, uprostřed hemžení nejobydlenějšího města Keithlandu, se mu zdály být jeho začátky v Morbrithu na hony vzdáleny. Emien a nebezpečí Chrámu stínů vypadali nereálně jako příběhy vyprávěné doma u krbu, které měly vystrašit děti. Ale v noci ho vyrušovaly i nadále ze spánku hrozivé sny, ve kterých se mu zjevovali černé lodi a démoni. Tehdy ho kožený váček, obsahující klíče od Elrinfaeru, tížil až moc. Ivainson sebou trhl a svěsil ruce. Když beznadějně sáhl po další knize na polici, jeho prsty se dotkly okraje vazby knihy, kde se lepidlo rozpustilo.

To poškození způsobilo, že se instinktivně zarazil. Předchozího výcviku se mu dostalo u archiváře, který se zabýval uchováváním starodávných záznamů. Jejich opravy byly na denním pořádku. Jaric prozkoumal rozlepené místo a objevil vyčnívající rožek pergamenu, který tam zjevně nepatřil.

List věkem zežloutl a byl plný skvrn. Jaric se sklonil blíž a všiml si písma, vybledlého tak, že se téměř nedalo přečíst. Byl si jist, že tento útržek pergamenu nebyl součástí knihy. Jemně za něj zatáhl a vytáhl jej. Pergamen se rozpadl na kusy, když jej uvolnil a rozložil. Jaric poskládal jednotlivé útržky vedle sebe tak, aby na ně dopadalo sluneční světlo. Spatřil nápis, napsaný spíše nevycvičenou rukou než rukou zkušeného písaře. Ukázalo se, že záznam je záhadný.

To, co tu píši, je zakázáno od dob, kdy Rada Landfastu přijala stanovy. Jenže jak jinak se člověk může bránit proti tomu, co je, jak ví, zbytečné? Když zmizela při havárii jednotka Veriset-Nav, žádná loď už nemůže najít cestu zpět k Hvězdné naději. Dědictví tak pečlivě zapečetěné ve věžích svatyně se nevyhnutelně ukáže být nepotřebným. Pokud bude i nadále trvat politika Rady, dozvědí se vůbec někdy děti našich dětí to, že jejich předkové vládli hvězdám?

Jaric se zamračil. Klepal přitom netrpělivě prsty do desky stolu. V žádných jiných záznamech neobjevil nic, co by se dalo srovnat s obsahem této podivné poznámky. Žádné archivy se nezmiňovaly o artefaktu zvaném jednotka Veriset-Nav. Anskiere možná uměl ovládat vlny a počasí, ale jak mohl nějaký člověk mít vliv na hvězdy? Dokonce i čarodějové je znali jen jako světla na obloze, měnící se podle ročního období a užitečné pouze pro navigaci. Zmatený Jaric uvažoval o městě, které se rozprostíralo za oknem. Rada Landfastu dosud vládla Alianci Svobodných ostrovů, avšak věže svatyně se staly věčnou doménou kněží. Nyní, jako nikdy předtím, nedůvěřoval otřepaným frázím Mistra Nejvyšší hvězdy bratrstva Koru. Jejich tajemství měla možná hlubší význam, než si kdo uměl představit. Všechny poznatky, o něž usiloval, možná opravdu ležely zapečetěny uvnitř velkých krémově bílých věží, které se tyčily k obloze nad Lví bránou.

Závora u dveří ostře cvakla. Jaric se probral z úvah a rozhlédl se kolem sebe, když do místnosti vstoupil kněz v modré róbě. Kráčel ke stolu u okna a přitom chlapce zahrnoval mrzutými výčitkami, maje pokřivená ústa a obočí stažené zlobou.

„Mladý muži, proč si nepospíšíte? Cožpak vám náš cech platí za to, abyste místo přepisování textů vysedával a koukal na oblohu?“

Jaric se opřel o předloktí, aby zakryl útržky textu, který našel. Obsah té poznámky se určitě dal považovat za kacířský. Pokud si i nadále přeje mít přístup k záznamům chrámu, bratrstvo nikdy nesmí najít důvod zpochybňovat jeho víru. Jaric na knězovo podezření zareagoval s chlapeckou nevinností. „Myslel jsem si, že dnes je na obchůzce bratr Handred.“

Kněz popotáhl nosem. „Jsi nezdvořilý. Bratr Handred má práci. Nyní mi odpověz. Kde máš svá pera?“

Jaric si povzdechl. „Dnes už jsem svou práci skončil.“ Pomalu, potají, sevřel pergamen prsty.

Kněz zakašlal. „Tak tedy dobrá. Kdo ti dovolil přerovnat police a nechat ležet knihy v hromadách po celé knihovně?“

„Bratr Handred,“ odpověděl Jaric sladce. Když se mu podařilo papír bezpečně sevřít do dlaně, vstal. „Už jsem stejně hotov.“

Pohybem, který měl provokovat, natáhl ruku přes stůl a zvedl knihu za její kartónovou vazbu.

Kněz sebou trhl. „Hloupý hochu!“ Vytrhl svazek Jaricovi z ruky, uhladil stránky a knihu zavřel. „Bratr Handred o tomhle uslyší! Jak tě mohli najmout bez toho, abys věděl, jak se vlastně s knihou zachází?“

Jaric pokrčil rameny. Pak sevřel pěsti, aby vypadal spíš jako námořník, který byl vytržen ze svého přirozeného prostředí, než jako vyškolený písař.

„Dobrá,“ obořil se na něj kněz. „Pojď se mnou, chlapče. Uklidím ti ten nepořádek.“ Přitiskl si hromadu knih k hrudi, jako by je chtěl chránit, a díval se, dokud Jaric nepřekročil práh dveří.

Ivainson se zastavil v chladivém stínu schodiště a vsunul pergamen s tím podivným písmem do vaku k pírku sokola bouře a klíčů od Elrinfaeru. Těsně utáhl řemínek a pověsil si jej pod límec. Zaklel ze silného pocitu frustrace. Postrádaje zkušenosti znalce a jeho řádový slib, nemohl nijakým způsobem proniknout do věží svatyně Landfastu. Strážní a opevnění, již je obklopovali, vydali klidně za menší armádu, jež by odstrašila i hodně odhodlaného zloděje.

Zdvojenými oblouky u paty schodiště pronikalo v šikmých pruzích světlo, což dokazovalo, že již odbilo poledne. Jaric spěchal přes dlážděné předsálí, obávaje se, že přijde pozdě na výuku šermování mečem. Brithovy lekce vždy bývaly namáhavější, když jeho studenti zapomněli přijít včas. Polední jas vybělil mramorové dláždění za hlavními chodbami. Jaric vyšel ze stínu do rozpálených ulic s hustou dopravou. Pod silnou látkou kabátce mu stékaly po zádech potůčky potu. Udivilo ho, že si vzpomněl, že od slunovratu uplynulo sotva čtrnáct dní. Uvědomil si, že uběhl celý rok od chvíle, kdy ho Anskiereovo kouzlo vyhnalo z Morbrith Keepu.

„Chlapče! Dávej přece pozor!“ Povozník zapráskal bičem a skupina jeho tažných koní uskočila s ohlušujícím duněním kopyt stranou. Jaric se vyhnul kroutícím se obrubám kol vozu. Už ho neděsila tlačenice v ulicích města. Prošel kolem povívající řady vlajek, které lemovaly poradní sál v Landfastu. Pak zabočil do ulice, kde sídlil cech hrnčířů. Ubytovna, kde nyní přebýval, se nacházela v postranní uličce. Doufaje, že se vyhne dlouhému povídání s paní domu, chlapec sklonil hlavu a prošel vchodem do komory. Kuchyně byla v tuto denní dobu obvykle opuštěná.

Jaric si vzal z police čerstvý rohlík. Žvýkal ho s nenasytností vlka, když vycházel po zadním schodišti do svého podkrovního pokoje. Z protější místnosti k němu doléhal šťouravý hlas nájemníka zezdola, který si stěžoval na moly v přikrývkách. Paní domu mu nadávky vrátila a kousavě poznamenala, že by měl pouštět dámské návštěvy dveřmi a ne oknem. V tom případě by do pokoje nenalétal hmyz, vábený plameny svící, a neusídlil by se mu v lůžkovinách.

„Ale já plamen sfouknu dřív, než ji pustím dovnitř!“ stěžoval si nájemník. Pak, když si uvědomil, že se nevědomky podřekl, nastalo ticho.

Jaric se uchechtl a tiše zavřel dveře. Odložil opasek s mečem a kabátek a položil je na postel. Pak si jednou rukou rozvazoval šněrování u krku a druhou otevřel víko truhly se šatstvem a prohledával její vnitřek ve snaze najít nějaké letní oblečení. Košile, kterou hledal, ležela složená pod vlněným prádlem, které si oblékal na lov. Jaric ji netrpělivě vytáhl. Látka na hrudi se rozhalila a zpoza ní vypadl jakýsi světlý, štíhlý předmět. Dopadl s dutým zarachocením na podlahu.

Chlapci uvízl dech v hrdle. Zamrazilo ho vzadu na krku, když se llondelská flétna, kterou zlomil a hodil v přístavu do moře, dokutálela k jeho kolenům a tam se zastavila. Ve světle dopadajícím dovnitř vikýřem se zatřpytila perleť, kterou byla flétna vykládaná. Jemný dřevěný předmět ležel neponičený, jako kdyby předtím k jeho rozbití vůbec nedošlo. Jaric se otřásl. Třímaje košili v hrsti, znovu vstal. Zálesák Telemark mu kdysi vyprávěl o llondelském démonovi, který na něj číhal v záloze po bouři čarodějných sil, jež zničila zařízení jeho srubu. Když se zálesák z toho setkání vzpamatoval, zjistil, že rozbité láhve jsou opět celé a poskládané zpět na police a každý předmět, mrštěný jinam, byl vrácen na místo, kam patřil. Jaric, zírající na bezvadný povrch jasanové flétny, uvažoval, zda se Telemark chvěl strachem stejně jako on nyní. Schopnosti Llondelů nebyly lidským rozumem postižitelné.

Košile vyklouzla chlapci z ruky, když se naklonil k předmětu, aby jej zvedl z podlahy. V okamžiku, kdy se chvějícími prsty dotkl dřeva, zmocnily se jeho mysli llondelské obrazy. Přestal vnímat zdi, podlahu a celý pokoj. Místo toho se mu zjevilo opuštěné pobřeží, omývané mořskými vlnami. Nad ním se tyčící kopce korunovaly zubaté zdi s otvory a domy bez střech, které byly ponechány řádění živlů. Na bezmračné obloze se vznášeli racci, létajíce dolů a pak zase vzhůru. Ze zpěněné vody trčely zčernalé pahýly pilířů. Přístaviště a obchody, které kdysi podpíraly, byly nyní strženy. Jaric chápal, že se dívá na ruiny Tierl Ennethu, města zničeného silami, které čarodějka Tathagres ukradla z Anskiereovy hole.

Chlapec pomocí Llondelova vnímání zjistil, že přístaviště kdysi nejbohatšího města Aliance nebylo opuštěné. Na zpěněných vodách příboje se zmítal člun spuštěný z lodi. Veslaři, kteří jej poháněli, byli vycvičení a houževnatí a jejich údery byly zkušeně načasované. V muži stojícím u kormidla poznal Jaric kormidelníka Bezměsíčné. Jako by se Jaricovo poznání stalo stopou, llondelský obraz se upevnil a zaměřil výlučně na člun.

Chlapec v něm spatřil další známé tváře. Corley, bez klobouku a s rameny potřísněnými lesknoucí se sprškou vody, seděl na přídi a v náruči držel jakéhosi člověka, zachumlaného do pláště. Podle pramínků černých vlasů, které se mu ovíjely kolem zápěstí, si Jaric uvědomil, koho to Kielmarkův kapitán ve své náruči chrání. Zděšeně vykřikl Taenino jméno. Opuštěná pláž a na ni dorážející vlny odrážely znovu a znovu jeho zoufalství, až do nekonečna.

„Není mrtvá,“ uklidňoval ho Llondel svou přítomností v jeho mysli. „Přesto je ale tvoje spřadačka snů velice nemocná. K přistání člunu, na který se díváš, nedojde během dalších dvou týdnů, ale pokud nevypluješ ke břehům Tierl Ennethu a tam pomocí jasanové flétny nepřivoláš pomoc, Taen zahyne. Měj se dobře na pozoru, malý bratříčku své rasy. Kdyby spřadačka snů zemřela, naděje a snahy tvých předchůdců by byly zbytečně.“

Obraz dlouhého člunu se vytratil. Nahradily jej výkřiky démonů mrazu, odrážející se v tichu od ledem spoutaných jeskyní. Jaric na okamžik sdílel bdění Strážce bouře z Elrinfaeru v ledovém sevření. Pak se jeho vnímání obrátilo jinam, zmizelo a splynulo s mlhavým dýmem stoupajícím z hořící rašeliny v rybářově chatrči, kde neteř Mathiesona Kedlrica truchlila pro svého strýce, pohřbeného ve vlnách. Chlapce ranil smutek jako ostří nože. Vykřikl a najednou se probral dotekem čísi ruky.

„Něco tě trápí, chlapče?“ Paní domu, úzkostlivě se zajímající o jeho problém, mu odhrnula vlasy z čela.

Jaric se od ní odtáhl. Nechtěl, aby se ho dotýkala. „Jsem v pořádku. Trpím pouze únavou.“

Bál se, aby si nevšimla, že se pod její střechou nachází předmět, který mu věnoval démon. Pohlédl na podlahu. Ale jasanová flétna na ní vedle jeho kolena již neležela.

Sukně jí jemně zašustěly, když se paní domu narovnala. „Víš, ty pracuješ až příliš. Chlapci tvého věku by měli být bezstarostnější. Není už čas, aby sis našel nějaké děvče?“ Založila si ruce v bok a přejela zkoumavým pohledem po Jaricových svalnatých ramenou a jemné linii obočí. „To je škoda, cožpak to nevidíš?“

„Ne.“ Chlapec, uveden do rozpaků zájmem starší ženy, mluvil úsečně. „Mám dost potíží i bez děvčat.“ Natáhl ruku, aby zvedl košili, která mu spadla na zem. Ztuhl, když pod bavlněnou látkou nahmatal flétnu.

Paní domu přešla ke dveřím. „Dobrá, chlapče. Můžeš si to zařídit po svém. Někteří lidé prožijí celý život bez toho, že by se poučili.“ S otráveným mumláním, které mělo víc společného s nájemníkem z přízemí než s jakýmikoli Jaricovými vrtochy, žena vyšla na chodbu a odešla.

Její kroky dozněly na schodišti. Jaric svižně vstal. Vybalil flétnu z látky a tenkou košili si přetáhl přes hlavu. Nezdržoval se zavazováním tkanic u límce a manžet. Vytáhl ze skříně plášť a námořnické holínky. Zájem o Taen nezanechával již žádný prostor pro otázky ohledně Llondelových úmyslů. Jaric vyprázdnil truhlu na šatstvo a těch pár věcí, které vlastnil, zabalil do pláště. Když plášť svázal do rance, jeho myšlenky se rozběhly vstříc problémům týkajícím se průjezdu mezi ostrovy. Tierl Enneth ležel osm mil na sever, za úžinou, v níž se vyskytovala hejna ryb. Bezpečnější vody se nacházely na východě, kolem konce souostroví, jenomže tahle trasa by mu zabrala až moc času, obzvlášť kdyby foukal vítr od severu. Mělký ponor Callinde se mnohem lépe hodil k proplouvání mezi útesy, než aby se snažil nahnat čas pomocí větru v plachtách. Jaric si podvědomě připnul opasek s mečem a dýkou. Zanechal ležet na truhle na šatstvo úhlednou hromádku mincí, kterými mínil zaplatit za ubytování a stravu. Pak proklouzl ven po schodišti vedoucím do komory.

Odhodlán vyhnout se vřavě v ulicích, Jaric spěchal chaotickým bludištěm postranních uliček a odlehlých cest, které protkávaly jednotlivé čtvrti mezi okružními silnicemi. Protože jeho cestu stínily štíty domů a shluky věží města, nevšiml si muže, který vyskočil zpoza klenuté brány vchodu do sídla nějakého šlechtice a sledoval ho. Chlapec, dělající si veliké starosti o Taen a chtějící dosáhnout přístavu dřív, než se odliv změní v příliv, spěchal po dlažebních kostkách, ušpiněných od bláta. Sklonil se pod vlhký kámen mostu, přes který přejížděly povozy. Když překročil pruh slunečního světla mezi domy, muž, který jej pronásledoval, si všiml rance z pláště, který nesl Jaric v podpaží. Zaklel a přidal do kroku.

Jaric zahnul za roh. Ocitl se na pětisměrné křižovatce, kde se sbíhalo několik ulic kolem mechem obrostlého kamenného pilíře. Zaváhal. Nebyl si jist svou volbou, proto se rozhodl naslepo. Muž, který mu šel v patách, viděl, že jeho kořist vběhla do slepé uličky. Uchechtl se a zpomalil do klusu, spokojen, že se dostane do přístavu dřív než chlapec. O několik minut později Jaric skočil na prohnilá prkna zadního schodiště jedné krčmy a zjistil, že mu v cestě stojí maltou omítnutá cihlová zeď nějakého dvora. Maje příliš naspěch, otočil se a sešel zase dolů. Jedna odbočka vedla k zamčeným bránám sklepa na brambory, tou další udýchaně doběhl jen k hromadě odpadků. Pod nohama mu křupalo rozbité sklo. Ten zvuk vyrušil vyhladovělého psa, který hrabal v odpadcích. Jaric obešel vrčící zvíře v uctivém okruhu. V nose ho štípal pach zkaženého masa. Před ním sluneční světlo pronikalo mřížovím můstku přes stoku. Za ním se tyčily svítilny lemující vstup do krčmy U luceren. Když se Jaric vrátil na známé území, rozběhl se. Utíkal ulicí drtičů koření, až doběhl, stále ještě kýchající ze zahlcující vůně skořice a pepře, bez dechu na nábřeží.

Do obličeje ho udeřil mořský vzduch, vlhký a nestálý vítr vanoucí od jihu. Chlapec pohlédl úkosem po směru větru. Zamračil se, když spatřil nad změtí lanoví lodí nízkou hradbu mračen. Lehký větřík mohl usnadnit cestu k Tierl Ennethu, neboť Callinde plula nejlépe po větru. Avšak počasí za takové situace přinášelo neměnně déšť. Cestou by mohl pořádně zmoknout. Jaric čekal, zatímco kolem něho projížděl povoz naložený sudy s pivem. Pak zamířil k přístavišti, kde byl přivázán jeho člun.

Příboj se právě obrátil. V přístavu vykasala jedna nákladní loď plachty. Hrubé hlasy námořníků zanikaly v námořnických písních, doprovázených rachocením kotevního řetězu, protahovaného kotevním průvlakem. Jaric dychtil využít odlivu. Prodíral si cestu mezi davem obchodníků v docích. Napůl běžel. Oběhl kupu navršených rybářských sítí a málem se napíchl na ostrou špici obnaženého meče.

„U Kora!“ Jaric couvl. Šatstvo se mu vysypalo z rance, když jej odložil a vytáhl z pochvy meč.

„Nač ten spěch?“ zeptal se Brith uštěpačným tónem, jaký při řeči použil, když se potkali poprvé. Na rozdíl od lekcí, které dával na hřišti, se jeho ústa pod špičkami kroucených knírů neroztáhla v sebemenším úsměvu. Oči, které upíral na svého žáka, zůstaly chladné a neoblomné.

Ale Jaric už nebyl ten bázlivý chlapec, který se bál pustit na schodech před věžemi písařů do boje. Zoufalý starostí o Taen pozvedl meč a zaútočil.

Brith se mu postavil, bez toho, že by musel vynaložit větší námahu. Připomínal kámen. „Kam ses vydal, chlapče? Nemáme na dnešní odpoledne v plánu výcvik?“

Jaric byl prudkým útokem zahnán vzad. Lapal po dechu, ale přesto ze sebe vyrazil odpověď. „Nemám čas. Proč se o mě tak zajímáte? Kruci! Někdy si myslím, že nemáte na práci nic lepšího než sledovat mě na každém kroku!“

Ocel zazvonila pomstychtivě o meč, kterým se Jaric bránil. Odražen prudkostí útoku si chlapec domyslel, že toto měření sil se nedá pokládat za sport. Brithovy oči se zúžily zlobou. Podle jeho postoje se dalo soudit, že souboj myslí vážně. V Jaricovi zahlodala neblahá předtucha. Chlapec se uchýlil k fintě a odkopl síť u svých nohou. „Vy jste mě sledoval. Proč?“

Brith učinil výpad a potom pokračoval v obvykle pečlivé práci nohou. „Kam jsi to šel, chlapče?“

„Chci se vydat na moře!“ Jaric se otočil, aby se vyhnul řadě úderů. Jeden z přístavních dělníků zaklel a poručil mu, ať uhne z cesty. Pak uskočil sám, když se vzduchem mihl Brithův meč, který se srazil s mečem chlapce.

„Ne, hochu.“ Brith na něj neustále dorážel, až ho zahnal k hromadě vyskládaného dříví. Ocel zazvonila a zachvěla se pod náporem jeho útoku. „Jsem placen Kielmarkovým zlatem, abych tě udržel v bezpečí v Landfastu. Nedočkáš se, že by mi jeho první kapitán vyčinil za to, že jsem zneužil jeho důvěry. Vzdej se.“ Jaric se vymanil z bryndy, do které byl zahnán. Brith ho ale stihl seknout přes prsty, čímž dosáhl jisté výhody. „Odhoď meč, slyšíš?“

Jaric, jehož pálila rána, z níž mu tekla krev, se rozlítil do nepříčetnosti. Provedl odvetný útok. Poté, co musel následovat Anskiereovo volání, považoval Kielmarkův dlouhoruký pokus vměšovat se do jeho záležitostí za zasahování, ke kterému nemělo dojít. Trpěli by jen nevinní. Rozčilen možností, že Taenin život je ohrožen, a popuzen tím, že Brith měl navrch, pocítil Jaric ve své mysli jakési mihnutí. Každou unci své bytosti soustředil na boj. Když jeho meč dorážel na Britha, který stál ve střehu, ohrnuly se mu rty pochmurným porozuměním. Na rozdíl od mistra šermíře nebyl vázán přísahou Kielmarkovu kapitánovi. Pokud bude muset, zaútočí s úmyslem zabít.

Posun v intenzitě Jaricových výpadů Britha překvapil. Mistr šermíř odrazil prudký útok, zamířený na jeho hrudník. Podařilo se mu vyváznout se škrábnutím, jež ho stálo roztržený kabátec. Při následujícím souboji musel ustoupit o dva kroky. Když na něj chlapec útočil, vrhal se vpřed a málem mu zohavil obličej, byl přinucen si uvědomit, že Jaric nějak ztratil odpor vůči soubojům. „U Kora, chlapče! Kdyby ses takhle projevil už dřív, mohl jsem tě naučit něco užitečnějšího.“

Jaric zachoval chladné mlčení a pokračoval v útočení. Brith přestal s projevem. Přestože byl chlapec dosud až příliš nezkušený, aby ho porazil, muž, který ho měl chránit, se poprvé potřeboval na boj zcela soustředit, aby se ubránil.

Mistr šermíř a jeho žák kolem sebe kroužili v doku jako dva tanečníci. Ocel se blýskala při výpadech a odvetách, při nichž se oba museli vyhýbat překážkám. Zvonivý cinkot, když meče narážely o sebe, se nesl jasně nad ruchem v přístavu. Přístavní dělníci, kteří nakládali nedaleko kotvící nákladní loď, vyskakovali na sudy, které postavili víky vzhůru, aby mohli souboj pozorovat. Brith a Jaric střídavě dělali výpady a potom zase ustupovali, bráníce se. Nevědomi si přítomnosti diváků, vyhýbali se pyramidám naskládaných sudů, žoků plátna a hromadám rybářských sítí. K přístavním nosičům se přidávali další dělníci, až se jich shromáždil celý dav. V mozolnatých rukou zacinkaly mince, když ti, kteří se rádi sázeli, začali sázky uzavírat. Pak se začali energicky dohadovat, kdo vyhraje, a začali povzbuzovat každý svého favorita, buď muže s vlasy černými jako smůla a rychlým mečem, nebo blonďatého chlapce, který čelil zkušenostem staršího muže s odhodlanou zuřivostí.

Sešli se další čumilové a dav nabyl na velikosti. Každou chvíli mohl rozruch, jejž lidé tropili, přitáhnout pozornost městské stráže. Brith zdvojnásobil úsilí, vědom si toho, že musí chlapce ihned porazit nebo riskovat, že dostane pokutu za podněcování neklidu na veřejném prostranství. Ocel o sebe nelibozvučně narazila. Brith útočil na bránícího se Jarica, pak vmžiku zachytil útok chlapcova meče. Když ostří narazilo na ostří, vycítil chvění umdlévajících svalů. Chlapec to už nemohl dlouho vydržet. Jeho technika, ačkoli prováděná schopně, se nyní soustředila pouze na obranu. Když se zbraně od sebe oddělily, mohl rychlý, útočný výpad zahnat chlapce do rohu k hromadě odpadu. Brith, jenž věřil ve své vítězství, se pustil do boje s útočností lišky.

Jaric odvrátil útok a uhnul, aby nemusel udělat krok vzad. Narazil loktem na prkno. Hromada dříví se svezla se zaduněním v doku na zem. Právě ve chvíli, kdy se Brith chystal k dalšímu výpadu, vyrazila z rozsedliny prašivá kočka. Brithova holínka ji zasáhla do žeber. Kočka vyjekla a utekla. Jarica to vyrušilo. Na zlomek vteřiny pohlédl stranou. Ostří Brithova meče narazilo na meč, jímž se Jaric bránil. Brith ho odzbrojil jediným úderem. Meč vypadl chlapci z ruky – a se zazvoněním dopadl na dřevěné molo. Jaric, ohlušován jásotem Brithových stoupenců a naříkáním jejich oponentů, a připíchnut k hromadě odpadků špičkou protivníkova meče, zalapal po dechu a pravou rukou zašátral po dýce.

„Vzdej to,“ houkl Brith. Také těžce oddechoval vyčerpáním. „Nyní jsi poražen. Jestli se nevzdáš, budu tě muset zranit.“ Mečem ohrožoval chlapcovo hrdlo jako had připravený uštknout.

Jaric, přitisknutý k hromadě poskládaných prken, při výpadu dýkou minul. Brith ho znovu zahnal do rohu. Ozvalo se varovné zaskřípění, když protivník také uchopil dýku.

„Okamžitě pusť ten nůž z ruky,“ přikázal mu Brith. Ruka, jíž svíral meč, vyvinula na chlapcovo unavené zápěstí silný tlak.

Jenže Jaric pořád odmítal se zbraně vzdát. „Kolikrát jste mě varoval, že náhoda může pokazit vítězství?“ V hnědých očích se mu posměšně zablesklo, když z boku přilétlo prkno a udeřilo mistra šermíře zezadu přímo do krku.

Brithovi se podlomila kolena. Sesunul se Jaricovi k nohám. Hlavou narazil o dřevo mola. Vtom se objevila známá jednoruká postava. Vyrazila z davu a zastavila se až těsně u chlapcových ramenou. Žebrák bez dechu pozvedl svou tvář k chlapci. „Kopl do mé kočky, určitě to byl tenhle hulvát.“

„Viděl jsem to.“ Jaric se lehce zazubil. Zesláble se sklonil a zvedl svůj meč a pak i Brithovy zbraně. „Můžeš ho držet v šachu dost dlouho, než odvážu svou loď?“

Žebrák pozvedl obě obočí a odpověděl širokým úsměvem, odhalujícím nedokonalý chrup. „Jistě, chlapče, jistě.“

„Díky.“ Jaric si ovázal krvácející prsty a přehodil zbraně mistra šermíře přes hromadu odpadků. Dopadly s cáknutím do mělké vody při břehu. Brith je může snadno najít, avšak pouze za odlivu. Tou dobou by měla být Callinde v dostatečné vzdálenosti od přístavu. Jaric mohl nakoupit zásoby v jedné z rybářských vesnic na severu Landfastu. Potom ho déšť skryje před dalším pronásledováním. Ivainson hodil žebrákovi stříbrňák, sebral ze země ranec s šatstvem a prodíral si cestu mezi přihlížejícími, kteří se nyní hlasitě přeli o platnost uzavřených sázek, poté co žebrák takto pokazil Brithovo vítězství. Když se chlapec nalodil na Callinde, výkřiky se náhle proměnily v šarvátku. Když se do doků dostavil uniformovaný strážný na koni, aby zasáhl, nikdo, kromě žebráka, si nevšiml rybářské lodi, která proklouzla kolem doků a s napnutými plachtami vyplula na širé moře.

* * *

S příchodem léta se od jihu přihnaly nízké mraky. Mlha, šedá a ulpívající na všem, se nakonec proměnila v mrholení. Větříky udržovaly snadno Callinde v kursu na sever. Nebyla to však jediná loď, která se plavila po moři Corine. Na sever a východ, s kursem těsně u větru, plula do srdce Aliance Svobodných ostrovů jedna stará otřískaná rybářská loď. Neměla ani žádnou registrovanou vlajku. Vyplula na příkaz Chrámu stínů. Její plachty byly zšedlé plísní a trup měla celý černý. Kormidelníkův obličej připomínal ještěrovitý obličej Thienze. Jako jediný ze sedmi společníků se skláněl nad kompasem. Po ornamentálním kříži na jeho pokrývce hlavy stékal v potůčcích déšť. Ale ostatní, choulící se na závětrné straně, nespali. Spojeni navzájem v mysli, upírali své myšlenky k Landfastu, jehož strážná clona prozařovala jejich vnímání jako ledová aura světla. Tou nemohl žádný démon proniknout bez toho, aby nevzbudil v lidech hněv. Přestože se jejich kořist nacházela na druhé straně, tato obtížnost Thienze, který se přizpůsobil a vyšťáral všechny její zdroje, nerozčilovala. Bylo přirozené, že lidé měli krátkou paměť na problémy. Dříve či později se stanou samolibými a dospějí k nesprávným rozhodnutím. Jednoho dne se stejně bláznivé chyby dopustí i Ivainson Jaric. Thienz čekal s trpělivostí, jaké nebyl schopen žádný člověk.

Nastala noc. Chladný déšť tloukl do kormidelníkova obličeje. Kormidelník vstal se zapleskáním žábrovitých chlopní a sestřásl si z hlavy několik kapek vody. Při tomto pohybu se duchem nepřítomný Thienz uprostřed hloučku pohnul. Všichni se vrávoravě postavili na nohy, chtějíce ukojit hlad nějakou rybou. Vytáhli několik živých ryb ze sudu u stěžně. Pak, opřeni zády o bok lodi, přežvykovali pomocí šupinatých tlam, ploutví a chrupavek. Nejmladší z nich tesklivě hvízdal, naříkaje nad solí v mase. Jeho starší druhové, soucítíce s ním, protáčeli malé, napůl slepé oči. Přestože voda byla přirozeným živlem jejich druhu, patřily k jejich nejpřirozenějšímu prostředí hluboké tůně tvořené bystrými potoky a jezera. Lodi byly pro údy stvořené k plavání utrpením. Moře, jež je obklopovalo, představovalo zlo, o kterém bylo lépe se nezmiňovat. Bohatý roztok minerálů, které se v něm nacházely, by mohl lehce promočit Thienzovy chlopně, kdyby se ponořil do vody. Tato otrava by mu způsobila smrt udušením. Mysl jeho bratrů, kteří se vydali na moře, vědomí smrtelnosti, prostupovala vždy, když se vlny příliš vzedmuly. Ale lord Scait rozkázal. Skupina, která pronásledovala Jarica, olizovala mlčky ryby, které držela v blanitých rukou, deptána rozčilením, jež se bála dát najevo. Konečně si Thienz, který sloužil jako kormidelník, začal razit cestu k zastrčenému koutu u stěžně. Jeden z jeho druhů za něj nastoupil ke kormidlu, maje klouby sevřené kolem kormidlové páky. Čumákem zkoumal vítr, neboť udržoval kurs díky smyslům, které byly lidem neznámé. Zbytek Thienzů dojedl ryby. Vybírajíce si šupiny zpoza špičatých zubů, stáhli se blíž k sobě, aby pokračovali v projednávání svých plánů. Společné povědomí se sdružilo a zaměřilo se jako jindy na kruh obranných zařízení obklopujících Landfast. Pevné linie obranných sil zůstávaly nezměněny. Obklopujíce okrajové oblasti vytvořily jiskřivý systém osvětlení, zastupující lidi a posádky dřevěných lodí, roztroušených na tmavém sametu jako korálky. Thienzovi se v mysli vybavila vzpomínka na doby, kdy se lodi vyráběly z kovu, jenž se vyznačoval jasností energetických polí. Mocné hvězdné flotily předků za sebou kdysi zanechávaly takové světelné jiskry v nedozírných hlubinách vesmíru a skoro vyhladily lidstvo. Jenomže vzpomínaná sláva skončila zajetím a tím nejkrutějším exilem. Přežití se stalo záležitostí stupňovanou nenávistí. Proto Thienzové statečně brázdili oceány a živili se rybami, až konečně našli odměnu za svou trpělivost.

V záři vytvořené obrannými silami Landfastu se zableskla jiskřička jasnější než ostatní. Když zmizela z energetické bariéry, její vzor více vynikl. Thienzové se zasyčením zúžili ohnisko pátrání. Věděli neomylně své. Aura toho muže se rozjasnila a zazářila, ostře ohraničené světelné znamení, které propálilo vědomí téměř k pocitu bolesti. Tak to dělávali lidé s čarodějnickými schopnostmi s myslemi démonů. Nejstarší Thienzové zaskřehotali, chvějíce se dychtivým očekáváním. Nebezpečná bdělost byla u konce, poněvadž Ivainson Jaric, ať už z jakéhokoli důvodu, vyplul mimo ochranu Landfastu.

Skupina Thienzů vyslala myšlenkový podnět kormidelníkovi. Ten prudce trhl kormidlem. Dva mladší nechali toto spojení přizpůsobit se směru plavby a temná loď se otočila na místě, až se její obrubníky prudce naklonily. Nyní vyrazila rychle kupředu, neboť z Jaricových nevycvičených, neskrývaných myšlenek démoni získali potřebné údaje. Plavil se ve spěchu k Tierl Ennethu, v naději, že zachrání Taen ze smrtelné agónie, kterou jí způsobil Sathid.

Na moře Corine se snesla noc tmavá jako inkoust. Po tváři kormidelníka Thienzů stékaly kapky podobné potu. Jeho drátkovité údy se chvěly. Tierl Enneth ležel ve vzdálenosti sedmdesáti mil, v protivětru. Břehy toho ostrova ale pokrývaly ruiny, až na kosti zabitých lidí, prázdné. Thienzové by díky píli a odhodlání zrozeného z nenávisti mohli získat dvě ceny, Ivainsona Jarica, potomka Pána ohně, a Mariovu dceru Taen, která se mohla stát mocnou zbraní, kdyby se spojila s bratrem, který se již nacházel v poddanství Chrámu stínů.

* * *

Ačkoli byly větry vanoucí od jihu nárazové a nestálé, pomáhaly mu při plavbě z Landfastu. Sužován neustávajícím deštěm a vyčerpán neustálým otáčením kormidelním veslem, ze všech sil vedl Callinde úzkou úžinou, která oddělovala pevninu Tierl Ennethu od malého ostrůvku Hal’s Nog. Chlapec odhodil promočené vlasy z očí a pevně uchopil kormidlo. Už se plavil po moři dvanáct dní. Nyní, během posledních hodin plavby, ho ohrožovaly zrádné skály. Proud tekl opačným směrem, než měl namířeno on. Jediná chybička by znamenala, že Callinde by se roztříštila a on by musel čelit úderům dorážejících vln.

Racci se vznášeli a křičeli nad palubou lodi, když denní světlo zesláblo. Zamračená obloha zčernala jako inkoust. Nesvítila na ní jediná hvězdička. Jaric si osušil mokré ruce a sáhl do skříňky pro zapalovač, aby rozžal kompasovou lucernu. Toužil po bezpečí přístaviště. Každá šlacha ho bolela vyčerpáním. Vlny se zvedaly a přelévaly se přes pravobok, vytvářejíce zpěněné víry, které varovaly před útesy pod hladinou. Ale Corley musel dorazit s Bezměsíčnou k pobřeží následujícího odpoledne. Jaric neměl na výběr, musel proplout nebezpečnými vodami v úžině v noci.

Knot v lucerně, chráněné jeho promoklým pláštěm, zablikal a chytil. Chlapec zavřel skleněná dvířka na závoru. Klouby prstů mu světlo plápolající uvnitř lucerny zbarvilo dočervena. Vzduch silně voněl po dešti. Mrholení snížilo viditelnost. Jaric upíral namáhavě zrak na vodu před přídí Callinde. Zatímco vlny zůstávaly potemnělé, on zcela bezpečně plul hlubokými vodami kanálu. Ale jakmile sebemenší sprška naznačila přítomnost bílých hřebenů, zatáhl za kormidelní veslo a změnil nastavení plachet, aby svoje křehké plavidlo usměrnil podle počasí a aby se vyhnul mělčinám. Dávno před půlnocí ztratil přehled o počtu plavebních úseků, které zdolal. Poměřoval situaci jen podle vlastního odhadu a svitu kompasové lampy, která jej vedla. Bojoval sám se sebou, aby zůstal ve střehu. Najednou ucítil zahlcující vůni země a mokré trávy, když těsně míjel pobřeží Hal’s Nog.

Déšť nepřišel až do svítání. Potom udeřil s odpornou vytrvalostí. Bušil do zpěněných hřebenů vln a bílou pěnu měnil v olověnou šeď. Jaric se zachumlal do pláště. Když zamrkal, setřásl z řas kapky vody. Při viditelnosti zredukované na pouhých několik yardů se neodvažoval přestat být bdělý, byť jen na vteřinu. Ztrhaný vyčerpáním, nepoznal okamžik, kdy opustil úžinu a vplul do širokého, bezpečného přístavu v Tierl Ennethu.

Po nějaké době si ale všiml, že do kormidlového vesla už nenarážejí, ani se kolem něj netočí, přílivové proudy. Vlny pod kýlem lodi se proměnily v stříbřité vlnky, první jistou známku toho, že dosáhl chráněných vod. Plakaje úlevou, Jaric opustil kormidlo. Spustil kotvu, svinul plachty a usadil se k odpočinku do částečného úkrytu pod hlavní plachtou. Vítr hvízdající v lanoví ho ukonejšil. Konečně usnul, nevědom si toho, že v přístavu, do něhož se uchýlila Callinde, zakotvily ještě další dvě lodi. Jedné z nich, Bezměsíčně, velel Corley. Na její palubě se nacházela osmdesátičlenná, v boji vycvičená posádka. Na druhé, černé lodi, viděné pouze ve snech, si osm Thienzů brousilo zuby na svou kořist. Hnal je kupředu příkaz Pána démonů Scaita, který je nutil zabíjet.

Kapitola 10

Tierl Enneth

Nad přístavem Tierl Enneth se válela mlha. Halila zničené město do šedi. Déšť, který začal za svítání, vydržel až do časného odpoledne. Připomínal přízrak strašící nad vodami, kde se kdysi zakotvené lodi houpaly na vlnách. Bezměsíčná vplula do přístavu jako duch, za šepotavého pleskání svých stěhových plachet. Její námořníci však nezpívali žádné písně. V tíživém tichu spustili kotvu, skasali plachty a připravili dva dlouhé čluny.

První plavidlo naložili prázdnými sudy, nesoucími známky nedávné opravy. Corley velel druhému člunu. Mračil se. Jeho hnědý kabátek byl tmavý vlhkem. Převzal z dychtivě natažených paží ranhojiče do přikrývky zachumlanou spřadačku snů. Kapitán přenechal velení na lodi svému prvnímu zástupci a sešel po postranních podlahových prknech. Přidržoval se jednou rukou a pak se usadil na zadním sedadle člunu. Položil si Taen na klín a na chvíli se na ni zadíval. Déšť pokryl její řasy, bledé jako řasy porcelánové panenky, kapkami připomínajícími perličky. Zdálo se, že dívka sotva dýchá.

Ranhojič ji vyčítavě přejel pohledem od pasu dolů a pokusil se naposledy namítnout: „Nemělo by se s ní hýbat.“

Corley si ho vůbec nevšímal. Krátkým škubnutím hlavou přikázal námořníkům, aby pokračovali. Člun se rozkýval pod další váhou, když do něj nastoupili čtyři svalnatí muži. Usadili se na lavičkách a mlčky protáhli veslovými vidlicemi vesla.

„Tak tedy plujme ke břehu,“ zamumlal Corley. Od dívky ve své náruči vůbec nezvedl oči. Vesla se zabořila do vody. Když se při prvním záběru hlava spřadačky snů stočila na stranu, nejzatvrzelejší Kielmarkův kapitán stiskl rty. Uvažoval, zda se nemýlil, když důvěřoval snu, který ho nutil dopravit ochuravělou dívku na pevnou zem. Neměl žádné zkušenosti s takto nezvyklými praktikami. Měl zkušené oko jen pro zbraně a smysl pro řízení lidí. Ale jeho spánek po čtyři noci přetrhávaly vidiny, v nichž se mu zjevoval obraz umírající Taen, která křičela v agónii. Zdálo se mu, že se to nezlepší, pokud ji nedopraví do Tierl Ennethu. Corley se rozhodl jednat. Nemohl nic ztratit. Pokud se nestane zázrak, je spřadačka snů již ztracená.

Vesla se ponořila a pak zvedla jako hodinový stroj. Dlouhý člun, zkušeně řízený, se sykotem prorážel vlny v přístavu. Corley, obklopený pachem potících se mužů a vlhké vlny, dohlížel na přistání v Tierl Ennethu, kdysi nejbohatším obchodním přístavu Keithlandu. Písečné přesypy, na nichž se válely různé trosky, a zničená obydlí nyní, kromě mořských ptáků, nenesly žádné známky života. Krabi okusovali pilíře emisarova doku, kde se předešlé generace královské rodiny vyloďovaly za zvuků fanfár trumpet. Byl-li Landfast sídlem vlády a starobylým městem, Tierl Enneth podporoval umění, dokud Anskiereova kouzla nezničila bez varování celé město i s jeho obyvateli.

Veslaři si velmi opatrně razili cestu mezi uvazovacími pilíři v přístavišti obchodníků, dokud člun nepřistál u pobřeží. Muži z něj vyskočili, aby jej vytáhli výš a zajistili před dorážením přílivových vln, když Corley na zádi vstal. S Taen v náruči překročil obrubník a nedbaje vody, která mu vtékala do holínek, vyrazil ke břehu. Posádka zatím vytáhla člun na břeh.

Před nimi se tyčily ruiny. Zvedající se mlha odhalila šedý kámen, rozházený po zemi jako kosti. Corley stál na pláži, v místě, kam dosahovala voda, a otřepával ze sebe vodní rostliny. Nebyl si jist tím, co tu může čekat. Přejel pohledem rozbořené hradby, které zůstaly z přístavní brány. Sochy orlů byly vyrvány z nik, v nichž stály, a k nebi se tyčily sesuté zbytky velkolepých oblouků, jejichž původní tvar se již lidem vytrácel z paměti. Momentálně tam, kudy kdysi po mramorové dlažbě projížděly pozlacené kočáry, tažené čtyřspřežím, rostlo býlí.

I přes to, že měl za zády skupinu čtyř mužů, se Corley zachvěl. Sevřel pevněji prsty přikrývku, v níž byla zachumlaná Taen. Najednou si uvědomil, že Tierl Enneth nebyl zcela opuštěný. Mezi ruinami zahalenými mlhou kráčela nějaká osoba v tmavém plášti.

Corley pocítil napětí. Taenino bezvládné tělo mu bránilo v tom, aby rychle tasil meč. Když už se ji chystal hodit do náruče nejbližšího z mužů, všiml si, že blížící se muž si sňal kapuci z hlavy. Sluncem vybělené vlasy povívaly ve větru. Šokovaný a udivený kapitán rozpoznal cizincovu tvář.

„Jaric! U ohňů Koru, co ty tady děláš?“ Corley vykročil rychle kupředu. Nevolnost, kterou cítil, se změnila v otrávenost. „Brith měl rozkaz tě držet v bezpečí v Landfastu!“

Jaric přešel kolem rozdroleného vlnolamu. Také měl obočí stažené, jak se mračil. „Já nejsem Kielmarkovi povinen věrností, ani žádnému z jím najatých lokajů. Přišel jsem sem pro Taen.“

Když chlapec seskočil dolů na pláž, Corley vycítil změny. Jaric se pohyboval s podvědomou sebejistotou. Pokud se plavil do Tierl Ennethu kvůli spřadačce snů, jak jen mohl vědět, že Bezměsíčná zakotví ze všech přístavů Keithlandu právě tady?

Jaric přišel blíž. Corley si všiml na jeho kloubech stroupků po ranách, které získal při nedávném boji. „Přemohl jsi Britha?“ zeptal se překvapeně.

„Ne.“ Chlapec vypadal unaveně, po cestě zcela vyčerpaně. Na oděvu a ve vlasech se mu třpytily krystalky soli a ruce měl po plavbě přes moře rozpraskané. „Pokoušel se mě zastavit.“

Jaric, jenž odmítal zacházet do podrobností, se sklonil nad přikrývkou a zkoumal Taen. „Jak dlouho už vypadá takhle?“

„Už moc dlouho.“ Corley zvedl dívku a opřel si ji o rameno, aby se jí sedělo pohodlněji. Opřela se bezvládně tváří o jeho krk. „Víš, jak jí pomoci?“

Jaric vzhlédl. Oči mu potemněly náhlou a bolestnou nejistotou. „Byl jsem instruován. Ale pro božskou milost Koru, na víc se neptej!“ Zvedl ruce, aby Taen uchopil do náruče.

Corley, kterému dělala starosti chlapcova únava i nedostatek informací ohledně jeho srážky s Brithem, potřásl hlavou. „Ať půjdeš kamkoli, já ji ponesu.“

Jaric ztuhl. Nedůvěřoval kapitánovým pohnutkám. Mohl čelit dalšímu souboji, kdyby se ho Corley pokusil zastavit. Zdržení by mohlo přijít draho. Taeniny nehybné končetiny a chladné tělo byly varovným znamením toho, jak blízko smrti se ocitla.

Corley vycítil chlapcovu podezřívavost a promluvil klidněji: „Já tě nezastavím, Jaricu. Jen mi ukaž, kam mám jít.“ S výrazným odhodláním se obrátil na členy posádky, kteří čekali opodál. „Vraťte se na Bezměsíčnou. Řekněte mému zástupci, aby u kotvy postavil hlídku, dokud se nevrátím. Dám dlouhému člunu signál tím, že zapálím oheň mezi pilíři přístavní brány.“

Jaric se díval s úzkostí, jak se námořníci pohnuli k odchodu. „Jednáte na Kielmarkův rozkaz?“

„Ne,“ řekl Corley a bez průtahů dodal: „Já jednám ve prospěch spřadačky snů, která kdysi zachránila v Cliffhavenu každou duši před démony Gierji.“

„Pak tu tedy zanechte svůj meč a dýku,“ požádal ho Jaric.

Deison Corley stiskl zuby s viditelným trhnutím. Jeho rty se semkly do nevýrazné linky a po dlouhou, nebezpečnou chvíli pozoroval chlapce stojícího na pláži před ním. Ale Jaric trval na svých důvodech s neochvějnou neoblomností. Něco z jeho klidu před ním stojícího kapitána odzbrojilo.

Corley bez řečí zvedl Taen a předal její bezvládné tělo do Jaricovy náruče. Za zády zaskřípal štěrk, když jeho muži spěchali spustit dlouhý člun na vodu. Corley, který nechtěl nechat svoje zbraně jen tak ležet na pláži, si odepjal opasek.

Avšak Jaric si to impulsivně rozmyslel. „To nevadí, budu vám důvěřovat.“

Corley vzhlédl. Pozoroval chlapcovu ustaranou tvář skrz větrem rozcuchávané Taeniny vlasy. Najednou to pochopil. Jaricovo vedení možná pocházelo ze zdroje tak neuchopitelného jako sny, které kapitána přiměly dopravit Taen na pobřeží Tierl Ennethu. Corleyho se zmocnil soucit, neboť došlo k převratu způsobenému osudem příliš těžkým, aby jej unesl dokonce i čarodějův potomek. „Nebudeš litovat,“ řekl zasmušile.

Jaric vrátil s pocitem velmi blízkým vděčnosti Taen do mocných paží kapitána.

* * *

Tierl Enneth zahalila hustá mlha. V její bělosti vynikal obrys začátku pláže. Sykot neviditelných příbojových vln působil až tajemně, jako zázrak odhmotněného zvuku. Postavy kapitána, potomka Pána ohně a Taen se ztratily členům posádky, kteří se mezitím znovu nalodili na Bezměsíčnou, z očí. Démoni ale podobně ohraničené vnímání neměli. Na palubě rybářské lodi, která byla vyslána, aby zničila Ivainsona Jarica, Thienz, který držel hlídku, pozoroval výměnu na pobřeží. Když pak Corley přijal Taenino bezvládné tělo zpět a otočil se, aby následoval Jarica k ruinám, démon dal signál svým společníkům.

„Ti blázniví lidé, máme je, zcela určitě.“ Thienz chvástavě načepýřil hřebínek, potěšen a naplněn radostí nad nešťastnými rozhodnutími těch lidí. Spřadačku snů totiž nikdo nestřežil. Neuvědomovala si nebezpečí. Ačkoli přítomnost skryté moci halila potomka Pána ohně clonou matoucí energie, Kielmarkův kapitán měl mysl ráznou jako ostří meče. Jeho úmysly byly zjevné; Corley, nasměrovaný Ivainsonem Jaricem, měl v plánu odnést Taen na blíže nespecifikované místo, a poněvadž dal své slovo, Kielmarkovi ozbrojenci se museli vrátit na loď.

Ostatní Thienzové zapleskali svými chlopněmi. Měli radost už kvůli Scaitovi. Strážný jim mezitím ukázal Corleyho, který mířil k ruinám. Kapitán a ti dva, kteří se měli stát kořistí, se bez jakéhokoliv podezření obrátili k opuštěným obydlím, kde nyní nežil žádný člověk, který by se mohl stát jejich spojencem.

„Jsou naši,“ sykl Thienz u kormidla. Jeho poznámka se týkala hlavně Ivainsona Jarica. Cvakl ostrými zuby a nedočkavě popotáhl za kormidelní páku, dokonce i když k němu dolehla odpověď jeho společníků, která oblažila jeho mysl. Nesmějí riskovat zakotvení v přístavu, je-li tam přítomno osmdesát bdělých mužů ve zbrani. Ale vnitřní zničené území Tierl Ennethu nikdo nestřežil od té doby, co díky Anskiereovým kouzlům bylo zničeno. Formy myšlenek jiskřily narůstajícím vzrušením, když démoni spřádali intriky. Šalupu mohou dostat k pobřeží pod clonou mlhy, pak jí ukrýt v malé zátoce, mimo dohled strážných z brigantiny. Thienzové by se vyplazili na břeh. Na suché zemi, dostatečně vzdáleni od prokletého nebezpečí slané vody, by mohli Kielmarkova kapitána, přestože je ozbrojen, lehce přemoci.

„Pak Ivainson, potomek Pána ohně, zmizí, k lítosti lidstva a Vaereů.“

Členové posádky Thienzů, bažící po zabíjení, vyskočili, aby upevnili plachty. Prsty, které nebyly uzpůsobené na práci s provazy, sklouzávaly. Thienzové se jimi zachytávali ve snaze nastavit plachty do perfektního postavení. Šalupa odpověděla na jejich úsilí. Otočila se po mírném větru a zhoupla se směrem ke břehu. Když byly plachty napnuty mírným vánkem, strážný na přídi varovně zasyčel. Široké rty se odhrnuly a odhalily drobné, dozadu posazené zuby. Do myslí jeho společníků pronikla myšlenka udiveného zhnusení.

„Za zdmi města, nyní rozbořeného, se pohybují lidé, mnoho lidí, podívejte se, mohli by pro nás znamenat nebezpečí.“

Dva Thienzové hned přerušili spojení. Obklopili mluvčího a hlásili se, že půjdou na zvědy, aby prozkoumali tento nový vývoj situace. Rozčileně, ve spěchu téměř bezohledně, do sebe naráželi, snažíce se získat vzorky myslí lidí, kteří se v této chvíli objevili na loukách za Tierl Ennethem.

Sonda démonů se setkala s pachutí prachu, pachem zvířat a sladkým zápachem olejem napuštěného masa. Zaskřípala kola povozů a kdesi jakýsi zpěvák zanotoval nápěv v podivných, čtvrttónových intervalech, který rozčilil tajně naslouchající Thienze a naplnil je nepříjemnými pocity. Přisluhovači Chrámu stínů se ponořili hlouběji, aby unikli rozrušení. Vzory senzorového vnímání pod povrchem v myslích nepřátel, kterých se dotkli, byly uspořádány podivně nelogicky. Jejich myšlenkové barvy plály jako signální ohně, deformovány divokými protiproudy emocí tak, aby rezonovaly. Thienz stojící na stráži se díval a třídil jednotlivá hlediska, dokonce i když si jeden z lidí všiml zpětných proudů, které se utvořily díky vměšování démonů. Thienze to zastrašilo a raději se stáhli. Jejich sonda se rozplynula, bez toho, že by po sobě zanechala stopy, dost dlouhou dobu předtím, než se obezřetné vědomí sjednotilo a vyzývavě se postavilo na odpor.

Tmavá loď se mírně zhoupla v mlze. Její pasažéři se ztišili, aby mohli naslouchat. „Klanové kmeny,“ zasyčel strážný. „Shromažďují se, aby oslavili slunovrat. S nimi jede ta, která vidi správně, sice slepá, ale zkušená ve čtení paměti.“

Kormidelník vyloudil naříkavý zvuk. Jeho společníci se k němu v oktávách připojili. Tudy Thienzové nemohou projít, neboť klanová kněžka při odhalování přítomnosti Proklatých Koru nikdy nepochybila. Ostatní Thienzové přerušili svou práci, obracejíce vypoulené, téměř slepé oči k siluetě těla strážného, čnící do vzduchu. „Budeme mít potíže, ale také nám to znemožní zmocnit se Corleyho, Jarica a Taen,“ zalkali v odpověď.

Nadšená píseň, kterou zpíval celý horský kmen, se ozvala znovu. Divoké klany na pochodu mohly způsobit komplikace vůli lorda Scaita, avšak všechno ještě ztraceno nebylo. Lidé pronásledovaní Chrámem stínů by byli přinuceni cestovat daleko do vnitrozemí, neboť klanové kmeny, oslavující slunovrat, byly velmi náchylné k násilnostem. Cizinci, kteří narušili jejich rituály, bývali kvůli tomu velmi často povražděni.

Tmavá loď se zakymácela, když Thienzové pozvedli ruce k plachtoví. Natáhli se po lanech a uvolnili je. Vesele se hašteřili, kdo další se postaví na stráž. Mezitím, jako předehru k fyzické akci, splétali slova a mentální úvahy v plány na noční přistání, následované číháním v záloze v zamlžené pusté krajině za Tierl Ennethem.

* * *

Jaric, sedící po Corleyho boku a mající jednu nohu opřenu o zeď vlnolamu, měl pocit, jako by stál na pokraji neznáma. Kielmarkův kapitán dodrží slovo, ačkoliv riskoval život. Přesto měl chlapec obavy, jak se kapitán zachová, až se dozví, že jednají pod vlivem démonů Llondelů. Rozčilen tím, že Taenin život by měl záviset na rozmaru Prokletých Koru, Jaric vsunul jednu ruku pod plášť a dotkl se předmětu, jasanové flétny. Při doteku došlo k mírnému uvolnění energie. Čísi přítomnost se dotkla jeho mysli, nutíc ho rychle zmizet v mlhou zahalených ruinách Tierl Ennethu. Vědom si toho, že nemá na výběr a že tomuto vedení musí důvěřovat, se chlapec nadechl a vykročil vpřed.

Corley shodil z vlnolamu uvolněný kámen. Skvěle vycvičen k tomu, aby se pohyboval tiše, následoval chlapce přes mechem porostlé, kluzké dláždění. S výjimkou skutečnosti, že kapitán nesl Taen, Jaric možná zapomněl i na přítomnost svého společníka. Když už se ocitli mimo město, tyčily se po obou stranách rozdrolené zdi, mezi nimiž se hučení příboje rozléhalo jako žalostný šepot duchů. Vítr vzdychal nad prahy domů, v kterých nikdo nebydlel. Řezbářskými pracemi zdobené parapety a komíny byly potřísněné výkaly racků. Jaricovi připadal Tierl Enneth jako město, v němž straší ozvěna zneužitých kouzel. Jen kosti tu zůstaly, roztahané supy. Jednou zakopl o lebku, jejíž oční jamky, vyplněné houbami, se mu vyčítavě zabodávaly do zad, když procházel kolem.

Rozčilen tou prázdnotou a mlhou, Jaric nevědomky zašeptal nahlas. „Proč je nikdo nepohřbil?“

„Mrtvých je moc,“ odpověděl Corley. Chlapec sebou při zvuku lidského hlasu trhl. „Jen hrstka z nich má nějaké příbuzné, kteří přežili a kteří by se o jejich pozůstatky postarali.“

Jarica to tak šokovalo, že ztratil řeč. Konečně pochopil podtóny smutku, které osvětlovaly chování Strážce bouře. Tathagresin přečin stál Anskierea neustále klid mysli. Uprostřed zničených domů Tierl Ennethu vypluly chlapcovy pochyby na povrch s hrozivou intenzitou. Důkazy tragédie, početnější, než si uměl představit při té nejčernější noční můře, potkával na každém kroku. Ticho a prázdnota, otevřené dveře domů, to vše mu do žil vlévalo při jeho potřebě uniknout Cyklu ohně nové zoufalství. Co představovali Vaerey vycvičení čarodějové, když ne zlo, pokud démoni mohli vychýlit jejich impozantní schopnosti a obrátit je proti lidstvu? Otřesený a hrůzou oněmělý při pohledu na katastrofickou řadu Anskiereových chyb, Jaric klopýtal dvířky vedoucími do zahrad, které byly nyní zarostlé býlím, když následoval pobízení jasanové flétny.

O něco později toho dne proniklo mlhou slunce. Přes západní uličky Tierl Ennethu se rozprostřely nachové stíny. Zkáza byla z vnější strany města méně znatelná. Přesto ale ani domy, které se zcela zachovaly, neměly žádné obyvatele. Okna v nich zela jako černé díry bez světla a uličky byly opuštěné. Potomek Pána ohně, veden llondelským artefaktem, společně s Kielmarkovým kapitánem dosáhl v mdlém světle večerních červánků vzdálených zdí města. Tma zahalila oblouk obchodní brány zející v městském opevnění směřujícím do vnitrozemí. Nad branou se tyčilo neporušené cimbuří porostlé zeleným břečťanem, který připomínal šupiny draka. Jaric se na chvíli zastavil, aby obdivoval pár orlů, kteří zdobili portál a kteří měli roztažená křídla pozlacená.

Corley se také zastavil a přesunul si Taen na druhé rameno. „Projdeme tudy?“

Jaric přikývl. Ačkoliv šero se již téměř proměnilo v úplnou tmu, bodavé pobízení jasanové flétny zjevně nehodlalo ustát. Popoháněn narůstajícím neklidem, chlapec vykročil k oblouku.

Obklopily ho stíny, husté jako rozlitý inkoust. Corley mu šel v patách. Vzduch čpěl vlhkostí a mokřinou a kámen odrážel jejich kroky v ozvěně. Jaric, veden temnotou ničím víc než mentálním pobízením jasanové flétny, přidal do kroku. Najednou narazil ramenem do skály. Popadal dech, jak málem zpanikařil.

Corley chlapci tiše řekl přes rameno: „Odboč doleva. Než bylo město zničeno, nacházela se tu železná brána, která se na noc zavírala. Tunel na druhé straně byl vybudován se zákrutem, aby zneškodňoval obléhací stroje.“

Jaric se odrazil od kamene. Jeho strach se proměnil v lítost. Ani ty nejjemnější a nejpropracovanější detaily neušetřily Tierl Enneth. Ti, kdož toto kataklyzma přežili, se rozhodli raději přestěhovat než znovu budovat svá obydlí. Jaric se o několik kroků dál otřel o zrezavělé zbytky mříží. Potom se chodba znovu stočila. Vpředu čněl vzdálený oblouk, sem tam ozářený oranžovým světlem.

„U Koru,“ zaklel Corley nevěřícně. „Mohly by to být táborové ohně? Nemohu tomu uvěřit!“ Prodloužil krok a došel ke vzdálenému vchodu do tunelu. S Jaricem po boku vyhlédl ven do otevřené krajiny za ním.

Údolí, zahalené obláčky mlhy, které se rozprostíralo mezi ruinami, ozařovaly stovky pochodní. Letní chór cvrčků slabě přehlušovala hudba. Občas se do ní vmísily ostré výkřiky. Pomalované vozy, osvětlené stánky a přeplněný taneční parket, na němž tanečníci kroužili kolem dokola, to vše tvořilo důvěrně známý obraz. Jaric nepotřeboval slova, aby to komentoval. Podobná sezónní shromáždění se konávala i za zdmi Morbrithu během každého slunovratu po celé jeho dětství. Tierl Enneth mohl být opuštěn, ale divocí členové klanu z kopců se tu stále ještě shromažďovali, aby zde pořádali letní trhy.

Corley přesunul váhu a přehodil si Taen lépe přes loket. V přítmí tunelu svítil její obličej jako bledý ovál. Když Jaric nepromluvil, kapitán rozčileně zašoupal holínkami po dláždění. „Máme problém.“ Členové klanu cizincům nedůvěřovali a rychle se kdykoli rozzlobili. Když byli opilí a plni euforie z rituálů slunovratu, jejich bojovnost se stala neovladatelnou. „Můžeme počkat, dokud se úplně nesetmí, a snad se nám podaří proklouznout, aniž by nás někdo spatřil.“

„Ne.“ Jaric roztřeseně vydechl. Llondelská flétna ho nasměrovala přímo do centra oslav. Vědom si, stejně jako jeho společník, nebezpečí a k smrti vystrašen Taeninou bezmocností, chlapec odolával touze mrštit tím předmětem o zem.

„Tak tedy nes spřadačku snů ty,“ řekl Corley zachmuřeně. „Už dávno můžeme být rádi, že jsme mé zbraně neposlali zpět na Bezměsíčnou.“

Zmínka o zbraních si nevysloužila žádnou odpověď, pouze Jaricův nerozluštitelný pohled. Chlapec se nijak nesnažil převzít náklad v podobě dívky nacházející se v bezvědomí. Napnut nervozitou do krajnosti, při vyhlídce na vmísení se do letního trhu přímo v předvečer slunovratu, Corley propletl své silné ruce. Taenina přikrývka se uvolnila a odhalila loknu jejích vlasů, která začala povívat ve větru.

„Počkat.“ Jaric ustoupil vzad a pak, náhle rozhodnut, sáhl pod svůj plášť. „Oceli možná nebude zapotřebí.“

Kdyby byl Corley přístupný náboženství, chlapec mohl žádat Kordane o požehnání a pochopení. Ale Jaric věděl, že od kapitána vycvičeného v Cliffhavenu může očekávat jenom zlomkový záblesk chladného rozumu, než udeří svým mečem. Vědom si následků, vytáhl zpoza opasku jasanovou flétnu.

Perleťová intarzie se měňavě zaleskla. Dokonce ani slábnoucí světlo nemohlo skrýt otvory v celkovém počtu dvanáct, které byly až příliš široce rozmístěné na to, aby se hodily dokonce i pro ty nejdelší lidské prsty. Corley si ten artefakt prohlížel a pak pohlédl Jaricovi do tváře.

Promluvil s nuceným klidem. „To je llondelský předmět, mám pravdu?“

Jaric přikývl, zjevně rozčilen. Vlastnictví menšího předmětu patřícího démonům se považovalo za kacířství, které bylo nutno potrestat smrtí, kdyby byl postaven před soudní tribunál kněží.

Ale Corley nebyl pobouřen. „Dobrá,“ řekl tiše, „pokud si myslíš, že ta věc nás ochrání před temperamentními členy klanu, použij ji, jak je ti libo.“ Pokrčil rameny, když viděl, že Jaric překvapením ztratil řeč. „Chlapče, způsoby čaroděje vycvičeného Vaerey nejsou způsoby člověka. Anskiere se stýkal s Llondely. Dokonce i Kielmark to ví.“

Jaric zvedl ruku a pečlivě vsunul Taenin volně vlající pramen vlasů zpět pod přikrývku. „Vy nemáte strach?“

Kapitán se nadechl. „Tak dobře, mám. Mám strach. Copak mě považuješ za nerozumného blázna? Mám nevlastní sestru, která je potomkem horala, ale pořád ještě nechápu jejich způsoby. Ale rád bych to riskl. Sami, bez pomoci, určitě skončíme nabodnuti na dýky členů klanu.“

Jaric si oddechl. Dodal si odvahy a vyrazil zpoza oblouku. Corley ho následoval. Cítil napětí a začínal se potit. Obchodní cestu vzadu porostly trnové keře a luční tráva, která tlumila jejich kroky. Bylo slyšet jen šustění stébel. Při každém kroku na jejich boty stékala rosa. Corley zvedl Taen ke svým ramenům, aby se přikrývka neurousala. Kapitán, až na několikeré rozčilené zabručení mlčenlivý, kráčel po Jaricově boku, dokud jejich obličeje neozářily plameny táborových ohňů, které na nich připomínaly slavnostní pomalování. Když přišli blíž, ucítili vůni pečícího se masa a kadidla, mísící se s pachem potu a koňským hnojem. Do dupotu nohou tancujících lidí zněl jakýsi rozvrzaný smyčcový nástroj. Otrhaní, pomalovaní a spoře zahalení v kožešinách zvířat, členové kmenů a jejich ženy kroužili jako stíny mezi kruhem pochodní přivázaných na sloupech. Muži i ženy měli zbraně. Dýky, krátké meče a kroužky k házení se jim blyštěly u opasků a trčely z pouzder, která měli zavěšená přes rameno. Zpoza střapci ozdobených okrajů holínek vyčnívaly nože, které měli přivázané k nohám.

Ve vzdálenosti co by kamenem dohodil Jaric narazil na větev. Pod nohama mu zapraskaly menší větvičky, když se snažil udržet rovnováhu. Corley ho popadl za loket, aby ho zachránil před pádem. Příliš pozdě. Jeden muž se otočil od ohně a vzdálil se od tanečníků. Spatřil vetřelce, ukázal na ně a spustil ohlušující pokřik. Hudba utichla, když veselí kumpáni odložili nástroje.

Corley ztuhl vpůli kroku. „Použij tu svou flétnu, chlapče.“ V jeho slovech byla znát naléhavost, neboť propletený řetěz tanečníků se najednou roztrhal, jako když rozcupujete pleteninu. Dav lidí hrozících pěstmi se seběhl kolem prvního muže. Rameno u ramene, společně se svými manžely, si ženy přehodily copy na mírně svalnatá záda. V záři pochodní se zaleskla ocel, když jeden člen klanu za druhým začal vytahovat nože.

Jaric pozvedl flétnu k ústům. Nepokusil se dotýkat jednotlivých otvorů, poněvadž démon na ledových útesech jej instruoval, že má zahrát nejvyšší tón stupnice. Dav, který zaútočil ze strany, kde hořely ohně, se podivně rozechvěl a vykřikl, hned jak se chlapec nadechl a foukl do náustku.

Flétna se rozezněla tónem tak čistým, že pronikl lomozem jako jehla látkou. Zdálo se, že i vzduch se rozechvěl. Tón zněl hlasitěji, prohluboval se a způsoboval rezonantní flažoletové tóny mimo hranici slyšitelnosti. Vibrace se šířily vpřed jako vítr, dotýkajíce se živé podstaty rostlin a zvířeny a třepíce myšlenky lidí do obrazců, jaké se v myslích smrtelníků nikdy nezrodily. Útočící horalé se zarazili a ztichli. Na nože ve svých rukou zapomněli. Zlostí kypící hordy, které sem přišly kvůli letním trhům, se zachvěly, potom ztuhly a ztišily se, jako se tvoří na vodě vlnky poté, co jste do ní hodili kámen.

Jaric sklonil flétnu. Nechal plápolat jiskřivé plameny pochodní v osamění a naprostém tichu. Zvonilo mu v hlavě a končetiny se mu chvěly. Nějak si zachoval duchapřítomnost a klopýtal vpřed. Důvěřoval tomu, že ho Corley bude následovat. Vešel na tržiště. Pochodně ozářily jeho vlasy, až připomínaly zlato osvětlené slunečními paprsky.

V tu chvíli roztříštil ticho tajemný výkřik. Z davu členů klanu vyběhla stařena. Měla na sobě oděv ze splétaných kožených řemínků. Vztáhla kostnaté ruce a mávla jimi směrem k Jaricovi. Corley uskočil, když ta ježibaba v monotónní syntaxi transu pozvedla hlas a promluvila jazykem klanu. Její hrdelní slabiky Jarica mrazily, jako by se v zimě dotkl ledu. Jeho krok značně znejistěl. Jaric se zarazil, sám uprostřed kruhu světla plamenů. Věděl, komu čelí. Před rokem potkal dvojnici této ženy v zapadlé vesnici jménem Gaire’s Main. Prorocká slova, která tehdy byla vyřčena, pronikala do jeho spánku v podobě nočních můr. Jako kněžka jara na ostrově Tierl Enneth byla tato žena zbavována rozumu po celý život, kdy se věnovala rituálním snům a věšteckým vidinám. Její slovo bylo v klanech nad všechny zákony. Kdyby proti nim promluvila, on, Taen a Corley by velmi pravděpodobně zmizeli v rukou jejích mladičkých následnic.

Žena vyřkla poslední slovo a zavřela ústa. Po ramenou jí splývaly rosou pokryté lokny vlasů, když vstala, otočila se a rozběhla se k zadní sklopné desce povozu, na němž byly do výše vyrovnány věnce upletené z ceremoniálních květin. Ke kříži na voze byla přibita tradiční nabídka obětin požehnanému plameni, čelenka upletená z ohnivých lilií, které kvetly pouze v období slunovratu. Jaric zadržel dech, když kněžka vyskočila, popadla čelenku a doskočila zpět na zem s posvěcenou čelenkou v ruce. Než se mohl sebeméně pohnout, žena se otočila. Na jediný nevědomý okamžik se jeho zděšený pohled setkal s jejíma slepýma očima, připomínajícíma perleť.

Kněžka pak znovu dupla nohou. Zašeptala ve společném jazyce Keithlandu nějaká slova. Ta však zasáhla chlapcovo ucho tak, jako by mluvila přímo vedle něj. „Ano, tak to je, ty jsi ten vyvolený.“ A hodila věnec.

Květiny, oranžové, zlaté a máslově žluté, se zatřepotaly ve vzduchu a přistály přímo na temeni Jaricovy hlavy. Členové klanu překvapeně zírali. Ačkoliv ani jeden z nich nepromluvil, poklekli jako jeden muž na ztvrdlou zem. Jenom Jaric a Corley a ta slepá kněžka zůstali stát ve světle pochodní.

Corley svižně přistoupil k Jaricovi. „Nejlépe uděláš, když se pohneš. Ta dáma nám zajistila volný průchod.“

Chlapec se okamžitě vzpamatoval. Ohněm ozářené lístky květin se smísily s kadeřemi jeho vlasů, když se otočil ke kapitánovi. „Víte, co říkala?“

Corley odpověděl zdráhavě: „Ano.“ Ale k jeho překvapení po něm Jaric nechtěl, aby mu ta slova přeložil.

Chlapec se napůl dusil smutkem. Řekl: „Prosím, jestli můžete, řekněte jim, aby vstali!“

Corley zaklel. Přitiskl si Taen blíž k hrudi a zakřičel v drsném jazyce klanů. Mezi lidmi to rychle zašumělo, jak vstávali. Kdosi na protilehlém konci davu zakřičel a do noci zazněly bubny.

„Teď jdi,“ pošeptal Corley Jaricovi do ucha.

Bubnování se zrychlilo a pak propuklo v divoký, jásavý rytmus. Přestože si Jaric z celého srdce přál utéci, přinutil se vykročit důstojně vpřed. Členové klanu, pomalovaní, vousatí a páchnoucí potem, se rozestoupili a uctivě ho nechali projít.

S Corleym po boku chlapec kráčel živou uličkou lidí, o kterou bylo letní tržiště širší. Za oděv ho tahaly ruce a zpoza střapci ozdobených legín svých rodičů vykukovaly děti a bez mrknutí ho pozorovaly. Babičky cosi mumlaly nad do přikrývky zabalenou spřadačkou snů, kterou Corley držel v náručí. Jaric, oslepen září pochodní, kráčel dál, přestože se mu chvěla kolena a klouby rukou mu zbělaly, jak prudce svíral dřík jasanové flétny, dlouho předtím, než došel k poslední vozové hradbě.

Na druhé straně ho obklopila tma. Kněžka za jeho zády znovu vykřikla a radostné víření bubnů doplnil zvuk fléten a houslí. Horalové se vrátili na pochodněmi ozářený prostor, aby pokračovali v tancích na oslavu slunovratu. Pochodně čoudily a jejich plamen se ohýbal ve větru. Jaric se vděčně prodíral rosou zkropenou trávou lučin. Nepromluvil, dokonce ani když letní trh zůstal vzadu a táborové ohně se proměnily v oranžovou zář nad údolím. Krajina začala být nepřívětivější. Rozrývaly ji strže a malé potůčky, stékající z úbočí. Konečně vyšel na východě měsíc, kulatý a plný. Před ním se tyčila stříbřitá silueta borovicového lesa, který lemoval kopce. Ale Jaric na sobě nedával znát, že by mínil zpomalit. Corley pohnul rozbolavělými rameny a uvažoval, zda by se neměl odvážit zastavit a odpočinout si. Najednou, s podivnou a zoufalou prudkostí, se Jaric zastavil.

Strhl si čelenku z čela. Rozdrtil jemné zvonečky lilií pěstmi, potom se nadechl a zeptal se na význam proroctví té kněžky.

Corley, vědom si toho, jak blízko zhroucení se chlapec nachází, trpělivě odpověděl: „Nazývala tě Pán ohně a Hubitel démonů. Řekla, že nebezpečí tě bude následovat tak jistě, jako zimu následuje jaro.“ Pomalu, s bolestnou péčí položil spřadačku snů do trávy a pokračoval. „Poručila svým lidem, aby nám nekladli překážky, kvůli té dívce, která bude bránit lidi před Temným snílkem, který má teprve přijít.“

Cosi v kapitánově chování přivedlo Jarica na myšlenku, že toho musí být víc. „Pokračujte.“

Corley, stojící teď vedle nehybného Taenina těla, si povzdechl. „Ta dáma řekla, že jednoho dne půjdeš a ukradneš moc přímo v srdci Chrámu stínů. Pokud ten úkol přežiješ, lidstvo vydrží, aby vidělo, jak na nebi znovu planou ohně Koru.“

Jaric odhodil čelenku na zem s bolestným, mučivým výkřikem: „Chrám stínů?“ V jeho hlase byl jasně znát strach. „Víte, jak moc se ta kněžka mýlí? U Velkého pádu, já nejsem žádný zachránce lidstva!“

„Jsi potomek Ivaina, Pána ohně,“ připomněl mu Corley věcně.

Mezi nimi se ve vzduchu vznášela těžká vůně pomačkaných květin. Jaric odvrátil tvář, maje zavřené oči, do nichž se mu draly slzy. „Ivain byl vrah. Nemám vůbec v úmyslu jít v jeho stopách.“

Corley, který se vyznal v lidech, byl dost moudrý na to, aby zůstal zticha, když se Jaric otočil a utekl. Vědom si toho, že se chlapec musí sám vrátit, aby se vypořádal se svým osudem, kapitán vzdychl a sebral spřadačku snů ze země. Znovu pomalu vykročil k lesu.

Llondelové čekali na okraji mezi borovicemi. Jejich šedé pláště připomínaly ve svitu měsíce obláčky dýmu pronikajícího mezi větve stromů. Jarica zarazilo syčení, pohyb a řada žhnoucích očí. Ustoupil vzad a vrazil do Corleyho.

Oba lidé zcela ztuhli, když do jejich myslí jako nůž pronikl myšlenkový obrazec. „Zezadu se přikrádá nebezpečí.“ Llondelové se vypořádali s šedavými siluetami stvoření, jež vybíhala z čehosi, co vypadalo jako shluky trávy. Než se jejich vzkaz rozplynul, dodali letmý pohled na obličej podobný obličeji Taen. Lesklou čerň jejích vlasů zdobil myrtový věneček. Nejvyšší z démonů, tichý, ale netrpělivý, zvedl ruce s šesti prsty k dívce.

Jaric, stojící těsně vedle Corleyho, ve tmě vycítil, jak se kapitán zmenšil. „Ať si ji vezmou,“ řekl chlapec spěšně. Démoni by použili sílu, kdyby jim odporovali.

Avšak Llondelové již sami vycítili kapitánovu váhavost. Jednali bez varování. Jaric pocítil v hlavě bodnutí, jako by mu tudy projel žhavý drát. Zapotácel se, maje oči plné světla měsíce. Necítil, že se svezl k zemi. Dva Llondelové překročili jeho tváří k zemi ležící tělo. Zachytili Taen, když se Corleymu podlomila kolena. Mezi llondelskými myslemi proběhla stručná výměna názorů v podobě myšlenkových obrazců. Pak démon ženského pohlaví žalostně zahvízdal, sklonil se a sebral Jaricovi meč a dýku. Žena vzala potomka Pána ohně za zápěstí a přehodila si jej přes záda. Tišeji než šustění listí kráčela se svým nákladem za svými společníky a zmizela v lese.

Kapitola 11

Corinne Dane

Corleyho probudil zpěv ptáků a rosa, která ho studila za krkem. Nad vrcholky borovic se rozbřeskl den. Ve větvích nad ním šustilo šest nohou tří datlů, kteří pátrali pod kůrou po larvách. Kapitán se vyděsil, když viděl, že Taen a Jaric jsou pryč. Vyskočil a zalapal po dechu bolestí, která mu projela ztuhlými rameny. Plně při vědomí a šílený starostí o své společníky prohledal půdu, zda na ní nenajde stopy Llondelů. Přesto ale jehličí, které opadalo z borovic, v širém okolí po nich neneslo žádné známky. Zůstaly tam ležet pouze meč a dýka, vyrobené z oceli v Corlinu. Chlapec by tady jen tak své zbraně určitě nenechal, po zkušenosti s Brithem. Snad jen pod nátlakem.

Corley zaklel a vytřepal si z vlasů větvičky. Ať měl Anskiere s Llondely jakkoliv výhodné vztahy, Taen a Jaric se nyní nacházeli v rukou démonů, nemajíce u sebe vůbec žádnou zbraň, používanou lidmi, kterou by se mohli nějakým způsobem bránit. Ale kapitán by je bez předchozího pátrání neopustil. Ačkoli mu v břiše kručelo hladem a po noci strávené pod širou oblohou ho bolelo celé tělo, ani na chvíli nezaváhal. Sebral ze země Jaricovy zbraně a vydal se hledat své společníky.

Po celé délce ostrova se jako šupinatý hřbet ještěrky tyčily hory. Svahy byly porostlé hustými lesy a rozervané roklinami příliš hlubokými, aby se v nich mohl jediný člověk účinně skrýt. Rychleji a výkonněji než většina lidí, Corley procházel akry odlehlých údolíček. Občas překročil zarostlé stopy po kolech vozů klanových kmenů. Vyplašil zvěř se saténově hladkou srstí z pastvy a bažanty z jejich hnízd v křovinách, ale po Llondelech nenašel ani stopy.

Teprve když den pokročil, pocítil zvýšený neklid, jako by vytušil, co bude následovat. Čas od času se vracel po vlastních stopách, ale neobjevilo se nic, co by potvrdilo jeho podezření. Konečně ho v jeho úsilí zpomalil hlad. Zastavil se pozdě odpoledne u potoka, aby položil past. Pravda o nepříjemné situaci, v níž se ocitl, ho neuklidňovala. Pokud démoni zamýšleli Taen a Jaricovi uškodit, tak v této chvíli jim žádný člověk nemohl pomoci. Přesto ale byly Kielmarkovy rozkazy jasné. Corley neviděl jinou možnost než vrátit se do přístavu a čekat. Pokud jeho dva chráněnci přežili, určitě se vrátí zpět do Tierl Ennethu a ke Callinde.

* * *

Na mýtině ozářené nachovým příšeřím tancovaly na třech truhlách stíny. Mezi listím cizího původu se proháněl vítr. Ne, rozhodl se Jaric, zvuk, který slyšel, nebyl vítr, ale voda z pramene, zurčící přes oblázky v nějakém podzemním kanálu. Chlapec, obklopen překrývajícími se obrazy, které vytvořilo kolektivní Llondelské povědomí, se snažil oddělit sen od skutečnosti ve stavu bdělosti. Ležel na rohoži upletené z rákosu, obklopen pozemským prostorem jeskyně, která byla určitě doupětem llondelských démonů. Ale dokonce i když si jeho mysl utvořila představu, příliv obrazů tomu odporoval; toto místo, které se nyní stalo jeho příbytkem, bylo místem zoufalství a vyhnanství. Vzpomínky na vlhký vzduch a stíny, na neustálý šepot vánku a krajkové úponky rostlin se pojily s domovem. Tyto stromy vypadaly jinak, bylo to místo nepředstavitelně vzdálené od lesů Keithlandu. Slunce zde na nebi svítilo červeně a připomínalo něco víc než pobledlou hvězdu.

Jaric hloubal nad záhadou, jak může nějaké slunce připomínat hvězdu. Dezorientován sny v bdělém stavu o démonech, kteří mu tady poskytli přístřeší, a sužován starostí o Taen, se opřel o loket. Na řetěze mu nad hlavou visela olejová lampa, stíněná tabulkami fialového skla. Slabé mihotavé světlo plamene ozařovalo místnost bez nábytku, až na rákosovou rohož a hliněný džbán s vodou, který stál opodál na třínožce. Podlahu tvořila udusaná hlína. Zdi podepřené kládami zdobily nepochopitelné vytesávané obrazce a klenutou chodbu do přístěnku vzadu zakrývaly nachově červené závěsy. Jaric si nebyl jist, zda je tu hostem nebo vězněm. Uvažoval, jestli ty zdi někde ukrývají dveře. Podle zákona Kordane znamenalo delší vystavení se llondelským obrazům pro lidskou mysl hrozbu šílenství. Ale chlapce nenapadlo, že by odešel bez Taen.

Odejít, zákon Kordane. Llondelské vědomí z jeho mysli vyrvalo útržky myšlenek a nepochopitelný vrtoch jejich druhu smíchal pojmy. Iluze, které démoni vytvořili přímo na místě pomocí mluveného jazyka, ohlušily Jaricovy smysly a prkenné stěny jeskyně se rozplynuly ve výbuchu světla. Dezorientovaný chlapec padl zpátky na rohož. Přikryl si obličej rukama, ale světlo nezmizelo. Nezničitelně tlačilo na jeho vnitřní zrak. Chlapec viděl, jak zemi zachvacuje požár osvětlující tmu zpřetrhanou pouze hvězdami. Jarica ohlušil hřmot podobný hromu. Jeho vidina přitom nabývala na objemu, díky silám vzbuzujícím až příliš velký respekt, než aby se daly pochopit. Jaric vytrval, když llondelská paměť odhalila slávu ohňů Kordane v dobách Velkého pádu.

„Corinne Dane, výzkumná loď.“ Vypůjčená lidská slova se snažila obsáhnout nepředstavitelně cizí pojmy. „Ukradnout Llondely z domovského světa“, toho místa jemných stínů, bohaté půdy a nádherných, do nebe se tyčících stromů. Jaric prožil mihotavý okamžik nenávisti. „Tvá rasa, ukradla nám, domovský svět.“ Hvězda – slunce, ztracené slunce, červené jako řezná rána na obloze. Jaric, zkroucen nepřátelskými emocemi, se schoulil a vykřikl.

Obraz se posunul jako otáčivý kaleidoskop. „Mír, tento člověk je Ivainson, potomek Pána ohně, nechte ho na pokoji.“ Chlapec, navrácený do bezpečného prostoru jeskyně, cítil, že nepřátelství démonů ochabuje.

Třesoucí se Jaric uvolnil sevření pěstí. Odhrnul si zpocené vlasy z čela a posadil se. Z přístěnku, kde visely závěsy, zazářily dva oranžové uhlíky. Ze tmy ho pozoroval llondelský démon.

Jaric zapomněl na strach. „Co jste udělali s Taen?“

„Ta, která spřádá sny?“ Llondel vstoupil do místnosti, šedou ruku s šesti prsty nataženou, aby pomohl chlapci vstát. „Pojď.“

Jaric před dotekem démona ucukl. Vyskočil na nohy bez pomoci a zklamaně zjistil, že nemá své zbraně. „Kde je Corley?“

Llondel sykl. Sevřel prsty s ostruhami v pěst. Jaric jako odpověď uviděl obraz prosluněné lesní paseky. Tam se hrbil muž s kaštanově hnědými vlasy, Kielmarkův kapitán. Opékal si nad táborovým ohněm rybu, naraženou na dlouhém prutu. Chlapce ale ten obraz o ničem neujistil. Trápil ho nepokoj, jako by za místem, kde Corley právě tábořil, číhalo v úkrytu nějaké nebezpečí. Jenomže Llondel mu nedal šanci zkoumat tu zlou předtuchu.

Obraz náhle zahalila tma, z níž zářily jen uhrančivé oči. „Následuj mě.“ Démon odsunul závěs a pokynul mu.

Za závěsem se táhla úzká chodba, sotva osvětlená lampami cloněnými tím samým fialovým sklem. Chlapec neměl na výběr, musel poslechnout. Vykročil vpřed. Jeho chodidla narážela na kachličky z glazurované keramiky. Neschopen vidět, stejně jako démon, který jej vedl, a zvědav, co se může nacházet za dveřmi na konci chodby, které se otevíraly v intervalech, zůstával chlapec trochu pozadu. Jeho kroky se rozléhaly po jeskyni. Mátly jeho uši překrývajícími se vrstvami zvuku. Jeho sebevědomí se nepostřehnutelně, po částech, propadalo do snů. Jaric zakopl. Opřel se rukou o stěnu, aby neztratil rovnováhu, když, vydána na pospas vlivu vědomí Llondelů, jeho mysl překročila vzdálené hranice Keithlandu. Uvnitř kamenných věží Chrámu stínů spatřil mladého muže, krčícího se a majícího uši přikryté rukama. Nad jeho tělem se vznášela podivná, načervenalá aura. Jaric si nebyl jist, zda tento jev vyvolala představivost nebo llondelská jasnozřivost. Podíval se blíž. Skrz posunující se clony světla spatřil zjizvené prsty a důvěrně známý spletenec černých vlasů.

„Emien?“ vykřikl Jaric, ačkoli neměl v úmyslu mluvit nahlas.

Jaricovo zápěstí uchopily pevné prsty s ostruhami. Spojení se přerušilo dřív, než mohl muž ve věži odpovědět. Ivainson měl pocit, jako by ho cosi strhlo zpět, do nafialovělých stínů chodby v podzemí. „Nevzdaluj se,“ přikázal mu jeho llondelský průvodce. „Kráčej vpřed, neboť jinak riskuješ svou mysl. Jestli se opozdíš, nemohu tě zde v jeskyni chránit před sny, které by se mohly vetřít do tvé mysli.“

Jaric sdílel mnohé neuspořádané reakce v jediném okamžiku, než ho démon pustil. „Ivainson, potomek Pána ohně, se silnou vůlí, ano? Podívejte se, on hledá předčasně Temného snílka.“

„Temného snílka?“ řekl chlapec. „Tím míní Emiena?“

Llondel spěchal kupředu bez odpovědi. Po chvíli se zastavil, ukázal skrz postranní dveře a proťal Jaricovu mysl letmým pohledem na tvář Taen, spřadačky snů. Chlapec nepotřeboval další podněty. Vešel do pokoje těsně démonovi v patách. Zastavil se, mžikaje v záři necloněných svící.

Přinucen přivřít oči, když se vidina ustálila, Jaric rozpoznal tři postavy s kapucemi na hlavách, tři Llondely, shromážděné kolem čehosi, co vypadalo jako dřevěná vana naplněná horkou vodou. Skrz páru, která stoupala ve spirálách nad její okraj, spatřil tmavou, mokrou hlavu a zčervenalé rysy tváře dívky, která ho ve vzpomínkách pronásledovala od chvíle, kdy opustili Landfast.

„Jaricu?“ Taenin hlas zněl slabě, byla v něm však neomylně znát výčitka. „Corley říkal, že kdybys sledoval Bezměsíčnou ze Svobodných ostrovů, stáhl by tě z kůže tím nejtupějším nožem, jaký má.“

„No, tak to neudělal. Po čtyřech týdnech obav o tebe měla každá ocel na Bezměsíčné takové ostří, jaké by přeseklo i kočičí fous.“ Udiven tím, jak se mu svíralo hrdlo, Jaric spěchal, aby ji objal. Ať se pohnul seberychleji, démoni zareagovali jako první. Jeden ho uchopil zezadu za rameno a strhl jej zpět, zatímco druzí dva vyskočili a chytili ho za ruce. Natažen a bezmocný se Jaric přece jen snažil dostat k Taen. Ale myšlenkové formy Llondelů ubily jeho protesty, až se odmlčel.

„Nedotýkej se, teď ještě ne.“ Příkaz byl pronesen s důrazem na jeho vnitřní já, které bylo navždy spoutáno Taeninýmí schopnostmi jakožto spřadačky snů v soucit. Jaric viděl, že jeho potenciál, byl-li potomkem Pána ohně, se stal při úderu neúčinným, to všechno jen proto, že objal spřadačku snů lhostejně, než ji opustila její nemoc. Llondelské obrazce se zaměřily na následky katastrof v podobě zkázy, jíž může následně lidstvo utrpět; spálená města, vyhladovělí uprchlíci a civilizovaný Keithland zničený náporem nepřátel v podobě démonů.

Jaric, zničený tou náhlostí rušivých myšlenek, se svezl na kolena. Celý otřesený se bál vstát. Hledal démonovy nevyzpytatelné oči. Potom si promnul ranku v místě, kde ho nechtěně škrábla na zápěstí ostruha, a konečně se zaměřil na Taen. „Nechápu.“

„Jak bys mohl?“ Přes rty jí přelétl náznak rozpustilého úsměvu. „Nedomnívám se, že záhady Vaereů jsou součástí archivů Landfastu.“

„Ne.“ Jaric odpověděl na dloubnutí, které mu uštědřil démon stojící za jeho zády. Posadil se na lůžko k Taen. Ačkoli se nacházela lesklá kůže jejího ramene dost blízko, aby se jí mohl dotknout, pevně sevřel ruce v klíně.

„Vaereové byli zoufalí, když Cliffhaven ohrozili démoni. Poslali mě tam, abych zasáhla,“ řekla Taen. „V té době byly mé schopnosti spřadačky snů neúplné.“

Avšak Jaric věděl, že vynechala detaily, aby jej ušetřila. Taen byla vyslána do Cliffhavenu, aby chránila jeho vlastní život před spojenými účinky Anskiereova kouzla a Kielmarkova nevypočitatelného temperamentu. Zůstala proti vůli Vaereů a využila svých schopností při obraně Cliffhavenu, takže on mohl bezpečně získat klíče od Elrinfaeru.

Mučen tím, že Taenino utrpení začalo její neposlušností, které se dopustila kvůli němu, si Jaric zakryl obličej mozolnatými dlaněmi.

„Ivainsone, ne, nemůžeš dávat vinu sobě!“ Taen si opřela tvář o okraj pelesti. Byla natolik zesláblá, že nemohla mluvit, proto použila svých schopností spřadačky snů.

Její myšlenky se dotkly Jaricovy mysli stejně jemně jako padající lístek. Nenásilně ho přiměla, aby sdílel pochopení, které získala teprve nedávno skrze Llondela, jenž léčil její nemoc. Schopnosti lidí trénovaných Vaerey byly vytvořeny pomocí spojení s živou matricí zvanou Sathid. Když krystaly dospěly, způsobily tělesný nesoulad, který se vyvinul v koma. V té době se krystaly množily transformací živých tkání těla do semenných matric, což obvykle vyústilo v smrt. Ale protože Llondelové také odvozovali své schopnosti vytvářet obrazce z propojení se Sathidy, znali rovněž způsoby, jak oddělit dospělý krystal od těla, aniž by došlo k poškození. Proces se dal snadno přerušit. Fyzický kontakt ve špatné chvíli by mohl způsobit to, že by matrice vytvořila příčnou vazbu a zvětšila otisk druhé mysli společně s myslí prvního učitele.

Myšlenkové pochody démonů hmotu nadále formovaly. Jaric, unášen vysvětlujícími sny, poznal, že Strážce bouře z Elrinfaeru získal svou impozantní schopnost ovládat vítr a vlny odvozením ze dvou matric Sathidu. Krystaly tvořily základ jeho moci. Aby je chránil před vměšováním nepřátel, uzavřel je do kapsle a ponořil pod hladinu polárního oceánu. Hnán do mrazivých hlubin, chlapec zkoumal sérii vzájemně se překřižujících asociací, přivolanou llondelským vědomím. Ve víru minulých událostí viděl nepřátele pochodující ven z Chrámu stínů. Zavraždili strážné Llondelů a ukradli poslední z jejich přirozených zásob matric Sathidu. Krystaly byly čisté, nikdy předtím se s ničím nespojily. Nic jiného je nemohlo nahradit, až na domovský svět pod červenou hvězdou. Po návratu do Chrámu stínů experimentovaly nepřátelské ruce s matricí. Bylo zjištěno to, co Llondelové vždy věděli. V okamžiku oddělení se mohly krystaly Sathidu s něčím znovu spojit. Každý, kdo se pokusil sdílet vliv označené matrice, riskoval naprosté podřízení se vůli původního partnera. Když matrice sama získala zkušenost každého úspěšného učitele, krystal sám zesílil, zmoudřel a také mohl soutěžit o nadvládu. Tak Jaric téměř zničil rovnováhu, když se pokoušel dotknout Taen, a tak smečka v Chrámu stínů vytvořila snadno ovladatelné šachové figurky, které chtěla použít ke zničení lidstva.

Osvobozen od představ si Jaric vzpomněl na ošklivé spáleniny, jež zohyzdily Emienovy ruce v hodině, kdy zavraždil svou paní Tathagres. Najednou si vzpomněl na přítomnost Taen. Přestal spekulovat, ale ne dřív, než spřadačka snů zachytila směr jeho myšlenek.

„Mému bratrovi hrozí veliké nebezpečí. Llondelové vědí, že Tathagres sloužila Chrámu stínů. V náhrdelníku z tepaného zlata nosila Sathid již označený démony. Ačkoliv čarodějka sama na Sathid napojena nebyla, nepřátelé ji ovládali pomocí vlivu krystalu. Skrz ni si prorazili cestu, aby mohli provést plány, jak uškodit Anskiereovi a Cliffhavenu. Když ale Emien odtrhl ruku od jejího krku, matrice se dotkla jeho kůže. Pravděpodobně by podlehl přímému ovládání. Každý talent, jímž oplýval, by byl využit ke škodě tvého rodu.“

Jaric cítil, jak se mu v hrdle zúžil dech. Na okamžik, který zdánlivě trval věčnost, zkoumal skrz páru, která obklopovala tubu, Taeninu tvář. V dívčiných očích, tmavých jako inkoust, jež kryly řasy, se zračila únava. Její výraz ale odrážel spíš zájem než smutek. Zdálo se, že až dosud si neuvědomuje, že Emien je držen v zajetí v Chrámu stínů. Po Jaricově paži drsně přejely suché prsty. Otočil se a zjistil, že u jeho ramene se krčí Llondel.

„Kdysi viděla,“ vyslal démon. Jeho dotek nabyl v chlapcově mysli na intenzitě. „Ta dívka obdržela onen obraz v deliriu. Kvůli jejímu zdraví jsme ji nechali věřit, že prožila noční můru. Jenomže v téhle nevědomosti ji už dlouho udržovat nemůžeme.“ Štěrbinovité nozdry se zachvěly. Přiměly chlapce k soucitu. Stvoření naklonilo hlavu k spřadačce snů.

Jaric pozoroval místnost a její obyvatele pomocí zvýšené vnímavosti llondelských očí. Světlo svící vrhalo do očí bodající nazelenalý jas. Taenino tělo obklopila chvějící se modrofialová aura, která doprovázela přítomnost pouta s dospělým Sathidem. Jeho vzor vyzařoval beze změn a jasně jako světlo odrážené skrz kapku rosy na úsvitě. Pak zmizel, zahnán do temnot dalším obrazcem, znázorňujícím černovlasého zajatce, schouleného mezi zdmi Chrámu stínů. Vzory vyzařující z Emienova těla měly naopak ostře nachovou barvu a byly pokroucené jako pletenina nějaké horalky.

Obraz se rozplynul. Jaric, vystavený vyčkávavým pohledům Llondelů, si uvědomil, že chtějí, aby zasáhl. Logika si žádala, aby rozvinul svůj potenciál čaroděje v boji proti mukám, která by Emien mohl způsobit Keithlandu. Ale zjištění, že všechny schopnosti Vaereů, dokonce i sám Cyklus ohně, byly odvozeny od mistrovství matrice Sathidu, nic nezměnilo. Vážná situace Tierl Ennethu ho jen utvrdila v odporu vůči čarodějnictví, hlubším než kdy předtím.

Zděšen tak, že propadal zoufalství, Jaric zvolal: „Proč by vás mělo zajímat, co se stane s Keithlandem? Zákon Kordane považuje všechny démony za stejné. Co odděluje váš druh od stavitelů Chrámu stínů?“

Llondelové uraženě zasyčeli. Taen hlasitě vykřikla, jenže její varování zůstalo bez povšimnutí. Démon stojící vedle Jarica ho uchopil za zápěstí, až mu jej málem rozdrtil. Jeho dlaň s ostruhami se zaryla hluboko do jeho masa. Jaric po hlavě vletěl do pekla sestávajícího z výhně a násilí.

* * *

Lesy domovského světa, v noci potemnělé, explodovaly v oheň, zničeny energetickými zbraněmi, které u sebe měli vetřelci. Jaric se díval, jak se skupina stromů planoucích jako pochodeň ohnula a spadla. Do výše se vznesla hejna netopýrům podobných tvorů, kteří žalostně naříkali, když jim odpadávalo maso od kostí. Z místa požáru unikla malá skupinka Llondelů. Vyhnáni ve zmatku ze svého doupěte, oslepeni kouřem a dezorientováni krutým jasem plamenů, běželi vpřed, ale padli do zajetí. Kaskádami jisker zrozených ve vzduchu proletěly šipky napuštěné drogami a zasáhly běžící postavy. Jeden po druhém Llondelové padali k zemi, kde zůstali tiše ležet.

Přes pruh doutnající vegetace kráčely bíle oděné bytosti. Jejich těla se podobala tělům lidí, ale namísto obličejů byly jejich hlavy jako hladká, nevýrazná okna, za nimiž se černala temnota. Jaric zděšeně vykřikl. Jenomže sen nepolevil. Chlapec, připoutaný ke vzpomínce na llondelské neštěstí, se bezmocně díval, jak nepřátelé házeli své otupělé zajatce na hrozivě vypadající kovový vůz. Vozidlo se dalo s řevem do pohybu a snový obraz potemněl. Jaric vydržel chvíli kodrcavého pohybu a hluku. Pak, jako maják v moři zmatku, zaslechl lidský hlas.

Ženin přízvuk zněl cize a tón jejího hlasu byl zjevně rozrušený. „Veliteli Keithe, musím protestovat! Obyvatelé světa Llondů nejsou nebezpeční. Můj bože, oni dokonce ještě ani necestovali prostorem!“

V odpověď se ozval hrubý hlas. „Ovládají mimosmyslové schopnosti dost silně, aby nás zničili. To stačí k tomu, abychom je zařadili na seznam nepřátel. Stížnosti se neberou v potaz od chvíle, kdy byla poražena Hvězdná naděje. A Bůh? Pokud mise Corinne Dane selže, pokud lidstvo nenalezne způsob obrany proti takovým silám, jakými vládnou Llondelové, z lidí přežijí jen ti, kteří obývají kolonie zotročené Gierji. Protože se Kniha Apokalypsy o takovémto konci nezmiňuje, můžeš si domyslet, že zbytek pozemského dogmatu je také fikce. Nyní se vrať na své místo.“

Jaric se snažil pochopit význam těch slov. Bylo mu odepřeno vidění a mátly ho zmínky o náboženství, jejichž význam se zdál být podivně posunut. Přemýšlel o termínu Corinne Dane. Vědomí Llondelů zachytilo to jméno v jeho mysli a sen se převrátil a vrhl jej s oslabující závratí do průhledu plného černoty a hvězd. Vydán na pospas rozlehlosti prostoru, Jaric spatřil obrovský kovový stroj. Jeho povrch byl poset nepochopitelnými symboly, lesknoucí se, zarážející řadou vzpěr, ventilátorů a světel. „Corinne Dane, hvězdná průzkumná loď,“ vyslal Llondel, který vytvořil snový obraz. Následovala exploze modrobílého světla. Stroj vyrazil kupředu jako meteor a za sebou zanechal v temnotě ohnivou čáru.

Jaric byl vystaven jedněm sekvencím obrazu za druhými. Konečně pochopil. Požehnané ohně, tolik vzývané kněžími z Kordane, nebyly ničím jiným než zkomolenou obdobou té samé lodi, Corinne Dane, která kdysi proletěla hlubokými prostorami nebes. Llondelové mu neposkytli čas, aby prozkoumal dopad tohoto zjištění. Jaricovy myšlenky protkávaly útržky obrazů jako mozaika. Spatřil skupiny Llondelů uvězněné v kovových klecích, zatímco je mocné motory Corinne Dane přepravovaly na rozumem neuchopitelnou vzdálenost. Dvanáct ras posbíraných v jiných světech sdílelo vězení společně s Llondely. Gierjové, Karasové, Mhargové, Thienzové, démoni mrazu a jiní démoni, jejichž postavy Jaric nerozeznal. Všichni byli namačkáni ve vězení v podpalubí lodi. Plni neklidných myšlenek a s nenávistí spřádali intriky vůči lidem, kteří je zajali, lidem, jejichž osamělé, izolované mysli z nich dělaly tak snadnou kořist, že nyní jejich poslední předsunutá hlídka mezi hvězdami zoufale bojovala, aby zabránila vyhubení.

Jaric, napojený na llondelské vědomí, sdílel utrpení vězňů, kterým se stýskalo po lesích Domovského světa. Přikrčil se, když zaslechl mučivý výkřik strojů, když pomsta ostatních démonů poškodila řídicí systém Corinne Dane a vyřadila ji z provozu. Velká loď, neovladatelná jako plavidlo v bouři, se hnala atmosférou vzdálené planety, která se nevyskytovala na mapě. Doutnající trosky poničily krajinu a poznamenaly ji stopami Velkého pádu.

Jaric vykřikl, když jeho vidina znovu potemněla. Dojat bolestí přeživších Llondelů, dýchal vzduch, jenž byl suchý a řídký, na rozdíl od vlhkého vzduchu domovského světa bodavý. Nyní, když měl paměť démonů, vylezl z poničené konstrukce Corinne Dane, vyvrhel v neznámém světě. Jaric, nucený pídit se po rybách a lišejníku, snášel krutou zimu a vánice. Poznal nepohodlí jednotlivých ročních období, jež díky jiné anatomii svého těla nesnášel. Zmocnil se ho smutek a zoufalství, když jeho společníci slábli a umírali. Plakal, aby se mu ulevilo. Trpěl těžkostí života Llondelů, kteří přežili a začali se rozmnožovat. Dokonce i poté, co lidé vysadili v Landfastu na holých svazích Keithlandu první stromy. Vyhnanci nikdy nepřestali truchlit pro ztracenou zemi svých předků.

Jaric vykřikl. Sužován smutkem generací a též generací Llondelů, si vzpomněl na bezmyšlenkovitá slova, která použil, než ho obrazy uvrhly do pasti. „Proč byste se měli zajímat o to, co se stane s Keithlandem?“ Jako kdyby jeho vina byla klíčem k uvolnění, sny z něj vyprchaly jako stíny zahnané světlem.

Znovu nabyl vědomí. Klečel na kolenou v další podzemní jeskyni a chvěl se. Tato místnost ale byla menší než ta, v níž přebývala Taen. Jaric roztřeseně vstal z podlahy. Pocítil vlhkost na palci. Z pálící ranky, kterou mu zanechala llondelská ostruha, mu tekla krev. Démon, který mu ránu způsobil, čekal bez pohnutí, ozářen fialovým světlem lamp, u jeho ramene. Nenabídl žádný obraz, když se chlapec, příslušník lidské rasy, vzpamatoval. Jaric, zahanbený do hloubi duše, byl příliš na rozpacích, aby promluvil. Zíral na zeď na protilehlé straně. Tam spatřil tabuli bohatě prostřenou chlebem a ovocem.

Llondel ho požádal, aby se posadil. Chlapec mu vyhověl, udiven tím, jaký má hlad, když se vzpamatoval. Ale příliv cizích myšlenkových obrazů v něm zanechal pocit jakéhosi zvláštního neklidu. Jeho vědomí se zdálo být podivně oddělené od fyzického těla. Vnímání pevné reality se na okrajích třepilo, nespojitelné jako olej na vodě. Vědom si toho, že čas strávený mezi Llondely by mohl takovou dezorientaci jenom zintenzivnit a že na jejím konci může být šílenství, Jaric zabořil obličej do dlaní.

Neslyšel, že démon za jeho zády vstal. Jeho nohy vůbec nedělaly hluk, když se vykrádal ven z pokoje, přičemž přidržel závěsy, aby dveřmi mohl projít někdo další, kdo jej vystřídal. Opírajíc se jednou rukou o zeď, aby se ubránila slabosti, do místnosti vešla Taen, spřadačka snů, zahalená ve vlněné róbě, kterou jí půjčili démoni. Pohlédla na skloněnou hlavu potomka Pána ohně a podařilo se jí vykouzlit slabý úsměv. „Proč nejíš? Iluze nevoní po broskvích. Kdybych se pokusila, mohla bych rovnou odtud spočítat obratle tvé páteře.“

Jaric se otočil. „Taen?“ Nemotorně se postavil a zaváhal, uvězněn v nejistotě. „Jsi…“

„Už v pořádku,“ dokončila Taen za něj. „Až na to, že ta zatracená vlna škrábe jako to, čím jsme valchovali kozy.“ Přistoupila k němu. Přinesla mu osvěžení a klid, které zahnaly nevolnost způsobenou démonovými myšlenkovými obrazy.

Jaric najednou pojal podezření. Pomohl Taen posadit se na lůžko. „Nepoužíváš své schopnosti, abys mě uklidnila, že ne?“ Díky kontaktu s ní cítil, jak se chvěje. Udělala na něj dojem její slabost.

„Ne.“ Taen zvedla broskev a zakousla se do ní. „Zapomněl jsi, že aura spřadačky snů může léčit?“

„Ano.“ Jaric si vzpomněl na dobré vychování. Vzal chléb a odkrojil krajíc pro dívku. „Musíme odtud vypadnout.“

Taen na něho pohlédla, s ústy plnými jídla. Do tváří se jí trochu vrátila barva a její modré oči se smály. „Je z tebe otřesný námořník,“ všimla si. „Vždycky chceš změnit směr větru. Sníš ten kus chleba, nebo tam chceš jenom tak sedět a zemřít nad ním hladem?“

Jaric popadl kůrku se strojenými rozpaky. Hledal ubrousek, aby zastavil krvácení z palce, ale žádný nenašel. Musel odtrhnout cár látky od manžety košile, která již byla stejně roztrhaná.

Taen pokračovala, když si ovázal ránu. „Myslím, že Llondelové nás pustí na svobodu, až to oni uznají za vhodné, ale ne dřív, dokud matrice Sathidu, vyjmutá z mého těla, zcela nezkrystalizuje.“

Jaric přehlédl tabuli, jako by chléb byl nepřítel, který ho zradil. „Už tu nejspíš jsme celé dny.“

Taen ho dloubla, bezvýsledně, ale s ohněm své obvyklé dobré nálady. „Venku se už setmělo. To znamená celý jeden den, poslední bez večeře. Jez, nebo použiji své schopnosti. Potřebuješ nabrat sílu. Pokud mi do zítřka nepřestanou podklesávat nohy, koho jiného bych měla požádat, aby mě odnesl na Bezměsíčnou?“

* * *

Llondelové se vrátili, když byly sněženy poslední broskve. Dvě z nich si Taen odnesla na místo, kde si mohla odpočinout. Nemoc, která předcházela odstranění Sathidu, ji zanechala naprosto vyčerpanou. Jaric si i přes svou starost všiml, že sotva udrží oči otevřené. Ačkoli by mnohem raději zůstal u ní, zatímco spala, Llondel, který s Taen zůstal, mu to zakázal.

„Sleduj.“ Obraz, který se dotkl chlapcovy mysli, měl nádech naléhavosti a nedefinovatelnou tíhu lítosti.

Taenina přítomnost ulevila jeho momentálnímu zoufalství. Jaric oprášil z košile chlebové drobky a šel tam, kam mu přikázal jít démon.

Vedl jej hluboko do podzemí, a přesto dřevem obložené stěny doupěte nepropouštěly ani trochu vlhkého chladu, jak by očekával. Vydlážděná chodba, po které kráčeli, byla suchá a teplá, možná díky tajuplnému svitu fialovými stínítky cloněných lamp. Llondel Jaricovi nenabídl žádný vysvětlující obrazec. Zastavil se a prudce otevřel jedny dveře. Jaric vstoupil na jeho povel do místnosti za dveřmi. Nohama šustil po rohoži z čerstvého rákosí. Místnost byla rozsáhlá a dokonce ještě skromněji zařízená než ty ostatní, které viděl. Panoval zde těžký vzduch, jako by poblíž byla ustájená zvířata. Najednou v mdlém světle v protilehlém rohu Ivainson postřehl nějaký pohyb, Llondelové. Tito se však lišili ode všech ostatních, které dosud viděl. Čtyři mladíci s šedou kůží mezi sebou dováděli jako štěňata. Cosi v jejich divoké hře způsobilo, že se mu začaly ježit vlasy.

Chlapec z rodu lidí zůstal tiše stát, očekávaje od démona po svém boku nějaký podnět. Žádný nepřišel. Mladí Llondelové si jen všimli Jarica a rozprchli se s udiveným hvízdáním. Byli hubenější než děti lidí a pod jejich stříbřitou kůží se rýsovaly šlachy. Přibližovali se k němu s důvěřivou zvídavostí. Dospělý Llondel se nenamáhal vyměnit si s nimi obrazce, jen bez pohnutí stál. Jaric, zmatený klidným postojem dospělého a pociťující neklid z divoké zvířecí nevinnosti, která se zračila v očích mladých, konečně promluvil. Doufal, že se nedopustí urážky. „Proč jsi mě sem přivedl?“

Zašustilo šedé sukno. Llondelův vrásčitý obličej se obrátil k němu. Jaric spatřil pod vyšívanou kapucí pláště úzké nozdry toho stvoření, které se rozšiřovaly. Oči mu tolik nesvítily a zračil se v nich smutek. „Žádný Sathid.“

Obraz k němu pronikl s tragickými podtóny. Vryl se do srdce s nucenou empatií. Jaric cítil, jak se mu bezmocně zamlžují oči slzami. U jeho nohou vřískala a hravě pobíhala mláďata. Dvě menší bez dechu, s radostným hvízdáním, narážela do toho většího. Momentálně se celá skupina vrhla na sebe a z toho klubka trčely jen pěsti a kolena. Jaric, vyvedený z míry nepřiměřeností chování mladých, našel odpověď. Protože Llondelové komunikovali zcela pouze pomocí sdílených mentálních obrazců, mluvený jazyk mezi nimi neexistoval. Každé llondelské mládě, které se narodilo poté, co Chrám stínů ukradl Sathid, bylo vůči vlastní kultuře hluché a slepé. Přestože se dala vytvořit slova, která by kompenzovala tu ztrátu, vzpomínky předků na domovský svět by během jediné generace vymizely. Nesmírně cenné dědictví. Udržované identity předků, kteří žili před Velkým pádem, by se nenahraditelně ztratily.

Jaric si přitiskl ovázaný palec k boku. Zmlkl pod tíhou tragických následků. Cítil velký smutek nad mláďaty Llondelů, kteří do sebe navzájem vesele bušili rukama s šesti prsty. Potomek Pána ohně se snažil těžký úděl Llondelů nějak zmírnit. „A co Vaereové? Pokud jsou čarodějové, jež vytrénovali, spojeni se Sathidem, musí existovat jiný zdroj krystalů.“

Llondel zvedl ruce s ostruhami a shrnul si kapuci z hlavy. Otočil kulatou hlavu bez uší a pohlédl na Jarica smutnýma očima. Potom odpověděl. Podle zákonů Kordane Vaereové považovali všechny démony za stejné. Průzkumníci Llondelů hledali jejich ostrov marně. Ačkoli Taen se mohla spojit s Tamlinem pomocí myšlenky, odpovědí průzkumníkům bylo jen ticho.

Jaric se pokusil znovu: „Ale Anskierea vycvičili Vaereové. Porušil by svou věrnost, aby se zapletl s Llondely?“

„Ano.“ Démonovy obrazce se staly násilně empatickými. „Anskiere se narodil mezi lidmi jako princ. Kde vycítil nespravedlnost, měl silu následovat hlas svého srdce.“ Ve zhuštěném sledu obrazů ukázalo stvoření Jaricovi průzkumníka, který se přátelil s čarodějem, a smlouvu uzavřenou mezi Strážcem bouře a Llondely v setmělém ústraní lesní mýtiny. Slyšel mluvená slova, když Anskiere z Elrinfaeru slíbil přimluvit se u Vaereů za zneužité druhy. Ale naděje neměla dlouhého trvání. Jaric, zničený zklamáním a zbaven šance, sledoval tragédii v Tierl Ennethu, pak do výše se tyčící vězení z ledu, které zabránilo dodržení té smlouvy.

„Strážce klíčů, potomku Pána ohně, jsi slepý k osudu? Přežití tvých lidí, i Llondelů, záleží na tvém zvládnutí Cyklu ohně.“

„Ne,“ zašeptal Jaric. Ale jeho odpor se ukázal jako marný. Démonovi došla trpělivost. Obrátil své smysly s brutální náhlostí.

Viděl sám sebe obklopen aurou Sathidu, vyvolanou silou čaroděje, tak jasnou, až oslepovala, silnější dokonce než aura Anskierea z Elrinfaeru. „Jeho tělo, nacházející se uprostřed série sil, se změnilo, žhnulo téměř doběla. Mohl by vyhlásit démonům z Chrámu stínu válku.“

„Ne. Ivain, můj otec, zešílel!“ Jaricův výkřik se nesl jako ozvěna jeskyní. Vyděsil mláďata Llondelů. Ale obrazce do něj bez přestání bušily.

„Pro milost Pána ohně, motory Corinne Dane opět vzplanou a ona vezme Llondely i lidi v míru ke hvězdám.“

Jaric vybuchl, rozpálen zlostí doběla. Přerušil démonovo spojení s jeho myslí a udělal krok vzad. „Ne! Musí existovat jiná možnost!“

Llondel odvětil slovy, podtrženými konečnou platností, nevyhnutelnou jako smrt. „lvainsone, potomku Pána ohně, na to už je příliš pozdě.“ Pod kapucí pláště žhnuly oči jako uhlíky. Dospělý démon zazpíval žalostný trylek a Jaric cítil, že je jeho vůle drcena jako písek v zubech bouřlivého přílivu.

Kapitola 12

Osud

Jaric, sevřen v okamžiku mučivé dezorientace, zamžikal očima, aby si je pročistil. Bolely ho tou náhlou změnou. Díval se do noci a na oranžovou zář ohně. Llondel mu na okamžik dovolil poznat tábořiště, kde dříve Kielmarkův starší kapitán opékal k večeři rybu. Démonovy myšlenkové obrazy smetly jeho vědomí sama sebe a Ivainson Jaric byl Deison Corley, jenž se probudil ze spánku. Vlasy se mu na krku ježily pocitem číhajícího nebezpečí.

Dokonce když Corley sevřel rukama své dýky, stíny se pohnuly, prostoupené září očí, kterých se dotkla záře ohně. Démoni Thienzové, kteří vyrazili z Chrámu stínů na lov, obklíčili svou kořist. Nebyl to potomek Pána ohně, kterého hledali, ale někdo jiný; kapitán s kaštanově hnědými vlasy, který vedl Kielmarkovu družinu během Kisburnova útoku na Cliffhaven do protiútoku. Kvůli Corleymu přišlo o život několik démonů; jeden Thienz, šest Gierjů a jeden Karas, kteří se proměnili do lidských těl. Démoni vstoupili do kapitánovy mysli, aby podnikli útok. Když mísili vědomí s jeho myšlenkami, jejich dychtivost prosakovala skrze tento kontakt. Kapitána zamrazilo při přílivu zla, které nezpůsobil on. Vytrhl dýku z pochvy. Neměl však šanci jí mrštit. Jeho lidská vůle najednou ochabla díky nutkání obrátit zbraň proti sobě, které v něm vyvolal démon.

Jaric vykřikl v ošetřovatelské místnosti doupěte Llondelů. Zvuk vlastního hlasu ušima vůbec nevnímal. Už neviděl mláďata, která odběhla z protilehlého potemnělého koutu pryč, oči rozšířené hrůzou. Chlapec, zcela uvězněn v Corleyho vědomí, poznal jen zoufalství, když Thienz doháněl kapitána k sebevraždě.

Ale léty prověřené instinkty bojovníka nebylo snadné tak lehce zdolat. Ve chvíli, kdy Corley kvůli Thienzovi pozvedl nůž proti sobě, nezdolaná část jeho mysli se tomu vzepřela. Chopil se jediné dostupné opory a vrazil levou ruku až po zápěstí do žhnoucích uhlíků.

Okamžitě se dostavila doběla rozpálená bolest. Osm Thienzů, zapletených do mysli oběti, trpělo současně. Vykřikli jako jeden. Uvolnili sevření Corleyho a dokonce podvědomě vytrhli mužovu spálenou ruku z plamene. Kapitán máchl rukou, v níž držel nůž, a mrštil jím. Ostří zajelo nejbližšímu Thienzovi do krku. Jeho smrtelný sen od něj na zlomek vteřiny ostatní společníky odehnal. To Corleymu stačilo, aby sevřel prsty chladný jílec širokého meče. Zakřičel, až otřásl tichem panujícím v lese, a rozehnal se. První úder rozťal dva jeho protivníky vpůli.

Démoni, kteří přežili, se zděšeně rozutekli do černočerných houštin. Corley je neviděl. Ale démoni Thienzové se navzájem vycítili. Jejich útok by byl náhlý a koordinovaný. Proti pěti by nemohl uspět. Kapitán udeřil naslepo. Pod ostřím jeho meče odlétaly větvičky a vršky mladých stromků. Na kusy rozsekaná zeleň se po něm natahovala, aby ho popíchala, když se dral kupředu. Každým krokem se víc a víc vzdaloval od ohně, jenž mohl být jeho záchranou. Přesto nezaváhal, ani nepropadl klamným nadějím. Studoval dějiny. Opakované taktiky na Thienze nikdy nezabíraly. Jedinou jeho nadějí bylo rozsekat je na kusy, než se jim podaří se znovu seskupit.

Jeho nepřátelé se však rozplynuli v noci jako inkoust. Corley odhodil vzad potem nasáklé vlasy. V popálené ruce mu cukalo a zprudka, těžce oddechoval. Nezbytnost jej hnala dál. Údery meče se staly pravidelnějšími. Meč dopadal ve smrtelném oblouku jako kosa. Tento úder procvičoval tak dlouho, až jej dovedl k mechanické dokonalosti. S podivnou zuřivostí uvažoval, zda by se jeho mrtvola hýbala i potom, co by Thienzové zničili jeho ducha a způsobili mu ponižující porážku.

Pak, bez varování, se kapitánovo vnitřní zadumání rozplynulo a nahradila je jiná realita.

Jaric cítil čerstvý rákos. Stržen zpět do odděleného vědomí si matně vzpomínal na to, že padl v ošetřovatelské místnosti brlohu Llondelů k zemi. Avšak snový obraz jej vtáhl hlouběji do noci, nemohl se ani odtrhnout, ani ovlivnit démony, kteří manipulovali jeho myslí.

„Potomku Pána ohne, byl jsi napomenut již dávno, na ledových útesech. Nyní se přisluhovači Chrámu stínů vydali na lov a Keithlandu není nebe vůbec milostivé.“ Následovalo odhalení, kruté jako smrt sama. Jaric a jeho společníci byli v Tierl Ennethu téměř přemoženi. Pouze díky vlivu Llondela, který je nasměroval přes střed letního tržiště členů klanu, byli uchráněni napadení. Poněvadž Thienzové, kteří jim byli v patách, nepředpokládali, že by se civilizovaní lidé o něco takového pokusili, léčka, kterou nastrojili, selhala. Lovci z Chrámu stínů, klející a hučící na sebe navzájem, ztratili cenný čas a svou kořist tím, že prošli kolem nich, mimo dosah vnímavosti slepé kněžky na přítomnost démonů. Nyní, když se potomek Pána ohně a spřadačka snů dostali z jejich dosahu, obrátili Thienzové svou zlost proti nešťastníku Deisonu Corleymu…

* * *

Jejich další úder kapitána dohnal na pokraj bezvědomí. Meč mu vylétl z ruky a několikrát se obrátil. Kapitán padl k zemi hned po něm. Udeřil se bolestivě do ramene. Trny mu rozervaly tvář. Mezi zuby drtil hlínu, jíž měl plná ústa. Zatmělo se mu úplně před očima. Přesto pořád ještě bojoval. Ale nyní se měli jeho nepřátelé na pozoru. Bolest ho už nemohla osvobodit. Vše, co mohl ztratit, byly nože, které měl tajně u sebe, ačkoli mohl stěží najít možnost je použít. Chycen v pasti jako králík v bludišti podzemních chodeb, Deison Corley sáhl po noži, který měl připevněný v pouzdře na stehně. Thienzové ho těsně obklopili.

Jaric se zhroutil, dvojnásobně deptán žalobci z řad Llondelů. „Nechali byste Corleyho zemřít!“ obvinil je na oplátku. „Váš druh viděl nebezpečí, jaké mu hrozilo, ale přesto jste dosud nepodnikli nic, abyste ho zachránili.“

Llondel se k němu nechoval nijak milosrdně. Na rozdíl od Ivainova potomka a spřadačky snů, nepředstavoval život Deisona Corleyho pro průzkumníky z jejich doupěte žádné následky. Další osud toho muže Llondely nijak nezajímal. Jaric se postavil lhostejně k veškerému varování, tudíž to, že by nechali Kielmarkova kapitána zemřít, bylo pouhým důsledkem jeho chování. Vina ťala Jarica jako bič.

„Ne!“ Jaricovo zmučené odmítnutí znělo bez ozvěny nad hliněnými zdmi doupěte.

„Pak kdo jiný z lidí by tedy měl skoncovat se sváry?“ Llondel mu ukázal Corleyho, který v noci zabodl dýku do střev jednoho z Thienzů, jehož měl na dosah. Člověk a démon se zmítali jeden přes druhého v jednom klubku, zamotáni do sebe a celí od krve. Jaric ucítil sůl. Snový obraz a jeho vlastní já se smíchaly dohromady. Jeho slzy se nedaly odlišit od Corleyho potu, když se přemožený kapitán sesul na zem, oběť čtyř Thienzů, kteří zůstali po útoku z místa, kde číhali, naživu a s níž byl spojen v myšlenkách.

Jaric cítil, že tváří leží na rákosu. Sténal, surově pronásledován výčitkami svědomí, když se démoni přiblížili, bažící ve své touze mrzačit po pomstě. Stále ještě nemohl zachytit strach, který odráželo Ivainovo dědictví. Přestože sdílel utrpení a smrt přítele, kosti čtyř tisíc nepohřbených mrtvých v něm vyvolávaly daleko větší hrůzu. Ta spousta lidí, která přišla kvůli čarodějově chybě o život, otřásla Ivainovým potomkem natolik, že odmítal činy. Proto jej Llondelové nazvali zbabělcem.

„V Elrinfaeru a Tierl Ennethu zemřel nejeden kapitán!“ odtušil Jaric. „Musí být snaha lidí limitována vaerskými záhadami a Cyklem ohně?“

Tmou zasvištěl šíp, jako znamení potvrzující jeho slova. Zaryl se se silným nárazem až po peří do krku Thienze, jenž se přikrádal ke kořisti, aby ji zabil. Démon se zmítal, ale pak klesl k zemi vedle Corleyho. Otočil se se zavrčením ke křoví. Tenhle byl dost velký na to, aby měl jedové váčky. Jaric si všiml zubů, jak se lesknou a jak se démon chystá kousnout.

Pak se v houštině mihl stín. Stvoření se prudce zakymácelo a padlo. Šupinatou kůži mělo proraženou dýkou jednoho z horalů. Trčela mu, vnořena až po jílec, z hrudi. Zbylí Thienzové jako jeden Corleyho opustili. Útěk jim ale nebyl nic platný. Když se Corley vzpamatoval z účinků jejich sevření, vynořili se tiše zpoza houštin členové kmene v kožených oděvech. Zbývající dva Thienze zasypala zezadu sprška oštěpů.

Uspokojení propůjčilo Jaricovi tu drzost, popřít odsudky namířené proti němu. „Vidíte, člověk může zabít démony i bez čarodějnictví!“

Vědomí Llondelů nepopřelo nic, když Corley vstal ze země. Kapitán, napůl omámený, pořezán nejméně tucetkrát na místech, kde ho poškrábaly větve a pařáty Thienzů, právě nabyl zcela duchapřítomnosti a byl schopen svým zachráncům poděkovat v klanovém dialektu.

Vůdce loupežného nájezdu skryl překvapení z toho, že kapitán z cizí země mluví jejich jazykem. Vytrhl dýku z poblíž ležící mrtvoly. Ornamenty z peří se chvěly jako jeho zápěstí, když zvedl zkrvavenou zbraň. „Není třeba děkovat, mořeplavče. Žádné díky nepřijmeme. Naše paní nás poslala lovit Thienze, ne získat kmeni dlužníky za to, že jsme zachránili jednomu městskému člověku kůži.“

Corley se sklonil, něco si přitom mumlaje. Vytáhl z listí svůj dlouhý meč a pak se o něj těžce opřel. Unaven, zničen a celý rozbolavělý, hleděl bez hořkosti na vůdce klanu. „Pak tedy hodně zdraví tvým koním,“ řekl.

Horal pozvedl malované obočí. Zde stál člověk narozený ve městě, ale přesto natolik moudrý na způsob kmenů, aby urážku vyměnil za požehnání. To všechno od válečníka dost zkušeného, aby zabil čtyři nepřátele, než podlehl jejich trikům, kterými omámili snad celou jeho mysl. Vůdce klanu ostražitě uznal úctu a potom vztyčil ruku sevřenou v pěst na znamení pozdravu. Potom se on i jeho společníci otočili. Corley se díval, jak odjíždějí, dokud úplně nezmizeli ve tmě…

* * *

Jaricovo ulehčení pominulo. Jeho vidinu Corleyho strhl příval opovržení. „Bláznivý chlapče, myslel sis, že nebezpečí končí zde?“

Vědomí Llondelů, bez čekání na odpověď, roztrhalo jeho obranu a vystavilo jej nahého a zranitelného nad slunce jasné pravdě; mladí Thienzové byli nejníže postavenými a nejsnáze obětovatelnými zdroji. Jejich aury mohli lidé nejméně objevit. Proto byli vhodní jako pochůzkáři v Keithlandu, jenomže ve srovnání s mocným Chrámem stínů byly jejich schopnosti zcela bezvýznamné. Llondelové, nyní rozzlobení, utáhli svou síť. Krutí jako smrt naděje, vnořili Ivainsona, potomka Pána ohně, po hlavě do noční můry…

Obrazy do něj bušily se silou fyzických ran. Z Chrámu stínů se vynořil Temný snílek. Vládl týmiž schopnostmi, jež Taen využívala ke konání dobra. Její bratr spřádal třepotající se sítě nočních můr. Lidi sužovalo neštěstí. Farmáři na severních hranicích Hallowildu umírali, křičíce ve svých srubech. Druzí se ve spánku zbláznili, a když se probudili, povraždili celou svou rodinu. Dobytek hynul, úroda na polích přišla vniveč kvůli zanedbávání. Kosti, které se bělaly na dvorech, oplétal bující plevel.

„Ušetřte je,“ zašeptal Jaric, jenomže jeho slova se podobala krákání přesycených supů. Zaslechl smích, když démoni chválili své vyvolené, z nichž jeden, který se jmenoval Maelgrim, se kdysi narodil jako rybářův syn na ostrově Imrill Kand.

Jeden démon sykl a kamenné zdi se zbortily. Jaric spatřil mrtvé ozbrojence v uniformách Morbrithu, jejichž oči slepě hleděly na oblohu. Uvnitř vnějších zdí opevnění, uprostřed nepořádně poházených pergamenů, klečel na kolenou mistr písař, jenž učil osamělého chlapce psát. Prosil o milost. Jenže Temný snílek pohlédl do mysli své oběti a objevil tam vzpomínky na Ivainsona Jarica. Maelgrim plivl do prachu a nad údolí, v němž hnily mrtvoly na slunci, se vzneslo stoupavé hvízdání démonů Gierjů. Pergameny se vzňaly a stravily je plameny. Jaricův výkřik se mísil s výkřikem archiváře v Morbrithu, který byl zaživa upálen na hranici živené jeho celoživotním dílem.

„Ne!“ Jenže obrazy se rozvíjely dál, dohánějíce duši potomka Pána ohně k agónii; mrtvá Taen, zavražděná nožem vlastního bratra, to všechno kvůli tomu, že jeden paličatý hoch odmítl osud svého otce! Černé vlasy se máchaly v kaluži krve v místě, kde padla k zemi. Její smrt přivodila konec schopností těch, které vytrénovali Vaereové, a démoni postupovali vpřed, aniž by jim v tom někdo bránil.

Východní království Felwaithe a Kisburn bojovala a prohrála, pyšná města byla ničena jedno po druhém a měnila se v rumiště, zatímco nad krajinou se vznášel kouř stoupající z vypálených statků farmářů. Čarodějové z Mhored Kara přišli se zpěvem k bojišti a zmizeli, zabiti spolu s místními, aniž by měli někoho, kdo by je oplakával. Obrazy pokračovaly bez ustání. Démoni Gierjové zpívali na jiném místě a nad ostnatými překážkami Cliffhavenu se šířil oheň. Kielmark, krvácející a popálený, hrozně klel, když se společně se svými muži pekli jako pobitá zvířata. Útesy na severním pobřeží, jež tvořily tuny špinavého ledu, se rozpustily a vtekly do moře s hukotem jarních přívalů. Krvežíznivé hvízdání se jako ozvěna neslo nad syčením plamenů. Když žár polevil, démoni mrazu se dostali na svobodu. Jejich členité nohy šlapaly po rozházených kostech Strážce bouře z Elrinfaeru, který je kdysi uvěznil. Rozkurážená, vražedná a šílená až k nepříčetnosti, tato stvoření běsnila nad úžinou. Žádný Pán ohně jim nestál v cestě, aby je zastavil.

Jaric, jehož smutek konečně zlomil, se rozplakal. Ale obrazy se prodíraly i jeho slzami s hrozivou jasností. Landfast znesvětili démoni. Kněží, jimž byli vyrvány vnitřnosti, umírali a poznatky, chráněné předními představiteli Keithlandu, týkající se z hvězd přilétnuvší generace, byly vyrvány ze zničených věží. Obyvatelé města museli navždy zapomenout na své dědictví. Uvězněni v ulicích, zažívali ďábelská muka, když Temný snílek odděloval ty slabší od silnějších. Ty, kdož přežili, vzali démoni do otroctví.

Jaricovy slzy se proměnily v solí prosycené rozbouřené vlny. V zoufalství se naklonil přes zábradlí Callinde a hodil klíče od Elrinfaeru do moře, aby je už nikdy nikdo nenašel. Jenomže zvěrstva přesto neustala. Maelgrim, Temný snílek, a jeho smečka Thienzů honili svou poslední kořist, potomka Ivaina, Pána ohně, jehož skryté schopnosti představovaly pro Keithland poslední šanci se vzchopit. Jaric, rozrušený a zničený po dlouhém, beznadějném průletu divočinou, padl na kolena na žulových útesech Severního moře. Jeho věznitelé, mezi nimi Emien, jehož oči byly zbaveny veškerých záblesků lidskosti, ho obestoupili. Jaric namáhavě vtahoval vzduch do pálících plic. Zahnán do úzkých u zátoky, pozoroval ostří meče, které se triumfálně chvělo nad jeho hrdlem.

„Prokázal jsi mně milost a ušetřil jsi můj život, kdysi,“ řekl Taenin bratr, který vlastní rukou zabil sestru. „Přežil jsem proto, abych poznal své pravé pány. Mám ti prokázat tutéž laskavost? Klíče od Elrinfaeru jsou ztracené, ale tvé schopnosti by mohly ještě zabránit osvobození Mhargů.“

Jaric se napjal k poslednímu, zoufalému činu, k pokusu vrhnout se na ostří nepřítelova meče. Avšak Temný snílek použil své mistrovství a odhodil jej stranou, aniž by si Jaric ublížil. Zajat živý a spoután Thienzy, Ivainson viděl, jak on sám je dopraven do Chrámu stínů.

„Ne!“ Jeho protest se odrážel od zdí, v nichž nebyla okna. Přišli démoni. Poranili Jaricovo tělo nožem a vnořili do rány rozpuštěné krystaly živého Sathidu. Spoután zlovůli démonů, Jaric prožil první, nesnesitelná muka Cyklu ohně; kdyby přežil, Prokletí Koru měli v úmyslu ovládat jeho schopnosti. Přijal by jejich vůli za vlastní a sám by zradil Anskiereovu důvěru. Porušil by kouzla chránící věž v Elrinfaeru a rozpoutal by tam peklo.

„Ne!“ Jaric skučel v smrtelném zápase, plném nesnesitelných muk. Jeho údy stravoval oheň. Zčernalé maso na jeho rukou se odlupovalo od žárem roztažených kostí. „Ne!“ Šlachy praskaly a syčely a z očních jamek v lebce mu létaly jiskry. „Ne!“ Drásán šílenstvím, Ivainův syn rozpoutal oheň a sežehl poslední zbytky lidského života v Keithlandu. „Ne, ne, ne!“

„Jaricu!“ Taenin hlas pronikal syčením plamenů. Taen, spřadačka snů, která zemřela, protože vykrvácela po zásahu dýkou vlastního bratra.

„Ne, Jaricu, poslouchej přece!“ Chladné dívčiny prsty se natáhly skrz ohňovou clonu a popadly ho za rameno. Sežehlé svaly pukly pod jejím dotekem. Jaric vykřikl ve smrtelné agónii.

„Ivainsone Jaricu, probuď se!“ Prsty jej sevřely a zatřásly s ním se zoufalou prudkostí.

Jaric zaúpěl a otevřel oči. Spatřil záhyby šedého llondelského pláště. Trhl sebou a ucukl, ale malé ruce si ho přitáhly blíž. Nad ním se tyčila na pozadí oblohy a sluncem pozlaceného listí stromů v lese Taenina tvář.

„Jaricu?“ S něžností, jež mu pronikala až do srdce, spřadačka snů odsunula zpocené vlasy z jeho čela.

Útržky noční můry zmizely, ale probuzení nemohlo zahnat vzpomínku na ně. Jaric vtáhl vzduch do hrdla, které jej krutě pálilo od toho, jak křičel. Otřesený a rozechvělý se přitiskl k ní. Bál se zavřít oči. Strachoval se, že kdyby zavřel byť na jediný okamžik oči, mohl by upadnout do bahna zoufalství, uvaleného na něj proroky Llondelů, kteří dohlédli daleko.

„Pro milost Koru,“ řekla Taen rozechvěle. „To bylo zlé.“ Snesla stisk jeho rukou, ačkoli se jí svými prsty vrýval do zad. Trpělivě a sama téměř plačíc, ztišila jeho nejhorší muka, dokud se mu nevrátila vyrovnanost.

Jaric se pod jejím dotekem uklidnil. Postupně se přestal chvět a uvolnil ztuhlé svaly s viditelným úsilím. Opíraje se o Taen, konečně se pohnul a pohlédl na své prsty. Kůže byla opálená a zdravá. Po spáleninách nebylo ani stopy. Naposledy se zachvěl a řekl: „Ty víš, co se mi snaží sdělit.“

Taen mu pohlédla do očí. Teď už se nemohla ubránit slzám, které jí začaly stékat po tvářích. Neřekla nic. Ale Jaric věděl, že jí Llondelové skrz jeho sen dovolili odhalit osud, který čekal jejího bratra.

Mučen její snahou zůstat neochvějnou, Jaric sklopil zrak, „U Kora! Nemohu podstoupit Cyklus ohně, chápeš?“ Udeřil pěstí do chladivě vlhkého loňského listí a pozoroval pavouka, který v hrůze prchal přes klouby jeho ruky.

„Chápu to, co se stane, pokud se nepodvolíš,“ řekla Taen hlasem, který se snažila udržet v klidu, přestože to bolelo.

Jaric se od ní odvrátil a objal si rukama kolena. Nebude se jí ptát, zda věděla o útoku na Corleyho, ne hned teď. „Kde jsou Llondelové?“

„Odešli.“ Plášť vypůjčený od démonů zašustil, když Taen změnila polohu. Ale nedotkla se ho. „Když Sathid dokončil krystalizování, mohla jsem svobodně odejít. Tebe propustili o chvíli později v lese. Našla jsem tě s pomocí svého snového smyslu.“

Ale její slova se stala pouhým pozadím nočních můr, které spřádali Llondelové. Jejich vměšování do Jaricovy mysli nabízelo varování. Odvážil by se pokračovat bez toho, aby se měl na pozoru? Osm lovců z Chrámu stínů leželo mrtvých, ale jejich rod v Chrámu stínů již vycítil jejich osud. Budou následovat další útoky. Pokud démoni přemohli silou Bezměsíčnou, Corleyho posádka se s nimi nemohla srovnávat. Vědom si díky hlubokému neklidu toho, že spřadačka snů přestala mluvit, Jaric zabořil obličej do dlaní. Slova, která pronesl, zněla tlumeně. „Pak jsi tedy v pořádku?“

Taen se natáhla a tahala ho za zápěstí, dokud se nevzdal. S úsměvem tak jemným, že zarazil dech v jeho hrdle, mu vložila do dlaně malý jantarový kamínek a prsty mu přeložila přes něj. „Tu máš. Držíš základy mé moci jako spřadačky snů. Tamlin naléhal, abych jej ukryla, aby jej démoni nepoužili proti mně. Proč musíš věřit, že dědictví vycvičených Vaerey představuje nesnesitelné břemeno?“

Jaric si povzdechl. Jeho emoce se zmítaly sem a tam, dokud nezůstala pouze slupka citů. Výraz jeho obličeje ale trochu změkl, když si přivinul dívku blíž k sobě. „Pokud by mě někdo v Keithlandu uměl přesvědčit, malá čarodějko, byla bys to ty.“ Pak se odmlčel, příliš rozerván, aby skryl strach, který mučil jeho vnitřní já. Llondelové mu ukázali hrůzy. Terorizován jinou možností, že Keithland by také mohl být zničen, protože se podrobil Cyklu ohně jen kvůli tomu, aby zopakoval šílenost, které se dopustil Ivain, když zničil Elrinfaer. Jaric se zaměřil na poslední místo, ke kterému zatím při svém pátrání nedospěl. „Ještě mi zbývá jeden plán, který se mohu pokusit uskutečnit.“

Vrátil krystal do Taeniny ruky. Pak pohlédl hluboko do jejích důvěřivých modrých očí. Zjistil, že se ho zmocnil nevysvětlitelný příval touhy. Zčervenal až po kořínky vlasů, ale odolal touze ji políbit. „Pomůžeš mi?“

Slova mu vycházela z hrdla podivným způsobem. Taen, vědoma si jeho neklidu, ale ne zmatku, který jej vyvolal, odpověděla, statečně se pokoušejíc o humor. „Mám ti pomoci s čím, ty písaříčku s rybím mozečkem?“

„Potřebuji odstranit kněze a proniknout do věží svatyně v Landfastu,“ odpověděl Jaric. Držel se té myšlenky, poháněn potřebou uniknout osudu. Byla to překážka vůči budoucnosti, příliš hrozná, aby se nad ní dalo dlouho uvažovat. Pokud existovala obrana proti démonům, musela určitě spočívat v dědictví prvních lidí Keithlandu. Možná dosud existovaly záznamy z té lodi, Corinne Dane. Ale porušit bezpečnost kněží se považovalo za zradu prvního stupně, za přímé násilí vůči Chartě Landfastu. Jaric, špinavý a mající roztrhanou košili a do vlasů zapletené malé větvičky, napřímil ramena v očekávání výčitek.

Taen se uchechtla. Pak ji nesoulad mezi jeho žádostí a jeho zjevem připravil o sebeovládání. Vybuchla v salvu smíchu. Jaricovy oči se rozšířily, jak se ho to dotklo. Než se mohl dát na ústup, Taen vystřízlivěla a uchopila ho za mozolnatou ruku. „Mohu udělat něco lepšího než tohle. Jestli chceš, mohu z mysli Mistra Nejvyšší hvězdy vytáhnout nějaká tajemství. Myslím si však, že nejdřív bychom se měli vrátit na Bezměsíčnou. Pokud se ještě zdržíme, jistý kapitán, kterého znám, obrousí své nože tak, až se z nich stanou tenké jehly.“

* * *

Jaric, citlivý ke známkám toho, že spřadačka snů je díky své sužující nemoci dosud zesláblá, ovládal svou netrpělivost být daleko od doupěte Llondelů. Srovnal krok s Taeniným, když kráčeli bezvětrným letním ránem. Přišlo poledne a zase odešlo. Odpoledne pár dosáhl okraje lesa, kde si odpočal. Jaric, stažený do sebe a mlčky se zaobírající vlastními myšlenkami, se díval do dálky přes širé louky. Za nimi se tyčily zničené věže Tierl Ennethu, v mlžném oparu namodralé, ale výmluvně hovořící o dosud nezapomenuté tragédii.

Taen, spřadačka snů, se opřela o kmen stromu. Vytáhla si zpoza límce střapec borového jehličí. Hloubka Jaricovy mlčenlivosti ji znepokojovala. „Jsi velmi zticha.“

Chlapec pokrčil rameny. Taen znepokojilo, že jí odmítl odpovědět. Prozkoumala tedy jeho náladu svými schopnostmi. Jaric její dotek ucítil. Trhl sebou a napjal se, jako by se chtěl pohnout. Spřadačka snů, jíž se do cesty postavil jeho neklid, nemohla zjistit důvod, proč se tak bojí.

Začala tedy mluvit o obyčejných věcech, aby jej odzbrojila. „Llondelové si tvé zbraně nenechali.“ Naladěna dokonce i na detaily, nechala sklouznout plášť z ramen a zvažovala situaci. „Corley odnesl tvůj meč a dýku bezpečně zpět na Bezměsíčnou. Spojím se s ním, abych se o tom ujistila.“

Ale zdálo se, že zmínka o kapitánovi ještě prohloubila Jaricovu mlčenlivost. „On ví, že jsi v bezpečí? Pak tedy bude chtít, abys ses objevila na palubě, jak nejrychleji to bude možné.“

Taen se zamračila. Nyní si byla jista, že stres, vyvolaný sny Llondelů, Ivainova potomka dosud pronásleduje. V jejích očích se mihl záblesk čistého uličnictví. „Nemůžeš se celou dobu takhle užírat.“ Bez varování se na něho vrhla. Dloubla ho ramenem do ztuhlých svalů jeho břicha.

Jaric, jehož Taen zastihla nepřipraveného, zalapal po dechu. Ztratil rovnováhu a skutálel se do měkké trávy i s Taen, kterou držel v náručí. Její vlasy se zamotaly do tkanic jeho košile, pak se mu rozestřely přes obličej. Voněly po bylinkách, které si přidávala do koupele. Jarica probrala skutečnost, že mu jsou její doteky příjemné. Přestal se tedy snažit vymotat a lehl si na záda. Její teplé tělo mu spočívalo na hrudníku.

Taen promluvila. Její slova tlumil rukáv jeho košile. „Nevadí ti, pokud si napřed zdřímneme?“

Jaric polkl. Nevěděl, co má odpovědět. Její blízkost ho mátla. Cítil, jak mu buší srdce pod Taeninou tváří, kterou se mu opírala o hruď. Tlak jejího boku na jeho slabiny způsobil, že se mu krev rozproudila touhou.

„Nedělej to, Jaricu.“ Taen se odtáhla a chytila jeho uši mezi své prsty. „Už nejsi žádný vychrtlý učeň. Kdybych byla tou služebnou z Morbrithu, chovala bych se k tobě jinak, než si vzpomínáš.“ Pustila ho s rozpustilým úsměvem a začala ho lechtat na žebrech.

Jaric se rozesmál. Přesto se mu ale veselí zadrhlo v hrdle, kde se proměnilo v usouzený, zoufalý povzdech. Varování Llondelů se ho dotklo. Odhalila mu bolestné následky osudu, jejž by žádný rozumný člověk nemohl tolerovat. Taen si byla vědoma, jak moc se z toho potřeboval dostat. Nevěděla však, jak se bál o její bezpečnost. Použila svého talentu a hbitě překonala jeho sebeovládání. Jaricovu tvář ihned zaplavily slzy. Se zbytky hrdosti zabořil obličej do trávy a plakal.

Taen se k němu přitočila a položila paži na jeho chvějící se rameno. Neřekla nic, nabídla mu útěchu pouze v podobě své přítomnosti. Když se ale konečně uklidnil, jeho obličej už nepřipomínal masku bolestné snášenlivosti. Přestože v něm vyvolaly vidiny Llondelů smutek, nyní pozoroval letní louku s klidem. Síla a život mu proudily v údech takovou měrou, že se dalo očekávat, že je z nich hrůzy zítřka nevyženou.

„Ty laškuješ jako dcera jednoho obchodníka z Landfastu,“ konečně řekl Jaric spřadačce snů vyčítavě. Přesto mluvil bez zášti.

„Dcery Landfastu se neválejí v seně s vagabundy.“ Taen vyskočila na nohy a vytřepala z pláště, který se jí svezl na zem, semínka trávy. „Hodláš strávit zbytek dne na zemi společně s mravenci?“

„Měl bych.“ Jaric se uchechtl a vstal také. „To nejhorší, co vždycky umějí, je pořádně štípat.“

Chytil Taen a sevřel ji v náručí. Byl příliš na rozpacích, aby se vyjádřil. Pak ji pustil a náhle se otočil na východ k Tierl Ennethu. Taen vyrazila za ním. Jista si tím, že se Jaricovi zlepšila nálada, nevytrhovala ho z mlčenlivosti.

Až na občasné rokliny byl terén rovný a dobře se po něm kráčelo. Ale západ slunce roztrousil po kopcích stíny, když spřadačka snů a potomek Pána ohně došli k místu, kde klany oslavovaly letní trhy. Pomalované vozy odjely. Zanechaly po sobě rozrytou zemi a vyschlé koblížky koňského trusu. Jaric a Taen vstoupili na rozlehlý prostor polehlé trávy, kde tanečníci slavili slunovrat. Tohle místo bylo nyní zcela zničené, připočítala-li se k tomu chátrající obydlí bez lidí v Tierl Ennethu, která se černala na pozadí jantarově žlutého západu slunce.

Přidali do kroku. Prošli vlhkým, klenutým otvorem ve zdi, který připomínal ústa. Taen zachumlaná do llondelského pláště a Jaric chvějící se zimou ve své roztrhané košili. Na ulice a věže se sneslo houstnoucí šero. Tou dobou jejich úděl, roztroušené kosti, milosrdně skryla tma. Taen zeslábla. Jaric ji zachytil, když zakopla, a podpíral ji v další chůzi. Pak ji musel přímo nést. Tentokrát se ho její fyzická blízkost nijak nedotkla. Nyní víc než kdy jindy si nepřál setrvávat uprostřed ruin, jejichž jediným svědectvím, které ochraňovaly, byly důkazy o čarodějově chybě.

Konečně Jaric před sebou zaslechl rytmické dorážení vln. Ulička, kterou procházel, se rozšířila a napojila se na širokou ulici, která vedla k přímořské bráně. Přístav, který zahlédli pod jejím obloukem, se ve svitu hvězd stříbřitě třpytil. Člun, černá silueta na pozadí písčitého pobřeží, čekal, obsazen čtyřmi veslaři, odpočívajícími u vesel.

Hučení přílivu přehlušil mužský hlas. „Jaricu? Spřadačka snů mě upozornila na váš příchod.“ Ke zdi přiskočil Corley a opálenými pažemi objal Taen. Na levé ruce měl přiložený obklad. Jeho zápěstí, poseté jizvami ze starých bitev, neslo stopy po nedávném souboji. Jarica napadlo, co vše se mohlo stát, kdyby členové klanu nezasáhli. Ztratil proto všechnu chuť mluvit.

Když předal spřadačku snů do kapitánovy péče, Corley dodal: „Zachránil jsem tvůj meč a dýku, hochu, ale, u Kora! Stáhnu z tebe kůži tím nejtupějším nožem, jaký mám na Bezměsíčné, jestli ještě někdy opustíš své zbraně bez boje.“

* * *

Tenké voskové svíčky již ve velké hale Chrámu stínů v časných ranních hodinách před svítáním dohořívaly. Stíny se groteskně rozpínaly přes lebky, jimiž byla zakončena opěradla Scaitova vysokého trůnu, ale lord démon v něm neseděl. Přecházel sem a tam, přičemž jeho ostruhy cvakaly přerývaně a nerytmicky o kamennou dlažbu, když se doslechl nové zprávy, které jej přinutily opustit poradu. Kráčel po stupínku tam a zpět tak, že se žádný z podřízených k němu neodvažoval přiblížit. Konečně vrhl zamyšlený a zvídavý pohled na Thienze, který klečel před ním, maje čumák přitisknutý k předním končetinám, u konce schodiště poblíž zrcadlící se kaluže.

„Co se děje v Kiethlandu, ty, kdož se svíjíš u mých nohou? Zpráva od tvých podřízených z Tierl Ennethu ke mně dorazila nedbale pozdě.“

Thienz zvedl obličej, který mu věkem zežloutl a pokryl se vráskami. Byl příliš zkušený na to, aby se nechal zastrašit rozčilenou urážkou pána nad pány. Nabral skrze chlopně vzduch, hledaje vhodná slova. „Lorde, nejmocnější z nejmocnějších, předkládám vám zprávu o neštěstí.“

Scait se zarazil uprostřed chůze. Dlouhé bodliny na jeho krku se agresivně zježily, jakožto varování, jehož si všimli ti z jeho oblíbenců, kteří se shromáždili v hale. Přestali si mezi sebou šeptat a pozvedli oči od voskového modelu Landfastu, který jim dělal celou noc starosti.

„Mluv,“ poručil mu suverénní pán Chrámu stínů. Udělal jemný pohyb, otočil se a velmi ztuha se usadil na své polštáře.

Thienz se znovu uklonil a pak se postavil na své směšné nohy. Nabídl lordu vysvětlující obrazec. Scait jej přijal se zúženýma očima. Sdílel pohled na lesnaté údolíčko na vrchovině u Tierl Ennethu. Mezi neškodnými zelenými houštinami ležely zapomenuté pozůstatky osmi Thienzů, kteří byli vysláni, aby se zmocnili Jarica. Do těl dělal díry hmyz a ožíral je, dokud se mezi masem nezačaly bělat kosti. Zkáza ale nepostihla opeřené šípy, které trčely z torz obětí.

„Členové klanu,“ zasyčel lord Scait. Jeho bodliny se naježily nelibostí a drápy se podvědomě zaťaly do lebek. „Jak k tomu došlo?“

Thienz zapěl žalostnou notu. „Kmeny z Tierl Ennethu jsou zrádné, nejvýznamnější lorde. Jejich kněžka vidí víc, než bychom si přáli a než jsme schopni utajit. Rozptýlili nad padlými sny smrti, nanejvýš neodpustitelně. Přežívá jen malá vzpomínka.“

Scaitovo tělo se přestalo třást. Když nepromluvil, nejdrzejší z jeho oblíbenců opustil své druhy a přidal se k Thienzovi u stupínku. „Pane,“ zanotoval. „Pokud Taen a Jaric vyhledali doupě Llondelů u Tierl Ennethu, jaká je šance, že spřadačka snů přežila?“

Scait po něm šlehl očima. Vycenil zuby, aby umlčel svého reptajícího podřízeného, protože povyk, který spustil, ničemu neprospíval. Proč by měli Llondelové podporovat lidi, jim nebylo jasné. Ale to, že se mohli rozhodnout ušetřit Taen, spřadačku snů, od smrti způsobené Sathidem, se nedalo jen tak lehce přejít. V časných hodinách chladného rána před svítáním zvažoval Scait možnosti. Příští krok musí důkladně naplánovat, nebo by lidstvo mohlo získat za spojence jiného Vaerey vytrénovaného čaroděje. Ten chlapec, Ivainson Jaric, musí bez prodlení pykat za ztráty.

„Slyšte můj rozkaz,“ pravil Scait. Oblíbenci se napřímili, aby dobře slyšeli, a Thienz obrátil napůl slepé oči k trůnu. „Vyšlete podřízené, aby ukradli lidským rybářům čluny. Oběti musejí být pečlivě vybrány. Musejí být izolováni od svých rodin a daleko od všech přístavů, neboť vládci Keithlandu nesmějí pojmout žádné podezření.“ Zde se Scait odmlčel a zaměřil svůj pohled na Thienze. „Ty čluny naložíte staršími démony, kteří jsou schopni produkovat jed, a těmi z vás, kdož jsou trochu mladší. Ať vyplují na jih ke Keithlandu při nejbližší příležitosti.“

Thienz se začal kolébat v tom nejdychtivějším očekávání. Přestože mladí, kteří byli vybráni, obdrželi takové rozkazy s rozechvěním, to, že Taen, spřadačka snů, která povraždila jejich bratry u Cliffhavenu, by mohla být vypátrána a roztrhána na kusy, se stalo příčinou jejich radostného sebeobětování.

Ale dokonce i když se Thienz houpal v očekávání, Scait vycítil příčinu jeho jásotu. Vyskočil z trůnu, dvěma kroky přešel stupínek a sešel po schodech vzadu na jeho konci. „Ty neuspořádáš hon na Taen, spřadačku snů.“

„Lorde!“ namítl Thienz, ale vzápětí svůj protest zmírnil, když pánova pracka s ostruhami dopadla na jeho krk.

„Čluny budou hledat ostrov Vaere.“ Jemně, ale krutě jej lord z Chrámu stínů tlačil dolů. Zpod jeho ostruh vytryskla krev. Thienz sebou zmítal, když se mu dostávalo ponaučení. „Tví druzi musejí za každou cenu najít a zabít Ivainsona Jarica dřív, než si tam najde cestu on.“

Přitisknut k zemi a bezmocný, použil Thienz vrozený reflex, aby se co nejvíce před ranami nahrbil. „Nejmocnější a nejvyšší, tvá vůle bude rychle vykonána. Ale jestli spřadačka snů znovu nabyla svých schopností, zahalí naši kořist tak, abychom ji přehlédli. Jakými prostředky by se dal ten, jehož si přejete zabít, lokalizovat?“

Scait odtáhl pracku s ostruhou a jemně olízl její hrot.

Sebemenší ochutnání krve mohlo v jeho rodě vyvolat nenasytnou chuť po ní, proto se Thienz s hrůzou krčil u nohou lorda. Avšak potravní instinkt velkého lorda se neprojevil, když obrátil jiskrné oči na své oblíbence. Jeden nebo dva čekali se zježenými krátkými ostny, jako by se zájmem odhadovali jeho úsudek, týkající se Taen. Snad jejich skryté myšlenky obsahovaly něco vážnějšího než nesouhlas. V análech smečky stálo, že proti vládcům byl vyvolán boj za menší provokaci, než byla tahle.

Ale Scait tuto hrozbu zapudil. Otočil se k nim zády. Dalším proslovem v nich vyvolal touhu po válce. „Ta dívka teď neznamená nic jiného než zábavu. Pohrávejte si teď s ní, a vystavíme se nebezpečí, že narazíme na dalšího vycvičeného Pána ohně.“

Jeden z oblíbenců se odvážil vydat drobný nesouhlasný zvuk.

Scait se prudce otočil, smrtelně nebezpečně a půvabně zároveň, a zcela si jist svou naprostou převahou. „Proti Taen, spřadačce snů, máme jejího bratra. Už jste na to zapomněli? Jeho schopnosti začnou být stabilní během několika málo dní. Potom se musí vytvořit past, s jejíž pomocí bychom se jeho sestry zmocnili.“ Suverénní pán démonů proťal vzduch svými ostruhami a dlouhé ostny na hřbetě se mu úplně naježily. „Takový je můj plán. Kdo z vás se odváží nesouhlasit?“

Vysokými okny velké haly Chrámu stínů začalo pronikat šedé svítání. V tomto příšeří kouřily svíce, z nichž stékal vosk, zatímco přítomní jednohlasně vyslovili s plánem souhlas. Patolízalský kruh démonů se do jednoho skláněl před vůlí svého mocného vládce.

Kapitola 13

Maelgrim

Poté co si odpočal, najedl se a vyslechl si zprávy o dění v doupěti Llondelů, Corley odložil brousek a vsunul dokonalé ostří svých nožů do pouzder. K uspokojení posádky přestal přecházet po ubytovací palubě ve dne v noci, zatímco se Taen zotavovala z vyčerpání, které jí připravila ta tvrdá zkouška. Pořád byly udržovány s železnou pravidelností v pohotovosti stráže a síť zvědů pokračovala na pobřeží v pátrání po stopách Thienzů. Přestože neobjevili nic hrozivějšího než opuštěný rybářský člun, schovaný ve křoví, Bezměsíčná byla pořád zakotvena nedaleko Tierl Ennethu.

Ale Jaricův neklid nepolevoval. Zamlklejší než obvykle se vyhýbal společnosti. Dokonce i Taen měla potíže ho vytáhnout ven.

„Tak si tedy klidně trucuj,“ odsekla podrážděně, když se chlapec podruhé během jedné hodiny odebral do kajuty s tabulkami. Spřadačka snů se pak vrhla na hru v karty, aby si ukrátila čas. Námořníci vyhrabali peníze na sázky ze zavázaných ponožek a ze zásuvek v kajutách. Nejeden z nich reptal, že vlhkost proměnila jejich bývalé výhry na živnou půdu pro klíčící semínka. Časem kuchař zjistil, že je nezbytné zastavit nájezdy kořistníků zabarikádováním zásob fazolí v lodní kuchyni. Členové posádky na palubě Bezměsíčné, hlasitě se bavící, vychloubační a hlučně chránící spřadačku snů, která je škádlila tak dlouho, až se rozesmáli, se nenásilně vrátili k rutinním záležitostem. Corley si prohlédl zprávy od svých zvědů, poté co na chvíli přestal proklínat ranhojiče. Když se ten neodbytný, do všeho se vměšující blázen přestal obávat o jeho strupy, kapitán věnoval nadbytek své energie do dokončení Jaricovy výchovy ve zbrani.

Corley pak dohnal svého svěřence nemilosrdně k tomu, aby využil výsledků cvičení s Brithem. Zjistil, že Jaricův přístup se změnil nejen v technice. Kde kdysi chlapec odrážel útoky jeho meče s váhavou, dokonce podrážděnou obratností, nyní drze útočil. Corley se usmál, spokojen s tím, jak na sebe ocel zvonivě narážela, když Jaric odrážel jeho útoky. Potom začal dělat prudší výpady. Nyní však kapitán přidal mezi nadávky i pochvalná slova. Na tom, že učitel a žák používali cvičení k ventilaci svých frustrací, nezáleželo. Během krátké doby by byl potomek Pána ohně schopen bránit sám sebe s vyšším stupněm zkušeností.

Sedmého dne Taen našla dostatek sil, aby zvládla ovládání schopností zrozených ze Sathidu. Jaric vydržel ranní výcvik s mečem se zjevnou netrpělivostí. Ve chvíli, kdy jej Corley propustil, spěchal z paluby dolů. Hodil meč na své lůžko, aniž by se zdržoval naolejováním oceli. Konečně Taen mohla obrátit své schopnosti na vyhledávání tajemství, pomocí snu, v myslích kněží, kteří žili v izolaci v Landfastu. Jaric spěchal, poháněn horečnatou dychtivostí, do Taeniny kajuty. Zjistil však, že je pryč.

Kapitánův stevard ho ujišťoval: „Taen řekla, že se po ní budete ptát. Najdete ji v kajutě s tabulkami. Čeká tam.“

Jaric bez dechu vychrlil slova díků. Zpomalil však krok, když šel na záď a prošel dveřmi zmíněné kajuty. Nad stolem, z něhož byly sklizeny mapy, se mírně houpala lucerna. Taen se posadila se zavřenýma očima. Dech se jí zklidnil v mírumilovném rytmu spánku. Jaric se s chvěním díval, že již zaměřila svůj snový smysl a začala s únavným pátráním, neboť jen pár myslí obsahovalo znalosti záhad střežených bratrstvem Koru.

Jaric opatrně zavřel dveře. Byl příliš neklidný, aby si sedl. Přecházel se skloněnou hlavou, aby se přizpůsobil nízkému stropu. Kvůli nervozitě a dusivému horku způsobenému olejovou lampou se začal potit. Věže svatyně byly zapečetěny zakladateli Rady Landfastu. Porušení jimi stanoveného výnosu se považovalo za velezradu. Ale kdyby démoni Alianci dobyli, byly by ohroženy právě tyto znalosti. Dědictví a záměr praotců by byly zcela určitě ztraceny. Jaric, jehož tížilo llondelské proroctví, přecházel sem a tam mezi stolem a skříňkou na mapy. Záleželo jen na jediné věci. Kdyby mu věže svatyně neposkytly odpovědi, vše, co leželo mezi pokračováním Keithlandu a přežitím lidstva, byl on sám a Cyklus ohně.

Tak uběhlo několik hodin. Lampa dohořívala, až konečně zhasla. Z dohořelého knotu se začalo kouřit. Jaric zapálil novou svíčku, kterou našel ve skříňce. Pak se posadil a zaměstnal se lahvičkou s olejem a provázkem knotu. S úzkostlivou pečlivostí, jíž se naučil pod zálesákovým vedením, lucernu vyčistil a pak ji znovu zapálil. Místnost ozářil zlatý okruh světla. Taen ležela bez hnutí, natažená v transu přes celý stůl. Vlasy, inkoustově černé na světlé pokožce, měla rozprostřené přes zápěstí. Před Jaricem se vypínala křivka její šíje. Pokud se její řasy a obočí zdály být jemné jako mistrný tah štětcem, jakýkoli obraz dokonalosti kazil zlomený nehet na palci, který jí vyčníval pod bradou. Dívka, postrádající šperky či umělecké skvosty a oblečená v oděvu z toho nejhrubšího lnu, se vyznačovala veškerou krásou divokého stvoření z lesů. Jaric cítil, jak se mu tají dech.

Odložil nůž, který použil k odříznutí knotu. Jako by i to sebemenší vyrušení mohlo pokazit kouzlo a probudit ji. Sevřel prsty umazané od oleje. Předtím nebyl schopen zůstat v klidu. Kdyby sem nyní vtrhl nějaký nepřítel, vytasil meč a vyzval ho k souboji, zjistil by, že se nemůže hýbat. V žilách mu tepala krev. Kůži měl rozpálenou, pak zase chladnou a bolestně polykal. Tahle dívka pro něho znamenala všechno; zrádkyni, důvěrnou společnici a přítelkyni, která ho škádlila, dokud se nerozesmál, spřízněnou duši, která ho utěšovala v dobách bolesti. Ale najednou, v blíže neurčené chvíli mezi výdechem a nádechem, se mu tato dívka stala jediným pokladem v celém Keithlandu. Nesnesl by, kdyby ji ztratil.

Jaric pozoroval Taen s dychtivostí, jakou dříve nepoznal. Svíce v lampě u jeho lokte se zmenšovala. Vzpomínky na výsměch matron, který utrpěl v Morbrithu, téměř vyprchaly, až si téměř dokázal představit, že by se této ženy mohl dotknout a ona by ho neodmítla. Bezměsíčná se zhoupla pod náporem větru na kotevním laně. Průvan z palubního průlezu přehodil přes růžovou linii Taeniných rtů pramen vlasů. Pohnula se a obočí se jí stáhlo, jak se zamračila. Tentýž větřík ochlazoval Jaricovu zpocenou pokožku. Zachvěl se a najednou si vzpomněl na svůj osud. Mezi ním a dívkou ležící na stole se rozprostírala budoucnost příliš hrozná, aby se dala předvídat. Zkrvavený nůž bratra, který ji měl zabít, nebo šílenství Cyklu ohně. Kdyby při své volbě zaváhal, kdyby se příliš zdržel, byť jenom o den nebo hodinu, Thienzové by je mohli zničit oba.

Jaric prudce vyskočil na nohy. Zadusil v sobě hrozivý výkřik a bouchl pěstmi do sloupu. Úlevu nenašel v žádné jiné možnosti. Z nesčetných krutostí, kterých se Ivain dopustil na Keithlandu pod vlivem šílenství, bylo nejméně odpustitelné zneužívání žen. Jaric chápal, že musí, aby splnil otcův odkaz, nejdříve obětovat své city vůči Taen. Při tom se jeho sebeovládání nebezpečně otřáslo. Pokud ho pátrání ve věžích svatyně zklame, uvažoval, zda by měl dost sil ji opustit, jak musel, neboť přítomnost potomka Pána ohně by nevyhnutelně přitáhla nepřátele. Jaric hleděl na své ruce. Neodvážil se pohlédnout ke stolu na tabulky. Pokud by tak učinil, byť jen jednou, pohled na dívku by ho zlomil.

Ničí ruka se nepohnula, aby zastřihla knot. Konečně se plamen zachvěl, až z něj zbyla jen červená jiskřička, a pohasl. Taen si ve tmě povzdechla. Jarica upozornilo zašustění šatů, že se probudila. Čekal s napjatými svaly, přesto ale nezaslechl její kroky. Prvním důkazem její přítomnosti byl jako pírko lehký dotek na jeho rameni.

„Jaricu?“

Otočil se a opřel se o pevný kmen sloupu.

Ve tmě mu nemohla číst ve tváři. „Jaricu? Co se děje?“

Ivainův potomek bojoval s úrovní svého hlasu: „Překvapila jsi mě.“

Ve stínu sám nic neviděl. Slyšel, kterak její sandály vržou po podlaze. Pak cvakl zapalovač. Taen, obklopená září nového plamene, zavřela skleněná dvířka, stoupla si na špičku, natáhla se a sundala lampu z háku nad stolem s tabulkami.

Pak na něj pohlédla. Všiml si, že má oči plné slz. „Nenašla jsem, co potřebuješ.“

Jarica její úzkost bolela. Chvíli mu trvalo, než zcela pochopil význam jejích slov.

„Mysli kněží v izolaci jsou mimo můj dosah,“ vysvětlila Taen. „Nemohu říci proč. Snad sám kámen svatyně představuje obrannou překážku.“ Zaváhala, a zaváhání, které kvůli němu cítila, zasáhlo Jarica do hloubi duše. „Vrátila jsem se z věží a zkoumala jsem mysl Mistra Nejvyšší hvězdy, jehož svatým titulem je Strážce bran. On jediný ví, jaká tajemství ty věže chrání. Jaricu, ty v Landfastu žádnou pomoc proti démonům nenajdeš.“

Chlapec se cítil mimo její dosah zcela v bezpečí. Zvedl pomalu hlavu a hnědýma očima na ni pohlédl. „Řekni mi proč.“

Taen zaváhala s odpovědí. „Věže svatyně uchraňují klíče ke svatým ohňům Koru a také odpovědi na hádanky ohledně věčného prostoru a času. Ale z nařízení bohů, musejí být znalosti lidem odepřeny, dokud z Keithlandu nezmizí všichni démoni.“

Jaric zavřel oči. Pot na jeho pokožce se v záři lampy leskl jako pozlátko. Hrudník se mu těžce zvedal, jako kdyby běžel. Taen dala svým nálezům formu náboženských termínů, ale přes llondelskou paměť Jaric zjistil víc. Landfast téměř jistě ukrýval plány lodi Corinne Dane, odkaz původu lidstva mezi hvězdami. Kolik lidí by bylo pobito, kdyby démoni věděli, že takové svědectví dosud existuje? Dokonce i nyní zněla v Ivainsonově mysli mučivá slova již dávno mrtvého kapitána hvězdné sondy. „Pokud mise Corinne Dane selže, pokud lidstvo neobjeví obranu proti moci, jakou oplývají vaši Llondelové, jediní přeživší mezi lidmi, kteří zůstanou a budou se moci množit, budou kolonie otroků pod nadvládou Gierjů.“

Corinne Dane letěla a přistála jako zasažený pták na nepřátelské půdě. Jaric polkl, nebezpečně blízek pláči. Jeho poslední naděje byla zmařena. Nechala ho bez světla ve stínech jeho vlastní slabosti. V okamžiku odhodlané poctivosti připustil, že vytvořil sny, které jej pouze zdržely, neboť od jeho rozhovoru s Mistrem Nejvyšší hvězdy v Landfastu byla tato pravda zřejmá. Pokud existovala zbraň proti démonům, banda vyvrhelů z Corinne Dane by nikdy neutvořila Radu Landfastu, ani by nesestavila dohodu o utajení. Opravili by poškozenou loď a přinesli záchranu své sužované civilizaci mezi hvězdami. Místo toho, po dobu mnoha století, lidé Keithlandu bojovali za přežití, pouze nejistě chráněni schopnostmi čarodějů vycvičených Vaerey. Jaric se rozechvěle nadechl. Bezpečný přístav již dávno neexistoval. I kdyby žádal o průchod k ostrovu Vaere nebo kdyby unikl z Bezměsíčné, aby ušetřil Taen před Thienzy, kteří mu byli v patách, již by stejně mohlo být pozdě. Natahován na skřipec nerozhodností, Ivainson Jaric otevřel oči.

Plamen v lampě se zachvěl při nenadálém průvanu. Navigační místnost zůstala prázdná. Taen, zvyklá na hloubku jeho neklidu, byla dostatečně moudrá a taktní, že ho zanechala o samotě.

* * *

Corley poručil, aby Bezměsíčná vyplula při změně přílivu a odlivu. Cinkání kotevního vratidla a rachocení řetězu skrz kotevní průvlak se jako ozvěna nesly po celé délce i šířce brigantiny, ale Taen si toho hluku sotva všímala. Posadila se potmě na lůžku, zesláblá snovým pátráním v Landfastu. Patami neklidně narážela na dřevěnou skříňku dole. Nepotřebovala žádné schopnosti spřadačky snů, aby vycítila Jaricovu obavu z Cyklu ohně. Znepokojena tím, že ho možná nebude moci utěšit, a obávajíc se, že kdyby hledala radu u Vaereů, Tamlin by jí poručil zasáhnout a přinutit Jarica, aby přijal otcovo dědictví. Toužila po útěše moudrého Anskierea z Elrinfaeru.

Bezměsíčná se zachvěla, když se její kotva vytrhla z mořského dna. Taen vnímala rytmus západek kotevního vratidla a dupotu nohou na palubě nad sebou, když námořníci běželi k hlavním plachtám a zvratičkám. „Upevněte je za chodu!“ křičel Corley z ubytovací paluby. Záď brigantiny se zvedla, když yardy nepodkasaných plachet zachytily vítr. Taen se opřela zády o trám. Neplakala. Přestože jádrem její bytosti zmítaly emoce, byla dcerou rybáře z Imrill Kandu, která se narodila, aby čelila tvrdému životu a ztrátám. Brzy se naučila prakticky vypořádat s bídou. Jestli Jaric odmítl Cyklus ohně, ani Vaereové ho nemohou přinutit si to rozmyslet. Přát si vedení nepřítomného čaroděje by tento problém nevyřešilo. Snaha, kterou vyvinula ráno, ji vyčerpala. Rozbolavělá a neklidná kvůli problémům příliš velkým, než aby se s nimi vypořádala pomocí svých schopností, si opřela hlavu o trám.

Upadla do lehkého spánku. Bezpečnostní opatření kolem věží svatyně v Landfastu byla spletitá. Vyžadovala extrémní úsilí na to, aby byla rozluštěna. Zájem o Jarica dohnal Taen k nadměrnému výdeji energie. Nyní, plujíc bezcílně sny, zapomněla střežit všechny své kanály. Do mysli se jí vkradlo podivné nutkání, ne její vlastní, které tudy však procházelo s taktem, jenž mohl pocházet jedině od toho, kdo ji znal a miloval. Přítomnost vetřelce pomalu, jemně ladila s její vůlí. Jemné naléhání se momentálně proměnilo v přesvědčování.

Protože útok démonů proti Keithlandu zahrnoval bratra, kterého drželi v zajetí, Taen jasně viděla, v čem tkví její povinnosti. V minulosti se jí nepodařilo bratra zachránit z bídy bez pozlátka, která ho nutila zapomenout na své blízké. Nyní jedinou možností, která zbývala, bylo zabránit mu, aby se stal zbraní proti lidstvu. Musí využít svého mistrovství, zkontaktovat Emiena v srdci Chrámu stínů a pokusit se vysvobodit ho z vlivu démonů.

Přes záď Bezměsíčné přelétala sprška vody, když obeplouvala pevninu Tierl Ennethu, vyrážejíc na volné moře. Taen, vržená na sloup, když trámová uzávěra vratiplachty zadního stěžně vrazila do halže lana, soustředila své vědomí. Necítila průvan, který procházel mříží, ani neucítila mořský vánek vonící po hrozícím dešti. Ani si nepředstavila, že její záměr byl tvarován nepřáteli, kteří jí připravili léčku. Taen se na nic neohlížela. Přitahovala ji pouze láska. Její snový smysl nesl její vědomí přes divoké pustiny za hranicemi Keithlandu.

Nad kamennými věžemi Chrámu stínů se proháněly větry, jejichž hvízdání znělo jako nářek smutkem postižené ženy. Pronikalo až do hlubin žaláře, kde Taen našla Emiena. Muž, v němž poznala bratra, se krčil ve tmě v omezeném prostoru zamřížované cely. Tvář měl ukrytou za popálenými prsty, zatímco matrice Sathidu, která vytvářela příčnou vazbu s jeho pány démony, upevnila stisk v jeho mysli. Taen si dávala pozor, aby nenarušila bratrovu rovnováhu. Rozšířila snový smysl a zkusmo obestřela jeho myšlenky.

Ihned poznala noční můry. – Emien, poháněný vedením krystalu, odhaloval minulé události tak živě, jako by se staly toho dne. Taen se ponořila do jeho vědomí tak jako tekutina, jako když voda vtéká do kaluže. Díky bratrovým snům pozorovala bouří bičovaný oceán. Vítr burácel a rozfoukával hřebeny vln do spršky vody, zatímco sourozenec, na jakého si vzpomínala, se držel mokrýma rukama obrubníku člunu. Strnule pozoroval galéru, kterou opustil. Díval se, jak se potápí v příboji vln. Ačkoliv loď napůl halila sprška vody, Taen poznala vlajkovou loď krále Kisburna Vránu, která vezla z Imrill Kandu Strážce bouře v řetězech. Ona, desetiletá dívka, se na lodi schovala, aby ho vysvobodila. Emien ji později vzal na palubu, rozhodnut svou sestru dopravit bezpečně domů. Místo toho ji však ztratil.

Nyní mu démony ovládaný Sathid, který zdědil po své paní, nutil vzpomínky. Emien se díval, jak bouřlivé větry, stvořené Anskierem, strhávají galéru pod vodu. Spřadačka snů, která sdílela vzpomínky s ním, pocítila smutek a strašnou zlost, jež mu bránila v tom, aby plakal. Chlapec totiž věřil, že jeho mladší sestra je dosud uvězněna v podpalubí galéry. Vinu za její smrt dával jenom sobě. Poznamenán tou ztrátou měl pocit viny; důvěrně známá, strašlivá vina, kterou trpěl, když se jeho otec pouze kvůli jeho nedbalosti zamotal do sítě a utopil. Nemohl se zbavit pochmurné nálady. Drtila ho tíha zodpovědnosti, kvůli níž všechny ostatní pocity ustoupily do pozadí. Emien hledal uvolnění v zlovolné zlobě, namířené proti Strážci bouře, který vlákal jeho sestru do nebezpečí.

Taen spatřila svou šanci, jenže přišla o vhodný okamžik, kdy mohla jednat.

Démony ovládaný Sathid, jenž potlačoval vůli jejího bratra, povstal s ničivostí cyklonu. Roztříštil Emienovu vůli silou dopadnuvšího kladiva. Muka vyvolaná sestřinou smrtí, která působil sám sobě, se zvětšila desetkrát, dvacetkrát, dvoutisíckrát, dokud se agónie nestala podstatou jeho existence. Taen ztratila veškeré spojení. Úzkost ničící jejího bratra ji vtáhla hluboko do nejvzdálenějších koutů jeho mysli. Taen křičela jeho ústy, znovu a znovu. Emienova cela duněla ozvěnou, zatímco Taen bolestně znovu nabyla alespoň zdánlivé sebekontroly.

Avšak pro jejího bratra, uvězněného v Chrámu stínů, agónie nekončila. Mučen bezdůvodně zoufalstvím, hledal zapomnění. Jeho přání se však postavila do cesty moc. Oslovovaly ho pomocí spojení se Sathidem hlasy, které poutaly jeho vědomou vůli.

„Jako Emien trpíš nepotřebnou věrností ke své sestře, která tě později zradila. Jako Maelgrim, vyznamenaný démony, se můžeš zachránit. Co si zvolíš? Zřekneš se této vzpomínky?“

Emien, zmítající se v nesnesitelných mukách, ochraptěle zašeptal: „Ano. Vysvoboďte mě.“

„Tak to bude. Staniž se Maelgrimem.“ Skrz spojení prošel jako závan větru povzdech. Taen, spoutaná s bratrovým vědomím, vnímala řady jiskřivých záblesků. Bouří zmítaný oceán pěnil před kýlem člunu. Přesně jako předtím se Emien díval, jak se potápí. Jen lítost, kterou kdysi cítil nad ztracenou sestrou, zmizela. Nyní zůstala pouze zlost a nenávist vůči Anskiereovi. Rezonovala Maelgrimovým vědomím jako neúnavné vyzvánění výstražných zvonů v mlze.

Chlapec, poháněn Sathidem, snil dál. Zdálo se mu o bělovlasé čarodějce, jejíž s ničím nesrovnatelná krása ho upoutala natolik, že jí věnoval svou věrnost. Nevšiml si žádného zpětného proudu, když se sestra, která s ním sdílela vidiny, stáhla z jeho mysli. Taen, zděšená vměšováním démonů a zcela nedbajíc nebezpečí, se ponořila do bratrových vzpomínek s každičkou vrstvičkou svých zkušeností. Tam zjistila, že sourozenec, kterého v dětství znala a milovala, se změnil k nepoznání. Tam, kde měl mít Emien uložené vzpomínky na matku a domov v Imrill Kandu, našla jeho sestra jen zející trhliny vyplněné hořkostí, záští a zlovůlí. Emienova vrozená lidskost byla téměř beznadějně otřesená, bude těžké ji napravit. Taen si v té době všimla, že všechen soucit zmizel. Zůstala jen odporná obdoba démona, Maelgrim.

K té proměně nesporně nesmí dojít. Spřadačka snů, v které se vzedmula vlna nenávisti a zuřivosti, zaměřila svou vůli. Když její bratr vykřikl pod náporem nových drásajících muk, pozvedla závoj odporu a zahalila jím bratrovu mysl, aby zabránila vstupu pokynů démonů.

Emien na chvíli přestal křičet. Taen s ním sdílela okamžik úlevy. Poznala vlhkost cely a průvan v ní. Celou se rozlehl hlas ztraceného, milovaného bratra: „Sestřičko?“

Přisluhovači Chrámu stínů pak s obratností šachové partie zúžili svou past. Vznikla energie, bouřlivá píseň síly hrozivé jako nářek zatracených. Taen zasáhla překážka v podobě nekonečné temnoty. Seskupila odpor, vlastní duševní sílu. Spojení se Sathidem odpovědělo na výzvu démonů. Její útočný úder zasáhl jejich barikádu s mučivým zábleskem jisker. Síly duněly a zmítaly se jako uvolněné kataklyzma. Omezení, která proti ní použili démoni, se zachvěla, zeslábla a konečně se rozpadla vedví. Taen se protáhla trhlinou, připravena bránit Emienovu mysl.

Ale divoká bytost, která zůstala z bratra, kterého milovala, nestála na její straně a nepodpořila ji. Celé to byl pouze úskok, naplánovaný a uskutečněný proto, aby mohla být uvězněna. Destruktivní Maelgrimovo zlo Taen vtáhlo do sebe. Dívka cítila, že ji něco uchopilo a začalo znetvořovat neohraničenou zlobou. Zuřivě se snažila stáhnout zpátky. Její obrana však přišla příliš pozdě. Démoni Maelgrima ovládali. Protože se jejich služebník narodil jako její bratr, jeho schopnosti se potenciálně rovnaly jejím. Když Taen vycítila probuzené vědomí jeho matrice, démoni se zmocnili nadvlády. Nutili propojený Sathid zaútočit. Spojením projela energie a pokusila se využít jejích schopností proti ní.

Taen s hrůzou prchla. Kdyby se nepřátelům podařilo probudit vědomí jejího Sathidu, byla by zničena. Její vůle by pohasla stejně rychle jako plamen svíčky v bouři. Následky porážky jí znemožnily přemýšlet. Slepá panikou a dosud vyčerpaná z ranní schůzky s Jaricem, Taen shromáždila zbývající zdroje do záře hrubé síly. Udeřila, ale nepodařilo se jí zachytit snové spojení. Napadána na vzdálenost zlovolnými entitami z Chrámu stínů, pokoušela se zmírnit své síly mimo okruh vlastního vědomí. V bezpečí její kajuty na Bezměsíčné ji určitě žádné zlo na souboj nevyzve.

Ale toto přesvědčení se ukázalo být nesprávným. Démoni v sevření nepolevovali. Když Taen přerušila pouta s bratrem, nepřátelé otočili polaritu spojení s palčivým bodáním síly. Spřadačka snů se stala během jediného srdečního úderu jejich loutkou. Nepřítel skrz její vědomí asimiloval vše, brigantinu, posádku i kapitána. Taen pocítila prudký nápor zhnusení, když démoni poznali Corleyho. Jeho machinace je stály vítězství u Cliffhavenu, jakož i životy osmi Thienzů v Tierl Ennethu. Služebníci Chrámu stínů nepřestávali útočit. Místo toho se sžíravou nenávistí objevili někoho, koho nenáviděli ještě víc, toho, koho honili kvůli tomu, že během nějaké doby jeho schopnosti mohly ohrozit jejich plány; potomka Ivaina, Pána ohně. Plavil se na palubě brigantiny, jejímž cílem byl ostrov Vaere.

Taen hlasitě vykřikla. Neschopna snášet jakoukoli hrozbu vůči Jaricovi, prudce se otřásla a vtrhla do hlubin své bytosti. Sama životní síla se stala troudem její zuřivosti. Požár způsobil bílý záblesk síly. Tento výbuch pronikl sevřením démonů. Taen, zcela dezorientovaná, se probudila do černé tmy.

Prudce oddechujíc, zalitá potem, oslepená a zalykajíc se slzami, se dívka rozhlédla kolem sebe. Trvalo jí několik vteřin, než poznala, kde je. Bezměsíčná se houpala pod náporem větru. Na boky brigantiny narážely přívaly vod, až se její trup i kýl chvěl. Kladkostrojem a lanovím cloumal vítr s divokostí čarodějnice vykřikující kletby. Znavena vyčerpáním a mučena výčitkami vůči sobě kvůli nebezpečí způsobenému jejím výpadkem v disciplinovanosti, se Taen napřímila. V tu chvíli se otevřela dvířka nad kajutními schůdky.

Přes práh vtrhl dovnitř Deison Corley. V ruce se mu houpala lucerna a z bronzově hnědých vlasů mu kapala voda. „U milosti Koru, co se stalo?“

„Démoni.“ Taen se ze všech sil snažila uklidnit. „Smečka z Chrámu stínů se zmocnila mého bratra. Jeho schopnosti nyní patří jim. Skrz něj mě nalákali, abych navázala spojení. Prokletí Koru na mě přes toto spojení zaútočili.“

Corley zaklel. Stíny se začaly bláznivě plazit po kajutě, když zvedl lucernu a pověsil ji na hák v trámu nad jejich hlavami. „Vyjmenuj všechny škody. Rychle.“

Taen se roztřeseně nadechla. „Nepřítel ví, že Bezměsíčná pluje k ostrovu Vaere.“

„Cíl může být změněn,“ vyhrkl kapitán. „Co ještě?“

„Jaric,“ začala Taen. Když se Corley naklonil zděšeně vpřed, byl z jejího hlasu znát soucit spřadačky snů. „Ne! Věci nevypadají tak zoufale! Démoni nemají o Jaricovi povědomí, ovšem až na to, co by mohli vytřídit ze vzpomínek mého bratra.“ Taen posuzovala situaci pomocí obrazu vyvolaného z minulosti. Corley sdílel bezprostřední vjem zděšeného, bázlivého chlapce, přitisknutého špičkou meče ke shluku trnitých křovin. Tak se Jaric jevil Emienovi na březích Elrinfaeru ve chvíli, kdy byly získány klíče. Obraz, který Taen předložila, byl naprosto jasný. Bez podpory mistrovství spřadačky snů toho dne by potomek Ivaina, Pána ohně, nikdy nesplnil závazek vůči Strážci bouře.

„Jaric se od té doby hodně změnil,“ poznamenal Corley. „Ale ty víš, že je to zatraceně slabá ochrana. Nebude mu vůči moci Chrámu stínů ani za mák platná. Musíme toho chlapce varovat.“

Popadl lucernu, sundal ji z háku a měl se k odchodu. Taenina vnímavost zachytila zájem, který naplňoval kapitánovu mysl. Když Corley vstoupil do navigační místnosti, aby vymyslel novou trasu plavby, Jaric se dozvěděl, že Bezměsíčná nepopluje na ostrov Vaere. Vznikla z toho krátká, ale bouřlivá výměna názorů. Taen reflexivně sáhla po Jaricových myšlenkách. Měla v úmyslu změřit účinek kapitánových necitlivých replik. Povaha ticha, se kterým se setkala, způsobila, že jí málem přestalo tlouci srdce.

„Počkat!“ Taen, spřadačka snů, vyskočila z lůžka. „Corley, počkejte. Jdu s vámi.“

Spěchala po kajutních schůdcích. Déšť ji bil do obličeje, doprovázen skučícím větrem. Dívka, Corleymu sotva stačící, se snažila vyšplhat po mokrém, kymácejícím se žebříku. Když se jí podařilo dosáhnout ubytovací paluby, kapitána zarazil výkřik důstojníka na stráži.

„Chlapec přes palubu.“

„Kormidelní poddůstojníku, kormidlo prudce na závětrný bok!“ houkl Corley. Vrazil lucernu do ruky udiveného námořníka a pak se vrhl k zábradlí. Snědýma rukama popadl lano, kterým byla upoutaná Callinde. „Loďmistře! Připravte se na vyslání několika mužů ke kladkostroji!“

Corley táhl vlečné lano se střídáním rukou, až se mu svaly tou námahou napínaly. Na palubu dopadaly smyčky lana. V tu chvíli se objevila v hromobití tmavá silueta Callinde. Mořskou hladinu rozrazila hlava, na bíle zpěněných vlnách vypadající jako zlato. Jaric odhodil vlasy z obličeje a jako pijavice se přisál k přídi Callinde. Když se jej Kielmarkův kapitán snažil přitáhnout zpět, přišla Taen, vedle mohutné Corleyho postavy drobná a promočená jako vydra. Povšimla si záblesku meče, který držel Jaric v ruce. Lano zaskřípalo, když je prudce přeťal, a s cáknutím dopadlo do vody.

Corley pustil poškozené lano a zaklel. Sotva se zastavil. Odhodil opasek s mečem a začal se zbavovat také ostatních svých zbraní. Taen si všimla, že má v úmyslu pro chlapce doplavat.

Chytila ho za loket, když první z jeho nožů zazvonil o palubu. „Ne! Nesmíte ho sledovat!“

Corley se vytrhl, maje v každé ruce jednu dýku a ve tváři vražedný výraz. „Proč ne?“

Spřadačka snů pozvedla hlas, aby přehlušila pleskání plachet, když se brigantina potýkala s nepřízní počasí. „Jaric je už na pokraji sil, copak to nevidíte? Na palubě Callinde bude v bezpečí, pokud démoni zaútočí na Bezměsíčnou.“

Corley zaklel a chtěl se vrhnout přes zábradlí.

Taen vykřikla. „Dokonce ani Strážce bouře se neodvážil nutit Jarica, aby podstoupil Cyklus ohně! Pokusíte se mu vnutit svůj názor?“ Použila na obranu své schopnosti Vaerey vycvičené kouzelnice.

Déšť bičoval vlnu a nepromokavé plátno i plátno plachet nahoře. Corley konečně vsunul jeden nůž, a pak i ten druhý, do pouzder na svých předloktích. „U věčných ohňů Koru, děvče. Kdybych mohl vložit ruce na kůži toho chlapce, rychle bych ho z ní stáhl. Naučí se vůbec někdy, že nemá skákat z lodi bez svých zbraní?“

Taen spadaly vlasy kolem jemných linií klíčních kostí, když se rozechvěle dívala za mizející siluetou Callinde. Corleyho zarazil napjatý výraz v jejím obličeji. Přitáhl si ji tedy blíž k sobě.

„Jaric je houževnatý, to víš, děvče. Ať ho osud pronásleduje sebevíc, nikdy jsem ho neviděl utíkat.“ Bouře cloumala vratiplachtou zadního stěžně během jejich rozhovoru. Corley si vzpomněl, že zanedbává velení. Dost pozdě si uvědomil, že musí pro Bezměsíčnou vymyslet nový kurs, pryč od ostrova Vaere, ležícího ve směru na jih, jak očekávala smečka z Chrámu stínů.

Taen jeho myšlenky vycítila. Najednou zatoužila po vesnici, kde se narodila, což byl přístav tak vzdálený, že si jej sám Anskiere vybral za útočiště po tom neštěstí, které zničilo Tierl Enneth. Imrill Kand jako přístav dával dobrý smysl. Taen, varovaná a nyní již ostražitá, by nikdy nedovolila, aby její obrana selhala. Kdyby démoni Bezměsíčnou vystopovali, severozápadní kurs by mohl poskytnout možnost smazat stopu Jarica a Callinde.

„Odvezte mě tam,“ žádala Corleyho. „Dopravte mě domů. Prosím. Proveďte obrat a plujte na východ k Imrill Kandu.“

Kapitán ji pozoroval s podobnou pozorností, jakou obvykle věnoval rovnicím. „Opravdu to chceš? Osud ti neodpustí, pokud bude tvůj úsudek nesprávný. Plavit se tím směrem také znamená porušit Kielmarkovy příkazy.“

Taen jen naklonila hlavu a vyloudila na rtech roztřesený úsměv. „Zase ta stejná únavná hádka? Myslela jsem, že jsme něco podobného zažili té noci, kdy váš pán slavil vítězství.“

Corley procedil vzduch skrz zuby. V jeho deštěm ošlehaném obličeji se zračilo podráždění i smích zároveň, když najednou spřadačku snů pustil. „Už se na to nikdy nespoléhej, děvče.“ Po chvíli, kdy si vyměňovali pohledy, jeho smysl pro humor konečně zvítězil. „Toho dne, kdy předám velení drzému, jako myš mokrému děvčisku, ti psi v kajutách námořníků zašijí mou mrtvolu do pytle. Nyní, když jsme si vysvětlili situaci, nechceš se jít usušit? Ranhojič na Bezměsíčně a můj stevard kvůli tobě získali dost šedivých vlasů, i bez toho, že by se navíc museli zabývat tvým zápalem plic.“

Kapitola 14

Pronásledování

Nadešlo svítání, doprovázené hromobitím. Sluneční svit nakoukl skrz poslední, nízko ležící mraky a vytvořil na obloze nádherný duhový oblouk. Jaric však jeho krásu pozoroval s pramalou radostí. Bezměsíčná a Tierl Enneth již dávno zmizely za obzorem. Chlapec, osamělý na moři, se krčil na zádi Callinde a oběma rukama svíral kormidlové veslo. Jeho loď hnaly západní větry, dující v širokém pásmu. Až obepluje souostroví za výběžkem Tierl Ennethu, obrátí se na jih k Landfastu, vstříc všem požitkům, které jen může přístavní město poskytnout. Do té doby, během plavby trvající dva a půl týdne a doprovázené mírným letním počasím, měl Jaric ve své osamocenosti až moc času k přemýšlení. Řídil Callinde a zoufale se pokoušel nepřipustit, aby se jeho mysl zaobírala vzpomínkami na Taen.

Nadešla noc, tichá a plná hvězd. Jaric zastavil loď a pojedl trochu jídla ze svých skromných zásob. Houpán na mořské hladině usnul, ale po chvíli se probudil s výkřikem hrůzy nad Cyklem ohně. Později se snažil ovládat kormidlové veslo od západu slunce do svítání, ale únava ho nevyhnutelně zradila. Proti jeho vůli se mu zavíraly oči. U kormidla jej zastihly noční můry. Callinde plula určeným směrem. Pleskání plachet a lanoví ve větru Jarica vždy probudily. Zoufale zabořil obličej do dlaní. Zatoužil po bouřlivém počasí. Momentálně mu neměnná modř mořské hladiny a oblohy nekonečně připomínala Taeniny oči.

Povětrnostní podmínky zůstaly dobré, ačkoli se vítr obrátil na jihozápad. Jaric, přinucený pootočit loď, změnil kurs a přistál na divokém pobřeží země západně od Islamere. Tam kladl pasti na zvěř a sháněl se po jedlých hlízách, aby jimi doplnil špižírnu a naplnil sudy na vodu. Protože Callinde jen s obtížemi udržovala kurs, tábořil čtyři dny na břehu, dokud se větry neobrátily na východ. Pak se plavil pod oblohou pokrytou kupícími se mraky několik posledních mil k Landfastu.

Oblohu proťal blesk a vzápětí se ozvalo dunění hromu, když konečně obeplul ostrůvek Malý Dagley. Přívaly deště zcela zaclonily světelné majáky na přístavních hrázích, jejichž světlo kolem nich vytvářelo matný kruh. Znavený vyčerpáním a obtěžován pleskáním plachet v poryvech větru, Jaric opatrně proplouval mezi zakotvenými loděmi a vyvázanými bójemi, jichž byla plná vnitřní zátoka. Obrátil Callinde po větru a konečně spustil plachty u chaty velitele přístavu.

Provazy Callinde chytil přístavní zřízenec v novém nepromokavém oděvu. Jaric vyskočil na břeh. Nevšiml si, že zřízenec ho bedlivě sleduje. Chlapec, vyčerpaný, neoholený a neupravený po téměř měsíční plavbě, přitáhl loď na laně k refýžovým sloupkům. Pod promáčenou pokožkou se mu napínaly svaly. Na ruce, v níž obvykle svíral dýku, mu čerstvé řezné rány začaly znovu krvácet. Jaric, ustaraný a zesláblý, se protáhl kolem zřízence a prošel dveřmi chaty velitele přístavu, aby pro Callinde vyjednal povolení kotvit v docích.

Velitel ve službě vyskočil na nohy tak rychle, že mu baret se stužkou označující jeho hodnost spadl přes oči. „Zase vy! Kruci, co asi budete chtít tentokrát?“ Narovnal si baret, čímž odhalil zplihlý knírek a zvědavě povytažené obočí.

Jaric zarazil své kroky. Z oděvu mu crčela voda a kapala na čistě zametená prkna podlahy. „Chci místo v docích pro rybářský člun o délce deset pídí.“

Pozvedl ruku k opasku. Úředník sebou trhl, ale chlapec nevytáhl žádnou zbraň. Místo toho Jaric vyndal kožený vak a vysypal na kancelářský stůl hromadu mincí. Stříbrňáky na něj narazily, s cinkáním se zatočily a pak zůstaly ležet. Muž za stolem mezitím pomalu bledl.

„Nuže?“ řekl Jaric netrpělivě. „Jste hluchý a slepý? Řekl jsem, že chci –“

Úředník zvedl třesoucí se ruku. „Já jsem slyšel. A pamatuji si to. Callinde patří vám?“

Jaric přikývl.

„U Koru!“ Muž se svezl na židli, jako by ho přestaly poslouchat nohy. „Chcete mě zničit? Ta loď je na Kielmarkově seznamu. Žádné poplatky. Slyšíte?“

Jaric se nepohnul, aby posbíral své mince. „Já jsem věrnost Cliffhavenu nikdy nepřísahal.“

Ale zlostný tón jeho hlasu způsobil, že se stužky na mužově baretu začaly třást ještě víc.

Úředník shrnul mince na jednu hromadu a přesunul je přes stůl s nervy drásajícím lomozem. „Corley sám určil, že vy budete na seznamu těch, kteří nemusejí platit žádné poplatky. Když to vím, nijak neohrozím řemeslo všech cechů v Landfastu. Myslíte si, že chci viset jen proto, že jsem získal odměnu pro Cliffhaven a jenom jim ukázal poplatek za zakotvení lodi v docích? Ne. Vypadněte odtud. Callinde tu může kotvit bezplatně, pokud nebudu osobně informován jinak.“

Jaric se otočil, maje se k odchodu. Ale velitel přístavu vyrazil ze židle a zatahal mladého kapitána naléhavě za rukáv. „Chlapče, prosím. Nenechávejte tu ani jedinou minci.“

Jaric zaklel. „Pokud vám poctivě vydělané stříbro dělá starosti, pak je dejte tomu jednorukému žebrákovi a té jeho mourovaté kočce.“

Úředník jej zmateně pustil. „Kterému? Tomu, jenž byl vsazen do vězení kvůli tomu, že napadl velitele stráží?“

Jaric sebou trhl a zastavil se. Ruce sevřel v pěst. Velitel přístavu se stáhl za stůl a zacinkal mincemi.

„Uvězněn?“ Chlapcův hlas zněl podivně zlomeně. Cožpak musí každý, kdo se s ním spřátelí, za to trpět? Žebrák, který napadl Britha, pravděpodobně zachránil Taen život. Jarica se zmocnil neovladatelný smutek, jenž se proměnil v zlost. „Tak tedy to stříbro vezměte a vykupte jím toho muže z vězení!“ zakřičel na velitele přístavu. „Řekněte mu, ať to, co zbude, utratí pro sebe, a vyřiďte mu mou omluvu za to, že ho kvůli mně vsadili do vězení.“

Úředník se nadechl, chtěje protestovat. Ale chlapec vyběhl ze dveří, nechav za sebou na podlaze kaluž vody a ožehavou hromádku mincí na stole. Velitel přístavu zaklel. Zavolal muže majícího hlídku v docích. Muž vešel z deště do sucha chaty. Velitel, rozhořčen nejvyšší měrou, poslal toho chlapíka do městského vězení s Jaricovými mincemi a příkazem pustit okamžitě jednorukého žebráka a jeho kočku na svobodu.

* * *

Déšť ohladil břidlicové střechy Landfastu a studený vítr, cloumající větvemi stromů, hnal stružky vody, stékající se v potůčky, přes dláždění. Jaric si razil cestu bouří se skloněnou hlavou. Neměl žádný určitý cíl. Pouze zoufale potřeboval zapomenout na kožený vak plný čarodějových kouzel, který se mu houpal na krku a který byl důkazem osudu, jejž na něj vložil jeho otec a mág ovládající počasí, kterého předtím vůbec neznal. To, že se nemohl se svým osudem vypořádat pomocí nějakého kompromisu, aniž by tím riskoval ztrátu černovlasé kouzelnice, která si přivlastnila jeho srdce, mu působilo nesnesitelnou bolest. Jaric šlapal do kaluží a rozstřikoval kolem sebe vodu, dokud nedošel k pivnici u doků. Promoklý na kůži a rozmrzelý rozrazil dveře a vešel dovnitř.

Výčep byl plný štamgastů, kteří sem zavítali z různých míst po celém nábřeží. Jaric, zanechávaje po sobě mokré šlápoty na již vlhké cihlové podlaze, se vmáčkl mezi chumel námořníků hrajících v kostky a dva obchodníky, kteří se hádali s kapitánem o účty za zakotvení. Pikolík rozdělal vzadu v krbu oheň. Zčervenal v obličeji, když na něj poblíž sedící přístavní dělníci začali pokřikovat poznámky na adresu jeho drobné postavy. Jaric kdysi býval rovněž středem takových vtipů. Nevědom si toho, jak moc se změnil od doby, kdy sem poprvé přišel z Cliffhavenu, spěchal k baru, kde utratil poslední mince, které mu ještě zbyly, až na dva měďáky, za měch s vínem. Pak se stáhl do volnějšího kouta a oddal se popíjení vína.

Když byl ještě vyzáblým učněm v Morbrith Keepu, po víně neředěném vodou pokaždé usnul. Nyní, v zakouřeném prostředí pivnice v Landfastu, lék, který si zvolil na zmírnění svých potíží, neúčinkoval ihned. Ivainson se krčil v promoklém oděvu, z něhož kapala voda, a naslouchal rozhovoru tuctu skupinek mužů, který k němu doléhal. Naslouchal debatám o cenách hedvábí a vlny, diskusím o riskování při obchodních cestách a několika povídačkám námořníků, jejichž námětem byla neštěstí na moři. Po celou dobu do šindelů na střeše bil déšť, neklidný jako osud Keithlandu. Odpoledne rychle ubíhalo. Měch se postupně vyprázdnil. Jaric jen seděl a nezúčastněně pozoroval příliv a odliv štamgastů mžourajícíma očima. Vtom dovnitř vtrhl jednoruký žebrák, jemuž na svobodu pomohly chlapcovy peníze. Nadšeně vyhazoval mince do vzduchu, zatímco mourek, který mu seděl na rameni, laškovně chňapal packami po záblescích vrhaných stříbrem. Vagabund si poručil pro sebe a svého mazlíčka pivo a polovina z přítomných mužů propukla v smích. Jaric si položil bradu na ruce sevřené v pěst. Byl příliš v náladě, aby reagoval na flirtování servírky, která se u něj zastavila. Zavřel oči. Dívčina jemná kůže mu nesnesitelně připomínala Taen. Servírka šla zkoušet svůj šarm na někom jiném. Měch na víno ležel zplihle pod chlapcovou rukou. Nápoj jej konečně přemohl. Jaric upadl do spánku podobného smrti.

* * *

Chlapec se probudil, když k němu dolehla hrubá slova a někdo ho chytil za rameno a zatřásl jím. Zamžoural, trhl sebou a zjistil, že před ním stojí jakýsi statný muž v kožené vestě a křičí na něj.

„Vstávej, námořníku. Je načase zamknout dveře. Tohle není hotel, tady přes noc nikdo nezůstává.“

„Já nejsem námořník,“ zamumlal Jaric. Pokoušel se napřímit. Zachroptěl a přitiskl obě ruce k rozbolavělé hlavě.

„Na tom nezáleží, co jsi,“ pravil muž. Chytil chlapce za oděv a škubl jím. „Vypadni.“

Jaric, jehož muž přiměl vstát, klopýtl. Jeho oděv páchl po víně a při každém pohybu se mu zvedal žaludek. Vyrazil na nejistých nohách k záchodu za barem.

Muž v kožené vestě neplýtval dechem, aby jej varoval. Popadl Jarica za límec, násilně ho postrkoval přes výčep ke dveřím a vystrčil ho ven do noci. Chlapec klopýtal po schodech a pak se natáhl na zem, obličejem do blátivé kaluže. Zvedl se a otřepal se, zatímco dveře někdo zevnitř zamkl. Pak ihned zase upadl. Cítil nevolnost od žaludku. Když trochu pominula, opřel se zády o opěrný pilíř taverny a začal zvažovat svou pozici.

Déšť ustal. Na nebi, mezi černými siluetami věží Landfastu, se rozzářily hvězdy podobné zmrzlým sněhovým vločkám. Jaric, hrozivě osamělý a cítící následkem toho, jak se mu dělalo zle, chlad, si otřel bláto z obličeje. Neobratně se postavil a vydal se uličkou k dokům a Callinde.

V uličce mezi tavernou a skladišti na pobřeží již panovala tma jako v hrnci. Jaric, omámený vínem, kráčel pomalu, opíraje se jednou rukou o stěnu pivnice. Smetí a odpadky, které sem navála bouře, čvachtaly pod jeho botami. Mezi škvírou v základech se ozval kradmý skřípot. Jaric slyšel, jak nějaká krysa hryže kost. Zvuk ustal, když prošel kolem, potom se obnovil. Jaric se zastavil. Přemožen nevolností se znovu na ulici zhroutil. Ale místo vlhké dlažby se rukama dotkl studeného těla muže, nataženého na zemi.

Jaric se vzpamatoval s výkřikem překvapení, díky němuž jej zcela opustil pocit nevolnosti. Šátral rukama dál, po potrhaném oděvu a šlachovité paži. Najednou mu mezi nohama proběhlo chlupaté zvířátko. Jaric uskočil. Ztratil rovnováhu a dopadl ostře na dlažební kostky, když mu zvířátko skočilo do klína. Otíralo se mu o hruď a mňoukalo.

Jaric poznal žebrákovu kočku. Spokojeně se otřepal. Pocit úlevy se však rychle proměnil v obavy. Odstrčil zvíře a sklonil se k muži, který ležel natažený na ulici. Jaric v šeru rozpoznal tělo žebráka. Rukáv košile, v němž nebyla ruka, byl zašlapán do mokré dlažby. Žebrákův obličej byl poset modřinami.

„Ne,“ zašeptal Jaric. Nepotřeboval velkou představivost, aby si uvědomil, co se stalo; žebrák přinesl do pivnice stříbro. Chlubil se bohatstvím a svobodou, jež mu dopřál mladý šermíř, který se vrátil, aby jej vykoupil z vězení. Když žebrák odešel, pravděpodobně na něho zaútočili lapkové a bezdůvodně jej kvůli penězům ubili. Zatáhli ho do postranní uličky a nechali ho tam zemřít.

Jaric se dotkl tváře starého muže. Ucítil chladnou pokožku a ochablá ústa. Ty rty již neoživil žádný šelmovský, světácký úsměv. Jarica bodlo u srdce. Sklonil hlavu.

„Ne,“ řekl znovu. Zmocnil se jej smutek. Ležel tady další mrtvý přítel. Podvědomě si vzpomněl na Taen a na osud, který jí byl předpovězen v llondelském snu. Jaric pocítil dusivý nával paniky. Sny mu ukázaly smrt. Tu však dosud doopravdy nezažil. Ty studené ruce, její studené ruce, Maelgrim jí vrazí nůž do srdce. Kocour pobíhal ztraceně po ulici, sám, připraven o pána.

„Ne!“ vykřikl Jaric hlasitě. Jeho výkřik se nesl potemnělými nočními ulicemi. Strach, který v něm sídlil, se proměnil v krutou lítost. Možnost, že mohl způsobit katastrofu podobnou té, která se odehrála v Tierl Ennethu, bledla ve srovnání s tímto. Ivainson neslyšel cinkání kroužkového brnění ani blížící se kroky. Plakal, vržen tvrdě na konec snů i nadějí. Uvědomil si, že nic v životě by ho nemohlo ranit víc než eventuální vražda Taen.

Kočka v tu chvíli utekla pryč. Jeho obličej zcela zalila zář lucerny a kdosi se ho autoritativním hlasem zeptal: „Co se to tu stalo?“

Jaric otevřel oči a zamžikal. Pocítil na svém krku chladný hrot strážcova meče.

Ostří jej škráblo. „Rychle, zloději. Hned odpověz. Vraždil jsi pro peníze?“

„Ne.“ Jaric zvedl prázdné ruce. Odpověděl i přesto, že se mu špička meče opírala o hrdlo. „Prohledejte mne. Žádné mince nenajdete.“

Strážce si odplivl. Nesklonil zbraň, ale popadl chlapce rukou v železné rukavici a přiměl ho vstát. „Možná jsem tě chytil až moc brzy, dřív, než jsi stačil nějaké peníze ukrást, že?“

Jaric ztuhl, rozhořčen do hloubi duše. „Tak nás tedy prohledejte oba! Ten muž byl můj přítel.“

Strážce jím mrštil o zeď budovy a pozvedl lucernu. Světlo plamene zalilo roztaženou postavu žebráka, otevřené oči a zkrvavené čelisti lesknoucí se jako jakýsi morbidní nátěr. Jaric se odvrátil.

Strážce zabručel: „Prý přítel. Vždyť je to starý Nedge. Taky zloděj, věděl jsi to? Soudním rozsudkem byl připraven o ruku, což byl pro něj spravedlivý trest podle zákona.“ Pustil Jarica a opovržlivě zasunul meč do pochvy. „Kor ať prokleje jeho zablešenou mrtvolu. Musím ho odtud dostat, než tady začne zapáchat.“

Ozbrojenec zhnuseně kopl do žebráka špičkou boty. „Jak dlouho je již mrtev, víš to?“

„Ne.“ Jaric si promnul zápěstí, pohmožděné díky strážcově nečitelnosti. Nehledě na to, co spáchal, žádný člověk si nezasloužil zemřít bez toho, že by jej jeho kamarádi politovali. Když mu tato myšlenka proběhla hlavou, logika jej posunula o stupínek dál. Pokud nezvládne Cyklus ohně, Anskiere zmizí podobným způsobem, hluboko pod ledovými útesy, bez jediného přítele, který by ho politoval.

V tu chvíli se žebrák pohnul. Ze rtů mu splynul povzdech. Ocel se zaleskla, když strážce s klením couvl. „U Koru, ten dementní ochlasta! Taky se opil, že? Nejspíš se praštil do té své blbé palice, když kráčel po ulici.“

Jaric téměř vykřikl ulehčením. Nezpůsobil žebrákovi smrt. Ten náhlý, vzestupný příval odeznívajícího sebeobvinování s sebou vzal i překážky, které se v něm utvořily. Pochybnosti o sobě samém ho už nevěznily. Byla mu nabídnuta druhá možnost k nápravě. Zvolil si svobodu. Vydal by se na ostrov Vaere. Žádná chyba, žádná ztráta a žádný osud neobsahovaly horší trest než pocit viny ze smrti milované osoby. Kdyby mohl jednat, aby ušetřil Taen, nebezpečí vyplývající z otcova šílenství musí akceptovat.

„Jděte si svou cestou,“ přikázal jim strážce úsečně.

Jaric zvedl bradu. Jeho vlasy se v záři lucerny zaleskly jako zlato. „Ještě okamžik,“ řekl. Se záměrnou vzdorovitostí si rozvázal stužky u krku, stáhl ze sebe lněnou košili a rozestřel ji přes žebráka, který ležel na ulici. „Tenhle muž je můj přítel, ať je to zloděj nebo ne. Nechte ho spát v pokoji.“ Potomek Ivaina, Pána ohně, se upřeně zadíval na strážce. Pak vstal a odešel, aby vyhledal Callinde a vyplul s ní na volné moře.

* * *

Nad Cliffhavenem visel měsíc obklopený letním oparem, připomínající zažloutlou kuličku z nějaké společenské hry, když se Bezměsíčná vrátila do svého domovského přístavu. I přes pozdní hodinu její posádka svinula plachty s nevídanou výkonností. Kotva se ale stěží zakousla do mořského dna, když z majáku zablýskly světelné signály, což způsobilo, že Corley zakřičel, aby byl spuštěn dlouhý člun. Nikdo se neodvažoval otálet se splněním přímých Kielmarkových příkazů, tím méně vzkazu kódovaného jako naléhavý.

Ve skličujícím tichu zaskřípal kladkostroj. V tom okamžiku na vodní hladinu v přístavišti dosedl s cáknutím člun. Corley se vydal na břeh tak rychle, jak jen jeho veslaři dokázali veslovat. Vyskočil dřív, než člun dorazil k doku, jak byl netrpělivý. Brodil se vodou.

Naproti mu přišel důstojník s lucernou. Pokožka pod rozhaleným límcem se mu leskla potem. Těžce oddechoval, jako kdyby běžel. „Raději si pospěšte, člověče. Kielmark přechází netrpělivě po své studovně.“

„U Koru,“ řekl Corley kysele. „Nebude mít náladu hrát v kostky ani náhodou, že?“ Aniž by čekal na odpověď, sundal si kabát a košili a rozběhl se dusivým žárem pozdního léta.

Až na několik příležitostně rozestavěných stráží byly ulice u nábřeží prázdné. Corley proběhl kolem zavřených obchodů a potemnělých domů. Doprovázela jej pouze ozvěna jeho vlastních kroků. Schodiště, které vedlo k pevnosti, bylo příčinou toho, že začal supět, po dlouhých týdnech strávených na palubě lodi. Když mu ale strážní pokynuli, aby prošel vrátnicí, nezpomalil do kroku. Pokud pro něho Kielmark poslal s tím, že ho chce vyslechnout co nejdřív, bude počítat každičkou vteřinu, než se jeho kapitán dostaví.

Corley rychle prošel pod opravenými portály velkolepé haly a potom spěchal chodbou vedoucí ke studovně. Když zabočoval za poslední roh, otevřely se prudce dveře a Kielmark vystrčil hlavu ven.

„U ohňů Koru, ještě minutu a rozkázal bych, aby vás někdo pořádně zpéroval, kapitáne.“ Pán Cliffhavenu se otočil a divoce odešel ode dveří.

Corley ho následoval do světlem svící zalitého nepořádku v jeho studovně. Popadaje dech, jak běžel, vrhl na svého pána bystrý pohled. Kielmark na sobě měl v tom horku jenom kalhoty a boty. Zastavil se před otevřeným oknem. Svaly na zádech a ramenou se mu chvěly potlačovaným napětím. Za jeho opaskem se zaleskla řada vrhacích nožů. Obě ruce měl sevřené v pěsti. Najednou se od okna otočil. Ze světlých očí, které zabodl do Corleyho, sršela zloba. „Démoni aby to pochopili, člověče, co jste dělali na severu?“

Corley otázku naprosto ignoroval. S výrazem mírné zvídavosti zvedl zápěstí a setřel si pot z čela. „Co se stalo tady?“

Kielmark se pohnul vpřed s frenetickým přívalem energie. Vytáhl jeden ze svých nožů. Mihl zápěstím. Nůž přeletěl celou plochu místnosti a zasekl se do polen naskládaných u krbu. Chvíli se chvěl. Král pirátů, jako by jej tento násilný čin uklidnil, se opřel zády o parapet. „Démoni Thienzové sem přišli lovit. Teď mi řekni, kde je spřadačka snů, rychle.“

„Je v bezpečí,“ odvětil Corley spěšně. „Přestože není na ostrově Vaere, jak jste poručil.“

Kielmark se napřímil s varovnou pomalostí. „Ptal jsem se, kde je?“

„V Imrill Kandu.“ Corley uhladil pomuchlanou látku košile a kabátce a přehodil své oděvní součástky přes opěradlo poblíž stojící židle. Potom se posadil. „Během změny počasí onemocněla v důsledku vyzrálosti svého mistrovství a Jaricova rozmaru. Proto jsme museli ustoupit od původního plánu. Taen mě požádala, abych ji dopravil domů. Neviděl jsem důvod, proč bych jí v tom měl bránit.“

„Požehnané ohně Kordane!“ zvolal Kielmark. Vyslovoval jednotlivé souhlásky hořce a ostře. Potom bez varování propukl v smích. „Ty jsi dopustil, aby se ti démoni honili sami mezi sebou, od čumáku až po ocasní kost.“

Corley vytáhl zpoza holínky dýku a z kapsy nezbytný brousek. „To říkáte? Jak?“

Kielmark odstoupil od okna. Sklonil se, vytrhl vrhací nůž z polena a zamyšleně přejel palcem po jeho ostří. „Pobřežní hlídka tu zajala rybářský člun ze severního výběžku. Zjistili, že je až po okraj přecpaný démony Thienzy, kteří si mysleli, že mohou přistát u břehů Cliffhavenu beztrestně a dokonce tu i provádět výzvědnou činnost a sledovat myšlenky mých podřízených. Ty páchnoucí ropuchy!“

Ocel Corleyho nože zaskřípěla po brousku. „Thienzové číhající na území Keithlandu? To je drzost. Věřím tomu, že jste jim dali pořádně za vyučenou.“

Kielmark pozvedl vražedný zrak, svíraje rukojeť nože v sevřené pěsti. „Když jsem nad těmi Prokletými vynesl ortel, přišel jsem o jednoho muže. Za to jsem dva Thienze rovnou zabil. Třetí umíral velmi pomalu. Než dodýchal, promluvil.“

Corley přestal brousit nůž, varován napjatostí svého pána. „Bylo to moudré?“ Jedinou myšlenkou mohl Thienz oznámit své utrpení bez problémů Chrámu stínů.

„Jejich vládci si to pak dvakrát rozmyslí, než pošlou další podobnou smečku, ne?“ pravil Kielmark. Když to Corley nijak nekomentoval, král pirátů se neklidně otočil k oknu. Měsíční světlo mu postříbřilo kudrnaté vlasy, které se mu vlnily kolem koruny, když pokračoval: „Nejdříve jsem si myslel, že démoni přišli hledat spřadačku snů. Ale Thienz, kterého jsem mučil, tvrdil něco jiného. Chrám stínů se snaží lokalizovat ostrov Vaereů. Pokusili se vystopovat Bezměsíčnou. Jenom můj nejspolehlivější kapitán je provedl po všech místech Aliance Svobodných ostrovů, až na jihozápadní území, kam patří. Člověče, zapotil jsem se a počítal hodiny, než jsi zakotvil v přístavu. Díky Koru, že se počasí změnilo. Kdyby nedošlo k tomu, že mé původní rozkazy nemohly být splněny, kdo ví, jak by to skončilo?“

Kielmark uvažoval o svém kapitánovi. Zamračil se, když si všiml, že brousek a nůž tam jen tak leží. „Nuže?“ řekl mírně. „Spřadačka snů je v Imrill Kandu, sama, ale může se zahalit pomocí svých schopností. Věřím, že Jaric je dosud pod ochranou Strážce. Je v bezpečí obranných zařízení Aliance v Landfastu, že?“

Corley položil zbraň na holou dřevěnou desku stolu. Pak se zahleděl na svého pána s odhodlaným výrazem v očích. „Jaric vyplul před pěti týdny s Callinde na moře. Dokonce ani Taen by nemohla říci, kam se vydal.“

Kielmark vyrazil od okna. Ze svíček ve svícnech začal prudce kanout vosk, když přešel koberec. „U Velkého pádu, zpitoměl jsi?“

„Ne.“ Corley se usmál. Jiný člověk by za takový prohřešek mohl viset, on však zadržel nepřátelské nože za Kielmarkovými zády tolikrát, že byli jedno tělo, tak moc si byli blízcí. „Ten chlapec je poznamenán osudem. Viděl jsem, jak ho jedna kněžka z vrchoviny nazvala během letních trhů v Tierl Ennethu zhoubou démonů. Její klany ho uctívaly jako svatého. Odplul, lorde. Pochybuji, že by ho nějaký člověk mohl zastavit, aniž by ho nezranil.“

Kielmark potěžkal nůž, vrazil jej do třínožky vedle kapitánova a pak rezignovaně pokrčil mohutnými rameny. „Buď se Jaric jednoho dne vrátí se schopnostmi Pána ohně, nebo ho potká smrt. Nemohu se starat o každého čarodějova spratka, který se bouří proti osudu. Ale Taen, to je něco jiného. Dluh Cliffhavenu vůči ní je příliš veliký. Vyšleš pět lodí, aby chránily Imrill Kand.“

„Tamější rybáři nebudou rádi, když se jim tam budeme motat,“ poznamenal Corley.

Kielmark bouchl pěstí do stolu. „Kašlu na rybáře! Vyber ty nejlepší posádky v celém přístavu. Pak se vrať sem a podej mi zprávu.“

Corley vstal, aby odešel. Hlavou se mu honily chmurné myšlenky. Pokud byl pravou kořistí démonů potomek Pána ohně, proč by měli Thienzové riskovat život vně hranic Keithlandu a proč by hledali ostrov Vaereů? Ten nebyl uveden v žádných mapách. Najít to místo znamená mít schopnosti trénovaného čaroděje. Kapitán nyní, příliš pozdě, litoval skutečnosti, že vyhověl Taenině žádosti. Nikdy neměl Jaricovi dovolit, aby plul bez doprovodu.

* * *

Na níže položená území Keithlandu se rychle snesla noc. Jaric se opíral o zadní stěžeň Callinde a žvýkal proužek sušeného masa. Díval se na záři, která zůstala po západu slunce a která zbarvovala západní vody dozlatova. Kolem něj se až k obzoru osaměle rozprostíralo moře. Uběhlo již celých čtrnáct dní od chvíle, kdy hornaté obrysy Skane’s Edge zmizely v dáli. Jaric dosud nenašel ani stopu po bájemi opředeném ostrově Vaere. Polkl poslední sousta nevýrazného jídla a otřel si ruce o krátké kalhoty. Láhve s vodou byly téměř prázdné. Pokud během tří dnů neobjeví pevninu, bude se muset otočit a vrátit k Západnímu ostrovu, aby doplnil zásoby.

Pohled na kompas mu prozradil, že stále fouká vítr od jihu. Jaric přelétl zkoumavým zrakem mírné vlny a jasný oblouk oblohy. Potom roztáhl přední plachty a vratiplachtu na protější straně. Když bude hlavní plachta svinutá na ráhně, Callinde bude v noci plout přilehle k větru. Po rychlém zhodnocení situace, aby se ujistil, že všechno zařízení je uloženo, se chlapec usadil v obvyklém koutě na zádi.

Příšeří nad hladinou oceánu zhoustlo. Jaric tiše ležel, houpán vlnami. Poslouchal vrzání stěžňů Callinde. Na kobaltově modrém obzoru zazářily na obloze hvězdy. Chlapec se díval, jak se třpytí, a uvažoval, zda Taen pozoruje tutéž oblohu na severu, mnoho mil od něj. V tu chvíli jej přemohla slabost. Oči se mu samy zavíraly.

Protože to bylo nezbytné, měl Jaric na moři lehký spánek. Dokonce i mírná změna počasí by ho mohla ohrozit, kdyby včas neupravil plachty Callinde.

Jaric, zcela sám ve světě větru a vln, se oddal bezesnému odpočinku. Když se nad obzorem v pozdním létě objevil měsíc, čísi přítomnost se dotkla jeho mysli. Velice jemně, kradmo, prohledávala ve spánku jeho myšlenky, aby získala informace. Jaric, opřený o sedadlo na zádi, se pohnul. Matně si uvědomoval rušivou přítomnost, pocházející odjinud.

„Taen?“ zamumlal tiše. Uvažoval, jestli se mohla pokusit o kontakt. Ale čísi přítomnost se stáhla, když vyslovil její jméno. Jaric si povzdechl. Položil si hlavu na opálený loket a znovu upadl do dřímoty. Měsíc stál vysoko nad pravou stranou zádi Callinde a po hřebenech vln trousil stříbrné nitky. Ale Jaric už neplul sám. Vodou projel šepot zpěněných vln. Na obloze se objevila silueta kormidlové páky a neprostupný černý trojúhelník plachty. Sotvaže Callinde vplula do stínu, zpoza lanoví nově připluvší lodi se vyklonila vytáhlá postava a zachytila steh menšího plavidla. Ruce podobné končetinám žab obepnuly jeho lavice. Dvě další postavy přeskočily vodu mezi zábradlími.

Callinde se zhoupla pod vahou potají se přikrádajících bytostí. Jaric na zádi vstal, maje oči otevřené a ostražité. Ve svitu hvězd spatřil dvě postavy, temné jako inkoust, jejichž hlavy se podobaly hlavám ještěrů. Tupé obličeje s hladkou kůží, v nichž se pronikavě leskly oči, byly obrácené k němu. Stvoření neměla žádné nozdry. Jaricem projel strach. Poznal Thienze. Stvoření byla na lovu od Taeniny srážky s Chrámem stínů. Ale Jaricova zastávka v Landfastu jejich pátrání zkomplikovala. Thienzové přepadli Callinde dál na jihu, než měli původně v plánu. Přestože zrak démonů byl téměř nepoužitelný, mohli kořist vypátrat pomocí vyslání myšlenek do mysli svých obětí.

Jaric, zoufalý a zděšený, zaměřil pozornost na neškodnou knihu, kterou opisoval jako písařův učeň. Onen text pojednával sáhodlouze a nudně o zvláštnostech pěstování rostlin. Chlapec, v naději, že farmaření by mohlo zamaskovat jeho záměry před Thienzy, uvolnil rukáv, kde skrýval nůž, kterým byl připraven se bránit v případě nutnosti. Chladná rukojeť mu vklouzla do dlaně. Jeden Thienz ztuhl na přídi. Jaric vytrhl nůž z pochvy a mrštil jím.

Ocel se zaleskla a zasáhla tělo. Žábrovitými chlopněmi démona hvízdal vzduch. Démon klopýtl vzad. Nůž se mu až po rukojeť zabořil do masitých záhybů na širokém krku.

Jaric, očekávaje rychlý, omračující útok na mysl, který uvedl do nebezpečí Deisona Corleyho, provedl výkop z lavice na zádi. Nemohl vědět, že, ačkoli nebyl vytrénovaný, bylo obtížné kvůli intenzitě vrozeného potenciálu jeho vědomí zachytit. Třásly se mu ruce, když odtáhl závoru na skříňce pod kormidlovým veslem a vytáhl z police náhradní nůž, patřící k vybavení lodi. Hořce litoval, že meč nechal na Bezměsíčné, když se postavil poslednímu, zbylému démonovi.

Ten byl vyzbrojen krátkou, zahnutou šavlí, nevhodnou k házení, ale dost nebezpečnou v souboji s mužem, jehož jedinou výzbrojí byl nůž. Jaric se opatrně pohnul vpřed. Zuřivě se snažil vzpomenout si na strategie, kterým ho učili Corley a Brith. Thienz ale nečekal. Kvůli špatnému zraku byl v nevýhodě. Vycítil v chlapcově mysli vraždu. Pozvedl proto šavli, aby přesekl steh a způsobil tak pád hlavního stěžně i s lanovím. Měl v úmyslu takto zneškodnit protivníka.

Jaric s výkřikem vyskočil. Neschopen zabránit démonovu útoku na stěžeň, přeřízl zuřivě lano hlavní plachty, přímo nad oporkou. Vrstvy plachty pleskly o palubu a rozložily se po ní, jak lano najednou povolilo. Uvolněné plátno sklouzlo na hromadu na přídi. Thienz, vyveden z rovnováhy, zakopl s překvapeným zaskřehotáním o lavici. Jeho zbraň neobratně proletěla vzduchem, když se Callinde zhoupla po větru. Jaric udělal výpad a vrazil mu nůž do zad. Maso se pod jeho rukou zachvělo, když nožem trhl, aby jej vysvobodil a mohl jej použít k druhému a pak k třetímu úderu. Teplo slizké krve toho stvoření na jeho rukou způsobilo, že zalapal po dechu. Udělalo se mu napůl nevolno hrůzou. Odstoupil pozpátku od svého umírajícího nepřítele. Sesunul se na lavici, a teprve tehdy si všiml, že přes zábradlí lodi, která vystopovala Callinde, přelézá další skupina démonů. Měsíční světlo ozářilo foukací zbraně a šipky, které démoni svírali v dlaních. Jaric si vysvobodil nohy ze záhybů plachty. Přestože byli jeho nepřátelé napůl slepí, co do počtu měli výhodu. Šipky byly velmi pravděpodobně otrávené.

Vítr cloumal vratiplachtou. Ochablé plátno se napnulo. Callinde, postrádající vyrovnávající sílu kosatky, která by ji udržela přilehlou k větru, sebou smýkla vpřed. Zbývalo jediné útočiště, kam jej Thienzové nemohli následovat. Příliš krátké přední končetiny jim znemožňovaly plavání bez toho, aby neponořili i hlavy, a jejich žábry ve slané vodě nefungovaly. Jaric krátce zalapal strachy po dechu. Zachytil kosatku na závětrné straně Callinde. Hodil ji přes palubu. Pak, aby jej démoni dobře viděli, přeskočil vedlejší zábradlí a ponořil se pod hladinu.

Když se vnořil do vody, uslyšel kvílení Thienzů. Jejich zmatek se dotkl jeho mysli jako snový smysl. Očekávali slabého, nerozhodného chlapce, na kterého si Emien pamatoval z Elrinfaeru, ne urostlého mladého muže, který vrhá nože. Tuto chybu nebudou opakovat. Když se nad chlapcovou hlavou zavřela mořská voda, démoni svůj objev sdělili kolegům v Chrámu stínů.

Callinde nabrala kurs. Jaric podplaval kýl a vynořil se na závětrné straně. Rukama zuřivě šátral po prknech. Pokud by minul lano, které hodil do vody, jeho loď by proplula kolem něj a on by byl vydán démonům na milost a nemilost. Jaric kolem sebe prudce šátral rukama. Ucítil, jak se mu lano svezlo podél ramene. Popadl jej a zatáhl. Škubnutí následující poté, co se plachta napnula, mu odřelo mozoly na rukou. Jaric se však neodvažoval vykřiknout. Vědom si toho, že se Callinde zhoupne a stočí po větru, proti tahu jeho váhy na laně, si Jaric vsunul dýku mezi zuby.

Střídaje jednu ruku za druhou, šplhal po laně. Pěna mu šplouchala až k bradě a narážela mu na obličej, až se zalykal. Jaric lapal po dechu. Pocítil mentální bodnutí, když Thienzové prohledávali jeho mysl. Rychle se ponořil. Mezi zuby, ve kterých držel dýku, mu do úst vnikala slaná voda. Démoni si možná budou myslet, že se utopil. Po celou tu dobu se rukama držel lana. Bojoval s vodním proudem. S vypětím všech sil se nechal vléci lanem podél lodi. Pak začal kopat nohama a vytáhl se ke kladce kosatky.

Nakoukl přes zábradlí a viděl, že Thienzové se začínají rojit po palubě. Callinde se zhoupla, což je trochu zdrželo. Její vratiplachta se napjala, když zadní vaz nabral vítr. Jaric měl nohy ponořené do vody. Visel za obě ruce na zádi lodi. Pak se plazil podél lavice, zatímco vratiráhno kreslilo oblouk na hvězdnaté obloze. Callinde balancovala, otáčejíc se na levobok a hned zase na pravobok. Pak sebou trhla, když se nepřátelé dostali do kabiny. Jaric chytil nůž, který držel mezi zuby. Čekal, maje mysl zaměřenou na temné obrazy a mořskou vodu. Cítil, že se loď ještě víc otáčí. Do obličeje ho šlehal studený vítr. Potom vzduch naplnil vratiplachtu a plátno mohutně zapleskalo. Chlapec se vytáhl vzhůru, natáhl ruku se zoufalou snahou přes lavici a přesekl lanko kladkostroje, upevňující vratiplachtu.

Ráhno se přehnalo přes kabinu s vražednou rychlostí. Zasáhlo Thienze tam, kde stáli. V měsíčním světle se zaleskly šipky a s rachocením dopadly na prkna podlahy a ochromenou hromadu těl démonů. Jaric vrazil dýku mezi lavice. Vytáhl se zcela na palubu. Dech ho pálil v namáhaných plicích. Jaric přiskočil ke kabině. Zapověděl svému srdci, aby se nad nepřáteli smilovalo. Sklonil se k démonům a jednomu po druhém podřízl hrdlo, dokud poslední blanité končetiny neochably.

Konečně se opřel, těžce dýchaje, o stěžeň na zádi. Paže měl až po ramena od krve. Z šatů mu kapala slaná voda, smíšená s krví. Neřízená Callinde se znovu stočila. Stín jejích plachet přelétl po palubě. Pak se naklonila na druhou stranu, až se v měsíčním světle objevila zmasakrovaná těla. Jaric vykřikl, přemožen hrůzou při pohledu na ruku, která vraždila. Naklonil se přes zábradlí a zvracel, dokud neměl žaludek úplně prázdný. Trvalo dlouho, než ho nevolnost opustila. Když konečně zvedl hlavu, spatřil loď démonů, bezcílně plující po mořské hladině. Žádný kormidelník se nechopil jejího kormidla, aby obnovil pronásledování.

Jaric se ale dosud neodvažoval zjistit počet Thienzů, kteří tam leželi mrtvi. Callinde se houpala na vlnách, které se převalovaly přes mrtvoly a stříbřité jehly rozházených šipek. Nemohla ale pořádně plout, dokud nebyla přeťatá lana navázána a všechno nebylo opraveno. Jaric se přinutil vstát. Třesoucíma se rukama se pustil do úkolu, který jej čekal, do uvázání ráhna vratiplachty a vyčistění paluby od mrtvol.

Kapitola 15

Stopaři

Nadešlo ráno, koupající se v záplavě mědi a zlata. Callinde rychle plula na jihozápad. Jaric se skláněl nad kormidlem. Obě oči ho pálily z nevyspání a špičky prstů měl odřené od zákrutů splétaných lan. Útok a to, co následovalo po něm, ho vyčerpaly. Ačkoli na úsvitě zahákoval loď Thienzů a vstoupil na její palubu, aby se přesvědčil, že tam nezůstal jediný z jeho nepřátel, prázdné paluby ho neuklidnily. Démoni se mohli vrátit. Jaric se neodvažoval odpočívat, dokud Callinde nebude daleko od místa, kde se momentálně nacházela.

Větřík polevil, když se vzduch během dne ohřál. Jaric se pustil opakovaně do uvazování kormidla. Když za sebou nechal poslední útes úžiny, vyměnil hlavní plachtu za větší. Potom si vzal ze svých zmenšujících se zásob jídla sušenky a žmoulal je, zatímco neklidně přehlížel obzor.

Kolem se rozprostíralo jen širé moře, až na šafránově žluté plachty rybářského člunu z Innishari. Včera by přítomnost dalšího plavidla znamenala vítané ujištění, že Callinde nepluje po celém oceáně sama, ale nyní každý člun mohl přivážet nepřátele. Jaric ztratil chuť. Plout k opuštěným jižním břehům téměř beze zbraně, až na nůž, mu nyní připadalo jako čin hodný blázna. Kdyby ho zabili nebo zajali, klíče od Elrinfaeru a Anskiereova kouzla, kterými poutal Mhargy, by pro Keithland znamenaly hrůzostrašnou pohromu. Chlapec hodil své jídlo přes palubu, aby jej dojedly ryby. Poté uvolnil kormidlové veslo a člun otočil. Pátrání po ostrově Vaere musí počkat. Úroveň hladiny vody v sudech Callinde se stejně snižovala. Protože Západní ostrov ležel čtyři dny plavby na sever, Jaric se rozhodl navštívit tamější trhy. Možná že když vymění veškerý svůj majetek, který může postrádat, mohl by se dostatečně vyzbrojit, aby zahnal útočníky.

Ale tento plán mu nevydržel déle než jedno poklidné odpoledne. Vítr se změnil v pouhý šepot vánku a také vlny se zklidnily. Jaric klel. Toužil po Taen tak, že ho to nakonec úplně vyčerpalo. Zničeně pootočil kormidlem. Stočil se do prodlužujícího se stínu přední plachty a usnul, hlavu položenou na překřížených zápěstích.

Probudil se do stříbřitého, chladného příšeří. Na obzoru se rozzářily první hvězdy. Moře pod nimi připomínalo přehršli tmavě indigové barvy. Jaric vstal a protáhl se, aby uvolnil ztuhlé údy. Polil si krk a obličej mořskou vodou, aby ulevil pálení opálené pokožky. Potom přistoupil k přídi a naklonil se přes steh, aby provedl průzkum. Na jihu se hranice vody spojila s hranicí oblohy v jeden celek, který nenarušovaly žádné známky života. Ale na severu, mezi Callinde a směrem, kde ležel Západní ostrov, spatřil siluetu devíti špičatých stěžňů.

Jaricovi při tomto varovném znamení naskočila husí kůže. Žádní rybáři, které kdy viděl, by za bezvětří neskasali plachty a neriskovali tak možnost, že jim unikne změna počasí, přinášející vítr. Kielmarkovy lodi občas takové intriky používaly, aby se skryly v odlescích slunečního světla, odráženého vodou. Ale pouze ti nejpošetilejší piráti by se plavili v rybářských jednostěžňových plachetnicích nebo šalupách a tak daleko od bohatství obchodních tras. To, co sem připlulo od severu, mohli být jen Thienzové, přivolaní smrtelnými sny těch, které zabil včera v noci.

Jaric zavřel oči, aby se ubránil panice. Odolal prvnímu zdrcujícímu impulsu skočit rovnou ke kormidelnímu veslu. Příkazy Thienzů cestovaly nad vodou jen obtížně a Callinde se momentálně nacházela v dostatečné vzdálenosti, aby byl Jaric z dosahu jejich manipulace. Jaric se přinutil myslet racionálně. Musí počkat do setmění, než provede obrat. Pak si pronásledovatelé z Chrámu stínů nebudou moci všimnout, že loď změnila směr. Pokud bude mít štěstí a začne foukat vítr, Callinde může zmizet za obzorem, než se rozední.

Ale ukázalo se, že čekání bylo dost obtížné, až bolestné. Jaric přecházel po palubě a potil se, když slunce začalo zapadat. Poslední paprsky zbarvily plachty Callinde krvavě červeně. Záře, která zůstala po západu slunce, nakonec vybledla na obloze také. S ní zmizela ve tmě i silueta stěžňů. Jaric, jehož ze strachu střídavě poléval žár i mráz, se chopil kormidla a otočil Callinde. Jejího kýlu se při novém kursu nedotkl ani slabý závan větru. Jaric měl namířeno na východ, v naději, že bude schopen s lodí křižovat a doplout do přístavu v Harborside ve Skane’s Edge. Přítomnost Thienzů způsobila, že bylo nanejvýš nutné tam doplout. Jaric narazil džbánkem na dno, když jej ponořil do sudu, chtěje se napít. Pokud ho nepřítel zdrží na moři poté, co mu dojdou zásoby, mohlo by ho zabít vyhladovění a žízeň, aniž by bojoval.

Jaric, nemaje na práci nic víc než obírat se vlastní zlou předtuchou, zíral na sever, dokud ho nezačaly pálit oči. Bděl sám. Toto osamění bylo ještě neústupnější, než jaké kdy kterýkoli námořník poznal. Při svém pátrání nenarazil na nic, jen na potemnělé vlny, jež občas prořízl záblesk šupin, když nějaké hejno ryb vyskočilo nad hladinu. Jeho nepřátele pohltila tma. Neměl žádnou možnost zjistit, zda proud odnesl lodi blíž nebo dál. Při každém hluku zostražitěl, dokonce i při praskání v útrobách Callinde, když se v bezvětří houpala na vlnách. Ve chvíli, kdy se souhvězdí o půlnoci změnilo a nad hlavou se objevil žnec, měl chlapec nervy naprosto zničené. Pomohlo by světlo. Ale záře lucerny na stěžni by prozradila jeho polohu jako maják. Velmi pravděpodobně by přitáhla démony, kteří by se pokusili vyslat myšlenkovou sondu, aby ho spoutali. Jaric si vzpomněl na Corleyho úhybný manévr s pomocí plamene, když se Thienzové míchali do jeho myšlenek. Jaric vytáhl lampu ze skříňky. Očistil a upravil knot dotekem prstů a pak se přesvědčil, že zásobník je naplněný olejem. Potom učinil konečné předběžné opatření. Zašátral hluboko ve skříňce na zádi a vytáhl z ní sud s cupaninou, směsí smoly a vláken, kterou používali lodní tesaři k utěsnění spár mezi prkny. V případě potřeby by se tato směs mohutně rozhořela. Rozdělat takový oheň na palubě lodi by bylo aktem naprostého zoufalství. Lépe však bude zničit Callinde než dopustit, aby ho démoni zabili kvůli klíčům od Elrinfaeru. Jaric zaklínil sud pod sedadlo na zádi. Zamumlal přitom omluvu, určenou zesnulému Mathiesonu Keldricovi. Pak se posadil se zapalovačem a vrhacím nožem u ruky. Mezi jednotlivými modlitbami o vítr myslel na Taen. Vítr ho vyslyšel až těsně před svítáním, kdy všude ještě vládla tma. Počasí se změnilo. Obloha se zatáhla nízkými mraky. Jaric tentokrát neproklínal hrozbu vlhkosti ve vzduchu a zpevnil lana. Plachty Callinde ochable pleskaly o sebe. Pak loď ale nabrala vítr a razila si cestu přívalem vln. Od její přídě se rozstřikovaly spršky vody. Za sebou zanechávala brázdu podobnou fosforeskujícímu ohonu komety. Její mladý kormidelník se opřel o kormidlo a usmál se v prudkém přívalu veselí. Déšť by ho skryl. Pokud by vytáhl náhradní plachtu a lapač splavenin, jeho sud by se mohl znovu naplnit přecezenou dešťovou vodou. Bouřlivé počasí by mu mohlo propůjčit zdroj, s jehož pomocí by se zbavil jak žízně, tak Thienzů.

Ale štěstí bývá vrtkavé. Mraky se snesly ještě níž a pak začalo hustě mrholit. Vítr zeslábl tak, že téměř nefoukal. Jaric se sklonil nad kormidlové veslo. Zdálo se, že víc vody mu stéká po krku, než vtéká do sudu, do něhož ji chtěl zachytit. Za svítání stěží vánek nadouval plachty Callinde. Během dalších deseti yardů pohltily vlny přívaly beztvaré šedi. Možnost, že Thienzové by mohli nepozorovaně číhat na každé světové straně, Jarica pronásledovala v myšlenkách a ničila jej duševně tak, že chtěl střídavě křičet a plakat. Místo toho uvázal kormidlo, aby Callinde držela kurs, vytáhl brousek a vrhací nůž a pak se vrátil na své místo u kormidlového vesla. Svíral jej loktem, zatímco se věnoval Corleyho zvyku ostření nožů, aby tak zabil čas.

Nad palubou Callinde se rozednilo. Mlha se ale dosud nezvedla. Halila vlny šedé jako matný kov a tlumila skřípění oceli o brousek, když Jaric brousil nůž. Pokračoval v práci dost dlouho, dokud nebyl nůž ostrý jako břitva, jenom aby něčím zaměstnal prsty. Válející se mlha vytvářela kolem lodi duchům podobné tvary a na jeho řasách zanechávala perličkám podobné kapky vody. Jaric zamžikal, aby je setřásl. V té chvíli to vypadalo jako zbytečná námaha. Víčka mu ztěžkla. Jeho ruce přestaly pracovat s brouskem a nožem, zatímco jeho mysl překročila práh bdění a ocitla se ve světě snů…

* * *

Vlny a temně rudé plachty Callinde ztratily barvu. Získaly bělost napadaného sněhu v Seitforestu. Jaric se během této přechodné fáze, pokroucené dotekem nepřátel ve své mysli, neprobral. Chlad a poklid jej ukolébaly. Jeho smysly neznaly nic než pomalé víření sněhových vloček, téměř neslyšně se snášejících skrz holé větve k zemi a zapadajících do tichých závějí. V tu chvíli se lesní půda, pokrytá spadaným listím, proměnila v jednotvárný pruh látky. Dokonce i potoky zamrzly a pokryly je ledové příkrovy. Utichlo i šplouchání vody o skálu, dokud po dlouhé době opět nepřijde jaro. Zemi spoutala zima a Jarica ukolébala do mírumilovného spánku. Jeho tělo přijalo otupělost extrémního chladu a jeho mysl se ztratila v sněhobílé krajině. Okouzlen sny, necítil ani, jak mu ochabují prsty, ani neslyšel cinknutí, když nůž dopadl na palubu Callinde. Nevšiml si také, že mu paže sklouzla z kormidlového vesla. Callinde plula nazdařbůh. Její plachty nedočkavě pleskaly o sebe. Ručička kompasu, pokrytého krůpějemi mlhy, se otáčela dokola, když se nikým neřízená loď houpala na vlnách.

Snový chlad se prohloubil. Ostrý jako nůž, pronikl každičkou vrstvou půdy, až se dotkl kořenů spících stromů a naprosto v nich zmrazil život. Silné větve se ohýbaly pod bezohlednou tíhou sněhových návějí. Les, jehož se zmocnil mráz, zkřehl. V zimním vzduchu byl tajemně tichý. Krystaly ledu sevřely kámen tak, až praskal. Bělost brzy získala nadvládu. Jaric, roztažený na lavici Callinde jako mrtvola, necítil bolest. Nepoznal hrůzu, smutek, necítil vůbec nic, ani když chlad pronikl do jeho těla a mířil k srdci, aby ho přiměl přestat tlouci.

Když téměř nastal konec, pronikl do jeho mysli jiný zvuk, díky vzdálenosti slabý a v nehybném vzduchu něžně křehký. Chladnou hrobku, vytvořenou Thienzy, prorazilo zvonění zvonků koz. Jaric začal pátrat po zdroji toho zvuku. Bělost, která halila jeho vidinu, se mírně ztenčila. Spatřil úbočí, nehmotné jako bytost z onoho světa, porostlé divoce rostoucími květinami a vřesem. Krajina byla jinak vyprahlá, místy rozervaná výstupky žuly, z nichž vítr svál půdu. Uprostřed stáda pasoucích se hnědých koz tam seděla černovlasá dívka. Tato vidina byla nevýrazná, jako by dívku pozoroval skrz mělký potůček. Ale její varování, pronikající zimním chladem, který se ho zmocnil, mu znělo v uších jasně jako zvonky.

„Jaricu, Thienzové na tebe seslali snové kouzlo! Jaricu!“

Ale bělost ta slova obklopila jako bezvýznamný zvuk, vyrušení, které uvázlo na mrtvém bodě a potom se vytratilo do ticha. Obraz dívky se rozplynul a úbočí zahalené vřesem a kapradím se proměnilo v chomáčovité stíny. Již dávno je zcela spolkla prázdnota. Jaric, spoután Thienzy a nehybný jako kámen, byl bezcílně unášen.

Přesto se ale přítomnost spřadačky snů zcela nevytratila. Taen shromáždila všechny své zkušenosti a udeřila proti zámotku, který Thienzové utkali kolem vědomí Ivainsona Jarica. Její naléhání se do něj zařízlo jako nůž. Tentokrát se jí podařilo proniknout dovnitř.

Jaric se vzpamatoval. Činnost jeho mysli a těla, jak cítil, halil příliv bělosti a on se nemohl zorientovat. Nebyl si jist, zda čísi přítomnost, na kterou si vzpomínal, znamenala pokoušení démonů, kteří se jej snažili oslabit, nebo iluzi zrozenou z touhy a jeho vlastní představivosti. Zamumlal Taenino jméno.

Její odpověď s sebou přinesla až do krajnosti vyhrocený strach. „Jaricu, musíš se osvobodit!“ Konečně, když jí bylo umožněno získat pevný záchytný bod v jeho mysli, která byla při vědomí, rozestřela snový smysl a zaútočila. Vězení démonů se zachvělo pod nátlakem jejich schopností. Taen udeřila znovu, dokud svou sílu zcela nevyčerpala. Nebyla schopna udržet kontakt. Její dotek zeslábl, právě když bariéra otupělosti, která ohrožovala život Ivainova potomka, zeslábla a náhle se zhroutila.

Chlad pronikal probuzenými smysly jako špičky jehel. Jaric se probudil pod náporem hrozné bolesti. V agónii si zcela vzpomněl na Callinde, oceán a rybářské čluny plné nepřátel odhodlaných připravit jej o život, zatímco se opíral o sedadlo na zádi. V bezvědomí narazil čelem na kormidlové veslo. Vykřikl, šokován a překvapen. Jeho výkřik odnesl vítr. Jaric se konečně díky šílenému pleskání plachet zcela probral. Počasí se zcela změnilo. Mlha ustoupila mrakům a bičujícímu dešti. Voda stékala v nepravidelných potůčcích z plachet a ráhen, zatímco Callinde se houpala na vlnách s bílými hřebeny. Její nepřivázána lana volně vlála v kladkostrojích. Jaric těžce oddechoval, jako závodník na dlouhé trati, aby nabral vzduch do plic poté, co bylo jeho dýchání zpomaleno. Zatím však neudělal sebemenší pohyb, aby dostál svým povinnostem námořníka. Natáhl instinktivně ruku, aby si promnul pohmožděné čelo. Pak se zarazil a podíval se na své ruce. Maso bylo na dotek chladné. Ale při pohledu na ně byly na kůži červenobílé flíčky, jako by byla vystavena extrémnímu chladu. Vnitřní bolest a agónie ze znovu se rozbíhající cirkulace krve byly naprosto reálné. V důsledku toho se Jaricovi udělalo nevolno. Iluze zimy, kterou Thienzové použili, aby se zmocnili jeho mysli, zjevně postihla jeho tělo všemi účinky mrazivého sevření.

V důsledku toho se zděsil, že Thienzové, které neviděl, mohli spoutat lidskou mysl vidinami dost silnými na to, aby zabíjely. Jaric strčil zkřehlé prsty pod okraj kabátku, ale jeho srdce se dotklo něco víc než chlad. Své pátrání po ostrově Vaere málem skončil tady, uprostřed osamělého oceánu. Ivainovo dědictví a Taenina naděje mohly přijít vniveč dřív, než by svým potenciálem čelil Cyklu ohně. Jarica to tak vyděsilo, že se postavil na třesoucí se nohy. Protože machinace Thienzů se zcela ještě nerozplynuly nad vodou, démoni, kteří se jej pokusili zavraždit, zřejmě dosud budou někde poblíž.

A potomek Pána ohně, roztřesený a osamělý, vyskočil a upevnil volně vlající lana Callinde. Když se loď otočila, její plachty se napjaly pod náporem větru. Jaric se vrátil ke kormidlovému veslu a napjal všechny svaly v pažích, aby znovu po tom přerušení nabral kurs. Bál se myslet na Taen, kvůli níž se vydal hledat Vaere a jejíž zásah mu zcela jistě zachránil život. Neodvažoval se uvažovat o bolesti hlavy, která ho mučila, ani o neutuchající bolesti prstů na rukou a nohou, kterou mu způsobil mráz. Všechny své síly upřel na plavbu severoseverozápadním směrem, který jej bezpečně přivede do Skane’s Edge.

Náhle nastalo hromobití. Mezi jednou bouří a tou další bičoval vodu déšť. Bil do hřebenů vln a rozstřikoval kolem nich bílé spršky vody. Jaric plul podle kompasu. Rukama pevně svíral kormidlové veslo, neboť ho bouře oslepovala. Nebylo vůbec vidět, aby mohl zjistit, zda pluje vstříc svobodě nebo přímo do srdce flotily démonů. Když se vítr obrátil na sever, bojoval se silným příbojem. Uchopil pevně kormidlo a obrátil příď lodi k větru, tak jak to její robustní trup snesl. Pak se bouře utišila. Obloha nad hlavou byla zatažená černými mraky a zpěněné moře se zlostně rozstřikovalo. Jaric mžoural skrz spršky vody, které clonily čelen, ale na moři před sebou nespatřil žádné stěžně, plachty nebo ráhna. Bouře dosud halila hvězdami posetý obzor a skrývala jakoukoli stopu po přítomnosti Thienzů, kteří jej mohli pronásledovat. Protože Jaric nespatřil žádné známky po flotile démonů, dospěl k závěru, že musel v poklidu proplout kolem nich a zachránil ho jen Taenin zásah a to, že jej skryla mlha. Jaric se bál opustit kormidlo i proto, aby se jen napil. Plul, dokud se kolem nesnesla noc.

Mraky vystřídaly hvězdy a oceán byl černý jako smůla. Jaric se krčil ve vlhkém oděvu. Jeho jedinou starostí, dokud vítr dul do plachet Callinde, bylo udržet kurs. Za jasné noci, kdy byla vidět Polárka, mohla taková primitivní opatření účinkovat, ale teď ne. Bouře a mlha znamenaly proměnlivé počasí a za takových podmínek nebude vát vítr neustále jedním směrem. Jaric věděl, že dříve nebo později bude muset vzít kompas, aby přesně určil směr. Lampa, v níž předtím zastřihl knot a kterou opatroval, čekala zavěšená na stěžni Callinde. Měla zavřená dvířka a knot byl tudíž suchý a připravený k zapálení. Jaric přesto odtáhl ruku od zapalovače. Neochoten lampu zapálit, aby neprozradil svou pozici Thienzům, neodlepil se od kormidla.

Callinde plula tmou. Jaric se stal otrokem nároků své lodi. Položil si hlavu na překřížená zápěstí, zatímco hučení vody přes kormidlové veslo se mu přenášelo do celého těla. Do srdce se mu zahryzlo zoufalství, přestože na něj žádný Thienz zjevně zaútočit nehodlal. Jaric se mrzutě díval, jak kýl rozráží fosforeskující pruh vody. Všiml si krátkého záblesku, když se za zádí blýsklo. Od východu se k němu hnala bouře, jistá známka toho, že vítr se radikálně změnil. Nesmí déle oddalovat kontrolu kompasu, ledaže by si přál riskovat, že se obrátí vzad a popluje přímo vstříc flotile démonů. Jaric měl strachem sucho v ústech. Sáhl po lampě a zapalovači.

Otevřel dvířka lampy. Zaskřípění kovu o kov připomínalo mezi přirozenými zvuky vody, dřeva a plachet výkřik. Jaricovi se třásly prsty, když škrtl zapalovačem. Dal plameni stěží vteřinu na to, aby se rozhořel a přestal plápolat, než dvířka zavřel. Nechal je trochu nedovřená. Temnotu noci jako pero prořízlo žluté světlo. Jaric se potýkal s kormidlovým veslem pomocí jednoho ohnutého lokte. Pak pozvedl lampu nad kompasnici. Pohled na kompas mu připravil zklamání. Callinde momentálně plula na západ, navíc již po určitou, těžko zjistitelnou dobu. Jaric nebude moci určit svou pozici, dokud se nebude moci orientovat podle hvězd nebo slunce. Ba co hůř, aby dosáhl Skane’s Edge, nutil Jarica chabý výkon staré lodi při změnách počasí změnit kurs.

Jaric se stěží obtěžoval nadáváním na krutosti moře. Dech se mu zadrhl v hrdle. Otočil kormidlovým veslem. Potom si spálil paži, když náhodná vlna srazila lampu a její rozžhavený rám se mu zaryl do masa. Reflexivně sebou trhl. Pak sebou škubl znovu, když se Callinde zeširoka zhoupla po vlně, přičemž se otevřely na severní straně okenice a začaly pleskat o sebe. Světlo přejelo po vodě a černých, vlhkých, lesknoucích se prknech. Zajiskřilo na zpěněných vlnách. Jaric v sobě zadusil výkřik hrůzy. Ani co by kamenem dohodil od lavice, na níž seděl, plula jedna – ne, dvě – ne, tři lodi Thienzů. Jak dlouho jej ve tmě stopovaly, nemohl říci. Ale to, že se nacházely dost blízko, aby mohly zaútočit, bylo nade vši pochybnost. Nedalo se nic dělat. Jako by si z něj v jeho slabosti počasí tropilo posměch, příznivý vítr měli démoni.

Jaric zabouchl dvířka lampy. Pověsil kruh, za nějž ji držel, na hák, když Thienzové vyrazili útočný pokřik. Jejich společný psychický útok rval jeho mysl, když se vší silou opřel o kormidlové veslo. Veškerá snaha však přišla pozdě. Jaricova obranná opatření se rozplynula jako štěpiny odlétající zpod dláta truhláře. Démoni znali jeho slabé stránky. Jejich horečným shonem po krvi pronikala spokojená vzpomínka na noc, kdy jej obkličovali a studovali. Nezůstalo jim neznámo ani to nejzasunutější místečko jeho mysli, žádná slabost, síla ani žádný zdroj. Násilnosti jejich nátlaku se nemohla vzepřít žádná srovnatelná moc v Keithlandu, protože Thienzové byli chráněni proti vnějšímu zásahu. Tentokrát by žádná Vaerey vycvičená spřadačka snů nemohla jejich obranou proniknout, aby narušila jejich úsilí. Ivainson Jaric, potomek Pána ohně a kořist Thienzů, by nyní zmizel, kvůli Scaitově dohodě a slávě.

Chlapec plakal zuřivostí a zděšením. Ruce nechtěly poslouchat jeho vnitřní vůli a vykonávaly přání nepřátel. Kormidlové veslo se otočilo v čepech a příď Callinde se poslušně stočila okem větru. Jaric se prodíral proti bouři, ale marně. Nevlastnil žádné obranné schopnosti Pána ohně, aby uvolnil stisk svírající jeho vůli. Callinde se otočila přídí nevyhnutelně na jih. Její plachty se napnuly, když vyrazila vpřed, přímo k Thienzům, kteří toužili roztrhat syna Ivaina, Pána ohně, úd po údu. Jejich vzrušení se odrazilo i v jejich kontaktu, který oběť pronásledoval obrazy plnými krve a roztrhaného masa. Jakmile se jen ocitne na palubě některé z jejich černých lodí, bude umírat strašně a pomalu. Jaric, dohnán zoufalstvím do krajnosti, se pokusil o nemožné. Přestal vzdorovat pronásledovatelům a bez jakéhokoliv varování vrhl své úsilí stejným směrem jako oni. Plnou silou se opřel prudce o kormidlo Callinde a stočil je po směru, který si vyžadoval jejich nátlak. Náhlý obrat lodi připravil démonům překvapení. S ohlušujícím, zmateným křikem posílali na Jarica své obrazy, ale masivní prohnutá příď Mathiesonova rybářského člunu zeširoka nabrala kurs, který neměli v plánu.

Do rozložité hlavní plachty se opřel vítr, až to plesklo. Callinde se prudce naklonila a Jaric vyrazil vpřed. Holeně si odřel o závěsnou kóji, přesto se ale držel vesla a otáčel loď o další dva stupně na levobok. Masivní starý člun zareagoval, nabral kurs a položil se na bok, až rozřízl příboj, a pak zamířil přímo proti lodi Thienzů ve středu nepřátelské flotily.

Členové posádky Thienzů začali naříkat. Démoni se rozdělili, připomínajíce háčkovaný vzor. Opustili vyvýšená místa k sezení u zábradlí, zatímco kormidelník prostřední lodi trhl prudce kormidlem na pravobok, aby se vyhnul srážce. Šalupa poskočila, jenomže ne dost vhodně. Železem okovaný okraj kýlu Callinde narazil do boku nepřátelské lodi. Jaric mezitím prudce trhl kormidlem. Síla nárazu otřásla spojením Thienzů, kterým svírali jeho mysl.

Jaricovi krvácel pořezaný ret. Byl zmaten pekelně vypadajícími stíny, které vrhala lampa, proto si udržel stěží tolik duchapřítomnosti, aby držel pevně kormidlo. Reagoval podle toho, co cítil, spíš instinktivně. Jeho člun byl dosud zaklíněný do nepřátelské lodi. Strhl těžší Callinde stranou.

Prkna zapraskala a zaskřípěla. Svorníky spojené železné kování, které zesilovalo příď Callinde, poničilo lehčí šalupu. Začaly z ní odlétávat třísky, světlé a ostré jako nože, jak bylo ve světle lampy vidět. Pak zmizely ve zpěněné vodě. Jaric pozoroval rozbitou loď. Smečka Thienzů na její palubě se semkla těsně k sobě. Démoni měli oči rozšířené strachem a roztěkané. Zlo jejich kleteb zasáhlo palčivě Jaricovu mysl. Pak do rozbité lodi narazil příval vln. Vysoce klenutá příď Callinde se otočila o další stupeň na levobok a zahákla se do nepřátelské lodi. Thienz, který ovládal plachty, vykřikl na poplach.

Při nárazu vystříkla kolem kotevního lana do vzduchu sprška vody, připomínající dým. Jaric měl jen chvilku, aby se napřímil, než se prkna podlahy zachvěla a než se přes příď Callinde přehnala další vlna. Steh na lodi démonů zapraskal, jako když šlehne bičem. Členové posádky Thienzů šplhali jeden přes druhého, pokoušejíce se povolit lana, ale žádný z nich neuměl jednat rychleji než vítr. Bouře udeřila do hlavního stěžně šalupy. Plachta se nadula a nepodepřený stěžeň zanaříkal a praskl. Do vzduchu se vzneslo kvílení Thienzů. Zadní steh narazil do kormidelníka a ten vylétl do vzduchu, když urvané prkno proletělo na bok. Plachta zabrzdila jeho pád. Propůjčila hrozícímu neštěstí majestátní, klamný půvab. Pak se zřítila ráhna a zmuchlané lanoví, což mezi Thienzy vyvolalo takovou paniku, že se jim strachem ze smrti utvořily na čele hluboké vrásky. Rozeběhli se po palubě, přičemž uvízli ve spadaných lanech anebo byli sráženi padajícími stěžni. Jaric ta jatka ochromeně pozoroval s hrůzou v očích. Kladkostroje a plachty šalupy mezitím padaly do mořských vln.

Po tom nárazu voda vystříkla šestnáct pídí do vzduchu. Následovaly vzdouvající se yardy plachet. Nabíraly mořskou vodu se škubnutím, které vytrhlo z přídi šalupy úponové držáky. Loď Thienzů se otočila, lesknouc se jako ryba. Následující vlna jí prudce mrštila o konec jejího spadlého stěžně a vrazila do jejích prken s prudkostí ničivého beranidla. Temné, ropuchám podobné postavy padaly s křikem do vln. Slaná voda spálila jemnou tkáň jejich žaber a zahlušila jejich výkřiky. Řady přeživších démonů přestaly s vysíláním energetických vzorů donucovacího útoku. Kvíleli ve společných mukách, když chlapec, který byl jejich kořistí, přiskočil k zadnímu stehu Callinde. Vykřikl v bujarém veselí, zatímco topící se Thienzové spřádali smrtelné sny, než vlny navždy vymazaly jejich vzpomínky.

Callinde, jejíž prkna utrpěla mnoho šrámů, se vymanila ze sevření. Řemeslná práce starého Mathiesona se vyznačovala odolností, ne stylem, rychlostí nebo půvabností. Jaric mohl plakat pro lásku ke způsobům rybářů ze severního pobřeží, ale dvě další lodi plné Thienzů mu nedopřávaly odpočinku. Když jedna z nich přilehla k větru ve snaze zachránit ty démony, kteří se dosud přidržovali trosek, druhá se stočila a najela do Callinde. Nyní těžkost její přídě pracovala proti Jaricovi. Šalupa, kterou nepřítel ukradl bohatším rybářům z Felwaithe, byla lehčí, užší a rychlejší. Závodit s ní s Callinde by byla chyba, jaké by se dopustil jen blázen.

Jaric se o to ani nepokusil. Když Thienzové řídili svou loď tak, aby jej zajali, sklonil se a vytáhl zpod lavice na zádi sud s cupaninou. Ukázalo se, že víko pevně drží. Jaric na něj zatlačil a rozřízl si prsty o plombu. Nemělo to význam. Drmolení Thienzů se nevyhnutelně blížilo. Kolem boku šalupy vylétla do vzduchu sprška vody a smočila chlapcův obličej. Jaric s klením sáhl po vrhacím noži. Tloukl jím do víka sudu. Třísky mu poranily kůži, když víko prorazil a uchopil dehtovitou hmotu utěsňovací cupaniny. V té chvíli loď Thienzů stínila část zádi Callinde. Zbývaly jen vteřiny, než smrtelné sny těch méně šťastných přestaly dělat starosti těm nepřátelům, kteří chlapce pronásledovali.

Jaric se napřímil právě ve chvíli, kdy se démoni zmocnili jeho mysli. Natáhl ruku k lanu plachty, nucen nátlakem Thienzů nechat plachty volně vlát a dovolit jim, aby loď předjeli a zahákovali. Chlapec jim odporoval. Křičel sice bolestí, ale objal kruh lampy prsty. Thienzové, pronikající k jeho nervům, kostím i šlachám, se snažili prosadit svou vůli. Jaric, odhodlaný a poháněný strachem o Taen a láskou k ní, prostrčil cupaninu dvířky k plápolajícímu knotu.

Smolou napuštěná vlákna cupaniny se ihned vzňala. Jaric, jehož plamen málem sežehl, cítil, že Thienzové v jeho mysli se stahují z dosahu jeho bolesti. Využil toho nepříliš dlouhého okamžiku, kdy se mu udělalo lépe. Natáhl se a vrhl lampu před sebe.

Přeletěla se syčením vodní plochu. Chvíle, po niž letěla vzduchem, mu připadala jako celá věčnost nebo jako temný konec času. Potom hořící lampa zasáhla hlavní plachtu připlouvající lodi Thienzů. Hořící chomáče cupaniny se rozlétly kolem. Přichytávaly se a rozhořely se ještě víc, podpalujíce věci ve svém okolí.

Thienzové zuřivě zakvíleli. Zpětný náraz v jejich myšlenkové sondě bodl Jarica jako šlehnutí bičem. Vzniklá energie ničila kanálky jeho nervů. Ta muka ho zbavila sebeovládání. Dopadl pozpátku na sedadlo na zádi, lapaje po dechu. Opuštěné kormidlové veslo Callinde vytvářelo nad jeho hlavou kruhy. Ale silueta dřevěného vesla se rýsovala na pozadí závojů šlehajících plamenů. Jaric se sice nemohl pohnout, ale triumfálně se rozplakal. Nepřátelé byli poraženi. Šalupa Thienzů hořela, plachty i lanoví. Momentálně nenávist, která se zaryla do chlapcova vnitřního vědomí, ustoupila, když byli útočící démoni nuceni svou kořist pustit a místo jejího pronásledování bojovat o přežití.

Jaric, vyčerpaný, plný modřin a ožehlý od hořící cupaniny, se namáhavě postavil. Neobjevil se žádný Thienz, který by mu v tom chtěl zabránit. Jaric položil ruce plné puchýřů na kormidlo a jemně stočil příď Callinde po větru. Její hlavní plachta se zatřepotala s pleskáním, které ho bodalo do uší, a lana se napjala. Od přídě se rozstříkla sprška vody. Kapky připomínaly v záři ohně za zádí lodi karneol a rubíny. Pak člun starého Mathiesona udělal to, k čemu se hodil nejlépe; nabral kurs a plul vpřed, hnán větrem.

Veslové kormidlo reagovalo na sebemenší dotek. Jaric ochable klesl podél zadního vazu. Chodidla měl ulepená od roztroušených zbytků cupaniny. Jeho jediný nůž vězel zabořen někde v dehtovité hmotě, což by Corleyho určitě rozzlobilo. Jaric zavřel oči. Jeho představivost mu ukázala Taen, která si z něho utahovala jako nějaká semetrika nad černou smůlou, kterou měl za nehty prstů během následujících dvou týdnů. Ale dobrá nálada a jásot najednou zhořkly. Pomyšlení na reakci spřadačky snů na osud, kterému těsně unikl, způsobilo, že se Jaric zachvěl. Pak propukl ve vzlykot, který jím cloumal. Málem všechno ztratil, klíče od Elrinfaeru i budoucnost Keithlandu. Následný šok jej vyvedl z rovnováhy. Cítil, že je zcela vyčerpán, prázdný a ztracený. Ale i přes tuto bouřlivou reakci se chlapec nevzdával cíle. Callinde držela kurs jako tažný pták unikající vražedným zimním bouřím.

Zář ohně za zádí lodě pohasla. Jaric si odhrnul pocuchané vlasy z čela. Překvapilo ho, že mu hlady kručí v žaludku. Zapomněl jíst už pravděpodobně celé dny. Rozhodnut soustředit se na běžné věci, odtrhl ulepené prsty od kormidla a vyhledal sud se sušenkami. Když ale měl jídlo v ruce, zjistil, že je příliš vyčerpán, než aby mohl jíst.

Vodní sprška promočila lodní suchar v jeho ruce. Olízl slané drobečky a upevnil lana. Tvrdohlavě odmítl ohlédnout se ve směru zkázy, kterou jeho ruka způsobila Thienzům. Zbylá loď se určitě vydá za ním. O tom vůbec nepochyboval. Nějak, navzdory naději, musí být připraven, až démoni zaútočí. Proto ze své vnitřní vůle vytvořil zbraň. Přiměl se něco pojíst. Plavil se stále dál, maje napjaté nervy ostražitostí a odhodláním, a nenapadlo ho, že tak neprůkazné vítězství by mohlo zvýšit sázky proti němu.

* * *

Callinde zmizela za obzorem v okamžiku, kdy Thienzové zachránili poslední přeživší z jejich útočiště na plovoucí desce. Vytáhli je na palubu, kde se rozechvěle krčili, zatímco z nich crčela voda, a naříkali nad svým ubohým osudem, neboť se museli ponořit do slané vody, která jejich žábry nemilosrdně spálila. Jejich plíce zahltila tekutina i během krátkého vystavení účinkům soli. Bylo téměř jisté, že spousta z nich bude na úsvitě sdílet své smrtelné sny. Nejstarší Thienz konečně podrážděně proťal ticho. Ti, kteří byli potrestáni, se stáhli do rohu, zatímco jejich slanou vodou neporušení společníci pokládali na palubu zmrzačená těla svých mrtvých a zraněným se snažili ulehčit v jejich bolesti. Skřehotavě lamentovali nad ztracenými životy. Noc ještě zdaleka nekončila, když se přeživší démoni, které Jaric porazil, seskupili pod hlavním stěžněm, aby shromáždili zdroje a poslali vzkaz o své porážce do Chrámu stínů.

Obsah jejich zpráv vyvolal velké zděšení. Scaitovi oblíbenci a starší členové smečky se spěšně shromáždili v hlavní hale. Přestože se lord z Chrámu stínů právě krmil, nikdo se neodvažoval riskovat a nechat ho v nevědomosti. Dveřmi doupěte, sloužícího jako jídelna, byl prostrčen mladý naříkající Thienz, který ho měl informovat. Přišel o paži dřív, než význam jeho poselství pronikl do instinktů, které byly živnou půdou Scaitova šílenství. Lordovy divoce planoucí oči znovu získaly rozumný výraz. Ovládl svou chuť a nutkavý pocit proříznout tomu poslíčkovi z řad Thienzů hrdlo. Avšak zloba způsobená onou zprávou se projevila tím, že se lordovi zlověstně naježily bodliny. Nevyslovil statečnosti svých podřízených žádné uznání, ale zanechal sténajícího a krvácejícího poslíčka mezi zbytky jídla.

Suverénní pán Chrámu stínů vyklopýtal z jídelny a připojil se ke shromáždění v ohromné hale, aniž by si předtím opláchl rty a přední drápy. Jeho čelisti dosud drtily kosti prstů podřízeného, který ho informoval o Jaricově úniku. Pouze ti nejctižádostivější z jeho oblíbenců necítili strach. Tihle drzí démoni se dívali s trpělivostí šelmy, jak lord kráčí po chodbě.

„Tak Ivainson Jaric, potomek Pána ohně, je člověk s odvahou, s níž je nutno počítat.“ Scait se odmlčel, olízl si zuby a pohlédl na řadu krčících se poddaných.“ Prokleté sémě svého otce, musíme se s ním vypořádat.“

Kolem zrcadlové louže se nepohnul ani jeden démon, jakmile jejich pán vystoupil na stupínek a posadil se. Drápy jemně škrábaly po naloženém lidském mase, když se posadil na trůn a pohlédl na seschlého Thienze, který k němu spěchal, aby se krčil u jeho nohou. „Ukaž mi Jaricovu auru, Thienzi,“ poručil Scait. „Tak jak žije, teď. Nechci žádné neadekvátní, špatně vyloženě vzpomínky na Taen, Maelgrimovu sestru.“

Korálky zachřestily, když starší Thienz vstal. Zamžikal vrásčitými víčky na lorda na trůnu a drze zapleskal žábrami. Pak, když zjistil, že nebyl zastrašen a přinucen k servilnosti, se uvelebil a nabídl jeden obraz.

Scait jej sdílel s očima zúženýma do štěrbin. Thienzova vzpomínka mu představila Jarica ozářeného světlem lampy na palubě Callinde. Na pohled to byl pořád chlapec z rodu lidí, mající díky hodinám stráveným u kormidla svalnaté tělo, opálený a kvůli povětrnostním vlivům rozcuchaný. Ale démonovy smysly pronikaly hlouběji než jen do masa. Obklopil Jaricovu postavu a vysílal složité vzory energie, které udivovaly svou komplexností.

Pán Chrámu stínů pevně stiskl zuby. Sedm desetiletí studoval nepřítele. V té době arogantně předpokládal, že si může činit nárok na to, že zná přirozené vlohy lidstva pro psychický vývoj. Do hloubi rozpitval vrozené schopnosti Meryi Tathagres a nedávno i Marlsona Emiena. Jednou dokonce pohlédl i na obraz Taen, spřadačky snů, vytvořený Thienzem. Ale nikdy předtím nezůstala aura člověka s přirozeným nadáním, s potenciálem vaerského čaroděje, pohledu démona před výcvikem vedoucím k mistrovství upřena. Scait si poprvé uvědomil, jak vzácná, cenná a jak hrozivě silná je schopnost skrytá v jednotlivcích zvolených k duálnímu spojení se Sathidem. Ale tento chlapec, vybavený udivující kapacitou moci, který se plavil, aby uplatnil své právo na Cyklus ohně, se vyznačoval naivitou, bezmocností vůči faktu, že dosud nepřistoupil ke zdroji potenciálu, který v něm dřímal.

Toto zjištění přimělo Scaita změnit způsob myšlení. Nechal oči zavřené, avšak jeho oblíbenci si tento výraz vůbec nezaměnili za výraz ospalosti. Naprostá lordova ztuhlost působila varovně. Zkušení členové rady čekali napjatě a dychtivě, až se jejich pán pohne a napřímí.

Scait se rozhodl pro řeč jako způsob komunikace, což potvrzovalo, že se uchýlil k hlubokomyslným plánům. Přesto svým podřízeným zcela nedůvěřoval. Riziko, které měl v úmyslu podstoupit, se snad dalo pokládat za nenasytné, ale Jaricovy schopnosti se vyznačovaly dvojsečnými, nebezpečnými možnostmi. Pro zkázu lidstva by se dalo získat víc než jen klíče od Elrinfaeru. Kdyby byl Ivainův potomek zajat živý, smečka by mohla vyvinout a zotročit jeho rozsáhlý potenciál pomocí spojení s předtím vyzrálým Sathidem. Pak by mohly být všechny jeho schopnosti Pána ohně využity k vnesení chaosu do Keithlandu. Pomsta lidstvu, plánovaná po tisíciletí, by mohla být vykonána jediným úderem.

Scaitovy rty se rozšířily do štěrbiny, když sdělil svou vůli starému Thienzovi. „Shromáždíš třetí flotilu a pošleš ji na pomoc tuctu lodí, které dosud křižují jižní vody.“ V místnosti se ozvalo mumlání, které Scait utišil mávnutím paže. „Už nebudeme věřit žádným nezkušeným mladíkům. Pod mým velením se nalodí pouze ti nejsilnější a nejstarší Thienzové a vydají se na cestu, poněvadž si přeji, aby s námi plul i ten poskok Maelgrim. Použije svůj výcvik k zajištění splnění mých přání. Nedovolte mu, aby selhal. Ivainson Jaric, potomek Pána ohně, musí být zajat a dopraven živý ke mně.“

Kapitola 16

Bouřlivá plavba

Nárazy větru od moře chrastily povlávajícími ozdůbkami, které rybáři z Imrill Kandu zavěšovali z okapů svých domů na ochranu proti zhoubným větrným smrštím vanoucím od oceánu. Taen probudily právě tyto zvuky a křik dětí ženoucích ulicemi za úsvitu, jako každý den, kozy na pastvu na okolní pahorky. Uvědomila si, že je doma. Ačkoliv otevřela oči v podkrovním pokojíku, který znala z dětství, a měla k bradě přitaženou tutéž vybledlou prošívanou pokrývku, přítomnost jí dávala jenom malou možnost vzpomínat. Během posledního roku, kdy tu nebyla, se toho hodně změnilo. Bratr, který spával v závěsném lůžku zavěšeném napříč pokojem, nyní propadl démonům.

Taen vstala. Spěšně si oblékla kalhoty a blůzu, jež kdysi patřily Emienovi, společně s vázací košilí, kterou si kdysi Corley oblékal přes oděv, aby se zahřál. Ovázala ji páskem ze splétaných provázků, který pro ni jako dárek vyrobili námořníci z Bezměsíčné. Její stříbřitě šedé šaty spřadačky snů zůstaly již od jejího příjezdu ležet složené v cedrové skříňce. Pro vesničany z Imrill Kandu to byla nevhodná připomínka, že se k nim vrátila jako kouzelnice, přetvořená tajemnými kouzly Vaereů ze zmrzačeného desetiletého dítěte v dospělou ženu v průběhu ani ne jednoho roku. Přestože Taen si zvykla na osamělost, toto další odcizení bylo neštěstím, o kterém nechtěla dlouho přemýšlet. Rychle se učesala a spletla si vlasy do copů. Pak sešplhala po žebříku do kuchyně.

Matka ji slyšela, přestože Taen už dávno neměla chromý kotník, který s klapotem tahala za sebou. Mariova vdova nevzhlédla od hnětení těsta, ale zavolala na dceru, k níž byla otočena zády: „Už zase chodíš bosky. Stoupneš na něco ostrého nebo se nachladíš, ale pak za mnou nechoď s pláčem, abych tě politovala.“

„Kdo se teď chová přemoudřele?“ řekla Taen s úsměvem, když seskočila ze žebříku. „Mé boty stojí už od včerejšího večera u krbu a suší se. Neviděla jsi je, když jsi rozdělávala oheň, abys upekla chléb?“

Stará žena odfrkla. „Pak to tedy bylo před svítáním, děvče. Neměla bys zůstávat venku po půlnoci. Mohla by ses ve skalách zranit.“

Podle libé vůně byly již první bochníky upečené. Taen si omotala ruce koncem Corleyho košile a vytáhla chléb z pece. „To já vím,“ předešla matku, když si všimla, že nabrala dech, aby ji varovala, že její nedbalost by jí mohla přinést potíže. Nehledíc na to, že o chvíli později rychle odhodila bochníky, které se žuchnutím dopadly na stůl, a olízla si popálený palec.

„Tvrdohlavče.“ Mariova vdova přenesla těsto do mísy, aby vykynulo. Pak se otočila, utírajíc si ruce o zástěru. Ustaraná a zestárlá smutkem nad ztrátou manžela a syna, pozorovala dceru, kterou Vaereové proměnili v cizinku, již sotva znala. „Půjdeš zase do hor?“

Taen lehce přikývla. Dávala přednost osamoceným procházkám v místech, kde se nemusela dívat, jak lidé, které znala od dětství, za jejími zády dělají znamení proti zlu.

„Později může pršet,“ řekla jí Mariova vdova. Ohnala se vlhkou pěstí po Taen, která odlomila kousek čerstvého chleba a nacpala si jej do úst. „Jsi dost stará, abys to nedělala.“

„To říkal i kuchař na Bezměsíčné.“ Taen si povzdechla, když matka odnesla chladnoucí chléb z jejího dosahu. Krupice a uzená ryba, kterou jí místo toho nabídla, nebyla moc vhodnou náhražkou. Spřadačka snů se sklonila nad talíř bez valného nadšení. V myšlenkách se zaobírala tím, že Jaric je v nebezpečí a že jej pronásledují démoni. Toto břímě s ním ale nemusí sdílet zde, kvůli bratrovi, jehož zrada stínila tento dům jako pavučina. Taen se ale z nutnosti věnovala běžným věcem. „Proč strýček Everett tak křičel?“

Mariova vdova pozvedla unavené oči k oknu vedoucímu do Krysí uličky. „Chce, aby Kielmarkovy brigantiny odpluly z těchto vod. Bez ohledu na to, že tu jsou proto, aby nás chránily. Řekla jsem mu, aby si to svoje bručení nechal do krčmy.“

„A to on neudělal,“ poznamenala Taen, ale bez hořkosti. Časy byly pro jejího strýčka dost těžké, dokonce i předtím, než Emien přišel o šalupu. V Imrill Kandu se obchodovalo i s krupicí. Taen misku pečlivě vytřela a rybu zabalila do lněného ubrousku. Nechá si ji k obědu. „Mohu natrhat nějaké bylinky na čaj, až se budu vracet,“ nabídla matce, když vstala od stolu.

„Já vím, ty se nevrátíš ani k večeři.“ Mariova vdova zmizela v komoře a vrátila se s košíkem na šicí potřeby zrovna ve chvíli, kdy si Taen obouvala vlhké boty.

„Vezmi si tohle dítě. Nastává zima a ty budeš potřebovat něco, co by tě chránilo před větrem.“

Taen vzhlédla a spatřila v matčiných napřažených rukou plášť. Látka byla utkána z jemně spřádaných kozích chlupů a měla šedočervenou barvu. Plášť byl lemován modře, aby se hodil k jejím očím. Taen oněměla nad tím darem úžasem, neboť věděla lépe než kdokoli jiný, že pod strýcovou střechou se sotva našlo pár měďáků. Pátravě se zahleděla do matčiny tváře. Její nadšení vybledlo před jistotou, že takovou látku si nemůže dovolit.

Matka si všimla jejího váhání a zamračila se. „Tak tobě není dost dobrý, co?“

Taen ucítila její vyčítavý pohled a přinutila se k lehkomyslnému úsměvu.

„Jen jestli jsi jej neukradla.“ Pak raději matku objala kolem zamoučeného pasu, aby si nevšimla jejích slz, a přitiskla se k ní.

„Nechala jsem látku vyrobit u tkalce za peníze, které jsem si vydělala vyspravováním svetrů,“ zapřísahala se Mariova vdova. „Everett se do toho nemůže plést a já možná budu dobře spát, když budu vědět, že má holčička je v teple, aniž by na sebe musela navlékat nějaké hadry, které zůstaly po členech posádky toho pirátského kapitána.“

Taen uskočila vzad. „Corley?“ zeptala se nevěřícně, když dokýchala z toho, že se jí do nosu dostala při prudkém pohybu mouka. „Je to nejlepší důstojník v Cliffhavenu, s nejvyšší hodností, ne nějaký obyčejný člen posádky.“

„Jdi,“ pokynula jí matka. „Hned, než ti dodatečně jednu vrazím za to, že jsi ulomila kus čerstvého chleba.“ Vystrčila Taen i s pláštěm ze dveří, na mokrou dlažbu Krysí uličky.

Spřadačka snů zadumaně přejela prsty po látce. Potom se usmála se sladkostí, která si získala srdce těch nejzatvrzelejších Kielmarkových kapitánů. „Děkuji, mami,“ zvolala a začala si spínat límec broží z hladké mědi.

V tu chvíli se dveře znovu otevřely a do hrudi ji udeřil balíček s herinky, který ze dveří vyplul.

„Nezapomeň na oběd,“ řekla Mariova vdova. Přibouchla dveře, ale ne tak rychle, aby si její dcera nevšimla slz.

To, víc než cokoli jiného, upozornilo Taen na to, jak se její život změnil od chvíle, kdy ji Anskiere poslal k Vaereům. Vrátila se domů, ale Imrill Kand už jen velmi málo toužil po její loajalitě. Vesničané a jejich hořká snaha starat se o obživu jí připadali smutně bezvýznamní ve srovnání s ostatními věcmi. Jako holčička toužila po rybářské šalupě. Jak málo počítala se skutečností, že tak prostý sen by ji mohl přivést až na ostrov Vaere, kde se měla přidat k Vaerey vycvičeným lidem jako strážkyně Keithlandu.

Foukal studený vítr a vířil kaluže v Krysí uličce. Před ní cinkaly ozdůbky pro štěstí jako varování, že brzy přijde podzim. Taen si přitiskla k sobě okraje vlajícího pláště a opustila schůdky přede dveřmi strýcova domu. Prošla po ošlapaných prknech rybího trhu, potom kolem doků a hospody U rybářova sudu. Slétlo se k ní hejno zvědavých, křičících racků, když stoupala klikatou pěšinou mezi sušícími se sítěmi, páchnoucími po rybách. Za nimi se zvedala kozí stezka, vedoucí k horním loukám a skalnatým vrcholům kopců. Racci odlétli, unášeni vánkem. Taen rychle stoupala vzhůru místy, po nichž kdysi namáhavě kulhala. Doškové střechy domů zůstaly vzadu a nad skalními útesy se hnaly mraky, roztrhané a vlhké. Vítr a zvonky koz byly jedinými zvuky, které slyšela, když se konečně rozhodla odpočinout si v kryté skalní rozsedlině.

Od pobřeží se táhlo moře, připomínající tavené stříbro, jehož hladinu nic nerušilo, až na stěžně hlídkových lodí z Cliffhavenu v dálce. Taen měla pocit bezpečí, když si uvědomila, že ji hlídají bdělí muži se zbraněmi. Zavřela oči. Její snový smysl jí pohotově odpověděl, nyní, když získala zkušenost. Během vteřin její vidina přístavu a vesnice zmizela a nahradily ji širší pohledy, zrozené ze schopností spojených se Sathidem. Lodi už nebyly jen malé skvrnky, ale pořádná plavidla s posádkou pracující s plachtami a sítěmi. Každý muž odrážel vlastní vzor obav a snů; emocí, přání a nadějí, které odpovídaly duchu každého jednotlivce. Přestože Taen mohla posunout obsah mysli mužů se stejným nadšením, jaké může prokázat nějaký archivář, když studuje knihy, prošla kolem. Zaměřila svou pozornost vpřed, přes široké vody mezi Hallowildem a Felwaithe. Nenarazila na žádnou stopu po démonech, pouze na jednu loď, plující pod vlajkou s Kielmarkovým erbem, a na potrhané cáry mlhy. Až na tohle se moře zdálo být prázdné.

Palčivý intuitivní pocit Taen přiměl, aby se zdržela déle. Byla vychována na moři. Po celé své dětství věděla, že počasí se od severovýchodu může nečekaně změnit a přinést rybářským flotilám nebezpečí a ticho domům, kde vdovy a matky čekaly na návrat mužských příslušníků svých rodin. Nálady bouře a moře se studovaly, byly známy a lidé před nimi měli respekt. Přesto cosi na této izolované mlhové stěně vyvolalo v Taen neklid. Pátrala po příčině. Cítila, jak se jí vlasy ježí hrůzou. Tahle mlha nebyla přirozená, ale účelně rozprostřená na jih přes hřebeny vln, do nichž narážel vítr vanoucí na východ.

Taen, vyburcovaná k ostražitosti, pátrala dál. Její snový smysl obklopila mlha, bílá a neprostupná. Na vodě se tvořily zpěněné hřebeny, podivně tiché, a ve vzduchu bylo cítit zvláštní napětí. Spřadačka snů pojala podezření, že jde o práci démonů. Pečlivě přehlédla moře, avšak bezvýsledně. V té husté mlze se nepohnul ani stín lodi. Taen se stáhla zpět, prochladlá a připravená učinit další pokus. Potom si to rozmyslela. Pokud se démoni plavili v plné síle, se zdroji dost mocnými, aby oslepily její snový smysl iluzemi, byla by blázen, aby se jim vystavovala ještě déle. V Imrill Kandu mohla udělat nanejvýš to, že bude varovat nepřátele, že jejich přítomnost byla objevena. Daleko lepší bude, pokud tito vetřelci padnou do pasti bez podezření a bude možné se s nimi vypořádat dřív, než se stačí zahalit a zmizet. Taen zasmušile shromáždila svůj snový smysl. Pátrala po vodní hladině po hněvivé přítomnosti Kielmarkova zastupujícího velícího důstojníka, pána na brigantině Mečoun.

Našla toho muže na ubytovací palubě. Přel se s kuchařem o zamoření kaše obilními moly. Taen potlačila úsměv, protože káraný kuchař potichu zuřivě kapitána proklínal originálními kletbami, než pozvedl hlas, aby se hájil.

„Člověče, vy toho žádáte příliš, protože jste to byl vy sám, kdo šel do spíže s chlebem, abyste tam pátral po kontrabandu posádky, a přitom jste roztrhl pytel s obilím.“ Kapitán Mečouna se nasupil, ale nyní se měli na pozoru ti námořníci, kteří se nacházeli v doslechu. Kuchař, jako by bylo v sázce jeho mužství, pokračoval rozohněně dál: „Samozřejmě že se ti vážení moli rovnou přesunuli. Mohl jste je požádat, aby si nechali poněkud zajít chuť, když se jim naskýtala taková hojnost potravy? Štěstí, že jsem našel ten pytel, říkám, nebo bychom cestou zpět do přístavu louskali cvrčky a ten zbytek, co by nám nechali.“

„Dost!“ vybuchl kapitán tak náhle, že nejblíže stojící námořník nadskočil. Kuchař najednou zbledl. Taen si zvolila tu chvíli k zásahu. Vyslala varování a žádost pánu na Mečounovi, aby prozkoumal tu nepřirozenou mlhu na severu. Nehledě na úctu, které se jí od Cliffhavenu již dostávalo, měla její žádost váhu. Téma „moli“ bylo pohotově opuštěno. Kapitán volal rozkazy na lodního důstojníka i během doby, kdy mu Taen sdělovala detaily. Veliké kormidlo se na jeho rozkaz otočilo a Mečoun vyrazil vpřed s mohutným pleskáním plachet.

Taen a kuchař si ulehčeně oddechli. Zatímco posádka běžela vyčistit zbraně, spřadačka snů se stáhla. Napřímila své vědomí na jih, jako to dělávala každý den předtím, aby znovu pátrala po Callinde a Ivainsonu Jaricovi. Nyní dala volný průchod obavám a neklidu, jež v sobě dusila. Naposledy spatřila potomka Pána ohně té noci, kdy ho objevila v době útoků démonů. Vyčerpala své schopnosti, aby Thienzům zabránila zmocnit se jeho mysli. Ve chvíli, kdy si dostatečně odpočinula, aby mohla znovu podniknout pátrání, nenalezla po Ivainsonovi nebo starém rybářském člunu Mathiesona Keldrica ani stopy, přestože se o to od té doby opakovaně pokoušela.

Nejprve Taen přejela moře od Aliance Svobodných ostrovů. Našla zbloudilou obchodní loď, kterou vítr odvál z kursu na Skane’s Edge, a dvě malé rybářské flotily. Po potomku Pána ohně nebo po Callinde nebylo ani známky. To by samo o sobě nemělo být znepokojující. Ostrov Vaere byl podivínské místo, skryté vnímání smrtelníka a ne vždy viditelné pouhým okem. Jeho pozici neukazovaly žádné tabulky. Ačkoli jeho polohu mohl vycítit každý zkušený čaroděj, Jaric by k němu plul naslepo. Taen byla nyní nucena předpokládat, že se plaví daleko mimo zamýšlený kurs. Včera rozšířila hranice pátrání. Dosud ovšem nic nenašla. Její snový smysl objevil neživotné pohledy na širou vodní hladinu na jihovýchodě. Nyní bojovala o to, aby neztratila veškerou naději. Logická úvaha ji nutila se domnívat, že pokračovat v pátrání by bylo zbytečné, přesto ale tvrdohlavě vytrvala. Pokud se Jaric zřekl svého dědictví nebo pokud bouře či démoni přerušili jeho pátrání, následky a nebezpečí, které z toho pro Keithland vyplývaly, byly příliš konečné, než aby nad nimi ještě uvažovala.

Nyní Taen prozkoumávala moře rozprostírající se na sever od bájného ostrova. Četla ve snu myšlenky námořníků v přístavech na Západním ostrově a v Skane’s Edge. Jenže v jejich myslích nenašla vzpomínky na světlovlasého mladého muže se starobylým rybářským člunem. Na jihu nenašla nic, dokonce ani stopy po vraku. Teď zůstávaly již jen vody na východě, nejméně pravděpodobné místo pro muže plavícího se osamoceně na malém člunu a se skrovnými zásobami.

Nad vrcholky kopců v Imrill Kandu fičely studené severní větry. Kvílely kolem rozsedlin ve skalách, které ukrývaly Taen. Její tělo chránil nový plášť. Ona však stěží dbala toho, že prsty na rukou a nohou jí tuhnou. Soustředila svou pozornost na plochu Corinského moře. Všímala si pouze vod, měnících pod clonou dešťových mraků barvu od šedé po kobaltově modrou. Tam foukal teplý, vlhký vítr od západu, nesoucí s sebou pach soli.

V tu chvíli do tohoto pachu pronikl jiný pach. Závan byl tak slabý, že si jej mohla vymyslet, jen mdlý náznak čehosi štiplavého. Taen se zarazila a soustředila se na toto místo. O okamžik později se jí strachem rozbušilo srdce. Pach přilétl jasně spolu s východním vánkem. Nyní se dal identifikovat jako kouř stoupající z ožehlého lanoví a prken. Zdroj, když jej stopovala, byl zahalen, jak se ukázalo, hustou mlhou, která byla identická se skvrnou, o které se zmínila kapitánovi Mečouna a kterou chtěla prozkoumat ve vodách na sever od Felwaithe. Taenin snový smysl se smrskl v podvědomé varování. Důkazy přesvědčivě prozrazovaly stopy démonů a bitvu. Co jiného by mohlo být na této opuštěné vodní hladině příčinou toho všeho, pokud ne Ivainson Jaric?

Taen nyní poháněl strach. Přidala ke svému pátrání ještě opatrnost. Horší než tento její objev, což se neodvažovala dopustit, bylo to, aby démoni zjistili její sondu, zmocnili se jí a získali další vědomosti o Jaricovi. Chybu, jaké se dopustila ohledně Emiena na palubě Bezměsíčné, nesmí už nikdy opakovat.

Spřadačka snů vstoupila do mlhy s lehkostí sněhových vloček, vznášejících se ve vzduchu. Síť, kterou utkala, aby ji pak spustila, měla dostatečně malá oka, aby v ní uvízly menší ryby. Hrozilo, že by mohla být při svém zásahu bezmocná, kdyby zjistila, že se Jaric nachází v zajetí démonů. Začaly se jí kvůli tomu potit dlaně a dech se jí zrychlil. Ale houževnatost, k níž byla vychována v Imrill Kandu, pozvedla jejího ducha tak, aby jí to nezlomilo srdce. Najít ho živého by znamenalo naději, ať by byly okolnosti sebevíc zlé.

Pronikla hlouběji, našla úlomky ohořelých prken, ale nic víc. Pouze ledově chladnou, nepřirozenou prázdnotu, z níž jí běhal mráz po zádech. Mlha těsně obemkla její snový smysl. Zahalila hřebeny vln a vinula se jako proužek dýmu nad zvedajícími se a klesajícími vlnami. Taen neobjevila žádný život, jen hejna ryb živících se odpadem, které sem připluly prozkoumat plující trosky. Přesto se její neblahá předtucha ještě víc zintenzivnila. Cosi číhalo přímo za hranicemi její vnímavosti, jako když v zrcadle zahlédnete nějaký pohyb. Naskočila jí husí kůže. Měla pocit, že ji sledují nepřátelské oči, přestože seděla daleko na severu, obklopena skalnatou krajinou porostlou řídkou trávou, na níž se pásly kozy. Entita, která číhala v mlze, zjevně něco věděla, jako by Taeninu přítomnost očekávala.

Taen udělala přestávku. Když se snažila vypilovat svou sondu, neznámá síla přejela lehce jako pírkem po jejích zádech. Najednou pocítila naléhavé nutkání se stáhnout, opustit tento širý oceán a zapomenout na stopy po vracích, které zde našla. Ale Imrill Kand jí nenabízel útočiště, pokud klíče od Elrinfaeru padnou do rukou nepřátel. Tento nutkavý pocit určitě způsobili démoni. Taen se odvážila proti němu bojovat. Pokud Thienzové, kteří sem přišli z Chrámu stínů lovit, považovali za vhodné skrýt své machinace, Taen odmítla nechat se zastrašit. Moc v ní doutnala a rozháněla mlhu, aby mohla najít cíl a zaútočit na něj. Avšak její snová sonda žádného Thienze neobjevila, pouze náhle a nečekaně narazila na vědomí Ivainsona Jarica.

Taen to tak šokovalo, že se jí z hrdla vydral výkřik. Stáhla se zpět, planouc neskrývanou mocí a připravena bojovat. Odřela si záda o chladnou skálu, ale tělesné nepohodlí se stalo bezvýznamným ve srovnání s vyhroceným ostřím únavy v její mysli. Potomka Pána ohně zcela určitě nic nehalilo, neboť to tak vyhovovalo účelu démonů, aby byl nalezen. Jenomže Jaric dosud do zajetí nepadl. Seděl sám u kormidla Callinde. Vlasy měl provlhlé a rozcuchané větrem. Z nevyspání ho pálily oči.

Energie, kterou vytvořila Taen při pátrání po něm, byla dosud neporušená. Moc zazářila v odpověď na její přítomnost. Okamžitě sílu zmírnila, ale ne dřív, než spojením proskočila jiskra.

Jaric mírně zvedl hlavu. „Taen?“ řekl. Naděje a zmatek čišící z tónu jeho hlasu spřadačku snů, která se krčila v chladu v Imrill Kandu, téměř zlomily. Ten zlomek okamžiku se ukázal být osudným. Kouzelnice zaváhala a past, které se obávala, hrozba, která ji instinktivně varovala, aby se nepokoušela navázat sebekratší spojení, ji přemohla. Thienzové pevně uchopili záchytný bod díky tomuto spojení.

Taen vykřikla strachy – a hrůzou. Vytvořila kolem sebe obranné bariéry, ale příliš pozdě. Soucit s Jaricem ji hluboce zasáhl a sevření démonů proniklo k jeho zdroji. Thienzové udělali průlom do nejvnitrnějších hlubin její duše, kde ji nic nestřežilo. Provedli útok se zničující precizností. Jaric byl použit jako návnada. Ponechali jej na svobodě a v osamění, jen aby se démoni mohli zmocnit Taen. Když Taen, spřadačku snů, neschopnou se bránit, obklíčili, její schopnosti už démonům nezabrání v tom, aby se konečně nezmocnili své kořisti. Poslední žijící potomek Ivaina, Pána ohně, bude zajat tak jistě, jako že obilí bude pokoseno kosou, až dozraje. Ohromná bolest z toho neštěstí rvala Taeninu duši a ještě víc ji otevřela krutému útoku. Vůdčí mysl za touto nanejvýš smrtelnou léčkou nepatřila některému z démonů, ale bratrovi, kterého ztratila ve prospěch Chrámu stínů.

„Ne!“ Taenin výkřik zněl nad kopci Imrill Kandu. Snažila se odvrátit sevření své mysli. Moc zazářila a sežehla její odpor, až nezbylo nic. Bytost, která se teď jmenovala Maelgrim, neměla slitování. Vše, co ještě zůstalo z Emienovy lidskosti, se proměnilo ve zbraň určenou k zabíjení. Vystopoval pouta, která jeho sestra přijala za svá, tu samou věrnost a neochvějnou lásku, kvůli které kdysi na vrcholech Elrinfaeru zaváhala a nezničila ho. Maelgrim s pomocí Thienzů roztáhl síť, aby ji ochromil.

Ale Taen nepovolila. Po tvářích jí stékaly ty nejhořčí slzy, ale ona se s tím vyrovnala a nezasadila mu smrtelnou ránu. Její snový smysl bíle zazářil pod paralyzující bolestí konfliktu. Její mysl se vykroutila z toho zásahu a dusivé sevření Thienzů povolilo. Taen ihned sáhla k odvetě. Udeřila na zdroj nebezpečí pro Keithland dřív, než bude Jaric zajat nebo zabit. Ale neodpověděla jí žádná síla. Taen se nebezpečně vyčerpala, byla se svými schopnostmi na dně. Zbavena energie, otevřela oči do šedé mlhy a větru, který se proháněl nad skalami v Imrill Kandu. Její tělo sužovala bolest a chlad a oči ji pálily od slz.

Pokoušela se pohnout, ale nemohla. Měla pocit, že má nohy i ruce jako z olova. Nyní se začala bát, neboť chlad by ji určitě mohl zabít. Pokoušela se zvednout hlavu. Její vidinu pokryly černé skvrny. Slabost se zmocnila jejích smyslů, jako když vítr ohýbá stébla trávy. Prudký nával nevolnosti způsobil, že začala lapat po dechu. Jaricu, zvolala v duchu na přítele, ale nebyla schopna se vzpamatovat natolik, aby se soustředila a snovým voláním ho varovala. Když se jí zmocnil pocit prázdnoty a pohltil ji, uslyšela Taen smích muže, kterého kdysi nazývala bratrem. Pak se zvuk roztříštil a zůstaly jen ozvěny. Její vědomí se poblouzněně propadlo do noci, když spojením pronikla poslední hrozivá skutečnost; démon, lord z Chrámu stínů, chtěl víc než klíče od Elrinfaeru. Přikázal, aby byl Jaric zajat živý. Ivaina, Pána ohně, mohli nenávidět, dokonce ho proklínat za jeho krutost a zlovolnost. Ale jeho syn, odkázaný Keithlandu, mohl být horší. Kdyby toho chlapce démoni zotročili, mohl by být spolu se svým potenciálem čarodějného mistrovství proměněn v kataklyzma a použit proti vlastnímu rodu. Pán ohně, zasvěcený zkáze, by určitě skoncoval s nadějemi a zničil by šanci lidí na přežití.

Kdyby se Taen byť jen na chvilku probrala z bezvědomí, plakala by smutkem z toho, že ten největší strach v Jaricově srdci by se teď tak hrozivě stal skutečným. Ale její vědomí pohaslo jako plamen svíce, uhašený lijákem.

* * *

Nad kopci Imrill Kandu se rozprostřela noc. Roztrhané odpolední mraky zahalila tma a skály bičoval déšť, který ledově bušil do koberců polehlé trávy. Bouře ohýbala kapradí a po blátem potřísněném plášti z látky z kozích chlupů, který byl ještě ráno zcela nový, stékaly potůčky vody. Pod ním ležela spřadačka snů a nehýbala se. Ruce se jí leskly dešťovou vodou, když po nich přejelo světlo lucerny. Mokré vlasy, jež měla rozprostřené přes obličej, pohltily odrazy světla. Zdálo se, že dívku dělí od smrti již jen vlásek.

„Kruci, tady je, tady,“ ozval se čísi zcela znavený hlas, v němž se odrážela hořkost.

Potom kdosi vykřikl a ozvalo se šustění nepromokavých oděvů, když se malá skupinka pátračů seběhla k jednomu místu.

Rozsedlinu ve skalách, kde ležela Taen, zaplavilo další světlo. Everett si oklepal z podrážek bot bláto, aby mu nohy neklouzaly po skále. Kráčel ztuhle jako žula. Přejel lucernou, kterou používal při bouři, rozsedlinu. Potom se sklonil a vzal svou neteř do náruče, přesně tak, jako zvedával síť s čerstvě nachytanými treskami. Rozdíl spočíval jen v tom, že jeho pohyby byly nemotorné kvůli smutku, jaký by mohl pochopit pouze jeho mrtvý bratr.

Taen měla kůži velmi studenou.

„Přišli jsme příliš pozdě,“ zamumlal kdosi. Tvrdošíjní muži již začali scházet dolů po svahu, nesouce lucerny s mihotajícími plameny.

„Snad.“ Everett sklonil hlavu pod náporem prudkého deště. Nehybnou dívku tiskl k hrudi. „Dýchá, ale její duch se toulá někde v oblacích.“ Nic jiného neřekl, dokud nedošel k prahu domu v Krysí uličce, kde čekala Mariova vdova, tiše propadající agónii strachu, jakou již prožila kvůli manželovi a synovi, když je osud od ní odtrhl.

Nyní, jako tehdy, se jí Everett nemohl podívat do očí. Vstoupil do plného světla, které zalévalo kuchyni. Bezvládnou Taen nesl v náruči. Matka při pohledu na bláto a vodu, která crčela z pláště, jenž její dceru neochránil, otevřela ústa, ale na nic se nezeptala. Za všechna ta léta mlčky čelící osudu, ustaraná a ubitá, se na nic neptala.

Její bolestná, hrozivá odvaha způsobila, že se Everett cítil rozpačitě. Zlobila ho vlastní neschopnost. Zasmušil se, poněvadž neznal jiný způsob, jak reagovat na rezignovanost a nekonečnou, mučivou tragédii života, jak ji vnímal jen on. „Našel jsem ji v kopcích,“ vyhrkl. Pak litoval své prudkosti. Snažil se zlehčit to, co se již zlehčit nedalo. „Taen je na svůj úkol příliš drobná. Ale stejně jako její otec tomu nechce uvěřit.“

Everett jako vždy vyjadřoval svou časem vyšumělou hořkost tvrzením, že jeho bratr se narodil se znalostí, jak najít radost i v odvrácené tváři života.

Mariova vdova ztuhla. „Čáry ji nemohou zabít, tak jako bouře zabila Maria.“ Zabila ho však statečnost, a nyní to mohlo dopadnout stejně. Mariova vdova náhle zjistila, že není dost otrlá, aby se nerozplakala. „Tak ji tedy zanes dovnitř.“

Everett vešel do slabě osvětlené, teplé kuchyně. Nyní jej nikdo nekáral za to, že za sebou nechává blátivé stopy.

* * *

Taen se probrala v suchých přikrývkách, na něž dopadala oranžová záře ohně v krbu. Ležela na visutém lůžku vedle dřevěné lavice. Její plášť, přehozený přes židli, naplňoval vzduch pachem vlhké vlny, zatímco do okenních tabulek bil déšť a vítr, jenž cloumal ozdůbkami pro štěstí, které měly obyvatele domu chránit před prudkostí bouře. Taen se pod pokrývkou pohnula. Pálily ji oči. Bolelo ji tělo, jako by je zachvátila horečka. Její srdce tížilo břímě bolesti větší než jakákoli bolest, jakou si uměla představit, když přistoupila na výcvik u Vaereů.

„Nemluv,“ řekla Mariova vdova.

Taen odvrátila oči, které byly příliš staré pro pláč. Slzy ale přesto nedokázala zadržet. Zavrtěla se neklidně na polštářích a podařilo se jí ze sebe namáhavě vyrazit otázku: „Jak dlouho?“

Mariova vdova zjistila, že se znovu rozplakala, ne úlevou, ale kvůli záhadám, jež trápily její dceru a kterým asi nikdy neporozumí. „Tvůj duch se vznášel v oblacích den a celou další noc.“

Taen úplně ztichla. Její modré oči získaly hloubku, která zraňovala, než je zavřela. Příliš pozdě, pro Jarica příliš pozdě. Thienzové se ho zmocnili, zatímco spala, a společně s ním i klíčů od Elrinfaeru. Mysl spřadačky snů tuto vědomost obsahovala. Vycítila čluny démonů vlekoucí za sebou Callinde. Porážka vyostřila její snový smysl do jasnosti břitké jako nůž. Vytvořil se obraz Jarica, pokořeného a zcela bezmocného čelit přesvědčivému triumfu Thienzů. Jeho tělo bylo omotáno plachtou a převázáno provazy, které Thienzové našli ve skříňkách na Callinde. Ale co bylo horší, byl ponechán při vědomí. Znal osud, který ho čekal v Chrámu stínů. Hrůza vyplývající z tohoto poznání se znovu a znovu odrážela od zrcadlu podobného kouzla, v němž byl uvězněn. Démoni ho podle Scaitova rozkazu nemohli zabít, ale v krvežíznivé zlovolnosti mučili mysl své oběti tak, že se to nedalo snést.

Taen nemohla proniknout svým snovým smyslem obranou Thienzů. To, co nakonec spatřila, byla krutost způsobená příslušníkem smečky z Chrámu stínů, který se jmenoval Maelgrim. Kouzelnice, neschopná zakročit a zdrcená selháním svých schopností, jaké dosud nezažila, znala Ivainsona Jarica dost dobře, aby odhadla hlubiny utrpení, jež nedokázal vyjádřit. I přes nehybnou strnulost jejích očí její srdce křičelo.

„Když síť příliš ztěžkne, moudrý rybář se snaží najít pomoc,“ promluvila Mariova vdova ze stínu u visutého lůžka v Everettově srubu.

Taen polkla, přejíc si, aby ji ty obrazy opustily. Otevřela oči, teď zaplavené slzami, a přinutila se rozevřít pěsti. „Kdo zůstal, aby pomohl?“ Pohlédla na střešní trámy. Nenáviděla šlehavý zvuk vlastních slov, když je vyslovila. Mariova vdova se naklonila vpřed a položila upracované ruce na kolena. „Samo moře, pokud se tak mořské božstvo rozhodne.“ Poté přestala hledat útěchu v příslovích. Vyčerpaně vzdychla. „Dcero, musíš se vždy snažit všechno lámat přes koleno?“

Ta slova se velmi podobala tomu, co spřadačka snů řekla Jaricovi v doupěti Llondelů. Nyní jí ta doba připadala příliš vzdálená, jako dětský sen o štěstí. Taen zahnala tu vzpomínku a upadla do nehybnosti, než se jejího srdce zmocnil smutek. Klíče mohly být ztraceny, avšak Mhargové ještě museli přeletět míle oceánu, než se Jaric dostane do vězení v Chrámu stínů.

„Jsi jako tvůj otec,“ začala Mariova vdova, ale pak se zarazila. Při pohledu na polštáře se jí totiž zadrhl dech v hrdle. Taen přestala plakat. Její obličej nevypadal již jako obličej dívky ani ženy, ale jako obličej kouzelnice vycvičené Vaerey. Vyzařovala z ní velká moc, připomínající zvuk chvějící se oceli, na niž dopadá kladivo kováře, který ji tvaruje. Ale přesto se z něho dosud neztratily důvěrně známé rysy. Síla kouzelnice, zrozená ze Sathidu, obsahovala tu prudkou, nezdolnou naději, s jejíž pomocí zvládal Marl těžkosti svého života v Imrill Kandu.

„Moře pomůže, pokud se tak mořské božstvo rozhodne,“ opakovala si pro sebe Taen. Otočila se a vrhla na matku rozzářený pohled. Zásoby na Callinde nejsou velké a sudy na vodu jsou téměř prázdné. „Pokud chtějí démoni dopravit potomka Pána ohně do Chrámu stínů, musejí někde přistát, aby doplnili zásoby vody.“

Matka udělala znamení proti zlu, protože zmínka o nebezpečí byla mimo její chápání. Otočila bázlivé oči k dceři, která už nepatřila do Imrill Kandu, ale byla nevyhnutelně spojena se změnou vnějšího světa. Jenomže Taen neviděla matčinu nejistotu. Její mysl spřadačky snů byla již hodně vzdálená. Změnily ji síly, jimiž se vyznačovaly její schopnosti.

* * *

Taenino vědomí spěchalo pryč z Imrill Kandu, přímo, jako když letí šíp. Neztrácela čas úvahami a rovnou probrala kapitána Kielmarkovy brigantiny Mečoun s naléhavostí, která ho přiměla jako střela vyskočit z lůžka. Téměř narazil hlavou do stropních trámů, avšak důvod, kvůli kterému tak rychle vstal, přehlušil jeho otrávenost.

„Spřadačko snů, hlídkoval jsem v severovýchodních mořích, v oblasti, kterou jsi určila,“ pomyslel si v odpověď na její dotaz. „Mí muži žádnou mlhu nespatřili. Pokud tam byli démoni, jsou pryč.“

Ale Taen negativní zprávu očekávala, poté, co se dozvěděla, že síly Thienzů řídily Maelgrimovy schopnosti. Určitě by se plavil tam, kde její snový smysl spatřil mlhy zahalující iluze, a skrz myšlenkový trans, s druhou flotilou Thienzů na jihu, jeho síly rozšířily past, určenou Jaricovi. Oči mužů nespatřily žádnou stopu po člunech, které vypluly z Chrámu stínů, ale spřadačka snů je spatřit mohla. Taen zaměřila pozornost na Cliffhaven. Pokud Mečoun vyplul na jih a Kielmark shromáždil své muže ve zbrani, existovala šance, že by mohla vystopovat flotilu démonů. Ačkoliv bylo moře příliš široké, aby muži zaútočili na souši na nepřátele, které neviděli, s pomocí jejího snového vidění by je armáda mohla napadnout ze zálohy, až by Thienzové vystoupili kvůli doplnění zásob na břeh.

Kielmark seděl u večeře. Před jeho stolem stál znepokojený kapitán obchodní lodi, do jehož kabátce z jemného brokátu zezadu bodalo ostří mečů, jež drželi dva kapitáni. Měl v úmyslu proplout beztrestně úžinou poté, co do beden s povinným příspěvkem přidal ke zlatu trochu olova. Nyní tohoto podvodu litoval. Přestože masa i vína byla velmi dobrá, suverénní pán Cliffhavenu nic nejedl. Pro obchodníka to bylo špatné znamení, ale rozsudek, který ho čekal, byl celkově odsunut. Král pirátů vyskočil od stolu dřív, než mu Taen předala celé poselství. Víno v pohárech zašplouchalo, když odstrčil stůl. Zařval na své kapitány, ať obchodníka nechají v železech a následují jej k vnější zdi opevnění. Zpráva spřadačky snů vybledla, když zavolal, aby mu přivedli osedlaného koně. Volal rozkazy, i když už byl v sedle. Pak otočil koně, až kopyta zaduněla, a rozjel se tryskem k bránám do přístavu.

Taen přenášela další ze svých rozkazů. Daleko na severu plula s pleskáním plachet brigantina Mečoun. Nabrala nový kurs na Imrill Kand.

Ale nakonec se ukázalo, že všechny ty hektické přípravy byly k ničemu. Když spřadačka snů obrátila pozornost na jih, flotila démonů, která střežila Jarica, nenabrala kurs na sever k Chrámu stínů, jak se dalo čekat. Přirozená ostražitost je možná přinutila stranit se území lidí. Jejich zásoby mohly být příliš vyčerpány, aby dopluli k pevninám ležícím mezi jižními zeměmi a vzdálenými břehy Felwaithe. Avšak za daleko pravděpodobnější se dalo pokládat to, že se démoni konečně zmocnili klíčů od Elrinfaeru a měli v úmyslu plavit se na sever, aby osvobodili Mhargy. Taen si s hořkostí všimla, že černé lodi s Callinde ve vleku plují na východ, k jihovýchodním břehům Elrinfaeru. Tam se nedala shromáždit k záchraně potomka Pána ohně žádná armáda. To území nikdo neobýval od dob Ivainovy zrady a Anskiereova boje s Mhargy.

I když Kielmarkovi kapitáni byli zkušení, nemohli předhonit větry. Žádná flotila a žádní bojovníci, bez ohledu na to, jak dobře byli vycvičení, nemohli pravděpodobně přeplout moře Corine včas. Ani čarodějové v Mored Kara jim nemohli pomoci, když se mezi jejich pevností s věžemi a západním mořem rozprostíraly míle divočiny, v níž se ztratily všechny stopy. Taen, ubitá a zasažená tím nejkrutějším zoufalstvím, znovu vyrovnala své síly. Nezůstala jiná možnost než povolat Kielmarkovy statečné lodi. Pocítila v ústech chuť popele ze spálenišť po porážce, ale poté posbírala útržkovité zdroje, aby vytvořila poslední vzkaz. To ji vysálo víc, než by vítala, neboť musela překonat překážky prostoru a času. Tamlin na ostrově Vaere byl ten poslední, kdo se dozvěděl o jejím selhání. Když už flotila démonů vyplula z Elrinfaeru, žádná síla v Keithlandu nemohla zabránit Maelgrimovi a jeho Thienzům, aby nedopravili Jarica k lordu démonů v Chrámu stínů.

Kapitola 17

Paní pramene

Taenino poselství dorazilo na ostrov Vaere v poklidných hodinách před svítáním, avšak žádný stín noci nestínil háj bájného ostrova. Duby se jako vždycky vypínaly bez hnutí lístečku v stříbřitém, měnícím se příšeří, kde se nepohnulo ani stébélko trávy. Žádný mužíček v oděvu zdobeném peřím a zvonečky na příliv Taeniných myšlenek neodpověděl. Přesto se ale stvoření známé pod jménem Tamlin z Vaere dozvědělo o nebezpečí, v němž se Jaric ocitl, a o možnosti ztráty klíčů. Rozsah škod nebyl pochopen dřív, dokud entita, která obývala háj, nevyslala druhý vzkaz do Keithlandu. Toto volání, namířené k jednomu prameni v lesích jihovýchodně od Elrinfaeru, bylo zoufalé, neboť dokonce ani Vaereové si nemohli být jisti tím, že by se k nim tamější zasvěcenci tajemna v případě potřeby připojili.

* * *

Bouře nad jižním korinským územím nakonec ustaly, ale trvalo dlouho, než se vlnobití uklidnilo. Černá flotila z Chrámu stínů plula na délku lodi od sebe. Pro Jarica znamenalo trhnutí, když se Callinde naklonila a byla přitažena na vlečném laně, nekonečné utrpení. Každý náraz přívalu vody jeho bezvládným tělem mrskl o tvrdé hrany dřevěných žeber a prken. Tváře a ramena kvůli tomu měl brzy otlučené. Nemohl se pohnout, aby si ve svém utrpení nějak ulevil, ani otočit hlavou. Démoni ho zamotali do plachty a ovázali provazy. Přivázali ho za zápěstí ke stěžni a pak spoutali jeho mysl pouty daleko bezohlednějšími. Ivainson Jaric si byl plně vědom svého rozbolavělého těla, jenže nemohl své údy ovládat. Bylo mu umožněno věnovat se svobodně vlastním myšlenkám, aby si uvědomil umrtvující bezmocnost.

Porážka a ponížení se staly utrpením, z něhož nebylo úniku. Thienzové se plavili k Chrámu stínů, aby ho dopravili živého k lordu Scaitovi, společně s koženým váčkem, obsahujícím ukradené klíče od Elrinfaeru. Pečeti kouzel, které věznily Mhargy, nyní visely na krku jednoho démona. Horší ale bylo, že kritický potenciál pro jeho mistrovství Pána ohně bude zotročen, jak ho předem varovali proroci Llondelů. Jaric proklínal vítr, který nadouval plachty černých lodí, když byla Callinde nevyhnutelně tažena na sever. Bolelo ho srdce pro Taen, neboť ji neoddiskutovatelně čekala smrt z rukou jejího vlastního bratra. Často myslel na Strážce bouře, jehož zoufalá kouzla mu nepřinesla záchranu a jehož osud pod ledem byl nyní zpečetěn. Po celou tu dobu se Jaricovi věznitelé mezi sebou bavili. Navzájem se vychvalovali, že porazili potomka Ivaina, Pána ohně. Vysílali do jeho mysli energií nabité sondy, aby ho mučili. Uběhl den a noc, než mu dali vůbec napít. Pak utrpěl urážku v podobě surového zacházení, když mu lili vodu do hrdla. To samé udělali démoni s potravou, zapáchající pastou ze syrových ryb, které napřed rozžvýkali, aby je změkčili. Jedové váčky přitom měli uzavřené, aby zabránili kontaminaci, která by ho mohla předčasně zabít. Kdyby se Jaric mohl fyzicky bránit, raději by zvracel než polykal, ale ani tuto možnost mu nedali.

Vanuly příznivé větry od západu. Jaricův obličej zasáhla sprška vody. Vlasy měl namočené v kalné vodě v podpalubí, která páchla močí. Nemohl s tím nic dělat. Zdálo se, že Thienzům ten puch nevadí. Projevovali škodolibou radost. Seřídili plachty a často kontrolovali vlečné lano, na němž táhli Callinde, a Jaricova pouta, aby se přesvědčili, že se neuvolnila.

Ubíhal den za dnem. Jaric trpěl jako zvíře. V noci jej bez ustání pronásledovaly hrůzostrašné noční můry. Jaric znovu a znovu prožíval zkázu Keithlandu, jak předpověděli snílci Llondelů. Spatřil Taen, krvácející z rány, kterou jí zasadil její bratr, Anskiereovy kosti, roztahané démony Mhargy, jejichž šupiny se leskly ve slunečním světle nad spálenou zemí jako drahokamy. Jindy mu jeho věznitelé vnutili různé jiné obrazce, aby ho mučili, například obraz lorda Scaita, sedícího na trůnu z lidských pozůstatků, a vlhké kobky, vyhloubené v podzemí pod základy Chrámu stínů. Tam, a to bylo nejhrozivější, se Ivainův potomek ocitne tváří v tvář svému dědictví. Jeho sužovaná mysl utrpí Cyklus ohně, jako pomstu démonů vůči lidstvu. Neschopen se hýbat ani plakat nebo najít způsob, jak zemřít, Jaric to všechno strpěl. Spaloval ho prudký sluneční žár. Chvěl se, celý promáčený a trpící kolébáním lodi. Zdálo se, že nijaká úleva neexistuje, až na vzácné okamžiky, kdy vyčerpání přemohlo jeho nepohodlí a on usnul. Tehdy jeho ubohost ustoupila tmě, jako by se propadl do prázdnoty za prahem věčnosti.

Během té doby dopluli Thienzové k nejzápadnějšímu pobřeží Elrinfaeru. Chtěli zde doplnit zásoby vody v sudech. Jaric se neprobral, když hlídka v lanoví zavřískala ze své pozorovatelny. Nepocítil krátká, ostrá trhnutí, když bylo vlečné lano Callinde zkráceno, ani pleskání plachet, když černé lodě převrátily plachty, aby pluly po větru. Poprvé si všiml toho, že přistáli, díky pootočení a skřípavému zvuku, když dno Callinde zaskřípělo v písku na mělčině poblíž bariérových útesů. Thienz u jejího kormidlového vesla neobratně zareagoval. Těžké plavidlo sklouzlo na bok a narazilo na dno, když se přihnala příbojová vlna a v podobě spršky se roztříštila o lavici na levoboku. Jaricem to prudce smýklo. Udeřil se do zad. Náraz mu vyrazil dech. Protože byl připoután, ruce se mu bolestivě zkroutily pod tělo. Nemohl se otočit, aby se toho uchránil. Callinde se neklidně houpala v přílivu, zatímco Thienz u kormidla varovně zaskřehotal a zatáhl za kormidlo, aby jej vyrovnal. Než se mu to podařilo, přihnala se další vlna. Náraz odhodil Jarica na stěžeň. Jaric se začal bezmocně zalykat vodou z podpalubí. Byl zcela promočený a zemdlený jako trosečník. Cítil, že mu starý Mathieson odpustil, že se jeho letitý rybářský člun tak zmítá na břehu a plácá se jako delfín.

Loď přistála s trhnutím na mělčině. Jaric ležel, lapaje po dechu, když jeho věznitelé uchopili vlečné lano a vytahovali těžkopádné plavidlo na břeh. Oslněn září poledního slunce, uslyšel dupání a bouchání, když na palubu vstoupili také ostatní Thienzové. Prsty podobné prstům ropuch brzy poté začaly rozvazovat řemínky, které zajišťovaly sudy s vodou v podpalubí Callinde. Přes obrubníky se škrábali další Thienzové, kteří měli stát na stráži, zatímco ti ostatní hledali na břehu nezkalený pramen. Jaric vydržel jejich popotahování a kopance, maje oči plné oblohy a nosní dírky naplněné kyselým, palčivým pachem mokřin. Po strupech na těle mu lezly mouchy a do obličeje ho bodali komáři. I kolem Thienzů se rojila mračna komárů, ale hmyz se jejich krví živil jen zřídka, neboť démoni po nich chňapali čelistmi a jedli je. Jaric, jemuž se po mnoha dnech, kdy trpěl žízní a nevhodnou stravou, dělalo nevolno, zoufale toužil po tom, aby mohl svobodně zavřít oči.

V tu chvíli prořízl vzduch výkřik. Nejbližší z Thienzů se svalil a škubal končetinami v agónii. Svezl se ztěžka na Jaricovy nohy, když sebou démon stojící na hlídce na zádi trhl po zásahu šípem zdobeným peřím, který mu proletěl žábrami. Padl bez výkřiku na palubu, zatímco jeho společníci křičeli zděšením.

Jaric si všiml značek klanu na šípu dřív, než vzduch naplnilo volání a výkřiky a do stěžně Callinde na zádi se zabodl oštěp. Druhý zasáhl Thienze, který se snažil vyšplhat na palubu. Vyrojili se další Thienzové, kteří se drali na jeho místo. Postrkovali se a vráželi do sebe, snažíce se odstrčit loď, na jejíž palubě se nacházel jejich vězeň, zpět na volné moře. Zasypala je sprška šípů, která jim měla v jejich snaze zabránit. Thienzové padali, mlátíce kolem sebe, do slané zpěněné vody, která je bodala, zatímco ostatní se hnali k plachtám, aby je vztyčili. Zasáhla je další sprška šípů. Tu se Callinde prudce naklonila. Jeden oštěp se zabodl do paluby jenom několik palců od Jaricova ucha. Zasažený démon ho zranil ve svých smrtelných křečích. Jaric se pořád ještě nemohl pohnout. Bylo jisté, že se pohnout potřebuje, neboť se vědělo, že kmeny z vrchoviny při útoku na Prokleté Koru zabíjejí se zběsilou zuřivostí.

Callinde pozvedla výš přihnavší se vlna. Jaric se zarazil o zábradlí. Pak se naklonil stěžeň. Loď se dostávala na volné moře. Přes její kormidlo visel Thienz, jehož zasáhla sekera do zad. Hned po něm zemřel ten, který se pokoušel na přídi přeseknout vlečné lano. Zasáhla ho do slabin dýka. Pak naplnil vzduch tajemný, zlostný výkřik, při němž tuhla krev. Ten zvuk projel myslí démonů jako nůž. Ti, kteří se nacházeli nejblíže, hlasitě zaúpěli údivem. Jaric cítil, že spojení svírající jeho mysl poněkud polevilo. V jeho srdci vzplála naděje, když členové klanu, oblečení v oděvech z peří a kůže, vyskočili na palubu Callinde. Pak chlapci zaclonila výhled hlava staršího Thienze, který velel flotile černých lodí. Paži měl proťatou šípem. Po jeho vrásčitém těle stékaly stružky krve. Oči měl potemnělé bolestí, ale jeho silné ruce se po Ivainsonovi pomstychtivě vztahovaly. Chytil ho za vlasy a přinutil ho vstát.

„Zemři v mukách, potomku Pána ohně.“ Žábry mu zčervenaly jako rány pod jeho podbradkem, když otevřel ústa. Jedové váčky za jeho předním jazykem se vyprázdnily, když zabořil jako jehla špičaté zuby do chlapcova ramene a svou oběť kousl.

Jaric neviděl, jak vzduchem zasvištěla sekera a zasáhla útočícího Thienze do krku. Jeho mysl vybuchla přívalem mučivé bolesti. Jed postupoval tělem, až v něm začalo škubat. Jaric měl pocit, že mu někdo na tělo položil rozžhavený plát oceli. To, že pouta, kterými ho spoutali démoni, dosud nepovolila, už nemělo žádný význam. Postrádal oporu, aby ucukl nebo aspoň vykřikl. Rozerván bolestí se díval, jak se nad ním sklání horal se zakrvavenou sekerou. Pokusil se ho varovat a požádat ho, aby sdělil ostatním, že se klíče od Elrinfaeru musejí hledat jinde, a sebrat je démonům, kteří je ukradli, aby zabránili vypuštění Mhargů. Ale slova nepřicházela. Oblohu a Callinde zahalila tma a strhla jej po hlavě do utrpení.

Zvuky se vzdalovaly, zanikaly v hučení příboje. Jaric pocítil závrať, pak hořkou příchuť vody na jazyku. Někde umírala stará, vrásčitá žena. Vidina jejího pokrouceného těla, ležícího v bílém písku, pronikala jeho vědomím ostře jako smutek. Téměř mohl spočítat uzlíky na jejím oděvu ze splétané kůže. Proč ale viděl smrt kněžky horského kmene, bylo záhadou. Kůži mu spaloval žár, pak mráz a znovu žár. Jeho dech jako by hýbal zemí. Pak přišel šok. Jaric jasně spatřil plochou, šedou vidinu bažin porostlých rákosem a kaluže vody pokryté nánosem pěny. Stahovaly se nad ním ochmýřené hlavy orobince, puklé a klátící se ve větru, který nevydával žádný zvuk. Ostré hrany semínek ho škrábaly do poraněného ramene a působily mu mučivou bolest. V ústech pocítil ještě větší hořkost a suchost, jako by žvýkal popel. Zdálo se mu, že se jeho nohy vznášejí. Taen, pomyslel si, ale její obraz se mu v mysli roztekl jako vosk. Po velmi dlouhou dobu nepoznal nic než útržkovité sny, jež provázely delirium. Snil o lodích plavících se po jako krev temných mořích a v mysli mu vybuchoval skřípavý zvuk praskajícího zdiva, když věže Landfastu padaly a padaly v žáru ohně způsobeného čarodějnými silami.

* * *

Časem sen změnil strukturu. Suché horko ustoupilo temnotě a vlhkosti a Jaricovy uši naplnil ohlušující, vše pohlcující řev. V pozadí toho nekonečného, zmítajícího se crescenda zvuku slyšel chvějivé cinkání ručních činelů a zpěv. Slova nebyla srozumitelná, ale podle modulace Ivainův potomek poznal, oč jde. Mluvčí truchlili nad zničením Keithlandu. Kde dříve stála města, padaly závoje červeného světla. Nořily se do absolutní temnoty v místech, kde křídla Mhargů jako nůž protínala vzduch… přestože svou vinu nebude moci nikdy odčinit, časem si uvědomil, že ten zvuk, rituál a tíživé závoje světla byly nakonec opravdové.

Ležel na svém místě, které páchlo močálem a vyčiněnými kůžemi. Končetiny nemohl ovládat, jako by byly bez života. V rameni mu pod obkladem z léčivých bylin škubalo. Ačkoli se Jaricovi motala závratí hlava, všiml si, že leží v jeskyni schované za vodopádem. Voda řítící se dolů v kaskádách hřměla a tříštila se v jemné duhové spršky ani ne tři yardy od něj. Po jeho druhé straně vrhal na přirozeně vytvořené kamenné zdi poskakující stíny koš se žhavým uhlím. Plameny se leskly jako šperky.

Zpěv, neměnný jako dorážející příliv, se ozýval hlasitěji a pak zase tišeji. Na jeho pozadí se odkudsi ozýval pláč nějaké truchlící ženy. Jaric se snažil ovládnout své roztěkané myšlenky. Neschopen zastavit let Mhargů a odvrátit neblahý osud Keithlandu, neschopen dokonce ani ubránit se slzám, které mu stékaly po lících, pozoroval vodopády a uvažoval proč, když někde zrovna končí život, jeho zkažená existence pokračuje.

Vtom se ze stínů za jeho zády ozval zvučný hlas. „Smutek truchlících není tvůj, Strážce klíčů.“

Kdyby ochrnutí neomezilo jeho reflexy, Jaric by sebou trhl při vyslovení jména, které mu dali Llondelové. Nemohl ani pohnout brvou. Bezmocnost ho nutila přemýšlet, analyzovat a konečně se rozhodnout, že projev se vyznačuje silným přízvukem a není narušen obrazci, jaké vysílali démoni.

Potomek Pána ohně se snažil bojovat s bolestí, aby pochopil víc, když mluvčí jemně svá slova shrnul. „Naříkají pro ty, kteří padli v boji s Thienzy na březích velikého moře, a ty ležíš s požehnáním Přítomnosti ve svatyni u Caelských vodopádů.“

Jaric na okamžik pocítil závrať. Dezorientován a rozbolavělý účinky Thienzova jedu se pokoušel – bez úspěchu – pohnout, aby se mohl otočit tváří k neznámému řečníkovi. Jeho zážitek v Tierl Ennethu a smlouvy v archivech kněží Landfastu nabízely jen slabé porozumění kultuře horských kmenů, ale věděl alespoň tohle: Paní, která střežila svatyni u Caelských vodopádů, znamenala pro klany božstvo a zákon. Její vůle zcela převyšovala vůli všech ostatních kněžek a vůdců klanů po celém Keithlandu. Z pouhého vrtochu by ho mohla dát zabít.

Ale přes veškerou snahu se potomku Pána ohně neulevilo. Za jeho zády vyslovil mluvčí větu v dialektu klanu. Pak ona osoba opustila s jemným zašustěním koženého oděvu jeskyni. Jaric pocítil, jak mu po těle přeběhl mrazivý stín, když mezi jeho kavalcem a košem na uhlí prošel ještě někdo jiný. Světlo a teplo se pak změnilo a zůstal jen hukot vodopádů.

Jeho ramene se dotkla čísi ruka. Nemohl se odtáhnout nebo protestovat, ani tehdy, když se mu prsty zaryly do těla a obrátily jej, bezmocného, na záda. Jarica poté polil studený pot, poněvadž očekával vrásčitou ženu ze snů Llondelů o Anskiereově minulosti. Místo toho se ukázalo, že Paní pramene od Caelských vodopádů je mladá dívka s rezavě hnědými vlasy, spletenými v cop a sčesanými z dětsky vyhlížejícího obličeje. Mohlo jí být dvanáct let. Slavnost jejího zasvěcení musela proběhnout teprve nedávno, protože měla oči ovázané obvazy, které silně páchly po ranhojičových mastech. Dotkla se jej jen letmo. Nebylo pochyb, že dosud cítila bolest z toho, jak ji nůž připravil o zrak.

„Paní pramene zemřela na pobřeží spolu s ostatními,“ zašeptala, jako kdyby svou myslí zachytila jeho myšlenky. Jaric si znovu vzpomněl na starou ženu, o které se mu zdálo. Její vyhublou tvář lemoval věnec ze sušených bylin.

Dítě, které se nad ním sklánělo, řeklo s výčitkou, která pálila: „Já jsem její určenou nástupkyní.“

Zdálo se, že její slova září odrazy do úzadí staženého poznání, jímž prostupoval smutek. Jaric, vyzvaný, aby objasnil své zdržení v Landfastu, myslel na Taen. Pak si ostře vzpomněl na nebezpečí a vlastní bezmocnost. Znovu se pokusil pohnout, ale pouze zjistil, že jed Thienze jej ochromil natolik, že je veškerá snaha o pohyb marná. Voda se řítila dolů kousek od něho a její svištící příval vydával zvuk podobný skřípání kol osudu. Kdyby se mezi ně dostal, rozemlely by ho na prach a Keithland by shořel.

Kněžka ztuhla. Odtrhla ruku od jeho ramene a vyslovila větu v dialektu. Tón jejího hlasu byl ledově chladný a nepřátelský. Mohla být mladá, ale síla, kterou měla na povel, byla otřesně skutečná. Jaricovo delirium ustoupilo návalu surového strachu.

Na kůži ho lehce zašimrala energie, jejíž původ nechápal. Kněžka vstala. Otočila se a její oděv ze splétané kůže o něj zavadil, přičemž ho zamrazilo, přestože uhlíky v koši oranžovobíle žhnuly. Halucinace vyvolané jedem způsobily, že se zdálo, že její stín křepčí, když ustoupila dozadu do jeskyně. Visely tam závěsy, ušité z vlněné látky a pošité perlami získanými z ulit říčních mušlí. Klanová kněžka je rozhrnula a vykřikla. Tón jejího hlasu zněl čistě a zpěvně a rozechvěl vzduch jako zvonek. Jaricovými kostmi projela bolest. Nebyl si jist, jestli to byl účinek nemoci nebo odezva neznámých sil. Zalapal po dechu. Před očima se mu roztančily černé skvrnky. Skrze ně spatřil destičku černou jako kalužina v bezhvězdné noci. Důmyslné vzory na její hladině byly vypracovány ve zlatě. Spatřil soustředné kruhy se vzájemně propojenými spirálami, které oslepovaly a mátly oko. Kněžka, jejíž silueta připomínala pavouka v síti, klesla na kolena. Jako v transu pozvedla ruce a dotkla se kotouče v úplném středu. Nestalo se nic, co by se dalo zachytit zrakem, ale Jaric ucítil ve vzduchu vibrující sílu. Neviděná energie se ovíjela kolem jeho nervů, až se mu z toho vzadu na krku zježily vlasy.

Tento jev ustal, jakmile kněžka spustila ruce. Když přerušila kontakt s destičkou, mírně se zapotácela. Náhle byla drobná a velmi křehká. Zatáhla závěsy a pak klesla k zemi, až narazila tváří na kamennou podlahu jeskyně. „Dostane se ti pomoci,“ pošeptala Jaricovi. „Při životě svých lidí přísahám, že se uzdravíš.“

Zdálo se, že obvazy na jejích očích zčervenaly. Obviňovaly ho ze zločinů a utrpení, přičemž nebyla naprosto žádná naděje to změnit. Zda i tohle byla iluze zrozená z deliria, nemohl Ivainův potomek posoudit. Hučení vodopádů kolem něj nabývalo na intenzitě, až vykřikl a propadl se znovu do noci.

* * *

Probral se, protože se dusil hořkou příchutí bylin na jazyku. Někdo mu podepřel hlavu. Ostré mozoly se mu zabořily do tváře. V nekonečném hukotu vodopádů zaslechl hrdelní hlasy. Jaric pocítil chladný okraj šálku, který někdo tiskl k jeho rtům. Do úst mu vtekla pálivá tekutina. Zakuckal se a otočil se ochable na stranu.

„Ciengarde!“ Výkřik měl sarkastický nádech. Přestože zazněl v cizím jazyce, Jaric mu porozuměl. Volali ho jeho jménem, tím samým jménem, jakým ho nazvala uprostřed léta jiná kněžka mezi stíny ruin v Tierl Ennethu.

„Ničiteli démonů!“ ozval se znovu ten hlas, který ho posléze vybídl: „Vypij ten elixír a žij.“

Znovu měl plná ústa tekutiny. Měla kyselou chuť. Jaric polkl a zadržel dech. Bolelo ho na hrudi. Zoufale toužil se rozběhnout, ale v nohou neměl cit. Čísi ruce jím zatřásly, nemilosrdně jej svírajíce.

„Ciengarde, odpověz! Vyrovnej se s tíží osudu.“

Projela jím slabost. Vědom si toho, že Taenin život závisí na jeho odpovědi, se Jaric snažil popadnout dech, nabrat vzduch do plic, které byly zahlcené jako plíce topícího se člověka. Ale jeho jazyk nevytvořil žádný zvuk.

Oči se mu naplnily slzami. Rozplakal se. Jako by se jeho slzy staly katalyzátorem, spatřil prastaré kněžčiny předky. Byla uvržena do věčné tmy. Pozvedla vzdorovitě ruku a na něco ukázala. Neřekla přitom ani slovo. Přesto ale její obvinění zasáhlo Jarica jako rána. Každá hodina, o kterou se zdržel v Landfastu, vyústila v tragédii. Život chlapce, jehož zachránili démoni na jihovýchodních březích Elrinfaeru, byl ohodnocen a vykoupen krví.

Ne. Ale Jaric, dokonce ani když se vzpíral, nemohl uniknout vůli, která ho povolávala.

Prsty, které svíraly jeho tělo, tak činily nemilosrdně. Příkaz žijící kněžky zazněl jako šlehnutí biče. „Ciengarde!“ Jeho zaryté přesvědčení se náhle proměnilo v bodavou agónii z pocitu viny. „Odpověz!“

Jaric sebou trhl. Kněžka pohnula rukou, jako by ho chtěla udeřit, jako když matka kára neposlušného syna. Takový projev autority v potomkovi Pána ohně vyvolal zlost. Vtáhl do plic vzduch, který ho v provlhlém hrdle bodal jako zrnka písku. „Jsem zde.“

Jeho slova zdánlivě zapadla do zčernalé kaluže. Napětí v jeho údech polevilo. Klesl, zcela vyčerpán, do malátného tepla.

„Bude žít,“ pronesl kdosi roztřeseným dívčím hláskem, zatímco hučení vodopádů se měnilo v ozvěny, které pohlcovaly světlo.

* * *

Jaric se probral do denního světla a slabě zatuchlého pachu kůže bílého medvěda, kterou byl přikryt. Přestože kůže byla měkká, měl pocit, že drásá jeho tělo. Ruka, která až po zápěstí spočívala na jeho hrudi, žhnula zlověstnou červení, jak byla překrvená. Po poutech z provazů na ní zůstaly strupy. Jaric zavřel oči a zaposlouchal se do hučení Caelských vodopádů. Pocítil ve vzduchu vlhkost a sladkost ne nepodobnou vůni deštěm smáčeného vřesoviště. Vzpomněl si na Taenin smích. Vrátila se mu vzpomínka na krčmu a přílišné množství vína a ostudu, která pak následovala. Snažil se sevřít prsty levé ruky ležící na pokrývce, kterou měl podloženou hlavu během dlouhých dní, kdy byl vězněn. Reakcí na jeho snahu byla vlna bolesti, která jím projela. Ale prsty se zachvěly. Pomalu, až bolestně, sevřel ruku v pěst.

Jaric cítil, jak mu po spáncích stéká pot. Dýchal mělce a rychle. Pokoušel se pohnout i druhou rukou, tou, kterou neviděl, protože ji měl zavázanou v šátku, aby se ulevilo jeho rameni, do něhož ho kousl démon.

„Ach! Ne!“ Žena, která jej kárala, natáhla ruku a zatahala ho za vlasy.

Jaric otevřel oči. Skláněla se nad ním kněžka od Caelských vodopádů. Obvazy na jejím obličeji vystřídal závoj z pletené slámy. Skrz štěrbiny spatřil sežehlou tkáň nyní slepých očí a dívčím způsobem zamračené čelo. Pak se kněžka otočila a zavolala na někoho, kdo byl mimo jeho dohled. Přišla pomocnice, která měla na sobě oděv z jelenice, ozdobený na rameni broží. Potomek Ivaina, Pána ohně, podle nepříliš ohleduplného obracení a popotahování, jehož se mu dostalo z rukou starší ženy, pochopil, že při snaze se pohnout mu spadly obklady, což léčitele značně pohněvalo.

Jaric se snažil otočit hlavu. „Jak dlouho?“ zašeptal, neschopen říci víc.

Ale kněžka ho, jako vždy, předešla. „Deset dní a k tomu dalších šest již Přítomnost střeží tvého ducha.“

Ta zpráva ho tvrdě zasáhla, nyní, když se v něm zrodila nová naděje. Jaric se s námahou nadechl a pokusil se zeptat na klíče od Elrinfaeru. Slova, která se mu tvořila v hrdle, vyslovoval s bolestí: „Řekni mi –“

Než ze sebe ale vypravil něco víc, kněžka se odvrátila. Dobře věděla, na co se chtěl zeptat. Spíš než slova její neochotu odpovědět vyjadřovala její záda. Jaric však na tom trval. S úpornou snahou shromáždil veškerou vůli, zvedl ruku a zatahal ji za oděv. „Prosím.“

Ten dotek byl porušením etikety. Pomocnice procedila vzduch skrz zuby s šokovaných zasyčením. Zareagovala tak na jeho chování. Popadla jeho ruku, která kněžku urazila, za zápěstí a položila ji zpět. Popuzená kněžka se otočila jako kočka a pohlédla na něj. Jen chvějící se rty, které byly vidět skrz závoj, svědčily o tom, že je jen malým děvčátkem, stejně zděšeným a osamělým jako on. „Až budeš silnější, ta, kterou Přítomnost nazývá spřadačkou snů, ti odhalí věci, jež musíš znát.“

Jaric klesl s popelavým obličejem zpět do kožešin. Taen byla zjevně v bezpečí, ale na jak dlouho? A co se v Keithlandu stalo s jeho důvěrou v Anskierea, že musí čekat, aby se to dozvěděl? Nemohl ale klást žádné další otázky, neboť kněžka se upjatě odvrátila a opustila ho.

Pomocnice zůstala, pohoršeně cosi mumlajíc. Doprovázela svou péči jedovatými šlehy jazyka, dokud Jarica nevyprovokovala ke vzpouře. Neobratně se snažil zakrýt si uši kožešinou.

Pomocnice mu v tom zabránila, neohlížejíc se na jeho důstojnost, jako kdyby odháněla dotěrného komára. „Lež klidně.“ Zakončila své kázání nadávkou v klanovém dialektu.

Jaric zaprotestoval. „Nikdy jsem o pomoc nežádal.“

Jeho nepřímost nevyžadovala bližšího vysvětlení. Horalka se zarazila, upírajíc mdlé černé oči na jeho tvář. Měla pevná záda a svalnatá ramena nesla stopy po zranění, nejspíš po zásahu parohy. Konečně odpověděla, afektovaným lámaným akcentem. „Paní nikdy nikdo o nic nežádá. Jedná podle vůle Přítomnosti.“

„A nikdy nepochybuje,“ zašeptal Jaric, poněvadž ho i tak krátký slovní projev vyčerpával.

Členka klanu se sklonila prudce k obvazům. „Pochybovat znamená zemřít, Ciengarde.“

Ivainson Jaric, naštvaný, zesláblý, oslabený bolestí a starostí, otočil tvář k vodopádům. Když kněžka a pomocnice konečně dokončily převazování jeho ramene, soustředil odhodlaně svou vůli a pokusil se ohnout nohy.

Ten pokus ho jen vyčerpal. Rozpálený horečkou upadl do snů, které zněly ozvěnou sil Přítomnosti. Spatřil pochodně, kruh do kůže oděných příslušníků klanu, kteří zpívali žalmy za mrtvé. Zesnulí, vystavení na pódiu u jejich nohou, byli zakryti černým suknem, sešívaným a zdobeným ulitami plžů ve tvaru znaku kněžky. Až na to, že vlasy této kněžky nezbělaly dosud stářím, ale měly kaštanovou barvu. Její rysy nepřipomínaly rysy dívky. Kmeny od Caelských vodopádů truchlily pro dospělou ženu. Jaric si všiml skrz mihotavé odlesky plamenů, že kožená slavnostní maska, která skrývala její slepotu, byla potřísněna čerstvou krví. Iniciační rituál proběhl v případě předčasné smrti.

Vedle katafalku stála dívka, ještě dítě, která kdysi bývala něčí sestrou, dcerou nebo neteří, ale která nyní nesla znamení pokračovatelky. Měla na sobě oděv z bílé vlny, nijak neozdobený. Byla bosá. Její kaštanově hnědé vlasy vlály ve větru. Spustila pochodeň, kterou držela v chvějících se rukou. Když se dotkla ceremoniálního rubáše své předchůdkyně a podpálila jej, neodvrátila se. Během závěrečných rituálů ceremonie, kdy tělo její družky hořelo, se neodtáhla ani neplakala.

Celou scénu ozařoval oheň. Kouř potom zahalil plameny a proměnil je v mihotavé stíny.

„Pochybovat znamená zemřít, Ciengarde,“ vzpomněl si Jaric na hlas, jímž byla nedávno pronesena tato věta.

Jaric se na lůžku pokrytém kožešinami potil. Temnota zalila jeho mysl jako kalužina. Kdesi vykřikla mladičká dívka v hrozivé agónii.

Brzy poté ztratila vidina soudržnost. Jaric sebou házel, nacházeje se napůl v transu, ve stavu mezi bdělostí a spánkem. Matně si uvědomoval ruce, které ho pozvedly a násilím mu skrz sevřené zuby vlily do úst vývar. Jednou, když se zbělalé vodopády zaleskly v blesku při bouři na konci léta, vycítil po svém boku kněžku. Pohled, který získala místo zraku, upírala soustředěně na jeho obličej.

Jeho rty s největší námahou vytvořily slova: „Byla to tvá sestra nebo matka, kdo nesplnil odkaz té staré ženy?“

Kněžka neodpověděla.

Jaric se namáhavě nadechl. Ačkoliv si nebyl jist, zda ta blesky ozářená silueta je pouhý sen, zjevení nebo deziluze zrozená ze silných drog a jedu, trval na svém. „Někdo tobě blízký zemřel. Pokud jsi byla přinucena k utrpení, pro splnění odkazu, místo ní a jsem za to zodpovědný já kvůli svým činům, je mi to líto.“ Horská kněžka sebou trhla. Šustění její róby ale zaniklo v hučení vodopádů. „Moc se nemůže sklonit před smutkem, Ciengarde.“

Jaric se snažil sebrat sílu, aby se mohl posadit, ale kněžka natáhla ruku a svými prsty jej zatlačila zpět. Jaric pocítil v tu chvíli takovou bezmocnost, že se pro něj stala utrpením horším než bolest. „Není hrozba pro Landfast, Keithland, pro každý žijící kmen pod tvou ochranou dostatečným důvodem? Paní, já to musím vědět. Co se stalo s klíči od Elrinfaeru?“

Jeho žádost se setkala s neúprosným mlčením. Kněžka odešla, možná z důvodu podrážděnosti anebo kvůli vrozené nedůvěřivosti svého rodu, aniž by mu odpověděla. Mysl Ivainsona Jarica znovu omámily sny.

* * *

Když se později probudil, vzpomněl si na to a už se neptal. Horalé přicházeli a odcházeli, míříce za denními povinnostmi a měníce svoje ušpiněné oděvy za čisté. Rány na jeho rameni postupně přestávaly hnisat a doba, kdy upadal do deliria, se zkracovala, čímž se prodlužovalo jeho bdění. Přesto se ale dosud cítil slabý. Ležel skoro bez pohnutí. Jeho smysly naplňovalo hučení vodopádu. Střídavě přemýšlel o dvou věcech. Kdyby se byl přiznal ke svému dědictví dříve, mohl se vyhnout současnému utrpení. Protože to ale neudělal, zbýval při jeho zranitelnosti jediný argument, který by mohl kněžku přinutit porušit mlčenlivost.

Přes veškeré odhodlání uběhl týden, než byl schopen se o to pokusit. I pak musel počkat na krátký interval, když nejstarší z mnoha ranhojičů, který měl za úkol na něj dohlížet, usnul. Při prvním jeho kratičkém zachrápání se Jaric otočil na nezraněný bok. Odhodil kožešinu, která ho tížila. Účinkem Thienzova jedu byl naprosto zesláblý. Při sebemenším pohybu lapal námahou po dechu. Na čele mu vyrazil pot. Přesto si roztřeseně klekl. Pak si chvíli odpočinul, aby neztratil rovnováhu, protože se mu zamotala hlava. Čekal se zavřenýma očima, až ho přejde závrať. Bál se, že to trvá až příliš dlouho.

Pot ho chladil po těle. Jaric se roztřásl zimou. Stiskl rty a přinutil své ochablé údy, aby nesly váhu jeho těla. Zeď jeskyně se nacházela jen dva kroky od něj. Když se k ní ale doplazil, měl pocit, že má za sebou vytrvalostní závod. Clonu v podobě padající vody měl na dosah ruky. Voda, zalitá měsíčním světlem, se kouzelně třpytila jako stříbro, lákavé, chladné a zapovězené. Jaric se s námahou postavil, opíraje se přitom o kamennou zeď, a palec po palci se přibližoval ke skalní římse.

Začala na něj dopadat, jako ledové jehličky, vodní tříšť. Jaric si olízl rty a ucítil její pronikavou příchuť. Třásla se mu kolena. Voda za ním padala s divokým hučením v přívalech dolů do tmy. Jaric vzdoroval účinkům jedu. Díval se, jak se kapky vody odrážejí od jeho palců a nepozorovaně mizí za okrajem srázu. Text pod mapou, který četl před dlouhou dobou v Kielmarkově knihovně, se zmiňoval o tom, že Caelské vodopády padají do hloubky tří set stop a ztrácejí se ve velkém kotli, vyrytém do skal. Druhý, novější text tvrdil, že vodopád je třikrát tak dlouhý. Jaric se zvědavostí učedníka uvažoval o tom, který z nich je pravdivý.

Jeho uvolněnost brzy přeťal ostrý závan něčího dechu. Nějaké ruce ho hrubě chytily a táhly ho pryč od římsy. Jaric skončil schoulen u nohou Paní pramene. Neměla závoj. Napůl zhojené oči na něj zdánlivě hleděly vyčítavě.

„Ciengarde.“ To slovo bylo kvůli jeho ledabylosti vysloveno s čirou zlobou. Kdyby spadl, budoucnost lidstva by byla ztracená společně s ním.

„Řekni mi, co potřebuji vědět,“ žádal Jaric, ačkoli vyčerpal všechnu sílu a v tu chvíli byl sotva schopen mluvit.

Kněžka dupla nohou. Do jeskyně vběhly na její povel pomocnice. Napůl odnesly a napůl odtáhly Jarica zpět na lůžko z kožešin.

Když se příštího dne ráno probudil, stáli na stráži u jeho nohou dva válečníci klanu se sekerami. Ponížen a dohnán k zuřivosti kvůli chybě, jíž se dopustil, Jaric hlasitě křikl na kněžku, která se v jeskyni nenacházela, ale která nanejvýš pravděpodobně naslouchala poblíž. „Jsem tvým vězněm?“

Když ale na jeho výzvu odpověděla, podivil se, neboť hučení vodopádů zamaskovalo její příchod. „Nejsi ničí vězeň, Ciengarde, s výjimkou osudu, který tě svazuje.“ Vystoupila ze stínů za svou hlavou. Měla na sobě černý oděv. Jako dítě, kterým dosud byla, nevypadala. Byla spoutána přijetím moci, která ji vytrhla z mládí. Její vzhled byl proto překvapivý. Slavnostně mu podala meč. Kolem rukojeti byly omotány řemínky známého koženého váčku, pokrytého skvrnami od krve. S gestem nově nalezeného respektu kněžka dodala: „Nejsi vězeň, synu Ivaina, Pána ohně. To nikdy.“

Jaric pocítil prudký příval úlevy. Sáhl po zbrani. Bylo mu šestnáct let, když se dozvěděl o svém dědictví, a sedmnáct, když odpověděl na Anskiereovo volání. Nyní, když mu bylo osmnáct, viděl, že to nejdůležitější z jeho zodpovědnosti se vytrácelo před úsudkem dvanáctiletého dítěte, jehož odvaha způsobila, že se cítil být zahanben. Jaric se přinutil neustoupit. Váha meče ho dost tížila, což mu připomnělo, jak zničující účinky má Thienzův jed na jeho vitalitu. Opřel si chladný, dlouhý meč o hruď. Pak třesoucími se prsty zašátral v Anskiereově čedičové krabičce. Objevil klíče od Elrinfaeru. Pocítil úlevu, ale zároveň také vyčerpání. Přesto meč pevně uchopil, až mu zbělely klouby na prstech rukou, vědom si svého břemene. „Děkuji ti, Paní,“ podařilo se mu zašeptat.

Kněžka jej pozorovala s netrpělivou, nehybnou mlčenlivostí, jako by její dar byl vyvážen smutkem. Jaric, změklý a zoufalý pod jejím intenzivním pohledem a pokořen dluhem, jejž nemohl vyjádřit, zabořil obličej do kožešin. Kněžka konečně beze slova odešla, ale strážní u jeho nohou zůstali.

Uběhl další týden. Všechna svítání za padajícími vodami Caelských vodopádů měla šedavý nádech. Jaric se zabavil zvedáním meče. Potom, když jeho paže začaly sílit, zkoušel různé postoje, zatímco strážní šeptem komentovali jeho pokrok. Aby si ukrátili čas, hráli hru s ovčími kůstkami. Pro Jarica jejich rachocení znamenalo možnost zapomenout na bolest. Během určité doby si musela jeho odolnost zasloužit uznání členů kmene. Když totiž přišli ranhojiči, aby mu vyměnili obvazy na rameni nebo ho nakrmili či provedli jiné, méně příjemné úkoly, strážní mu poskytli soukromí tím, že se k němu otočili zády. Ve dne v noci se Jaric pokoušel nabýt zpět zdraví, které bylo podlomeno Thienzovým jedem. Tkáň se mu postupně začala hojit. Nejdříve ho opustila zsinalost a pak zmizel i třes z vyčerpanosti. Vrátila se mu zručnost a pomalu, váhavě, rovnováha a postupně i síla. Po nějaké době mu bylo dovoleno vstát. Podpírali jej přitom dva válečníci, s jejichž pomocí udělal i pár obtížných kroků.

Ve chvíli, kdy bez cizí pomoci přešel místnost, se rozhodl vrátit na Callinde. Kněžka mu to ale nedovolila, dokud, podle jejích slov a vehementních gest opisovaných ve vzduchuji nepřesvědčí, že není nutné, aby dva týdny zahálky nemusely být prodlouženy na tři. Jeho člunu se v moci Thienzů dařilo špatně. Roztrhané plachty a zničené lanoví by plavbu mohly zdržet tak jistě jako zhoršení nemoci, a démonští lovci z Chrámu stínů by nečekali, kdyby měli možnost znovu zaútočit.

Uběhlo dalších pět dní, než kněžka nabručeně souhlasila. Jaric vstal následujícího rána a pečlivě kožešiny sroloval. Oblékl si své čisté a vyspravené šaty a připjal si meč. Dva válečníci, kteří mu měli pomáhat, byli sotva dost staří na to, aby jim rašily vousy. Kráčeli po Jaricově boku, když opustil kněžčinu jeskyni a vydal se cestou kolem vodopádů, které po jeho levici tvořily neprodyšnou vodní clonu. Kámen pod jeho nohama byl díky po celá staletí probíhající erozi úplně omletý dohladka. Zeď po pravé straně zdobily kresby s námětem Velkého pádu a výjevy z lovu zvěře a rituálů, o jejichž významu se Jaric mohl jen dohadovat. Chodba nakonec vyústila ve skalní římsu a Jaric po sedmatřiceti dnech vyšel na sluneční světlo.

Jeho zrak oslepil odraz světla od vodopádů. Jaric mžikal tak dlouho, dokud si na to jeho oči nezvykly. Opíral se přitom ramenem o stěnu útesu. Poradil si i s řadou dřevěných příčlí, které byly vsunuty do drážek ve skále. Vítr voněl po pryskyřici a zetlelém listí. Tato vůně lesa mu připomínala Seitforest. Dole hřměly vodopády a tříštily se o skalnaté žulové výběžky. Rozstřikovaly se do zpěněných spršek, velmi podobných krajkám, a padaly do kotliny hluboko, hluboko dole. Jaric okem námořníka odhadl, že druhý text uvedl výšku přesněji. Polkl a zpotil se, když si vzpomněl na chvíli, kdy se doplazil na okraj srázu, a na kněžčinu zlost, když ho od něj odtáhla.

Za jeho zády promluvil jeden z válečníků dialektem. Ptal se, zda se bojí výšek. Jaric zavrtěl hlavou. Pod ním ležely roztroušené chaty a zahrady, připomínající model vyrobený ze sirek, a nevyhnutelně vyšlapaný pruh země, kde stály vozy a ke kůlům byli uvázáni koně. Caelské vodopády připomínaly spíš svatyni než osadu. Kmeny sem přicházely, aby se poradily s kněžkou nebo jí nabídly jídlo a kožešiny pro ty, kdož zůstali v jejích službách. V pozadí se rozprostíral les, přerušovaný světlými vřesovišti a rezavými skvrnami bažin v místech, kde rostly orobince, a které v horku pozdního léta vysychaly.

„Jak daleko je moře?“ zeptal se Jaric lámaných dialektem, jejž se stačil naučit během své rekonvalescence.

Válečník jdoucí před ním se zašklebil, až se mu bílé zuby zaleskly v opáleném obličeji. „Následuj mě.“

Jaric si nebyl jist, jestli jsou strohé odpovědi horalů výsledkem jeho ubohé výslovnosti nebo zatvrzelé zdrženlivosti jejich rodu. Sestupoval dolů kolem skalní římsy k příčlím. Svah byl strmý. Jaric si vůbec nebyl jist, zda mu síla vydrží po celou dobu sestupu. Přenesl opatrně váhu a začal sestupovat dolů.

Byly tam výklenky se zábradlím, kde se lezci po skále mohli zastavit a odpočinout si. Jaric došplhal celý zpocený a lapaje po dechu k tomu nejhořejšímu. Proklínal své tělo, oslabené Thienzovým jedem, zatímco válečníci, kteří ho doprovázeli, zůstali zavěšeni na příčlích pod ním i nad ním, smějíce se vtipu, který jeden z nich vyprávěl tomu druhému. Dávno předtím, než povolila bolest v jeho svalech, potomek Pána ohně se přinutil postavit na nohy. Tentokrát dokončil šplhání bez zastávky, ačkoli ho ta námaha málem zabila. Sesunul se vedle jezírka na dně, nabíraje vzduch do namáhaných plic. Prsty na obou rukou se mu neovladatelně kroutily v křeči a rovněž začal mít vidiny.

„Ty jsi ale blázen, takhle se přepínat,“ pravil jeden z válečníků. Jaric nepoznal, jestli mluví výsměšně nebo naopak s úctou. V příštím okamžiku se ho chopily svalnaté paže. Jaric se snažil nevdechnout ornamentální pírka, která zdobila náramky muže, jenž ho nesl. Cítil, že byl posazen do člunu vyrobeného z kůže. Podlaha se hrozivě rozvlnila, když do něj nastoupil i druhý člen klanu, a člun odrazil od břehu. Pak se křehkého plavidla zmocnil proud a odnesl ho dál od břehu.

Jaricovi se zamotala hlava. Dále byl dezorientován i ubíhající oblohou a vrcholy stromů, jimiž cloumal vítr. Bojoval s naléhavým pocitem nevolnosti, jako by ani nebyl zvyklý žít na moři. Když se dostatečně vzpamatoval, všiml si, že válečníci zuřivě pádlují. Vodní tříšť a pot se mdle leskly na jejich bronzové kůži. Hřmění vodopádů ustalo. Nahradilo jej však jiné dunění, když kožený člun narazil na zpěněnou vodu a začal skákat po hřebenech vln, tvořených bystrým proudem. Jaricovi se podařilo posadit se. Přelila se přes něj vlna a pak druhá. „Jak daleko je moře?“

„Není moc daleko, Ciengarde“ ujistil ho válečník na zádi. Kývl hlavou vpřed.

Jaric se otočil, aby se podíval, když vtom se kožený člun naklonil a vystřelil jako semínka napíchnutého melounu na mělčinu. Jaric se včas pozvedl nad okraj člunu, aby uviděl stěnu suchého rákosu, tyčící se přímo před jeho obličejem. Vykřikl, přikrčil se, a tak se mu podařilo nevypadnout z člunu, když narazil na břeh a zabrzdil o travnatý porost. Válečníci se plácali do kolen a smáli se. Pak se zmatenými gesty vrazili Jaricovi do ruky polámané orobince a losovali, kdo z nich uvolní člun uvízlý v trávě.

Ten, kdo prohrál, si stěžoval, že orobinec, který si vytáhl, je lhář. Jaric, napůl frustrovaný a napůl unesen svobodou, kterou poznal po dlouhých týdnech, seskočil z lavice, aby tu práci udělal sám. Ani se nestihl dotknout dna, když se zabořil do hnědého bahna.

Válečníci, najednou ztichlí, na něho zírali. Pak ten, který k němu byl blíž, řekl: „Ciengarde, my obvykle pro tuto práci používáme tyč vklíněnou pod sedadlem.“

„Ach, ohně Koru,“ zvolal Jaric. „Řekla vám vaše kněžka, že mě může ohrozit trocha vody? Rozpustím se v ní snad?“ Strčil do člunu tak prudce, že oba jeho průvodci ztratili rovnováhu a se šplouchnutím spadli do poloslané vody u kusu země, na níž rostly orobince.

Ihned se vynořili, celí od bláta a majíce zabodané úlomky polámaného rákosu v promočeném a ušpiněném koženém oděvu.

„Jak daleko je moře?“ zajímal se Jaric.

„Už velmi blízko,“ odpověděl blíže stojící válečník a se šibalským zábleskem v očích strhl člun zpět a přetáhl jej po délce přes bažinu.

Kapitola 18

Bájný ostrov

Tři pasažéři člunu dosáhli pobřeží v poledne. Oháněli se po dotěrném hmyzu a škrábali si podrážděnou kůži v místech, kde se jí dotkl vlhký kožený oděv. Jaric měl nyní jeden z válečnických náramků. Mladý muž, který mu tento dar nabídl, dostal výměnou manžetu utrženou z Jaricovy druhé nejlepší košile. Ale ať se mezi členy klanu a potomkem Pána ohně vyvinulo při cestě člunem po říčce jakékoli sblížení, zmizelo, když dorazili k ústí řeky. Oba válečníci na dlouhou dobu zmlkli, již od okamžiku, kdy vystoupili na břeh. Zatímco racci křičeli a vznášeli se nad jejich hlavami, procházeli se po okraji pláže, svlečení a bez jediného slova nebo pohledu na Jarica. Potom začali čistit své kožené oděvy, ušpiněné od bláta, pískem.

Jaric byl zmatený a vyčerpaný víc, než si hodlal cestou přiznat. Konečně se mu podařilo najít Callinde. Odpočívala kousek od břehu, vytažena z dosahu přílivu. Na první pohled se nezdálo, že by se na její palubě dělo něco nepravého. Ale co by kamenem dohodil od její přídě, mezi vodou a rýhovanými zbytky vodních rostlin, vyvržených mořem, se nacházela v písku zčernalá skvrna. Ještě nedávno tu hořel velký oheň. Jaric najednou cítil, jak ho zamrazilo po těle.

Za jeho zády zaskřípal písek. Ohlédl se a zjistil, že vedle něj stojí jeden z válečníků. „Řekni mi, co se stalo,“ pravil Ivainson mírně.

Přílušník klanu na něj pohlédl nevýraznýma očima. „Toto není věc, o níž by se dalo mluvit za denního světla, Ciengarde.“

Začal foukat vítr. Cloumal Jaricovými vlasy. Peří vpletené do jeho kmenového náramku se naklonilo vpravo a zašimralo ho na dlani. Zdálo se, že slunce na obloze až příliš žhne, ale vzduch je navzdory tomu ledově chladný. „Řekni mně to,“ zopakoval Jaric svou žádost. „Ať potmě nebo za světla, jako Ciengarde mám právo to vědět.“

Příslušník klanu sklonil hlavu. Jeho společník na pláži setřásl ze svého koženého oděvu písek a vstal, jako by dostal pokyn rukou. Dosud nahý kráčel ke svému soukmenovci. Když stanul vedle něj, Jaric si najednou všiml, že jsou to bratři. Předtím mu to tak nepřipadalo.

„Počkáme tedy, až se zešeří,“ řekl starší z nich.

Jaric přikývl a beze slova se otočil a odešel, aby se postaral o Callinde. Odpoledne strávil ohlazováním třísek v místech, kde se do trupu lodi zabodly šípy a oštěpy, a drhnutím páchnoucích skvrn v místech, kde ležely napůl sežrané hlavy ryb. Pak se pustil do opravy lanoví a plachet. Také spravil zničený dřík stehu. Obloha časem zčervenala. Když slunce zapadlo na západě za mořský obzor, vyrušilo ho z práce pisklavé, intenzivní kvílení. Příslušníci klanu stáli na pláži. Jejich stíny se plazily po zčernalé zemi, kde hořely ani ne před čtyřiceti dny ohně. Když pohasly poslední sluneční paprsky, klesli na kolena a posadili se do tureckého sedu. Jaric se k nim připojil. Křik racků nad jejich hlavami utichl. Šero postříbřilo pobřeží, když se potomek Ivaina, Pána ohně, pomocí slov a obrazců vyrytých do písku dozvěděl, co kmeny od Caelských vodopádů obětovaly, aby ho zachránily.

Členové klanu zakončili své vyprávění rituálním žalmem. Potom se nechtěli uložit ke spánku v místě, kde byla prolita krev. Vstali a mlčky zmizeli v lese. Nastala úplná tma. Jaric bez pohnutí klečel ve světle hvězd vedle kruhu vyhaslého popela. Dlouhou dobu naslouchal hučení a šumění příboje. Celého jeho těla se zmocnila bolest z toho, jak litoval doslova každého života, který byl díky jeho odmítavosti zmařen. Měsíce, které ztratil v Landfastu hledáním alternativy jak se vypořádat s dědictvím, byly zaplaceny smrtí třiceti osmi mužů a žen a dvanácti dětí, nepočítaje v to první předchůdkyni staré kněžky, která zmizela během svého iniciačního obřadu.

Jaric hleděl na popel černější než tma, která jej obklopovala. Kdysi by nepochopil loajalitu klanů z jihozápadního Elrinfaeru, které odpověděly na výzvu, jež vyžadovala cestovat dny a noci s malými zásobami jídla a beze spánku, to všechno kvůli jednomu cizinci. Ty děti, které kvůli strádání onemocněly, a ženy chystající se rodit, které byly zanechány u cesty, nemohly být překážkou. Kněžka svolala klany z důvodu, který nedovoloval zdržování. Jaric sevřel ruce v pěst. Na lítost bylo příliš pozdě. Tak to pověděl mladý příslušník kmene, který vyčetl na pobřeží stopy po boji v místech, kde se každý kmen, zodpovídající se svatyni u Caelských vodopádů, postavil Thienzům. Démoni u sebe drželi potomka Pána ohně násilím a síly, kterými byli schopni omámit mysl, byly pro malou skupinku útočníků příliš nebezpečné. Do boje se zapojily rovněž děti, aby odváděly pozornost nepřítele. Pokud by Jarica nevysvobodili živého, triumf Chrámu stínů nad lidstvem by se stal nevyhnutelným. Mohl by uniknout jediný přeživší Thienz, který by u sebe měl klíče od Elrinfaeru, a osvobodil by Mhargy.

Klany zvítězily, avšak draze za to zaplatily. Stará kněžka zemřela při rozlamování pout, která svírala Jaricovu mysl. Její druhá přeživší následovnice byla nadána velkým talentem, ale politováníhodně nevycvičená. Mnohé znalosti byly ztraceny. Když toto mladý příslušník kmene připustil, pokrčil rameny. „Moře postupně nahlodá i to nejsilnější pobřeží, avšak Ciengarde musí odplout, pokud má země i nadále zůstat úrodnou. Může se nějaký člověk vzdát vůle Přítomnosti a žít?“

Jaric přejel prstem po popelu, jenž zůstal z třiceti osmi lidí, kteří zemřeli, mezi nimi otec a sestra dvou bratří, kteří jej doprovodili ke Callinde. Otřeseně se nadechl, ale neplakal pro mladého chlapce, který se nakonec uběhal a vyčerpáním padl mrtev k zemi. Snažil se mu co nejrychleji přinést léčivé byliny a minerály, které Přítomnost vyjmenovala kněžce. Uvedla protilátky, které se musejí smíchat, aby byla nějaká naděje, že Thienzův jed nepřivodí chlapci smrt. Kdysi by břímě takové houževnaté oběti Ivainsona Jarica zlomilo. Ale teď ne. Hluboce se během měsíců strávených snahou dostat se z Landfastu na ostrov Vaere změnil. Nyní položil dlaně na štěrkovitou půdu a potichu vyslovil přísahu mrtvým. Callinde vypluje za svítání.

Té noci, kdy byl zachumlán do hlavní plachty, která ho chránila, se mu zdálo o černých lodích, o flotile tak veliké, že oceán se v brázdách za loďmi pěnil. Lesem lanoví se proháněl skučící vítr. Skrz tento zvuk pronikl Taenin varovný hlas. S těmito Thienzy se plavil Maelgrim, Temný snílek. Kdyby se bratr, zotročený Chrámem stínů, Jarica zmocnil, budoucnost Keithlandu by byla nenávratně ztracena. Potom Taenin hlas splynul s nářkem mrtvých příslušníků horských kmenů. Lodi démonů se vždy neomylně obrátily k jihozápadním břehům.

Jaric ve snu utáhl lana tak pevně, až mu začaly krvácet ruce. Řídil Callinde pomocí kormidlového vesla s milimetrovou přesností a z každé bouře vytěžil maximální výhodu. Avšak člun starého Mathiesona byl příliš neobratný. Flotila démonů ho bez námahy doháněla. Nepřátelské plachty se napínaly a zastíraly oblohu, vrhajíce stín na Jarica. Odkudsi zaslechl Taen, která volala zuřivé rozkazy, ale temnota pohlcovala její slova tak, že jim nebylo rozumět.

V tu chvíli ho kdosi kopl do kotníku. Jaric vzhlédl, vstal a vyrazil přímo do rachocení stěhových jezdců. Zamžikal, aby mu z řas stekly krůpěje potu. Těžce oddechoval. Kvůli plachtě, která se mu svezla po ramenou, si vzpomněl, že Callinde leží na pobřeží jižního Elrinfaeru. Stála nad ním kněžka od Caelských vodopádů. Zraněné oči měla převázané gázou, která se jemně, jako proužek dýmu, vlnila ve vánku. Skrz záhyby gázy slabě prosvítaly hvězdy, šperky pro tvář, která nebyla pod závojem vidět.

„Ciengarde, vypluješ za východu slunce.“

Jaric, udiven její předvídavostí a zmítán hrůzou způsobenou nočními můrami, přikývl. Opatrně se narovnal a opřel o zadní kosou hranu veslového kormidla. „Já musím, Paní.“

Ale kněžka ho nepřišla zdržovat. „Vyhledáš Vaerey, Ciengarde.“ Její hlas zněl neznámě tence, na rozdíl od toho, jak zněl v jeskyni. V jejím jednání nebylo ani stopy po dětské nerozhodnosti, když pozvedla chvějící se závoj a pohlédla na něho očima, které neviděly živého chlapce, ale duchovní svět záhad.

Jaric se zachvěl.

Kněžka si jeho neklidu nevšímala. Jako kdyby mluvila do vzduchu, opakovala příkazy, které jí dala Přítomnost v jeskyni u Caelských vodopádů. Pak její unylá recitace ustala. Spustila závoj, který jemně zašustil, a odešla.

Jaric se za ní díval. Připomínala stín na pozadí zvedajících se vln, narážejících na písek. Za nějakou dobu její postava splynula s černým kruhem popela. Zdálo se, že zmizela z tváře zemské.

Její přítomnost mohla být pouhou vidinou. Jaric pozoroval mořský příboj, narážející na pobřeží, zpěněný a pak znovu ustupující a slévající se s dalšími vlnami. Pak plakal, ne pro mrtvé, ale pro bolestné zrovuzrození naděje. Černé lodě a Taenino varování se daly bezpochyby považovat za opravdové snění. Pán démonů vyslal Maelgrima, Temného snílka, z Chrámu stínů, aby ho pronásledoval. Ale ta nejmocnější kněžka ve službách Přítomnosti promluvila ze své svatyně, podruhé po dlouhé době, jak si členové kmenů vzpomínali, aby zaručila těm, kdož se narodili ve městech, to nejvýznamnější vedení, jakého se jim dosud z nějakého zdroje dostalo. Mohlo by to snad stačit k zastavení Temného snílka a obrazců vysílaných jeho pány démony. V údajích, které námořník může pochopit, prozradila Paní od Caelských vodopádů umístění ostrova Vaere. Neučinila tak kvůli mrtvým členům klanu, ani ne kvůli pokračování bezpečnosti lidstva. Poskytla tenhle dar potomku Pána ohně, poněvadž dokázal uchopit svůj osud, plně a definitivně, kvůli němu samotnému.

Jaric vyskočil. Otevřel prudce skříňku s mapami a prohraboval se v ní, aby našel mapu moří jižních a těch, která se nacházela na západ od Svobodných ostrovů. Pak udělal na místě ve svitu hvězd výpočet. Odhadl dobu plavby na tři týdny, za předpokladu, že povanou dobré větry. Byl příliš neklidný, aby spal. Probral se z úvah a zkontroloval zásoby Callinde. Byl vděčen za vodu a zásoby, které mu tam nanosily štědré ruce členů klanů. Obul si boty. Západní větry čechraly pírka na jeho náramku válečníka, když protahoval lana kladkostrojem, aby vytáhl Callinde na moře. Jaric zaťal zuby, aby se ubránil dosud zcela neustoupivší slabosti z Thienzova jedu. Poháněn nadějí i těmi nejhořčejšími zážitky, odhodlaně se snažil odtáhnout loď na vodu.

Konečně byl, celý propocený a těžce oddechující, připraven se nalodit. Stál v mělké vodě. Ohlédl se. Za ním se rozprostírala pláž, ve svitu hvězd bledá. Zůstala na ní jizva v podobě ohně, který strávil statečnost třiceti osmi mrtvých. Jaric opakoval jejich jména, jedno po druhém. Pak přesunul své znavené tělo přes okraj člunu na vyšší lavici Callinde. Chvěly se mu ruce, když roztřepával plachtu. V hlavě mu hučelo slabostí. Příď Callinde se pomalu, bolestně zhoupla. Její plachty se zatřepotaly ve větru. Mathiesonův nemotorný člun zareagoval na foukání větru a nabral směr. V mořském příboji za jeho zádí zůstávala jen slabá brázda.

Jaric obrátil obličej k moři. Už neplul jenom pro Taen, ani ne pro civilizaci tak opatrně střeženou v nabílených věžích Landfastu. Divoké kmeny Keithlandu obětovaly kvůli budoucnosti ty, které milovali. Měl vůči nim krvavý dluh, který mohl splatit jen Cyklus ohně. Konečně si uvědomil, že nic méně podstatného mu mír přinést nemůže.

Ráno, když dva bratři, pověření dohlížet na Jarica, se vrátili na svá místa, zjistili, že pláž je opuštěná. Temný, vypálený kruh, který tu zbyl po hranici s mrtvými, byl protnutý ve středu bílou stopou po kýlu Callinde, jak ji Jaric táhl na moře.

* * *

První část plavby probíhala hladce. Přetrvávalo mírné počasí a od východu neustále vanuly větry. Ve dne se Jaric vyhříval na slunci, přičemž ostražitě pozoroval obzor, zda se na něm neobjeví plachty. Nespatřil však nic. Za nocí, kdy nad stěžni Callinde pluly hvězdy, přemýšlel o Taen. Plachty jemně povívaly a nadouvaly se, jako by tancovaly ve vánku. Jaricovi se pomalu vracela síla, kterou z něj vysál jed Thienzů. Jak pod kýlem člunu ubíhala jedna míle za druhou, návaly slabosti mizely. Nadešlo ráno, kdy už ho netrápily žádné vidiny o navigování lodi. Ramena a záda mu pokrylo nové opálení, až na zčervenalé, nápadné stopy po zubech Thienze na jeho pokožce. Jizvy nyní ale spíš svědily, než bolely.

Když se počasí konečně změnilo a od jihu se přihnal déšť, potomek Pána ohně získal většinu svého bývalého zdraví. Přestože měl ruce pokryté puchýři od toho, jak pevně svíral kormidlové veslo, nestěžoval si. Tvrdošíjně se držel kursu a znovu a znovu kontroloval obzor. Žádná černá flotila se neobjevila. Moře ztěžklo šedou barvou a pokrylo se velkými zpěněnými skvrnami, jednu míli po druhé, kdy osaměle plul. Bouřňáci protkávali vzduch nad vzdouvajícími se vlnami jako tkalci a dokonce na okamžik připluli i dva delfíni, aby se nechali unášet na vlnách před přídí lodi. Jaric pozoroval jejich dovádění s dusivou touhou. Jako ještě nikdy předtím si byl vědom, jak je jeho svoboda omezená.

Callinde přeplula zeměpisnou šířku Islamere. – Jaric to oslavil tím, že snědl poslední ze sušených jablek, neboť nyní už měl polovinu plavby k ostrovu Vaere za sebou. Obzor nehalila žádná černá flotila, která by mu v tom chtěla zabránit. Západ slunce zbarvil hřebeny vln do krvavě bronzova. Úplněk na východě pak připomínal perlu na šedém sametu. Jaric si vypral košile a pověsil je na parduny, aby uschly. Pak, uklidněn známým pleskáním prádla, plácáním kasacího pásu a vrzáním a skřípěním trupu lodi, se usadil, neobut, do svého obvyklého výklenku u kormidla a čekal na tmu.

Asi o půlnoci se probudil chladem. Měl pocit, že něco není v pořádku. Měsíc, který jasně zářil nad jeho hlavou, připomínal novou nablýskanou minci. Prkna Callinde, zčásti osvětlená a zčásti se topící ve stínu, se leskla. Špatné počasí nehrozilo. Každá plachta se skvěle vyrovnávala s náporem větru. Člun prorážel hřebeny vln. Provazy napínající kormidlové veslo skřípaly a pleskaly. Vratiráhno se zhouplo, když se Callinde naklonila k údolí vlny. Všechny zvuky se opakovaly tisíckrát po sobě, ale nyní ho jejich rytmus neujistil, že je vše v pořádku. Jaric přejel pohledem po obzoru, bíle ozářeném měsíčním světlem. Na západě nespatřil žádné siluety černých lodí. Viděl jen zvedající se a propadající mořské vlny, přesto ale z nějakého důvodu zatínal zuby.

Vstal a prudce se zarazil, když jej mokrý rukáv košile udeřil do krku. Callinde se zhoupla po hřebenu další vlny. Jaric strhl prádlo, které ho plesklo, dolů a smotal jej do balíku, který nacpal pod lavici na zádi. Kradmo jako kočka přešel z pravoboku na levobok. Kontroloval přitom lana plachet. Nic nepotřebovalo opravit. Jaric najednou pocítil prudký neklid. Dotkl se řemínku, který měl zavěšený kolem krku, a pak prsty obemkl tvrdé hrany čedičové krabičky s klíči od Elrinfaeru. Kámen pod kůží byl chladný. Jaric na obzoru nezpozoroval žádné změny.

Démoni tam ale přesto byli. Čekali na něho. Jaric vycítil jejich přítomnost tak jistě, jako že dýchal. Hrozilo, že ho tato jistota zadusí. Kdyby se s démony utkal nyní, čelil by desetkrát většímu nebezpečí. Během týdnů, kdy otráven jedem Thienze ležel v svatyni, poskytl Chrámu stínů čas, aby vyslal na jih druhou flotilu. Maelgrim, Temný snílek, se tentokrát plavil s ní, aby ho chytil. Jaric se vrátil ke kormidlovému veslu. Uchopil co nejsilněji jeho pevné dřevo rukama kluzkýma potem. Nevlastnil žádné čarodějnické schopnosti, aby se bránil. Lidská zranitelnost se stala jeho neblahým osudem. Sklonil hlavu a omluvil se mrtvým horských kmenů, starému Mathiesonovi a Anskiereovi z Elrinfaeru, uvězněnému v ledovém sevření. Potom, jako by se paměť stala katalyzátorem, myšlenka na Strážce bouře dala vzniknout zoufalému prostředku z nouze. Jaric znovu natáhl ruku po váčku u krku. Třesoucíma se rukama přetrhl řemínek a vytáhl ven dlouhé černozlaté pírko sokola bouře. V měsíčním světle se stříbročerně lesklo, to sémě nejničivějších bouří, jaké kdy poutala kouzla mága počasí. Kdysi ta stejná bouře zničila válečnou flotilu. Jindy Jaric bojoval s vypětím sil s její zuřivostí, během pekelné plavby z Mearren Ardu do Cliffhavenu. Callinde dosud nesla stopy po narážení divokých vod moře. Jaric v sevřených rukou držel všechnu nejničivější sílu přírody, spojenou s mocí lidí vycvičených Vaerey, kterých se chtěl nejvíc, jak přísahal, vyvarovat. Jenže nezůstávala jiná možnost. Představoval-li kořist démonů a cíl nenávisti Maelgrima, Temného snílka, pírko a jeho možnosti se nabízely jako jediná zbraň.

Jaric se neodvažoval udělat si přestávku, aby si to pořádně promyslel. Kdyby tak učinil, zmocnila by se ho určitě zbabělost. S náhlým, nepotlačitelným rozechvěním z poznání sevřel jako nůž ostré brko sokola bouře mezi prsty, počkal na příznivý vítr a pustil jej.

Pírko letělo nad hřebeny vln. Jaric se za ním díval s bušícím srdcem, avšak kolem pírka se nerozprostřela žádná namodralá aura. Síly mága počasí se neprojevily, aby vyvolaly vichřici a bouři a rozbouřily vlny. Ivainův potomek, zděšený a nejistý, stál u kormidla a pevně jej svíral rukama sevřenýma v pěst. Neschopen uniknout nevyhnutelnému se rozhodl čelit osudu. Pro Taen, pro mrtvé příslušníky kmene z jižního Elrinfaeru, pro čaroděje uvězněného v ledu, kvůli vlastní integritě nesmí utéci, dokud se nesetká s tím, co mu osud vyměřil. Callinde popluje, dokud nad ním nezvítězí vražedné sny, které na něho sešle Maelgrim a jeho smečka Thienzů. Potom, rozhodl se Jaric, klíče od Elrinfaeru hodí do moře. A poté, pokud se k němu štěstí neobrátí zády, by mohl jednat dostatečně rychle a vrazit si vrhací nůž do srdce, jak to před ním udělal už jeho otec, aby zachránil lidi z Keithlandu před silami Pána ohně, které by určitě pustošily a ničily.

* * *

Pírko sokola bouře letělo po větru, daleko od kursu Callinde. Vznášelo se a kroužilo, až se konečně usadilo na hrudi moře. Nepotopilo se. Nesly jej mořské proudy. Jeho stříbřitá barva v měsíčním světle připomínala tah perem. Spřadačka snů jej však vnímala jen jako pruh jasně modré barvy, obklopený aurou se slabší strukturou kouzel, která ovládala jeho prudkost. Jen čaroděj v Keithlandu mohl uvolnit zuřivou bouři z pout.

Daleko odtud, v Imrill Kandu, se Taen roztřeseně nadechla. Vítr jí cuchal vlasy, které jí visely zpod kapuce, a foukal jí je přes obličej. Taen si prameny vlasů odhrnula. Ruku, kterou tak učinila, měla vlhkou od slz. Celé dny se s hrůzou dívala, zatímco Jaric zkracoval vzdálenost mezi Elrinfaerem a flotilou démonů. Ačkoli plul vstříc jisté porážce, neodvažovala se zasáhnout, dokonce ani nabídnout chlapci útěchu v podobě své přítomnosti. Pokud by se pokusila o nějaký kontakt, zvrácené schopnosti jejího bratra by mohly její sondu vycítit. Maelgrim se svou smečkou Thienzů, která měla zvětšit jeho schopnosti, by mohl zmařit její ovládání a skrz ni Jarica zničit. Ale nyní nabízelo pírko sokola bouře a Jaricova nashromážděná odvaha nebezpečnou a zoufalou naději.

Taen sevřela pevně ruce, které se jí pořád třásly. Byla sama na měsícem zalitých vrcholcích kopců nad přístavem. Shromáždila své síly spřadačky snů a vyrušila Anskierea z Elrinfaeru ze spánku. Požádala ho, aby kvůli dalšímu přežití Keithlandu uvolnil pouta, která svírala jeho nejstrašnější bouři.

* * *

Svítání nerozjasnilo jihovýchodní část moře Corine. Vítr, doprovázený mraky a jako saze černou temnotou, se přihnal se skučením od severu. Vratiplachta Callinde narazila do kosatky s takovou silou, že její trup se zapotácel a Jaric ztratil rovnováhu. Zarazil se o skříňku na ukládání plachet, až mu to málem vyrazilo dech. Kormidlo se volně otáčelo. Dvě tuny starobylého rybářského člunu se kolébaly a potácely ve sprškách vody. Další náraz prudkého větru člun málem převrátil.

Jarica zasáhla do obličeje sprška vody. Začal plivat a kašlat. Snažil se skrz spršky vody dostat ke stěžni. Neodvažoval se pomyslet na vylévání vody, dokud neskasá plachty. Zdvihací lana se již začala pohybovat pod dotekem neviditelných rukou bouře. Špinavé prsty mraku se roztáhly po obloze k severovýchodu. Vlny v té oblasti se zvedaly do zpěněných hřebenů, které za zádí lodi explodovaly do spršek. Jaric přivíral oči, aby si je chránil před slanou vodou. Skasal třepotající se hlavní plachtu. Síly Anskiereovy bouře určitě našly způsob, jak se uvolnit, neboť již od svítání se počasí horšilo s nepřirozenou rychlostí. Callinde musí být rychle zbavena plachet, aby na ní zůstaly jen holé stěžně.

Jaric si ve spěchu odřel prsty. Nacpal vratiplachtu pod lavici na zádi. Vpředu se zmítala kosatka a cloumala sebou v nárazech větru tak, až trupem celé lodi probíhaly vibrace. Hlavní stěžeň se nakláněl k vedlejšímu stěžni. Vlny, pokryté bílými čepicemi pěny, šplouchaly a zlostně syčely. Jaric zápasil se vzdorovitým trupem lodi. Podařilo se mu svinout hlavní plachtu. Ale bedna narazila do hlavního stehu. Bylo zapotřebí pleskající plachtu odříznout, jinak by se roztrhala na cáry. Jaric byl plný modřin od nárazu do zbloudilých kousků kladkostroje. Kolem kotníků mu šplouchala a vířila voda. Prohnutý zadní vaz se komíhal na pozadí oblohy, když se Callinde zhoupla údolím vlny. Jaric se ze všech sil snažil udržet rovnováhu. Přesekl rychle uvazovací lana na kormidle a snažil se s člunem nabrat kurs po větru. Během hodiny mu začaly krvácet ruce, ale vlny byly pořád vysoké. Příď Callinde se naklonila dolů. Hrozilo, že ji příboj prorazí a pohltí ji hluboké vody moře.

Bude ji muset zpomalit, nebo se potopí. Po snaze uvolnit kormidlové veslo Jaric roztrhl hlavní plachtu a spustil lodní kotvu. Ačkoli nejbezpečnější kurs představovalo zatížení přídi a snaha dostat se z bouře, Jaric upevnil lano k zadnímu vazu. Pak si setřásl vodu z očí. Vsunul nohy mezi kompasnici a skříňku s tabulkami a znovu pevně uchopil kormidlo. Kdyby ho zastihla Anskiereova bouře, zamýšlel odchýlit se od kursu k ostrovu Vaere.

Ale následující hodiny se staly děsivou zkouškou výdrže, strašnější, než si uměl představit. Nároky na jeho člun se zvýšily řadou kritických neštěstí, z nichž každé ohrožovalo přežití. Vítr nabyl na síle a fičel Jaricovi do uší, až málem ohluchl. Nazelenalé mořské vlny vypadaly jako hory, jejichž vrcholy, pokryté pěnou, připomínaly zasněžené horské štíty. Opustit za takových podmínek kormidlo by znamenalo pohromu. Když se ale lana uvolnila a roztřepila, neměl Jaric na výběr. Uvázal kormidlo, spoléhaje se na to, že ho štěstí neopustí a jeho plavidlo se nestočí. Callinde se stočila do spirály, házela sebou v bouři a kroutila se jako tříska v mlýnském náhonu. Její stěžeň divoce narážel do stehů. Napínal silné provazy jako karamel. Jaric omotal ovíjecí trny a sroloval část lana v děsivém, improvizovaném pokusu udržet ráhna nahoře, tam, kam patřila. Zoufale se snažil vylévat vodu ze člunu, dokud se mu svaly na zádech nezačaly chvět slabostí a vyčerpáním. Kdyby se zastavil, byť jen na minutu, váha vody, která do lodi natekla, by jeho malé plavidlo mohla potopit.

Bouře zuřila dál. Moře bičoval déšť a oblohu protínaly blesky. Odolné Mathiesonovy klády se napínaly a prohýbaly. Těsnění Callinde se uvolňovalo jako chomáče špinavých vlasů. Jaric klečel na kolenou a byl až po lokty ponořen ve vodě v podpalubí. Snažil se ucpat díry cupaninou a pak je překrýt starou plachtou, když všechna jeho předchozí opatření selhala. Nad ním se komíhal kompas jako opilec. Kormidlové veslo sebou prudce zmítalo, až se zdálo, že kladkostroj praskne. Aby zachránil tyto součásti, které nemohl nahradit, byl Jaric nucen vytáhnout kolík a přivázat kormidlo blíže ke středu lodi. Callinde, nyní bez kormidlové páky a bezmocná vůči síle Anskiereovy bouře, se pronásledována smůlou kolébala na vlnách na západ.

Jaric si jednou všiml nahoře dlouhého břevna a praskání provazů. Ačkoli byl plný modřin, dělalo se mu mdlo a slabost cítil až v kostech, chraplavě se zasmál. Alespoň jednomu člunu démonů se daří hůř než jemu. Pokud ale Mathiesonova ruční práce obstojí před zničením, Temný snílek by také mohl přežít. Taenin bratr byl rozený námořník. Na palubě člunu z Vrány už jednou bouři překonal. Pokud se má Jaric dostat na ostrov Vaere, aby tam dosáhl mistrovství, bude muset ještě zvítězit nad Maelgrimem.

Oko bouře se přesunulo druhého dne ráno. Způsobilo, že se obloha zbarvila jedovatě žlutou barvou. Uspávající šumění zanechalo moře rozbouřené a zmatené jako zmítající se obsah čarodějnického kotle. Jaric využil této přestávky, aby omotal mokré stehy Callinde. Potom vyléval vodu, donekonečna, přičemž měl odřené ruce ovázané útržky plachty. Toužil po spánku, jako mohl umírající žadonit o světlo. Místo toho pracoval jako šílenec. Podle povahy prudkých bouří mohl očekávat, že bude ubit dvojnásobnou silou na západní straně bouře. Pak by větry změnily směr, proti žádanému kursu. Nyní, pokud přes mraky prohlédne v poledne vodnatý kotouč slunce, dá se věřit, že bouře ho nakonec dožene na mělčinu ostrova Vaere.

Jaric pocítil chlad. Vzhlédl zcela zmatený. Skrze zchumlané vlasy se zahleděl na obzor. Tam, po dnech krutého utrpení a snahy překonat živly, spatřil něco, co způsobilo, že se mu málem zastavilo srdce. Na pozadí špinavě šedé, zamračené oblohy plula černá loď. Mířila přímo ke Callinde. Maelgrim, kterého bouře obrala o mlhy a iluze, se blížil ke své kořisti.

Jaric odhodil vědro, jímž vyléval vodu. Z hrdla se mu vydral odmítavý výkřik. Přiskočil ke stěžni, aby rozvinul hlavní plachtu. Ale když posunoval prsty zdvihací lana z oporky, tu pochopil, že takové úsilí je beznadějné. Větry se již obrátily na západ. Callinde s čelní plachtou na cáry nemohla plout vpřed po návětrné straně. Jaric byl zahnán do rohu. Neměl na výběr. Opustil plachtu. Nezbýval mu čas na sebeobviňování. Natáhl rozbolavělé prsty a strhl řemínek, na kterém visela Anskiereova kouzla, z krku.

Váček byl provlhlý a uzlíky tak nasáklé vlhkostí, že je nebylo možné rozvázat. Jaric zaklel. Ta trocha vzduchu uvnitř váčku by mohla zabránit tomu, aby se klíče potopily, kdyby je nevyndal, než je hodí do moře. Obávaje se útoku, který by mohl jeho mysl každou chvíli zasáhnout, se natáhl po vrhácím noži. Choval se jako šílenec, jenom aby zabránil chybě. Přeřízl řemínek a krabička z černého čediče vypadla do jeho dlaně.

Povrch kamene byl na dotek nepřirozeně teplý. Jaric obrátil klíče a jeho obličej najednou ozářilo světlo, modrobílé a oslepující. Znak sokola na povrchu krabičky zazářil přílivem energie, jež se během vteřiny stala ještě zářivější. Zděšen, že taková změna by mohla být vyvolána vměšováním démonů, Jaric zadusil zář rukama. Ten dotek mu sežehl kůži. S výkřikem ruku odtáhl, ale ozvěna se rozplynula v kouzelném kameni, povzbuzena k reakci silou zcela odlišnou. Vzduch proťal záblesk podobný blesku. Stěžeň, ráhna i lanoví nadskočily. Ve světle vypadaly jako inkoustově černé linky. Oceán jasně zářil jako roztavený kov a Callinde začala stravovat jiskřivá exploze duh, které Jarica obtáčely jako spirála a táhly ho do tmy.

* * *

Chlapcovy smysly zahalila na neznámou dobu černota. Poté se roztrhla vedví, když vzduch s praskáním naplnila energie. Před očima se mu roztančily hvězdičky, chladně bílé jako hvězdokupy vyvolané llondelskými obrazci. Následovalo světlo. Jaric otevřel oči do sluneční záře. Byl zmatený, otřesený, a v té chvíli jistý, že kouzla, která proměnila bouřlivou noc v denní světlo, nezpůsobil Anskiere. Klíče od Elrinfaeru, nyní chladné, ležely v jeho ruce. Ivainson si je strčil za košili a přidržel se lavice Callinde. Bednění lodi zapraskalo, když vstal, aby se rozhlédl po okolí. Po flotile démonů nezůstalo ani stopy. Jeho člun se osaměle kolébal na mořských vlnách, které se nyní zklidnily jako vychladlý tavený kov. Žádná země nenarušovala vzdálený okraj oblohy. Nad obzorem visel jen zvláštní stříbřitý opar. Jaric nemohl říci proč, ale ve vzduchu bylo cosi špatného, jako by právě v tomto ročním období nastal soudný den. Ve vzduchu byl cítit mrazivý závan.

Při pohledu na kompas Jaric zjistil, že střelka obíhá zmateně v kruzích kolem hlavních bodů světových stran. Jarica to vyděsilo. Když mu byly odepřeny spolehlivé prostředky navigace, snažil se určit polohu podle slunce. V té chvíli si všiml, že není sám.

Na přídi Callinde seděl malý mužíček. Na vlhkém dřevě lavice vypadal jako hračka. Tvářil se škrobeně a formálně. Měl na sobě žlutohnědý kabátek a tmavě hnědé kalhoty. Prýmky na rukávech a manžety holínek měl zdobené pírky a zvonečky. Černé oči se na Jarica dívaly z obličeje lemovaného větrem rozcuchanými vlasy a vousy.

Jaric podvědomě sáhl po noži, který ležel vedle jeho zápěstí. Jeho ruka nahmatala prázdné pouzdro. Příliš pozdě si vzpomněl, že dýku upustil ve chvíli, kdy ho kouzla vytrhla z reality.

„Násilí ti nepomůže.“ Zvonečky se rozcinkaly, když neznámý mužíček vyskočil od zábradlí. Callinde se pod jeho vahou nezhoupla, když seskočil. Jeho ramena sotva dosahovala k okraji skříňky na levoboku.

Jaric couval, až zády narazil na zadní vaz. „Kdo jsi?“

„Strážce klíčů, ty to nevíš?“ Mužíček naklonil hlavu, vytáhl z kapsy dýmku ze dřeva plané růže a vstrčil si troubel mezi zuby. Aniž by se zdržoval jejím zapalováním, vyfoukl do vzduchu kroužek dýmu a zmizel.

Jaric vykřikl údivem. Rozběhl se ke stěžni, ale po podivném návštěvníkovi nenašel ani stopy. Zůstal jen kroužek dýmu, vznášející se jako oválný obláček nad roztrhanou látku hlavní plachty.

„Já jsem Tamlin a ty jsi vnikl do oblasti patřící Vaereům,“ uslyšel Jaric najednou za zády hlas.

Jaric se otočil. To stvoření stálo na skříňce s tabulkami. Jeho vrásčitá tvář měla bezstarostný výraz. Nad hlavou se mu vznášely tři nové kroužky dýmu.

Ivainson ovládl roztřesené nervy. Snažil se chovat tak, jako by to neustálé mizení a objevování se neznamenalo nic zvláštního. Jeho hlas ale prozradil, že je nejistý. Síly, které ho neočekávaně dostaly Maelgrimovi z cesty, byly vaerské. Jejich náhlé objevení mu bylo záhadou. „Určitě víš, proč hledám bájný ostrov.“

Tamlin máchl rukou. Jeho pírka a zvonečky při tomto pohybu připomínaly nevýraznou změť. „Bájný? Ty to v této chvíli vidíš jinak. Démoni tě vystopují, dokonce i po vodě. To je problém důležitější, než si myslíš.“

Jaric, vědom si toho, že bytost, která stála před ním, by se neřídila žádným lidským zákoníkem, opatrně odpověděl. „Jedna kněžka mě nazvala zkázou rodu démonů.“

„To docela dobře mohla,“ řekl Vaere. „Ale Prokletí Koru se stali drzými při svých plánech, jak porazit Keithland. Nyní, po staletích snažení, mají to, co tak dlouho hledali, člověka s potenciálem čaroděje, jehož si zavázali věrností. Maelgrim je jejich hlavní zbraní. Opovažuješ se čelit intrikám bytostí, které jsou mnohokrát mocnější než ty? Mohl bys zemřít, aniž bys cokoli zachránil.“

Jaric, jenž se opíral o stěžeň, cítil, jak se mu potí dlaně. Cestoval tak daleko a překonal takové zvláštnosti, a horalé umírali, jenom aby mu pomohli dostat se na toto místo, a potom by měli zjistit, že ho Vaereové z nějakého rozmaru odmítli? Jaric, hluboce otřesen, bojoval s nedostatkem sebevědomí, když odpovídal: „Já jsem syn Pána ohně,“ promluvil zasmušile. „Rád bych přenechal zodpovědnost někomu jinému, ale Ivain žádného lepšiho potomka nezanechal, jen mne.“

Tamlin naklonil hlavu, jako by čekal, že chlapec z toho vyvodí nějaký závěr. Ale Jaric nic nedodal. Podivínský mužíček pozvedl obočí. „Velmi dobře. Pokud se ukáže, že jsi hoden otcova dědictví, podstoupíš Cyklus ohně.“ V tu chvíli Jarica zamrazilo u srdce, přestože ho slunce hřálo do zad.

Tamlin pozvedl bradu. „Poslouchej pozorně a dbej mých instrukcí. Počasí se změní. Až se tak stane, musíš plout před větrem. Na kompas se nespoléhej. Kdyby ses zdržel, byť jen na zlomek okamžiku, tvůj život by byl ztracen.“ Korálky, zvonečky a pírka se rozkymácely, když Vaere pozvedl paže. Bez varování tleskl rukama a zmizel.

„Počkej!“ Jaric vykřikl Tamlinovo jméno, neboť si vůbec nebyl jist, že jeho instrukcím porozuměl.

Mužíček se ale znovu neobjevil. Téměř bezprostředně poté moře zčeřil vánek. Jaric, přichycený se zamotanou vratiplachtou a kosatkou roztrhanou v bouři, vyskočil a uvolnil poslední funkční plachtu. Čtvercová hlavní plachta Callinde se rozvinula z ráhna stěžně. Člun naštěstí nevyžadoval žádné další plachty, aby mohl plout po větru. Když se ale chlapec pohnul, aby plachtu nastavil, udiveně se zamračil. Vítr, který nadouval plachtu, totiž nepřicházel z žádného blíže určeného směru. Vlnky, zčeřené větrem na vodní hladině, se zdály být protikladné a nestálé. Když se Jaric snažil rozluštit tu záhadu, proťal oblohu blesk. Vzduch dostal barvu tmavého inkoustu. Za zádí lodi skučel vítr. Řval jako rozzlobený obr. Jaric se zdržoval na zádi. Chopil se kormidla, právě když se plachta nahoře s praskáním napnula. Ohlušen úžasným burácením hromu, cítil, že si Callinde razí v zuřivém řádění živlů cestu vpřed.

Jaric bojoval s kormidlem po hmatu. Za zádí se vlny pěnily do bílých hřebenů. Do obličeje mu cákaly spršky vody a vítr, ostrý jako bouře uprostřed zimy, kdy je ve vzduchu cítit sníh, ho bodal do zad. Ale chlapec neměl možnost uvažovat nad tou změnou ročních období. Zmítán jako lístek v bouři, snažil se pevně držet kurs. Oblohu rozčísl náhlý příval energie. Na okamžik se zdálo, že vzduch jiskří a je prosycen duhovým spektrem barev.

Pak vítr zeslábl a jen šeptal. Callinde vynesla vlna vzhůru. Kladkostroje skřípaly, když se plachta napínala a spadala v jemných záhybech z ráhna. Jaric zamžikal, protože byl znovu vystaven slunečnímu světlu. Promočený sprškami vody a třesoucí se zjistil, že pluje mírným teplem jara. Oceán, který se před ním rozprostíral, už nebyl prázdný. Mezi vlnami se zvedal jako smaragd ostrůvek. Pláže se třpytily. Nenacházely se na nich ničí stopy a mimo dosah příboje byly jemné jako rozemletý mramor. To všechno korunovaly trávou porostlé zvedající se duny na tmavším pozadí vzrostlých cedrů. Stromy samy se tyčily vzhůru jako kopí. Nezničily je bouře zuřící nad oceánem, ani dřevorubcova sekera. Jaric, dívaje se na pobřeží tak mírumilovné, že vypadalo jako očarované, zapomněl dýchat.

Příboj narážel do kormidlového vesla. Callinde nesly ke břehu jiskřivé hřebeny vln. Jaric sebou trhl a nadechl se, neboť si vzpomněl na práci námořníka. Uvolnil provazy plachty a stočil ráhno napříč po větru právě ve chvíli, kdy se kýl Callinde zabořil do písku. Ivainův syn se chytil jednoho lana a skočil na lavici. Bosý, pokryt solí a zesláblý, se brodil mělčinou. Vkročil na ostrov Vaere.

To místo díky své naprosté tichosti působilo zastrašujícím dojmem. Přítomnost člunu vypadala jako hanebné narušení. Jaric, poháněný neklidem, se ponořil do obyčejných činností. Pečlivě vytáhl Callinde na břeh, spustil ráhno a strhl potrhané plachty. Když se vnořil mezi rezervní lana, aby našel kladkostroj a další výstroj, s jejichž pomocí chtěl dostat svou loď mimo dosah příboje, objevil se znovu Tamlin. Mužíček gestikuloval s živým mihotáním zvonečků. „To není třeba, chlapče. Cožpak to nevidíš? Počasí se zde nikdy nemění.“

Jaric se opřel rameny o bok lodi, maje v rukou provaz. „A co příliv?“

Vaere si založil ruce v bok. „Smrtelníku, ty žertuješ. Voda a počasí se tu nemění, až do dne, kdy bude zodpovězena prvotní hádanka nebo dokud Prokletí Koru nepoznají srdce vaerské záhady.“

Jaric uložil provaz do skříňky a odmítavě připevnil závoru. Callinde představovala pro starého rybáře vlastnictví, na které byl nejvíc hrdý. Chlapec váhal svěřit tolik opatrovanou loď vrtochům očarovaného ostrova.

Zvonečky zazvonily, když Tamlin dupl nohou. „Smrtelný blázne. Já jsem pánem prostoru a času. Pochybuješ o mých schopnostech ochránit pár prken a plachet?“

„Ne.“ Jaric přejel pohledem po člunu. Rozčilovalo ho, že dřevo a lanoví náhle působily tak křehkým dojmem. Když sebral odvahu, aby se zeptal, co je to ta prvotní hádanka, Tamlin zmizel. Avšak na místě, kde předtím stál, nezůstaly v písku žádné stopy.

Někde za dunami se ozývalo posměšné cinkání zvonečků. „Strážce klíčů, žádný člověk, až na zakladatele Keithlandu, si nevzpomíná na prvotní hádanku. Ale pokud hledáš mistrovství čaroděje, musíš jít k mýtině uprostřed lesa.“

Jaric podrážděně vydechl. Když se Tamlin znovu neobjevil, prohrabával výstroj Callinde, dokud nenašel své holínky. Pak, s rezignovaným pokrčením ramen, si je natáhl a vykročil ke břehu, k tmavé řadě cedrů.

Les byl plný stínů, ve srovnání s reflexivní bělostí pláže. Jediným krokem Jaric přešel ze světla do změti podrostu, kde mizely všechny stopy. Jeho nohy se neslyšně zabořily do mechu. Les nebyl útočištěm žádné zvěře. Jaric si na první pohled všiml, že zvěř tu o spodní větve stromů nikdy nezavadila. Ani půda nenesla žádné stopy po stezkách vyšlapaných zvěří. Od chvíle, kdy přistál, si Jaric všiml jediného ptačího zpěvu, mrzutého volání vlaštovek nad písčinami. Ticho narušovalo pouze praskání větviček pod jeho holínkami.

Příšeří ještě zhoustlo. Jaric se nejdřív domníval, že je to kvůli hustšímu listoví, ale jak kráčel vpřed hustým kobercem nízkého porostu a roklí, na rašeliník již nedopadaly sluneční paprsky. O kus dál světlo, které pronikalo skrz větve stromů, zářilo podivně stříbřitě, jako by se v tomto lese čas zastavil v okamžiku mezi západem slunce a tmou.

„Já jsem pán času a prostoru,“ řekl mu Tamlin na pobřeží. Jaric, neschopen lokalizovat sluneční kotouč, bojoval s neklidem. Vaere bez toho, aby jeho snala byla vidět, způsobil, že den, noc a roční období se v prostoru nad otevřeným mořem měnily. Zde chlapec vycítil, že vstoupil na půdu za hranicemi jakékoli země, kterou lidé znali.

V lese nastala ještě větší tma. Větvičky a padlé kmeny se ve stínu rýsovaly jako lept ozářený měsíčním světlem. Ale měsíc na obloze nesvítil. Jaricův krok znejistěl. Začal se potit, když to zjistil. Myslel na Taen. Vzpomněl si, jak vypadaly její oči, když se smála nebo obalamutila Corleyho, zneužívajíc jeho prchlivé povahy. Strach z jejího bratra, který mohl volně povraždit Keithland, hnal Jarica vpřed. Bezohledně si razil cestu dalším shlukem křovin. Před ním zazářilo světlo, jemné jako letní opar. Jaric se s bázní zastavil. Na všechen strach zapomněl. Pozoroval háj Vaereů skrz tmavé větvičky cedrů.

Na mýtině obklopené v kruhu vysokými duby rostla svěží tráva. Šedé kmeny se v příšeří tyčily k nebi jako pilíře. Nesly listnaté koruny, které připomínaly klenutý strop. Jaric vstoupil na okraj mýtiny. Cítil, jak se pružná půda poddává jeho nohám. Na mýtině rostly shluky drobných květů. Podivné stříbřité světlo jako by zahalovalo všechno povědomí o čase. Zde spočívalo kouzlo a záhady Vaereů. Žádný člověk se z tohoto místa nemohl vrátit. Vejít do hájku znamenalo vystavit smrtelné tělo silám, jež mohly beztrestně změnit přírodní procesy.

Jaric přešel hranici tvořenou duby. Sotva si toho všiml. Od chvíle, kdy uprchl z pevnosti Morbrith na ukradeném koni, na němž bezmocně visel, uběhl rok plný napětí a bouřlivých událostí. Zde poprvé našel mír a ticho trvalejší než v ústřední svatyni v katedrále Koru v Landfastu. Jaric se posadil – a čekal. Ve vzduchu visela těžká vůně květin. Jaric, unavený z Anskiereovy bouře a ukolébán neměnným příšeřím, seděl v trávě a odpočíval.

Nejdříve se nedělo nic. Jaric měl čas uspořádat si všechny myšlenky, uvědomit si konečně, že je opravdu v bezpečí před démony. Když mu bylo zaručeno, že už nemusí bojovat o přežití, přemýšlel o vině, kterou mu teprve nedávno tak bolestně připomněla kněžka, jejíž členové klanu zemřeli v Landfastu kvůli jeho nejistotě. Tohle se poklidu hájku dotklo také. Když Jaric dosáhl ochrany Vaereů, život a smrt představovaly hlubší pravdu. Chápal, že, přes všechnu svou moudrost jasnovidky, ho Paní od Caelských vodopádů obvinila neprávem.

Kdyby se rozhodl přijmout dědictví Pána ohně, aniž by předtím poznal sám sebe, i kdyby plnil své povinnosti naprosto vážně, kvůli těm, které toužil chránit, selhal by při Tamlinově prvním hodnocení. Strážce bouře to ve svém ledovém vězení v Cliffhavenu vyslovil jasně. Žádný člověk nemohl být nucen přijmout mistrovství čaroděje. Výzva tak přísná jako Cyklus ohně vyžadovala celé srdce a odhodlanou mysl.

Jaric, nyní ospalý, si vzpomněl na jinou scénu a na napůl zapomenutý Anskiereův slib, že se mu dostane toho, po čem jeho srdce touží, pokud se mu podaří uchránit klíče od Elrinfaeru. Ale vzpomínku na chlapce, jakým kdysi býval, který již odrostl touhám, jež mohla vytvarovat jeho naděje, zahalila vidina Taen. Naposledy, když ji viděl, se nacházela v navigační kajutě Bezměsíčné. Lucerna ozařovala její pokožku, která vypadala jemně, jako by byla z křehkého porcelánu. Na ramena jí spadaly vlasy jako bezhvězdná noc. Jaric bolestně zatoužil ji spatřit. Nyní mohl svobodně ocenit lásku jako zázrak, který povstal z jeho štěstí. Jaric přemýšlel o slovech, která tenkrát vyřkla. „Věže svatyně ochraňují klíče ke svatým ohňům Koru. Také dávají odpověď na záhady věčného prostoru a času.“

Chlapec nyní uvažoval, jestli by mohly být vaerské záhady spojené s tímtéž poznáním. Avšak slabost ho přemohla dřív, než mohl reagovat. Ivainson Jaric zavřel oči. Obklopen kouzlem bájného ostrova, upadl do bezesného spánku, jako kdysi před ním jeho otec.

Epilog

Anskiereova hrozivá bouře se proháněla a zuřila nad jihozápadní oblastí. Svou zuřivost vyčerpala nad prázdným mořem jižně od Svobodných ostrovů. Kouzlo, které s ní bylo spojeno, konečně vyprchalo. Zanechalo po sobě nazelenalé vlny, které se přes sebe s hukotem převalovaly. Jejich hřebeny pokrývala pěna a zpěněná stébla vodních rostlin. Tam, nad mílemi prázdného oceánu, Taen vedla své vědomí ve snovém pátrání. Nenašla žádné lodě, jen rozbitá ráhna a kusy prken, do nichž byly občas zamotané plachty a polámaná ráhna. Anskiereova bouře zničila temnou flotilu z Chrámu stínů. Ryby živící se mršinami hodovaly na pozůstatcích Thienzů. Pokud Maelgrim, Temný snílek, unikl tomuto osudu, sonda spřadačky snů nenašla žádné stopy po jeho přítomnosti.

Taen se nakonec spokojeně stáhla. Když protrhla síť svého vědomí, vycítila izolované body energie napříč všemi ostrovy i pevninou Keithlandu. Tady pokládala kněžka od Caelských vodopádů před pramen, kterému vděčila za své schopnosti, květiny na důkaz díků a oběti. Král pirátů vysílal rozkazy na sever a východ. Povolával kapitány z hlídek ve Felwaithe. Nařídil jim, aby se místo hlídání nalodili na obchodní lodě, které proplouvaly úžinou. V doupatech v divočině, dobře skrytých před zraky lidí, llondelští démoni vychovávali hloupá, neosvícená mláďata, z nichž jedno podle předpovědí jejich proroků čekalo na to, až dospěje. Potomek Ivaina, Pána ohně, bezpečně dorazil na ostrov Vaere, aby podstoupil Cyklus ohně a dosáhl mistrovství.

Taen se probudila do plného slunečního světla. Probrala ji zvědavá koza, která ji tahala za vlasy ve snaze je ochutnat. Taen vykřikla, ale pak se rozesmála. S živou energií, kterou prokazovala již jako dítě, vyskočila a zahnala zvíře zpět ke stádu. Potom obrátila obličej proti větru, který voněl podzimem, a vyrazila domů. Chrám stínů dosud obývali démoni, kteří nenáviděli lidi a spřádali proti nim intriky, zatímco Jaric musí čelit nebezpečí čarodějné cesty k moci. Ale když větry začaly foukat silněji a příznivě, dcera jednoho rybáře z Imrill Kandu si nedělala starosti, že by bouře mohly přinést zkázu. Po dnešku může přijít jenom zítřek.

Cyklus ohně

Kniha druhá

Janny Wurts

Strážce klíčů

Z anglického originálu

THE CYCLE OF FIRE – Book Two

KEEPER OF THE KEYS

vydaného firmou HarperPrism

A Division of HarperCollins Publishers

10 East 53rd Street,

New York, N. Y. 10022, USA v roce 1995

přeložila Jarmila Gajdová

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 779. publikaci v roce 2002

První vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 219 Kč

ISBN 80-7174-500-6