Cyklus ohne (1) - Strazce boure

I of Cyklus ohne

Wurts Janny

Značky: Fantasy

Fantasyttt

První kniha trilogie Cyklus ohně.

Vaerey vycvičení čarodějové, osamělí ve své obraně vůči démonům, vládnou elementárními silami, které obsahují nebezpečí v podobě ceny, kterou za ně zaplatil Ivain, Pán ohně – zemřel šílený. Strážce bouře, Anskiere, pozvedl moře a potopil celé město, alespoň to tvrdí jeho nepřátelé. Protože přežití lidstva ohrožuje nová intrika, postaví se jí na odpor tři děti. Všechny se vyznačují neobyčejnými schopnostmi, ale každé z nich je v něčem omezené – rybářova dcera Taen je po nehodě bohužel chromá; naštvaný Emien, kterého od smrti jeho otce, jenž se utopil v moři, nikdo nechápe; Jaric, sirotek a písařův učeň, ochromený svým vnitřním strachem. Strážce bouře, poslední z Vaerey vycvičených čarodějů, potřebuje pomoc všech těchto dětí. Nyní se ocitl v zoufalé situaci, je odsouzen a uvězněn. Toho chtějí zneužít démoni, kteří si hodlají podmanit celé lidstvo.

CYKLUS OHNĚ

KNIHA PRVNÍ

STRÁŽCE

BOUŘE

JANNY WURTS

NÁVRAT®

CYCLE OF FIRE

Book 1

STORMWARDEN

© Copyright by Janny Wurts – 1984

© Cover by Janny Wurts

/ via Thomas Schlück Agency – 2001

© Translation by Jarmila Gajdová – 2000

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2001

ISBN 80-7174-431-X

Mým rodičům

PODĚKOVANÍ

Se zvláštními díky těm malířům na poli fantazie, jejichž

rady a podněty přispěly k mé kariéře umělkyně.

A těm zvláštním přátelům, kteří mi pomáhali při mém

„pobytu mimo domov“ v New Yorku.

Vysvětlivky k mapě

Redwater River – Řeka Červených vod, Seitforest – les Seitforest, Free Isles Alliance – Aliance Svobodných ostrovů, Corine Sea – moře Corine, Isle of the Vaere – ostrov Vaereů, Northsea – Severní moře, Kierkforest – les Kierk, Canyon Lake – jezero v kaňonu, Eastplain – Východní planina, Riftwater – řeka v soutěsce, Mainstrait – úžina Main, Elrinfaer Tower – věž Elrinfaer, Royal Palace – Královský palác, Terin Sea – Terinové moře, Caels Falls – Vodopády Caels, Deshforest – les Desh.

Prolog

V psaných záznamech Vaereů se nachází příběh o spoutání démonů Mhargů u Elrinfaeru čarodějem větru a vln, Anskierem. Při jeho úkolu mu pomáhal Ivain, pán ohně a země, protože zkušenosti jediného čaroděje nebyly pro pokoření tak strašlivého nepřítele dostačující. Ale ve chvíli krize, když bylo nebezpečí démonů Mhargů největší, Ivain, jak praví legenda, ze žárlivosti svého společníka zradil.

Anskiere přesto přežil a démoni Mhargové byli spoutáni. Převážná část strážců je dosud spoutána Anskiereovou mocí. Ačkoli ani Ivain, ani Anskiere nikdy nemluvili o rozporu, který mezi nimi vznikl na opuštěném ostrově v Severním moři, slova, která vyřkl Anskiere na adresu svého zrádného společníka, byla mocná. Námořníci, kteří navštívili skalnaté pobřeží onoho ostrova, tvrdí, že vítr ta slova opakuje dodnes.

Odpouštím ti tvou urážku, ale nezapomínám. Uvaluji na tebe tuto kletbu: Kdybych tě zavolal, ty, Ivaine, mi musíš odpovědět a vykonat čin podle mého výběru.

A kdybys zemřel, moje vůle přejde na tvého nejstaršího syna a z něj na jeho syna, a tak dále, až do té doby, dokud dluh nebude splacen.

Na nedalekém skalním výčnělku, o nějž se tříští vlny, leží kámen s vyrytými slovy, která jsou považována za Ivainovu odpověď.

Povolej mě, čaroději, a poznej smutek. Buď si jist, že po sobě nenechám nic cenného, co bys mohl použít, i kdyby to mělo být dědictví mých potomků.

Kapitola 1

Strážce bouře

Rybáři se shromáždili v těsném chumlu přede dveřmi chaty. Vítr, vanoucí od moře, prudce cloumal jejich kalhotami z ručně tkané látky, až úplně ztratily tvar a mohlo se zdát, že jsou ušité ledabyle. Jeden muž, hrozivěji vypadající, ošklivější a opálenější než ostatní, konečně hlasitě zaklepal, maje zamračenou tvář, a poodstoupil ode dveří.

Dveře se po chvíli otevřely. Venku se již šeřilo, přesto však mdlé světlo kradmě osvětlilo postavu, která se v nich objevila.

„Anskiri?“ Rybářův hlas zněl hrubě a agresivně, zřejmě kvůli tomu, že se rybář snažil zakrýt rozpaky.

„Jmenuji se Anskiere.“ Tichý hlas dodal tomu jménu nádech exotičnosti. „Vyskytly se nějaké potíže?“ Strážce bouře z Imrill Kandu překročil s důstojností, jaká příslušela jeho velké moci, práh – štíhlý muž se vztyčenou hlavou, s ostře řezanými rysy ve tváři a pichlavýma šedýma očima. Mořský vítr cloumal jeho až po ramena dlouhými bílými vlasy, které mu spadaly na vlněný oděv.

„Potřebujeme tě, čaroději, u Adinova přístaviště.“

„Tak se tedy přece jen vyskytly nějaké potíže, mám pravdu?“ Anskiereovy jasné oči přejely po zástupu mužů, kteří stáli před ním. Nikdo neodpověděl, nikdo se neopovážil pozvednout zrak a pohlédnout mu do očí. Jejich ošlehané tváře ovíval mořský vánek. Muži v rybářských holínkách přešlapovali po oblázcích, mezi kterými rašila tráva, jaká obvykle roste v mokřinách. Široké ruce, plné mozolů, měli ukryté v kapsách svých kabátů z nepromokavé látky.

Strážce bouře sklopil oči. Položil štíhlou, přesto mocnou ruku na rám dveří a pak, snaže se nedělat žádné prudké pohyby, které by mohly působit hrozivě, řekl: „Přijdu, dejte mi minutu, abych uhasil oheň.“

Anskiere vešel dovnitř. Za jeho zády se ozvaly tlumené hlasy a kdosi si uplivl. Pokud si toho čaroděj všiml, nedal to na sobě znát. Než se čaroděj vrátil, bylo slyšet jen vzdálené hučení příboje. Čaroděj měl na sobě šedou pláštěnku s černou kapucí, která pokrývala jeho stříbrnou hlavu. V ruce nesl pytel z barvené kůže, zavázaný na uzel. Nějak si domyslel, že jeho úkol by mohl trvat napořád. Nikdo z Imrill Kandu ještě po celých pět let, kdy se tu čaroděj usadil, jeho vak ani pláštěnku dosud neviděl.

Štěrbinou mezi mraky pronikly sluneční paprsky a ozářily pobřeží. Anskiere se zastavil. Jeho oči přelétly po skalnatých výběžcích země, kterou si zvolil za svůj domov, a zastavily se na mořském obzoru. Rybáři se netrpělivě pohnuli, uběhla však dlouhá doba, než Anskiere odtrhl svůj zrak od obzoru a probral se ze zamyšlení. Opatřil dveře chaty závorou.

„Jsem připraven.“ Vykročil směrem k nim. Jeho rázný krok se značně lišil od kolébavé chůze rybářů. Po celou dobu cesty ke skalnatému vrcholu nepromluvil ani slovo a ani jednou se neohlédl.

* * *

Adinovo přístaviště, připomínající racčí hnízdo na skalním útesu nad přístavem, viděli Anskiere a jeho doprovod dávno předtím, než k němu dorazili. Tyčící se nad chatrčemi jednotlivých rodin, nalepenými jedna na druhou, na sebe narovnanými sudy se solí a sušícími se rybářskými sítěmi, se nacházela tmavá spleť lanoví. Kotvilo tam pět válečných lodí. Šestá byla právě vlečena do rybářského přístavu. Ulice města, v poledne obvykle vylidněné, ožily čilým ruchem. Procházely jimi temné davy mužů ve zbrani.

Anskiere se zastavil na hřebenu skalnatého vrcholu a shrnul si kapuci z hlavy. „Královi lidé?“ Poryvy větru cloumaly stébly trávy u jeho nohou. Mělo to možná představovat jakési varování před jeho zlobou. Jeho hlas však i nadále zněl tiše. „To kvůli tomuhle jste mě sem zavolali?“

Ošklivý muž zalomil rukama. „Anskiere, neptej se!“ Mávl netrpělivě rukou dolů ke stezce.

Čaroděj zůstal stát bez pohnutí.

„Mordane, on má právo to vědět.“ Hlasy ostatních zněly sklíčeně a nesouhlasně. „Pět let sloužil jako Strážce bouře, a na moři nepřišel nikdo o život. Zaslouží si aspoň nějakou odpověď.“

Mordan sevřel rty. Odvrátil zrak od čaroděje a řekl: „Nemůžeme tě ukrýt!“

„Nežádal jsem o úkryt.“ Anskiere hledal mladíka, který promluvil v jeho prospěch. Zjistil, že ho zná, ačkoli malý chlapec mezitím téměř dospěl v muže. „Pověz mi to ty, Emiene.“

Mladík sebou nešťastně trhl, když zaslechl své jméno.

„Emiene, proč královy lodi a královi muži obtěžují Imrill Kand?“

Emien roztřeseně vydechl, dívaje se na své ruce, poznamenané díky hodinám a hodinám veslování hlubokými jizvami. „Strážce bouře, v Rybářově sudu čeká strážník, který u sebe má královský příkaz s královou pečetí.“

Anskiere zamyšleně pozoroval oblohu nad obzorem.

„A?“

„Požehnané ohně Kordane!“ Emienovo rouhání doprovázely slzy. „Strážce, oni tě označují za vraha. Mluví o bouři, která se rozpoutala nad mořem a strhla s sebou na pobřeží Tierl Ennethu celé vesnice, čluny i dobytek. To prý je tvoje práce, tvrdili.“ Chlapec zaváhal. „Strážce, oni říkají, že jsi byl opilý a všechno jsi to pozoroval se smíchem. Díval ses, jak lidé křičí a topí se. Mají u sebe prý nějakou věc, která prý patřila tobě, když jsi sem přišel.“

„Sokola, kterého ozařuje trojitá aureola,“ řekl Anskiere klidným hlasem. „To vím dobře. Děkuji ti, Emiene.“

Chlapec poodstoupil, zděšen do hloubi duše tím, že čaroděj přijal jeho slova tak klidně. Trestem za zneužívání čarodějnických schopností bylo upálení. „Pak je to tedy pravda?“

„My všichni máme nepřátele.“ Anskiere vstoupil pevným krokem na stezku. Vítr kolem něj se náhle zlověstně utišil.

* * *

Náves s trhem pokryla clona prachu zvířeného dupotem nohou. Sešla se tu celá vesnice, aby se podívala, jak bude jejich Strážce bouře obviněn. Mlčenlivá jednotka královských stráží hlídkovala v Krysí uličce. Uličky mezi stánky obchodníků zatarasila dlouhá kopí. Na schodech před Rybářovým sudem stála na pódiu zhotoveném z palubních desek a sudů s konzervačními nálevy vyrovnaná řada úředníků.

„Už jsme ho přivedli!“ zvolal Mordan, aby překřičel vřavu.

„Buď zticha!“ Anskiere mu věnoval pohled tak zachmuřený a hrozivý jako hurikán. „Půjdu s tebou přece dobrovolně, nebo ne?“

„Tak pojďme.“ Mordan se naježil, ale ustoupil. Anskiere proklouzl kolem něho. Ačkoli jeho jako bouřkový mrak šedý plášť bil do očí zrovna tak, jako kdyby byl sněhově bílý a jediný bílý mezi šedočervenou a hnědou barvou podomácku tkaných suken, nikdo si ho nevšiml, dokud se neocitl přímo před pódiem. Lidé zůstali stát s otevřenými ústy v uctivém kruhu, když čaroděj položil svůj pytel do prachu na zem. Prach se po chvíli usadil.

„Pokud jste mě sháněli, jsem tu. Já jsem Anskiere.“ Jeho bledé, studené oči spočinuly na úřednících.

Vesničané jen cosi zamumlali a neochotně se postupně utišili, když se před nimi objevil podsaditý muž v nachově červeném oděvu. Rysy jeho prasečí tváře budily na první pohled dojem vypočítavosti. „Já jsem vrchní velitel královského vojska, vykonávající královskou spravedlnost.“ Na chvíli se odmlčel. „Byl jsi obviněn z vraždy, Anshiri.“ Přesládlý západní přízvuk způsobil, že čarodějovo jméno znělo zkomoleně. „V Tierl Ennethu bylo nalezeno přes čtyřicet tisíc mrtvých.“

Vesničané vydechli údivem. Znovu nastalo ticho, když si velitel povzdechl a pozvedl ruku s několika prsteny ke své bradě. „Máš k tomu co říci?“

Anskiere pozvedl ruce, které byly schopné rozbouřit moře i oblohu. Dav lidí ho pozoroval konsternovaně, jako by se díval na jedovatého hada, který se před nimi náhle objevil. Přesto se v důsledku čarodějova gesta nerozbouřilo ani moře, ani obloha. Šedé sukno sklouzlo a odhalilo čarodějova štíhlá, žilkami protkaná zápěstí. Anskiereova odpověď se na přítomné snesla jako jemný déšť.

„Jsem vinen, Excelence.“

Diváci zůstali stát jako zkamenělí, celí ohromení, neschopni uvěřit, že Strážce bouře, který chránil jejich rybářské čluny před zkázou, by se mohl pokojně vzdát své moci. Anskiere stál bez pohnutí, s rukama pozdviženýma. Na vraha nevypadal. Všichni z Imrill Kandu mu důvěřovali a milovali ho. Bylo hrozné pozorovat důsledky zrady.

Velitel přikývl. „Chopte se ho.“

Na jeho povel k čarodějovi přistoupili ozbrojení muži, celí v brnění. Uchopili obviněného za ramena. Na pódiu se objevili tři čarodějové. Jeden z nich spoutal Anskiereovy natažené ruce. Ostatní dva vytvořili z kouzelných zaklínadel síť, aby spoutali Anskiereovu schopnost ovládat vítr, vlny a počasí. Dav, který vycítil čarodějovu bezmocnost, mu začal spílat. Když se lidé rozběhli k pódiu, strážní s kopími se rozestoupili a utvořili kordon, jímž lidé se zdviženými pěstmi procházeli. V tu chvíli Anskiere znovu tiše promluvil. Jeden z ozbrojenců ho však udeřil. – Čarodějova kapuce sklouzla vzad a odhalila jeho stříbrné vlasy. Když zvedl hlavu, bylo vidět, že mu z koutku úst teče krev.

„Zabijte toho vraha!“ vykřikl kdosi. Dav souhlasně zahlučel. Zkopán, spoután a popostrkován, až začal klopýtat, kráčel Anskiere po návsi. Ozbrojenci jej obklopili jako roj dotíravého hmyzu, odvádějíce jej pryč od davu podél rybářského přístaviště na palubu jejich lodi. Jeho světlá hlava brzy zmizela v útrobách lodního vězení.

* * *

Dav lidí křičel a dupal, až se vířil prach. Emien, na kterého dopadal stín vlhkých sušících se sítí, se sklonil a zatřásl ramenem malé dívenky, která ležela vedle něho v prachu a plakala. „Taen, prosím.“

Dítě si shrnulo z tváře černé vlasy. Bylo vidět, jak se mu po tváři kutálejí slzy. „Proč ho zajali? Proč?“

„Zabil mnoho lidí. Taen, vstaň. Tady pláč nic nezmůže.“ Emien vzal sestru za ruku a zatáhl za ni. „Jestli tady budeš ležet, tak do tebe někdo kopne nebo na tebe šlápne.“

Taen potřásla hlavou. „Strážce bouře chránil životy. I mě zachránil.“ Vnořila prsty mokré od slz do bratrovy dlaně a namáhavě vstala. Nohu měla zkroucenou, proto se pohybovala velice obtížně. Léčitelé se v jejím případě vzdali veškeré naděje. Byl na ni smutný pohled. „Ten tlustý muž lhal.“

Emien se zamračil. Dívčina naivita mu nebyla vhod. „Cožpak Anskiere lhal také? Řekl, že ty lidi zabil. Mohla jsi včera spočítat makrely v nádrži Dacsen? Tolik lidí zemřelo, Taen.“

Dítě sevřelo ústa. Odmítlo odpovědět.

Dívčin bratr povzdechl, vzal ji do náruče a razil si s ní cestu mezi vesničany, kteří pořád ještě postávali v hloučcích na návsi. Taen viditelně nechtěla připustit, že by čaroděj tento zločin mohl opravdu spáchat. Anskiere utišil tu nejhorší vichřici, aby z pevniny přivezl léčitele. Taen přišla k úrazu na noze, když se na ni svezl náklad. Od té chvíle jej děvčátko zbožňovalo. Strážce bouře ji častokrát během její rekonvalescence navštěvoval. Vysoký, štíhlý, tiše postával u jejího lůžka. Taen se ho vždycky pouze chytila za ruku. Emien si zmateně vzpomněl na rozpačitá slova díků jeho strýce a na dlouhé, hrůzostrašné cesty po ostrově s nalovenými rybami a otopovým dřívím, kterého neměli nazbyt. Ale jeho matka na tom trvala, přestože Strážce bouře o nic nežádal.

Někdo Emiena prudce kopl do kolena. Emien zapomněl na minulost, popadl dech, sklonil se a z úst, sevřených bolestí, se mu vydral výkřik: „Taen!“

I přes jeho pokárání se mu jeho sestra vysmekla z náruče a rozběhla se k davu. Emien zaklel. Když si to Taen opravdu přála, uměla utíkat jako zajíc. Emien ji naštvaně pronásledoval, ale v jeho úsilí mu bránila těsně semknutá těla vesničanů. Manželka nějakého rybáře mu začala spílat. Nebýt opálení, Emienova tvář by byla červená od zlosti. Emien se posadil na soudek s hřebíky a mnul si zraněnou nohu. Ten spratek přijde domů k večeři sám.

* * *

Nadešla ale noc a Taen dosud doma nebyla. Až příliš pozdě si Emien vzpomněl na zlověstnou loď, která odpoledne vyplula z rybářského přístavu a která později zakotví někde za mysem.

„Najdu ji,“ slíbil matce, jejíž slzy jej zraňovaly. Vzal si z police ve spíži sáček se sušenkami a vyběhl ven. Kráčel po kamenné dlažbě Krysí uličky, na níž se leskly kalužiny.

Nad mořem v přístavu visel srpek měsíce, připomínající jehlu na šití plachet. Emien odvázal v kotvišti šalupu svého bratrance Dacsen. Žaludek se mu při tom svíral strachem.

„Taen, já tě zabiju,“ řekl hořce. Plakal, když namáhavě vlekl zdvihací lano. Tříslově hnědé plátno se napnulo a zatřepotalo se na stěžni. Emien si najednou přál, aby místo téhle patálie mohl Strážce bouře zabít, kvůli tomu, že si získal slepou důvěru jeho malé sestry.

* * *

Černá loď Vrána se lehce houpala v kotvišti u bariérových útesů, zmítána rytmickým příbojem vln. Závěsné petrolejové lampy v kajutě na její zádi osvětlovaly stísněný prostor. Vrhaly kosé stíny na kudrnatou hlavu a silná ramena velitele armády, sedícího u stolu, na němž ležely rozličné tabulky. Jeho nachově červený slavnostní oděv se skrýval pod županem z bílého hedvábí. Velitel neustále říhal, díky nadměrnému pití.

„Zklamal jsi seržanta stráží,“ řekl. „Očekával, že se vesničané za tebe budou rvát, a on je toužil mlátit po hlavách. Jak od tebe bylo vychytralé předstírat, že prosíš o milost, Anshiri. Požehnané ohně! Místo toho musel chránit tebe před nimi.“ Velitel praštil prázdným pohárem o truhlu s tabulkami. Pohladil se po břiše. „Seržant tě kvůli tomu proklel.“

Ozvalo se zachrastění řetězů a vedle lodní přepážky se v matném světle pohnulo cosi světlého. „Ale já jsem vinen, Excelence.“ Anskiereův hlas zněl chladně a ironicky. „Kdybych neušetřil život vaší paní, Tierl Enneth by nebyl její rukou potopen.“

Tlustý muž se zachichotal. „Víš, Tathagres si pořádně to tvé představení vychutnala. Pobavilo mě, když jsem slyšel, že místo ní jsi přiznal vinu ty, jenom proto, abys ušetřil ostrůvek hnojem páchnoucího národa rybářů. Nebo jsi doopravdy toužil opustit ty jejich skály, podělané od racků?“

Anskiere se posadil, maje hlavu skloněnou. Světlo petrolejové lampy pod jeho očima vykreslilo hluboké kruhy a způsobilo, že jeho pleť měla žlutavý nádech starých maleb.

„Zapomněl jsem.“ Velitel znovu říhl. „Ty si přece libuješ v rybím zápachu a chudobě a, ach ano, máš rád chlapce, jehož sestra má pokroucenou nohu. Řekni mi, byl hodný?“

„Byl tak nevinný, jako vy jste bídný.“ Anskiere mluvil tiše, ale v jeho pohledu bylo znát varování. „Proč jste se o tom chlapci zmínil?“

Velitel se usmál a natáhl se po další sklence vína. Olízl si vlhké rty. Jeho ruka znovu spočinula na břiše. „Ach, to bylo dojemné, Anshiri. Strážní u kajut na přídi chlapce chytili. Šplhal po kotevním laně. Tvrdí, že jeho sestra se na lodi tajně ukryla. Prý proto, že tě miluje. On prý ji přišel odvézt domů. Jakýmsi smradlavým rybářským člunem. Měl hlad. Podle mého názoru tě nenávidí.“

Velitelovo chichotání se ztratilo v otázce, kterou vznesl Anskiere.

„Cože? Ta dívka?“ Úředník zamžikal očima. Pak vystřízlivěl. „Hledali jsme ji, samozřejmě, jenomže jsme ji nenašli. Možná spadla přes palubu.“ Prkna pod náporem jeho těla zaskřípěla, když se naklonil kupředu, maje oči, zúžené do štěrbin, zabodnuté do vězňovy tváře. Rysy jeho tváře se rozlily v dalším úsměvu. „Lhal jsi, Anshiri. Řekl jsi, že Tathagres neměla žádné prostředky změnit tvou vůli. Teď si ale myslím, že má.“

* * *

Taen najednou uslyšela bratrův křik. Probudila se.

„Ne!“ jeho slova se jasně nesla až k jejímu úkrytu v lodní kuchyni. „Prosím vás! Bez Dacsen má matka a mí bratranci zemřou hlady.“

Na Emienovu žádost se ozvala jiná odpověď, než předpokládal. Pomalu protahované samohlásky jakéhosi lodníka. „Kapitán říkal, že ji máš nechat bejt, chlapče.“ Následoval smích.

Taen se zachvěla. Studené okraje hrnců na vaření se jí zavrtávaly do zad, když tiskla tvář ke štěrbině mezi prkny, aby viděla ven. Uprostřed lodi hořely pochodně, vrhající bodavé světlo na nahá ramena námořníků. V jejich středu se zalesklo černé brnění. Taen spatřila svého bratra v rukou strážného s kopím. Chlapec se snažil vysmeknout, když spatřil v ruce jednoho námořníka blyštící se nůž. Jeho ostří přeřízlo provaz. Ozvalo se tiché plesknutí, když plachtoví Dacsen spadlo dolů a její příď se otočila od temné siluety lodi.

„To nebylo spravedlivé.“ Emienovo zoufalství se mísilo se zlostí. „Neudělal jsem nic špatného.“

Strážný s kopím jím zatřásl. Taen, ukrytá ve skříňce na hrnce, sebou trhla. Zaryla prsty do látky šatů.

„Kapitán nemá rád, když se tu někdo poflakuje.“ Námořník schoval svůj nůž do pouzdra a pokynul směrem k otevřeným mřížovaným dvířkům. „Taky nechce, aby mu tady pobíhaly nějaký pobřežní krysy. Ty si vlezeš dolů.“

Taen se bezmocně dívala, jak strážný táhne jejího bratra pryč. Námořníci se natěsnali ke dvířkům, smějíce se Emienovu klení. Na zádi lodi nebyl nikdo. Taen stiskla rty, váhajíc. Před nějakou dobou viděla velitele postrkovat Anskierea po lodních schůdcích, které nikdo nehlídal. Dívka se najednou rozhodla. Vylezla z popraskané skříňky, která jí posloužila jako úkryt, a vyklouzla z kuchyně. Údery její chromé nohy o palubu přehlušovaly údery vln o trup lodi. Taen se zastavila, třesouc se, u hlavního stěžně. Pochodně se nakláněly kupředu. Lodník řekl cosi obhroublého. Následoval výbuch smíchu. Narážení vln na skalní útesy doprovodil další zvuk. Jako by se tříštila prkna.

Taen se ohlédla. V očích se jí objevily slzy. Dacsen se roztříštila. Zavlhlýma očima pozorovala Taen námořníky. Dívala se, jak se všichni honem ženou po schůdcích na horní palubu k zábradlí, aby se podívali, jak si moře pohrává s bezmocným vrakem lodi. Taen se s úsilím neodpovídajícím jejímu věku chopila příležitosti. Musela využít toho, že k ní byli všichni obráceni zády. Přešla volnou plochu paluby a schovala se v přítmí kajut na ubytovací palubě.

Potichu nadzvedla oběma rukama petlici. Za dvířky se nacházela úzká chodba, osvětlená matným světlem, dopadajícím sem z otevřených dveří kajuty lodního důstojníka. Taen zaslechla hlasy. Dohadovali se tam mezi sebou nějací lidé. Taen nakoukla dovnitř. Spatřila dva čaroděje, kteří spoutali Anskiereovu moc tím, že ho přivázali k posteli. Přímo na vlněné přikrývce ležela hůlka, jejíž špička byla opatřena prokládanou spirálou z mosazi a její konec byl vyvážen protizávažím. Vedle ní spočíval Anskiereův kožený pytel.

„Blázne!“ Čaroděj v červeném oděvu gestikuloval štíhlými, roztaženými prsty před očima muže s prýmky. „Možná že s lodí zacházet umíte, kapitáne. Ale o síle nevíte vůbec nic. Anskiereovy věci jsou neškodné.“

Kapitán se pohnul, aby ho přerušil. Čaroděj v černém ho mrštně jako kočka zatahal za rukáv. „Věřte mu, kapitáne. Ty věci zbavila moci sama Tathagres. Jak jinak by mohla rozbouřit moře a zničit Tierl Enneth? Snad si nemyslíte, že ona sama disponuje takovou mocí, nebo ano?“

„Ke všem ohňům, to ne.“ Kapitán se nespokojeně zavrtěl a uvolnil si oděv. „Budu tu mít ale zcela určitě vzpouru, krvavou vzpouru, pokud nedokážete přesvědčit mou posádku, že Anskiere není schopen se jim nějakým způsobem pomstít.“

„To by neměl být problém.“ Čaroděj v červeném popadl uzlovitou rukou pytel. Taen, nakukující zpoza dveří, se zachvěla, když zpozorovala jeho zlověstný úsměv. „Kouzelník, kterému je znemožněn přístup k jeho věcem, zřídka může škodit. Anskiere nebude výjimkou.“ Čaroděj uvolnil uzly na pytli, otevřel jej a vysypal jeho obsah na přikrývku.

Taen se snažila zahlédnout, co to mezi těmi muži leží.

„Pírka!“ Kapitán po nich natáhl ruku, ale čaroděj jej uchopil prudce za zápěstí.

„Nedotýkejte se jich. Chcete nás zničit?“ Čaroděj pak kapitána znechuceně pustil. „Každé z těchto per je strážcem počasí, které Anskiere používá v případě potřeby. Díváte se na prostředky, které by byly schopné zničit celý Imrill Kand, kapitáne.“

Černý čaroděj vybral z hromádky věcí útlé hnědé brko. Taen v něm poznala pírko z křídla buřňáka. Upřeně se dívala, jak čaroděj vyhazuje pírko lehce do vzduchu.

Pírko se krouživě snášelo dolů, tak rychle, že se jeho pohyb dal pouhým okem stěží zachytit. Najednou se kolem něj objevila modrofialová aureola. Z jeho centra vyskočil sám tento štíhlý a elegantní pták. Roztáhl svá křídla, připraven vzlétnout. Odkudsi se vzal vlhký, solí prosycený vítr. Rozhoupal lampu, která visela na skobě. Po kajutě se bláznivě roztančily stíny.

Červený čaroděj poklepal dlaní na svůj opasek. V jeho pěsti se objevila dýka. Zaútočil jako had. Pták byl zasažen uprostřed letu. Zraněn dopadl na podlahu. Na olejem prosáklých prknech se objevily jasně červené kapky krve, připomínající rudé korálky. Pták sebou naposledy škubl. Spolu s ním zemřel i vítr.

Taen se zachvěla. Z toho, co viděla, se jí udělalo špatně. Červený čaroděj otřel nůž o svůj rukáv. Černý čaroděj vzal z přikrývky další pírko. Lem jeho šatu už dávno znachověl. Hromádka okřídlených mrtvolek u jeho nohou narůstala a krev se začala zvolna roztěkat po podlaze. Pokaždé, když nějaký pták dodýchal, byla ve vzduchu cítit prchavá vůně jarního deště nebo jemný dotek slunečních paprsků, a také více než jednou ostrý chladný dotek podzimní vichřice. Taen to už nemohla déle snášet. Stáhla se proto za dveře. Muži, zcela zaneprázdnění vražděním ptáků, si jí vůbec nevšimli.

* * *

Schována za dveřmi, Taen slyšela velitelovy pohrdavé poznámky. Lampa dohořívala. Její oči si postupně zvykaly na šero. Za tělnatým velitelem, opírajícím se o stůl, seděl Anskiere. Hlavu měl složenou na zkřížených rukou. Očarovaná pouta zářila skrz jeho zcuchané vlasy jako uhlíky. Čarodějův oděv byl zaprášený a pomačkaný.

Taen prošla dveřmi. Anskiere zaslechl, jak za sebou táhne nohu, přestože to byl jen slabý zvuk. Napřímil se a otevřel oči, ploché jako deska. Spatřil Taen u dveří. Pokynul jí. Chrastění jeho pout zastřelo zvuk její namáhavé chůze. Taen se mu vrhla do náruče.

„Vojáci zajali Emiena a Dacsen se roztříštila o útesy.“ Její šepot se proměnil ve vzlykot, který jí stáhl hrdlo.

„Já vím, maličká.“ Anskiere přitiskl její pláčem se chvějící tělo k sobě.

Taen ho naléhavě zatahala za rukáv. „Strážce, ti čarodějové zabíjejí tvé ptáky. Viděla jsem je.“

„Psst, dítě. Oni se nezmocnili toho, na kterém záleží nejvíce.“ Anskiere setřel z dívčiny brady slzu. „Mohu jej svěřit do tvé péče?“

Taen přikývla. Vážným pohledem sledovala, jak Strážce bouře páře lem své kapuce. Vytáhl hnědé pírko s černými skvrnkami a vložil je do dívčiných dlaní.

Dívka brko obrátila v rukou. Mělo štíhlý tvar, připomínající ostrý nůž. Takové skvrnky na pírku předtím ještě nikdy neviděla. Anskiere se dotkl jejího ramene. Dívka na něj neochotně pohlédla.

„Taen, pozorně poslouchej. Jdi na palubu a pusť to pírko po větru.“

Dívka přikývla. „Po větru,“ zopakovala čarodějova slova. Hned namáhavě vyrazila ke dveřím. Rychle jako lodní krysa se ukryla ve stínu stolu s navigačními tabulkami. Velitel chrápal přímo nad její hlavou a o nikoho se nestaral.

Vešli nějací muži; kapitán a oba čarodějové. Rukama potřísněnýma od krve popadli Anskierea a přiměli ho vstát. Taen zpoza stolu viděla jen jeho nohy.

„Kde je?“ Hlas červeného čaroděje zněl mrazivě.

Anskiereova odpověď v sobě měla ledový chlad. „Upřesni to, Hearvine.“ Někdo ho praštil.

Černý čaroděj přistoupil blíž. Lem jeho oděvu zametal podlahu. „Ve své sbírce máš i sokola bouře, ano? Ale ve tvém pytli nebyl.“

„Nenajdete jej.“

„Nenajdeme?“ Černý čaroděj se rozesmál. Taen se při tom zvuku roztřásla tak, až jí naskočila husí kůže. Přitiskla pírko ještě těsněji ke své hrudi.

„Prohledejte ho.“

Roztrhali mu šaty. Anskiere se zapotácel. Taen se ukryla za velitelovými holínkami, když čaroděj roztrhal Anskiereovu pláštěnku a jeho oděv na cucky. Na podlahu v blízkosti stolu dopadla hromada cucků z Anskiereova vlněného oděvu, na nichž byly znát krvavé otisky prstů.

„On jej u sebe nemá,“ řekl kapitán důrazně. „Co mám říci posádce?“

Červený čaroděj se prudce otočil. „Neříkej jim nic, hlupáku!“ Taen slyšela vrzání pantů, když rozrazil dveře navigační místnosti. „Svěř Strážce bouře strážím a nedopusť, aby se k němu dostal ten chlapec.“

Dupot nohou na chodbě, doprovázený ostrým cinkotem Anskiereových pout, po chvíli utichl. Taen se zachvěla prožitou hrůzou. Velitel se na stole ve spánku zavrtěl jako spící pes. Pach potu a rozlitého vína a vliv všeho, čeho byla Taen svědkem, způsobily, že se jí udělalo nevolno. Opustila úkryt pod stolem a vyrazila otevřenými dveřmi ven. Tisknouc pírko ve zbělených prstech, se obrátila na pravobok lodi. Namáhavě se vlekla po lodních schůdcích vedoucích k ubytovací palubě.

Nahoře odpočíval nějaký námořník, maje jednu ruku opřenou o kompasnici. Taen spatřila jeho siluetu na příčli kormidla. Uskočila, ale námořník si jí všiml.

„Ty!“ Skočil po ní, ale minul. Narazil klouby rukou o dvířka do podpalubí. Taen proběhla kolem něho a běžela k zábradlí na zádi lodi.

„Kruci!“ zaklel námořník. Taen za sebou vycítila pohyb, když námořník utíkal pryč od kompasnice.

Uprostřed lodi se objevily pochodně. Koutkem oka Taen nad lodními schůdky zahlédla černý okraj helmy kopiníka. Rozrušená a zoufalá se Taen vrhla k lodnímu zábradlí. Chopily se jí surové ruce a strhly ji zpět. Divoce sebou škubala, ztratila rovnováhu. Vítr jí vytrhl pírko z prstů. Vylétlo vzhůru, z jejího dosahu.

Taen se cítila být otřesená. Cvakaly jí zuby. Zaslzenýma očima se dívala, jak Anskiereovo pírko poletuje ve větru. Zachvělo se a v okamžiku se proměnilo v sokola s rudým peřím, lesknoucím se dočerna. Na pozadí hvězdné oblohy se najednou objevila fialovomodrá trojitá aureola, ozařující jeho rozpjatá křídla. Taen vycítila ve vzduchu blesk. Muž nad ní klel a dole se na palubě lodi začal shromažďovat dav lidí.

„Sokol bouře!“ křičel námořník. Jeho společníci provolávali kletby, protkané Anskiereovým jménem, když pták nad nimi začal mávat křídly. Zvedl se vítr, který se svištěním cloumal lanovím. Pochodně napůl uhašené sprškou vody, která se začala zvedat od útesů, začaly čoudit.

Přidušená látkou rukávu svého věznitele, Taen slyšela, jak někdo volá, ať mu hned přinesou luk. Ale sokol zmizel v noci dávno předtím, než mohl vůbec nějaký luk být přinesen. Seržant zlostně přistoupil k dívce, kterou námořník zadržel.

„Je to ten spratek, kterého sem přišel hledat ten kluk? Vytřepu z ní duši. Způsobila nám plný pytel potíží!“

Ale hlas černého čaroděje přeťal jejich dohadování jako rána bičem. „Nechte to dítě být.“

Všichni rázem ztichli, celí ztuhlí. Vítr se utišil. Nyní ho připomínaly jen mírně povlávající plachty. Diváci rychle uhnuli čaroději z cesty, když kráčel k seržantovi, který držel Taen za ruku.

„Už došlo k újmě.“ Čarodějův hlas zněl břitce jako ostří. „Sokol bouře už odletěl. Řekli mi, že té dívky si Anskiere velmi cení. Dejte mi ji. On bude muset svého sokola brzy znovu přivolat.“

Taen byla předávána z rukou do rukou jako balík, dokud se neocitla před čarodějem. Dotek jeho kostnatých zápěstí, potřísněných krví, způsobil, že se jí znovu udělalo zle.

„Kruci!“ Seržant se rozesmál. „Vezměte si ji. Máte k tomu mé požehnání.“

„Jděte a řekněte Tathagres, co se přihodilo,“ přikázal čaroděj. Seržantovo veselí se ihned rozplynulo, jako by bylo udušeno v zárodku.

* * *

Strážný v podpalubí otočil klíčem v těžkém zámku. Dveře se se skřípotem zrezavělých pantů otevřely. Za nimi panovala tma a byl cítit kyselý zápach zplesnivělého plátna. Černý čaroděj vykročil netrpělivě kupředu, pronášeje přitom kletby. Loďmistr se natáhl a nervózně pozvedl lucernu výš. Světlo ozářilo hromadu složených plachet a štíhlou siluetu muže, připoutaného ke kruhu v trupu lodi. Zajatec měl místo svého oblečení na sobě lodníkovu bavlněnou košili. Zářící kouzelná pouta na jeho zápěstích byla schována pod objemnějšími pouty.

Černý čaroděj Anskierea spokojeně přelétl pohledem. „Přinesl jsem ti dárek.“ Hodil mu k nohám balík jeho potrhaného šatstva a posadil na něj Taen.

Dívka klopýtla a spadla na Anskierea. Strážce bouře ji objal kolem jejích rotřesených ramen.

Černý čaroděj se usmál. „Strážce bouře, jsi zrazen.“ Sladce dodal: „Dříve jsi tvrdil, že bys byl raději za vraždy v Tierl Ennethu upálen, než by ses spojil s Tathagres. Ale kvůli tomu dítěti si to snad rozmyslíš.“

Anskiere neodpověděl. Momentálně mumlal kletby. Hluk za dveřmi je upozornil, že přichází někdo další. Vešli dva námořníci, nesoucí Emiena, který sebou házel a kopal. Černý čaroděj ustoupil stranou, aby se mu také nedostalo nějakého kopance. Zvenčí dopadalo dovnitř světlo. Chlapec si všiml své sestry a pak Strážce bouře, který ji objímal, jako by ji chtěl chránit.

„Taen!“ V jeho výkřiku bylo znát zoufalství, smíšené s rozhořčením. „Taen, proč jsi sem přišla?“

Když mu dívka neodpověděla, její bratr klesl k nohám Strážce bouře. Jeden z námořníků se rozesmál.

„Myslíš, že je nenávist zábavná?“ ozval se z přítmí vzadu hlas nově příchozího.

Námořník, který se předtím smál, otevřel překvapením ústa. Pak těžce polkl a ztichl, oči rozevřené strachem.

„Nebo jsi přišel příliš pozdě, aby ses s námi podělil o tu legraci?“ Objevily se matné jiskry vrhané ametystem a pak vysoká štíhlá žena. Světlé stříbřité vlasy dodávaly jejímu obličeji neobyčejně krásný výraz. Pod silným obočím, jaké mívají spíš muži, kryly její oči husté řasy fialové barvy. Stejnou barvu měly i šperky, které lemovaly límec a lem její pláštěnky.

Černý čaroděj se uklonil. „Tathagres –“

Žena proklouzla kolem loďmistrovy lucerny a vešla do místnosti. Položila jemnou ruku na přepážku, opřela se o ni a zadívala se zpříma na Strážce bouře a na dívenku, kterou tiskl ve svém náručí.

„Jsi pokořen, Anskiere z Elrinfaeru.“ Její přízvuk byl úzkostlivě pečlivý, přímo perfektní.

Strážce bouře si přitiskl Taen k hrudi. „Ne, až tak moc ne.“

„Ne? Provedeš králův příkaz.“ Tathagres se dotkla prsty rukojeti dýky, která jí visela u pasu. Její tvář byla vážná, jakoby vytesaná z mramoru. „Strážce bouře, zavolej svého sokola zpět.“

Anskiere odpověděl s důstojnou zdvořilostí: „Pták už je z dosahu mé momentální moci.“ Pozvedl ruce z Taeniných šatů. Bavlněné rukávy se shrnuly dolů a odhalily žhavý žár pírek. „Odvážíš se mě osvobodit? Pak jej zavolám zpět.“

Prsty Tathagres se sevřely kolem rukojeti dýky v pěst. Pokožka jejího krku a tváří jemně zbledla. „Jsi až moc domýšlivý. Myslíš si, že mě tvůj sokol bouře zajímá? Nemá pro mne žádný význam. A ty pro mne máš význam ještě menší. Pokud si ceníš života té malé dívenky, půjdeš do Cliffhavenu a budeš dávat pozor na počasí pro Kielmarka, podle královského rozkazu.“

Anskiere se trochu pohnul. Jemně položil obě dlaně, jednu přes druhou, na hlavu Taen. Její černé vlasy spadaly přes klouby jeho prstů. Anskiere řekl: „Vyhrožuješ mi?“

„Už jsi někdy slyšel křičet dítě?“ zeptala se Tathagres. „Uslyšíš je křičet, to ti slibuji.“

Emien sebou za jejími zády prudce trhl. Námořníci ho spoutali a on musel nakonec svůj boj vzdát. Tathagres se tvářila, že se nic nestalo. „Ani se mne nezeptáš proč?“

Anskiere však ukázal pramalý ohled na královské zájmy, týkající se Kielmarka, který vládl říši vyvrhelů. Více projevoval zájem o dívenku, na jejíž hlavě spočívaly jeho ruce.

Silně pohněvána jeho mlčenlivostí se Tathagres napřímila a překřížila paže. „Král ti slibuje zákonnou milost za tvé zločiny v Tierl Ennethu.“

Anskiere bez hnutí odpověděl: „V případě, že osvobodím démony mrazu,“ a když se Tathagres nadechla údivem, dodal: „Velitel nemohl odolat, aby mi neřekl, že král si přeje jejich osvobození, aby mohl zničit Alianci Svobodných ostrovů. Co ti za tvou pomoc nabídl? Bohatství, nebo Kielmarkovu moc?“

Tathagres ztuhla. Tvářejí zčervenaly, přesto odpověděla nadřazeně: „Ne, nic tak bezvýznamného, přesunovači mraků. Požádala jsem o samotné klíče od věže Elrinfaeru.“

Při těchto jejích slovech Anskiere vzhlédl, tichý jako klid před zuřivou bouří. Zakryl svými prsty Taen uši. „Varuji tě, Tathagres. Král mi nikdy nebude nařizovat, co mám dělat, i kdyby kvůli tomu mělo trpět dítě.“

To bylo víc, než co mohl Emien strávit. Prudce se vrhl vpřed, až se námořníkovi vytrhl. V jeho drobném obličeji se zračila nezměrná hrůza. „Sežehnou tě ohně Kordane, čaroději!“

Tathagres chlapcovu revoltu pozorovala bez valného zájmu. „Buď zticha!“

Emien se uklidnil, jako by dostal facku. Napjatě pozoroval Tathagres, která dívenku pohladila po hlavě. Její vlasy se na pozadí jejího krku ověšeného šperky, kde byl znát její puls, leskly, jako by je pokryl mráz. Budilo to dojem její zranitelnosti. Emien, aniž by si uvědomil, že jeho emoce se staly její zbraní, byl hnán velkou silou, aby se jí postavil. Těžce polkl. Jeho ruce v námořníkově sevření ochably. Tathagres se usmála.

„Chlapče,“ řekla chraplavě, „kdyby tvůj Strážce bouře králův příkaz odmítl, pomůžeš mi jej zlomit?“

Byla to Anskiereova chyba, že se Taen vrhla do nebezpečí. Anskiereova chyba, že přišel o šalupu. Jako potomek generace námořníků to Emien cítil jako neomluvitelnou urážku. Plivl si do dlaně a potom pozvedl svou ruku sevřenou v pěst k čelu. „Přísahám.“ Jeho hlas zněl vášnivěji a nenávistněji, když se jeho pohled setkal s pohledem Tathagres. „Ať mne potká neštěstí a vezme si mě moře, jestli jsem přísahal falešně.“

„Staniž se.“ Tathagres dala signál lodníkům, kteří chlapce drželi. „On přísahal, že mi bude sloužit. Pusťte ho.“

Muži chlapce pustili. Emien se zachvěl a promnul si zčervenalé paže, dívaje se přitom na svou paní. „Myslím,“ řekl, ale pak zaváhal. „Myslím, že jste ta nejkrásnější paní, jakou jsem kdy poznal.“

Taen najednou pochopila, proč se její bratr s touto ženou tak náhle spojil. „Jsi hanbou pro svého otce!“ vykřikla. Dotek Anskiereových rukou ji ale uklidnil.

Emien zvedl tvrdohlavě bradu. „On tě zabije, sestřičko.“

Avšak Taen odvrátila tvář. Zabořila ji do ramene Strážce bouře a odmítla se pohnout. Křičela, když ji loďmistr vytrhl z jeho rukou.

„Dovolte mi, abych se o ni postaral,“ zvolal Emien, aby přehlušil sestřin křik. „Vysvětlím jí to.“

Ale Tathagres pouze pokynula loďmistrovi. „Zavřete tu dívku do vězení.“

Emien, který věřil, že jen zkouší jeho loajalitu, nijak neprotestoval, přestože ho jeho nová statečná přísaha bolela, jako by se do něj přímo propalovala. Čekal, dokud Tathagres a její doprovod neopustily místnost. Ve světle pochodně, kterou nesl jeden námořník, se na pozadí trupu lodi objevil stín Emienova strhaného obličeje. Emien si zakryl oči. Měl rozbolavělá zápěstí. To mu připomnělo, že Anskiere je pořád ještě spoután. Emien zatoužil, aby znovu pocítil tu zvláštní bázeň, kterou ke Strážci bouře cítil, když byl ještě malý chlapec. Zahanbeně se zdržoval v jeho blízkosti, obávaje se ostrého pokárání za to, že vyvracel důkazy toho, že byl vychován v Imrill Kandu.

Ale Anskiere mu nic nevyčítal. Ani o nic nežádal. Když konečně promluvil, jeho slova zněla smutně, ale až hrozivě chápavě.

„Vody světa jsou hluboké. Vyber si svou cestu pečlivě, synu Mariův.“

Emien si uvědomil, že se zachoval jako slaboch. „Vrah,“ zašeptal. „Zabije i mou sestru.“ Poháněn pocity, které nebyl schopen pochopit, prudce za sebou práskl dveřmi a zanechal čaroděje ve tmě.

Kapitola 2

Cliffhaven

Vítr, který v létě obvykle vanul od západu, se postupně utišil, až plachty na stěžních jen zplihle visely. Vrána se houpala na vlnách potřísněných olejovými skvrnami. Její plachty nemohoucně pleskaly o sebe, až si Emien přál, aby se byl narodil hluchý. Lodníci kleli. Kapitán byl nevrlý a mlčenlivý a Tathagresinu čarování přihlížel s nedůvěrou. O sokolovi bouře se nikdo nezmínil. Nikdo se neodvážil. Přesto ale byli na můstcích a na stěžních umístěni lučištníci, kteří měli rozkaz sledovat, zda se sokol nevrátí zpět.

Emien se zastavil u sudu s pitnou vodou, aby se napil. Ale hořká voda vůbec nepomáhala, aby se mu nesvíral žaludek. Celý život prožil u moře, v tíživém, nepřirozeném klidu četl varování před divokou bouří. Pohlédl úkosem na obzor. Zmocnil se ho neklid. Vítr nefoukal. Oceán se před ním rozprostíral jako široká cínová mísa. Den za dnem se slunce vynořovalo za obzorem a opět se za ním schovávalo, jako když zhasnete lampu, až se zdálo, že na obloze zůstaly zapomenuté mraky. Prkna na palubě lodi, mezi nimiž byly štěrbiny vycpané koudelí, jemně praskala pod nohama.

„Jděte na palubu, tamhle!“ zvolal lodní důstojník. Jeho volání zvedlo námořníky, kteří lenošili na několika málo stinných místech, na nohy. „Zavolejte oba strážné, ať vykasají plachty. Kapitán chce vesla.“

Emien se připojil rozechvěle k posádce u lodních žebříků. Použít nekryté otvory na vesla by mohlo být na otevřeném moři hazardní. Náhlý příval by mohl způsobit vysoké vlny a ty by smetly vesla do moře. Přesto se však risk zdál být přijatelnější než vyhlídka na to, že se za bezvětří nepohnou z místa, vydáni na milost a nemilost bouře. Všichni na palubě lodi věřili, že Anskiereův sokol by mohl uvolnit svou energii. Ačkoli Emien neviděl Tathagres od té noci, kdy jí přísahal věrnost, její netrpělivost se dala vycítit po celé lodi.

Přesto ale uplynuly další tři dny, kdy se její veslaři mocně opírali do vesel, než hlídka na stožáru spatřila zemi. Ve chvíli, kdy se ozvalo volání hlídkujícího muže, se Emien přidal k davu lidí mačkajících se u zábradlí. Nebyl schopen potlačit zvědavost. Celý svůj život slýchával příběhy o pevnosti pirátů. Tohle bude poprvé, co nějakou uvidí.

Cliffhaven se tyčil do výše nad mořem, oproti obloze černý jako křesací kámen. Břidlicové střechy domů se leskly mezi zubatými pásy horniny vycházející na povrch a nad nimi, jako poničená koruna, se tyčilo cimbuří Kielmarkovy pevnosti. Emien se zachvěl… Nikdo, kdo se postavil Kielmarkově suverenitě, dosud nevyhrál. Pokud byly příběhy pravdivé, jeho flotila klesla na dno moře. Zde se dokonce i Tathagres musela pohybovat s nejvyšší opatrností.

Vrána vplula pod bílou neutrální vlajkou do přístavu. Z jejího křížového stěžně nevlála žádná vlajka s královským znakem. Na palubě pracovala Tathagres rychle, bez námořnických písní, vědoma si toho, že jejich lodi by se mohlo dostat nevyzpytatelného přivítání, kdyby ochabla v úsilí.

Emien pomáhal námořníkům spustit na moře dlouhý člun, který dopraví Anskierea na břeh. Za zábradlím se na moři leskly odlesky slunce. Moře bylo klidné. Emien si olízl pot ze rtů. Najednou pocítil podivné zamrazení. Ještě nikdy předtím, za celých těch čtrnáct let, kdy rybařil, neviděl takové počasí. Čím dříve bude Strážce bouře na břehu, tím lépe.

Nad jejich hlavami zavrzaly kladky a člun s plesknutím dosedl na hladinu moře, až se voda kolem něj rozstříkla. Emien rychle povolil napnuté lano a pohlédl směrem k lodním schůdkům, po kterých námořníci přiváděli Anskierea na palubu. Po obou stranách vedle něj kráčeli čarodějové, kteří jej hlídali. Na jeho zápěstích se stále ještě leskla pouta, ale tím končila veškerá podobnost s tím, že by Anskiere mohl být jejich zajatcem. Emien otevřel ústa. Anskiere zde před ním stál v novém oděvu ze sametu indigové barvy, zdobeném zlatem. Nesl hůlku i pláštěnku a jeho stříbrné vlasy volně splývaly podél límce jeho oděvu.

Emien, překvapen takovou elegancí, přesto nezapomněl na svůj odpor vůči němu. „Zacházejí s ním lépe, než si zaslouží.“

Voják, stojící poblíž, potřásl hlavou a řekl: „Ne, oni ho odsoudili. Anskiere má na sobě ten samý oděv, jaký měl, když byl zničen Tierl Enneth.“

Emien skryl slzy za řasami svých očí. „Vypadá jako králův syn.

Voják se posměšně uchechtl. „Ty jsi to nevěděl? On je králův syn.“

Emien si nebyl jist, zda si z něj voják netropí žerty, proto zmlkl. Svraštil obočí. Pokud jeho ledabylá výchova v Imrill Kandu lidi pobavila, jednoho dne najde způsob, jak s jejich posměšky skoncovat. S hořkým odhodláním sevřel zábradlí na zádi lodi, zatímco Anskiere sestoupil po provazovém žebříku na boku lodi do člunu. Oba čarodějové ho následovali. S černými kapucemi na hlavách připomínali supy. Posadili se na sedadlo na zádi člunu.

Emien jim hodil konec provazu. Ucítil na svých zádech čísi ruku. Tathagres, stojící za jeho zády, zvolala: „Strážce bouře!“

Polekán jejím hlasem se Emien otočil, stále ještě maje tvář zamračenou. Obklopila ho její vůně a k jeho uším doléhalo jemné cinkání zlatých ozdob, když se naklonila vedle něj přes zábradlí.

„Anskiere, nezapomeň na královu vůli.“ Tathagres varovně semkla své prsty kolem Emienova zápěstí.

Dole pod nimi se veslaři opřeli do vesel a člun se pohnul po klidné mořské hladině kupředu. Konečně Anskiere pohlédl vzhůru.

Tathagres stiskla chlapcovo zápěstí pevněji. Její nehty se zaryly Emienovi do masa.

„O nic se nepokoušej. Vzpomeň si na ty, jež jsi zanechal v mé péči.“

Anskiere sjel pohledem i na Emiena. Chvíli se na něho díval. Chlapci i přes přítomnost Tathagres vyrazil na čele pot. Na těle se mu objevila husí kůže. Zdálo se mu totiž, že čarodějův pohled mu proniká až do hloubi duše.

„Paní,“ řekl Strážce bouře, „kdyby se ti podařilo proniknout do Elrinfaeru, budeš poražena.“

Tathagres potřásla vlasy, až se její zlato a ametysty zaleskly na slunci. „Tvoje hrozby pro mne nic neznamenají. Pokud se dostanu do sídla tvé moci, Posunovači mraků, zkázu zažiješ ty.“

Anskiere přejel hubenými prsty po své hůlce. „Tvůj plán má jednu vadu. Elrinfaer neukrývá, a také nikdy neukrýval, základy mé moci. Ty budeš muset hledat jinde.“

„Pokud mě klíče od Elrinfaeru zradí, budu hledat jinde,“ odvětila Tathagres. Pustila Emiena a briskně nařídila kapitánovi: „Dopravte Strážce bouře do Kielmarku. Vyplujeme ihned, jakmile se dostane na břeh.“

Veslaři se mocně opírali do vesel a dlouhý člun se brzy dostal ze stínu Vrány, o jejíž boky se tříštila voda. Avšak Emien nezůstal u zábradlí, aby pozoroval člun s Anskierem, dokud mu nezmizí z dohledu. Opustil své místo u zábradlí a uklonil se před Tathagres.

„Paní, když Anskiere opustil loď, dovolíte mi vyvést mou sestru z vězení?“

„Ta dívka je mým rukojmím, cenným rukojmím.“ Tathagres zkoumala chlapcovu tvář, jako by hodnotila tvar jeho čelisti. Najednou se usmála. „Můžeš ji navštívit. Ale počkej, dokud se dlouhý člun nevrátí a Vrána znovu nevypluje na moře.“

Bez dechu vděčností se Emien znovu uklonil. Když se narovnal, Tathagres již byla pryč. Kapitán volal na námořníky, stojící podél zábradlí, rozkazy. I přes horečnatou činnost ubíhala doba do návratu člunu jen velmi pomalu. Emien přecházel od zábradlí k dvířkům s mříží, aby nějak ubil čas. Byl netrpělivý. Ve chvíli, kdy lodníci navlékali zarážky do lodního vratidla, se rozběhl k vězení.

* * *

Zůstal stát, rozhlížeje se ve tmě. Řinčení řetězů skrz kotevní průvlaky, jak se kotva zvedala nahoru z moře, ho udíralo bolestně do uší.

„Taen?“

Nad jeho hlavou zazářilo světýlko – dolů sešel jeden strážný s lucernou. Emien v přítmí rozeznal siluety žoků s nákladem a odlesky v kotlíku s vodou. Jedna krysa na něj upřela svá lesknoucí se očka a pak jako šipka vyrazila od hromádky sušenek z kynutého těsta, která ležela poblíž.

Emien se zachvěl. „Taen?“ Pohled na opuštěné jídlo mu způsobil nevolnost od žaludku. Dívka, která byla vychovávána volně, by se jen tak nedala. Mezi stíny se nic nepohnulo. Emien pohlédl nahoru na strážce. „Není tady.“

„To není možné.“ Muž zasupěl, sestoupil dolů a přejel lucernou zavěšenou na háku prostor kolem sebe. Kotevní řetěz naposledy zařinčel a zvuk utichl.

„Nic nejedla.“ Emienův hlas v tom náhlém tichu zněl až moc hlasitě.

„Ne?“ Strážný pohlédl na pečivo a povzdechl si. „Nejspíš se někde ukrývá. Ale daleko se nedostane. Měla spoutané ruce.“

„Už ne.“ Emien se sklonil, vytáhl z ostrého klubka drátů kousek odřeného provazu, kterým byl svázán žok s bavlnou. Byl potřísněn tmavými skvrnkami krve.

Strážce udělal netrpělivé gesto. „Dobrá, tak ji pojďme hledat!“

Emien klopýtal tmou. Nozdry se mu chvěly pod náporem zápachu lodního podpalubí a vlhkých tlejících sudů s pálenkou. Snažil se nemyslet na krysy. „Taen?“

Jeho volání se ztratilo v tichu, přehlušovaném pouze údery vesel o hladinu moře. Ačkoliv prohledal vězení se zoufalou pečlivostí, po své sestře nenašel ani stopy. Strážce naštvaně odešel, aby o tom informoval Tathagres.

Tathagres poslala vojáky, aby šli hledat s ním. Celou hodinu se z vězení ozývaly nadávky mužů a pištění vyděšených krys. Nenašli ale nic. Emien si zničeně otřel obočí umouněným zápěstím a posadil se na pytel mouky z ječmene. Popadla ho bezmocná zlost. Pokud se Taen přihodilo něco zlého, Strážce bouře za to draze zaplatí.

„Ta dívenka nemohla nikam utéci,“ řekla Tathagres, stojící nad ním, zvučným hlasem. „Jestli se někde ukrývá, hlad a žízeň ji odtud brzy vyženou. Do té doby ať si ta chamraď má svou vlastní společnost.“

* * *

Za obchody a domy, které se na sebe tlačily na úbočích Cliffhavenu, se na skalním útesu, omletém větrem a deštěm, tyčily schůdky. Nad tímto hnízdem stály zdi Kielmarkovy pevnosti. Černé a kolmé, zvedaly se prudce nad pokroucenými větvemi mandloní. Zatímco Vrána vyplouvala z přístaviště na volné moře, Anskiere šplhal po schůdcích vzhůru.

Sňali mu pouta ze zápěstí. Pod zlatý lem jeho oděvu dopadal polední stín. Svou bývalou kouzelnickou hůlku používal teď Anskiere jako vycházkovou hůl. Její kovová špička cinkala o stupně mramorových schůdků tak starých, že ze štěrbin mezi nimi rašila bujná tráva. Letní slunce vybělilo její stonky jako kosti legendárních národů. Nyní je drtily podpatky bot dvou čarodějů, kteří Anskierea doprovázeli jako eskorta.

„Požádáš Kielmarka ihned o audienci,“ požádal Anskierea čaroděj jdoucí po jeho levici.

Anskiere neřekl nic. Až na cvrkání cvrčků se úbočí kopce zdálo být opuštěné a město dole pod nimi vypadalo, jako by spalo. Nikoho z nich ale ten zdánlivý klid neukolébal. Bdělí Kielmarkovi strážní zajisté zjistili, že u pobřeží přistál člun z Vrány. Přítomnosti cizinců si tady okamžitě všichni všimli.

Anskiere se zastavil na plošině pod bránou, maje své věci přehozené přes ohnutou paží. Pláštěnka z jeho paže volně splývala, protože nefoukal ani slabý větřík.

„Nuže?“ Čaroděj po jeho pravici mu netrpělivě pokynul: „Hni sebou!“

Ale Anskiere odmítl být popoháněn. V té chvíli se zdálo, že schůdky pod nimi ožily čilým ruchem. Všechny tři muže obklopili ozbrojení muži s oštěpy, kterými mířili na nově příchozí.

„Prokažte svou totožnost,“ houkl na ně voják rozložité postavy. Jeho opálené tělo vězelo v nepříliš silném koženém brnění. Nic jiného u sebe tento muž neměl. Jen dobře udržovaná ocel jeho přezek a ostří a ostražitost v jeho hlase naznačovaly jeho disciplinovanou autoritu.

Anskiere chladně odpověděl: „Své zbraně nepotřebujete. Přeji si pouze mluvit s Kielmarkem.“

Kapitán stráží sjel Strážce bouře nepřátelským pohledem, ale sklonil oštěp. „Jakým právem se dožaduješ audience, cizinče? Kielmark narušitele nemá rád. A proč by zrovna tobě měl prokázat svou přízeň?“

Než mohl Anskiere odpovědět, jeden z čarodějů ho popostrčil kupředu. Zbraně byly jako jedna namířeny na jeho hruď.

„Pomalu,“ varoval ho kapitán. „Tvůj život zde nic neznamená.“

Čaroděj, zsinalý pod svou kapucí, položil na ostří oštěpu, který se nacházel jeho hrdlu nejblíž, prst. „Dejte si pozor! Víte, koho se to snažíte ohrožovat? Míříte těmi svými hračkami na Anskierea z Elrinfaeru, svého času Strážce bouře v Tierl Ennethu.“

Kapitán na chvíli zadržel dech. Na kloubech jeho prstů se objevil pot a jeho vousatá tvář dostala o odstín bledší nádech.

Anskiere se smutně usmál. „Mně vaše zbraně nepřipadají jako hračky. Krvácím jako každý jiný člověk.“

Kapitán stáhl svůj oštěp a jako pytel dosedl dunivě na kámen za sebou. „Vy jste…“ Potřásl hlavou při pohledu na nádherně vyšívané obruby cizincova modrého pláště a na přezky a spodní lem. Oči se mu zúžily obezřelostí.

„Já jsem Anskiere, kdysi z Elrinfaeru. Přišel jsem si promluvit s vaším pánem. Ohlásíte mě u něj?“

Kapitán se bez dalších slov otočil na podpatku. Doprovázeni nedůvěřivými ozbrojenci, si ti dva čarodějové v černém vyměnili tiché povzdechy uspokojení. Zdálo se, že se Anskiere chce setkat s Kielmarkem dobrovolně. Dokonce i s jeho tajemnými silami, které byly nyní spoutány, a dětmi z Imrill Kandu jako rukojmí, mohl Strážce bouře udělat něco nepředvítalného. Smrtelně nebezpečná síla, kterou doposud vládl, jim stále ještě mohla jejich úkol velmi znesnadnit.

Oba čarodějové čekali nervózně v žáru slunce, dokud na tvář Strážce bouře nedopadl stín oprátky. Pozorovali ho, když se zadíval na obzor. Ten jeho podezřelý klid je naplnil pocitem nevolnosti.

„Zdá se, že ho počasí nevzrušuje,“ pošeptal jeden čaroděj svému společníkovi v jejich rodném jazyce. „Skoro se zdá, že je jeho součástí.“

„To není možné.“ Druhý čaroděj si otřel rukávem obočí. „S hůlkou zbavenou účinnosti a bez většiny své moci nemůže způsobit vůbec nic.“

„Sokol bouře…“

„Nesmysl. Ten se nikdy nevrátil.“

Jeden strážný nervózně potěžkal oštěp, čímž jejich diskusi náhle přerušil. Napjatou chvíli do kapitánova návratu pak už nic nenarušilo.

Kapitán spěšně vyšel ze strážního domku. Jeho opálená kůže pobledla. Potil se. „Odložte zbraně.“

Muži ho neochotně poslechli. Anskiereovi kapitán řekl: „Kielmark vás hned přijme.“

Strážce bouře a jeho eskorta vystoupili po schůdcích, doprovázeni pleskotem sandálů strážných; ozbrojení muži je rovněž doprovázeli.

Za to se jim kapitán s pokrčením ramen omluvil: „Mí muži musí jít s vámi. Ještě nikdo se nemohl objevit v Kielmarkově přítomnosti ozbrojen. U vás udělá výjimku.“

Anskiere prošel kolem kamenných oblouků strážní budky. „Svých věcí bych se vzdal, kdyby mě o to Kielmark požádal,“ řekl, ale jeho odpověď o jeho úmyslu nikoho neujistila.

Kapitán začal své chování stroze ovládat. „On není takový blázen.“ Každý zkušený člověk věděl, že dotek čarodějovy hůlky způsoboval smrt. Kapitánova tvář se začervenala při vzpomínce na Kielmarkův odměřený příkaz: „Čaroděj v Cliffhavenu je pro mé zájmy právě tak nebezpečný jako ten, který stojí přímo přede mnou, pouze s jediným rozdílem. Tady mohu pozorovat jeho ruce. Hned ho ke mně přiveďte.“

* * *

Kielmark čekal v hale s nádherně klenutým stropem. Zde byla bohatost Anskiereova oděvu na místě, neboť zdi i podlahu místnosti zdobily ornamenty a předměty, které byly ukradeny z nesčetných lodí a přivezeny sem jako kořist. Předměty zdobené zlatem a vykládané perlami a rozličné klenoty zdobily vše, tapiseriemi počínaje a nábytkem z vzácného dřeva konče. Strážce bouře a jeho eskorta se přiblížili ke stupínku po dlouhém drahocenném koberci.

Místnost byla až na jednoho sedícího muže prázdná. Kielmark se rozhodl, že návštěvníky uvítá sám. Tathagresiny čaroděje to neoklamalo. Jejich ostrému zraku nic neuniklo. Uprostřed všeho toho okázalého bohatství vycítili zaměření vůči násilí; velkolepá Kielmarkova hala byla strategicky zařízena, jako by očekával útok. Její lesk byl pastí pro každého blázna, jenž by se snad odhodlal vyzvat pána Cliffhavenu.

Kielmark seděl v křesle s přehozem z leopardí kůže. Vrhl na návštěvníky zkoumavý pohled, který je měl zmrazit na místě. Až na to, že nervózně poklepával jedním prstem, se zdálo, že o muže před sebou nejeví zájem, ba dokonce že ho fakt, že Anskiere je zodpovědný za smrt čtyřiceti tisíc lidí, nudí. Vyvrhelové přicházeli do Cliffhavenu, aby tu sloužili nebo tu zemřeli, protože král renegátů nestrpěl žádný projev neloajálnosti a jeho odsouzení bylo vždy rázné.

Divné bylo, že suverén, který vládl v tak křiklavě okázalé nádheře, sám připomínal falešný tón v jinak dokonalé skladbě anebo něco, co se mezi všechny ty nádherné předměty vůbec nehodilo. Když čarodějové přistoupili blíže, všimli si toho rozporu a zdvojnásobili svoji ostražitost. Kromě náhrdelníku posetého rubíny měl na sobě Kielmark prosté kožené brnění jako jeho muži. Tam ale veškerá podobnost končila, protože Kielmark měl překvapivě svalnaté tělo a jeho obočí prozrazovalo inteligenci nepotlačující vlídnost. Tmavé vlasy stínily modré oči, které svou upřeností připomínaly oči vlka. Muž v sobě měl všechnu vyčkávavost zbraně se smrtelně nebezpečným ostřím.

Čarodějové pohlédli na Anskierea. Zjistili, že je klidný. Nedotčen napětím, které ho obklopovalo, se Anskiere zastavil před stupínkem a čekal, až ho Kielmark osloví.

„Proč jsi sem přišel?“ Ta náhlá otázka v sobě skrývala výzvu.

Strážce bouře odpověděl tiše: „Prosím o azyl.“

„Azyl!“ Kielmark sevřel pevně opěradla svého křesla prsty. Jeho oči se zúžily. „Azyl,“ zopakoval a přejel pohledem modrý oděv se zlatou výšivkou, který Anskiereově žádosti dodával nádech podlézavosti. „Tak. Ty se představuješ jako žadatel. Ještě ses mi ale nepoklonil.“

Čarodějové se snažili skrýt vzrůstající obavy. Rozhovor nezačal podle Tathagresiných představ. Obratný Anskiere rozšířil svou žádost. Sundal těžké věci z ramene, položil je na schůdky vedoucí ke stupínku a ustoupil zpět. Prázdné ruce volně svěsil podél těla.

„Neklaním se.“

Toto jeho prohlášení se setkalo s mlčením chladným jako sama smrt. Šokováni tím, že se čaroděj dobrovolně vzdal své moci, ozbrojenci zatajili dech. Ale věci ležící na schůdcích nevyvolaly na Kielmarkově růžolící tváři nic než vypočítavost. Obrátil svou pozornost ke dvěma čarodějům. V jejich chladně zdvořilém nedostatku reakce našel jistou nesrovnalost. Stiskl rty. „Strážce, tvé kolegy to tvoje gesto nechává podivně chladnými.“

Anskiere pokrčil rameny. „Tyhle?“

Čarodějové se netrpělivě pohnuli, když se Anskiereovo prosté gesto obrátilo směrem k nim.

„Ti nejsou moji, Excelence,“ řekl Anskiere jemně.

Kielmark se najednou naklonil kupředu, maje obočí povytažená nahoru. „Nejsou tví? Tak proč tedy jsou zde?“

Anskiere mu pohlédl do očí. „Ať to vysvětlí sami.“

„Aha,“ řekl Kielmark. Opřel se o opěradlo. Jeho zájem vzrostl. Projel si prsty bradku. Téměř neslyšitelně se zeptal: „Co jsi nám přinesl, čaroději?“

Strážce bouře se nenamáhal odpovědět. Také oba čarodějové si zvolili mlčení. Delší dobu se v místnosti nic nepohnulo, až na mouchy, které létaly v kruzích nad jediným místem na podlaze, kam dopadalo sluneční světlo.

„Co se stalo v Tierl Ennethu?“ zeptal se Kielmark. Ovládal své chování a jeho otázka zněla břitce.

Anskiere zůstal naprosto v klidu, ale cosi v jeho postoji náhle vypadalo jako defenzivní přístup. Ačkoli v Cliffhavenu by jeho odpověď byla posuzována bez sebemenšího pomyšlení na morálku, pečlivě odpověděl: „Byl jsem zrazen.“

Kielmark zamžoural očima jako kočka. „Jenom to? Nic jiného?“ Když nedostal žádnou odpověď, pokusil se znovu. „Byl jsi za to zodpovědný?“

Anskiere sklonil hlavu a jeho dlouhé prsty, visící mu podél těla, se sevřely. „Ano.“

Ozbrojenci si začali mezi sebou šeptat, ale Kielmarkův pohled je umlčel. Tathagresini čarodějové sebou nervózně trhli, znepokojeni tím, jaký obrat rozhovor nabral. Anskiereova žádost o azyl vyvolala výměnu názorů, jejíž výsledky nemohli předvídat. Se skloněnými oštěpy po svých bocích se neodvážili čarodějové zasáhnout.

Kielmark se zavrtěl v křesle. Svaly pod jeho tmavou pokožkou se zdály být uvolněné. „To přijímám,“ řekl. Náhle dospěl k rozhodnutí. „Vítej v bezpečí Cliffhavenu, které ti zde můžeme poskytnout, pokud nám za to na oplátku budeš hlídat počasí.“

Anskiere pozvedl zrak. „Pro oba tu existují jistá omezení.“ Bez toho, aby vysvětlil, jak vážně je jeho moc poškozena, dodal: „Udělám vše, co bude v mých silách.“

Kielmark přikývl. Rubíny, lemující jeho krk, se přitom zaleskly. „Rozumím. Můžeš si vzít své věci zpět. A teď, co navrhuješ udělat s těmi dvěma tady?“

„Nic, Excelence.“ Anskiere posbíral své věci a napřímil se s výrazem mírného pobavení. „Pro ně žádám, aby se o sebe mohli postarat sami.“

Jeden čaroděj sykl údivem. Druhý se prudce otočil, když musel čelit Anskiereově arogantní drzosti. Kielmark, sedící v křesle na stupínku, odměnil jejich otřesený klid ostrým výbuchem smíchu. „Tak. Hyeny nezapomněly na své skvrny,“ pravil. Rozvážně na okamžik zabořil silné prsty do leopardí kůže. „Připustím, abys rozhodl o jejich osudu, Strážce bouře, ale s jedním rozdílem. Nevěřím záměrům nikoho, kdo tvrdí, že nemá žádné postranní úmysly, a přitom je čarodějem. Přeji si, aby tito dva opustili Cliffhaven do tří dnů.“

Čarodějové se uctivě napřímili, spokojeni s výsledkem rozhovoru. Kielmark Anskierea zlehka zatlačil do rohu; měl-li omezenou moc a riskoval-li životy obou dětí, nikdy nemohl svému slibu dostát. Nedočkaví jako lovečtí psi sledující čerstvou stopu, čarodějové čekali, že Anskiere přizná svou bezmocnost a bude žádat Kielmarka o milost.

K jejich překvapení však Anskiere Kielmarkovi vysekl poklonu, kterou mu odepřel předtím. „Vaše lordstvo, dávám vám své slovo.“ V jeho ujištění nebyl znát žádný postranní úmysl, ale jeho gesto neslo známky slibu muže, který právě uzavřel dohodu se smrtí.

Troufalá Anskiereova lež ho zničí. Čarodějové ustoupili vzad, domnívajíce se, že slyšení je u konce. Ale Kielmark pokynul ozbrojencům a ti pozvedli své oštěpy a zastoupili jim výhružně cestu, aby jim zabránili v jejich spěšném odchodu.

„Počkat!“

Aniž by se pohnul ze svého křesla, Kielmark natáhl ruku a vytáhl z pochvy visící na zdi za ním meč. Rukojeť meče se zaleskla v slunečních paprscích, když podal zbraň Anskiereovi. „Tohle bys mohl potřebovat.“

Jeden z čarodějů se zatvářil zkroušeně, čímž chtěl dát najevo svou lítost, že zareagoval tak impulzivně. Když Anskiere natáhl ruku, aby uchopil rukojeť meče, jeho rukáv sjel vzad a odhalil viditelnou linii v místě, kde měl čaroděj předtím kolem zápěstí obtočené pírko. Otřesen tak očividným důkazem zneužití jeho důvěry, Kielmark jemně zatáhl za meč, aby mohl uchopit Anskierea za ruku. Řekl tiše, téměř šeptem: „Pojď sem.“

Anskiere vystoupil po schůdcích.

Kielmark se k němu naklonil, aby ho neslyšeli ostatní. „Vidím, že jsem se nemýlil, starý příteli.“ Otočil hlavu k čekajícím čarodějům, ztuhlý nenávistí. „Mohli by vás zničit?“

Strážce bouře se zhluboka nadechl. Skrz zbraň, kterou drželi mezi sebou, proběhlo slabé zachvění, které Kielmark vycítil. Anskiereův oděv dosud jeho chvění skrýval. Přesto byly oči Strážce bouře naprosto klidné, když odvětil: „Myslím, že ne.“

„Tvé obtíže jdou mimo mě. Nezbývá mi, než ti důvěřovat.“ Kielmark otočil svou obrovitou pěst, aby vložil Anskiereovi meč do dlaně. Naprosto zřetelně řekl: „Pak nás tedy můžeš zbavit tohohle proklatého horka?“

Anskiere se usmál. „To by vyžadovalo násilné metody, Excelence.“

Čarodějové stojící pod stupínkem sebou trhli, jako by je něco znepokojilo.

„Ohně Koridanu,“ zaklel Kielmark a rozesmál se. „Zdá se, že tvé hračky nejsou tam, kde mají být. Pak se tedy chovej násilně, Posunovači mraků. Máš k tomu mé požehnání. Poté si spolu promluvíme znovu.“ Pustil meč s širokým gestem na znamení toho, že je propouští.

* * *

Doprovázen jen čaroději, Anskiere bez prodlení opustil Kielmarkovu pevnost. Když prošel kolem strážní budky, pocit naléhavosti jej opustil. Zastavil se na vyvýšenině nad schůdky a začal se důkladně rozhlížet po přístavu. Panovalo nesnesitelné horko, až se vzduch tetelil. Dole pod ním se probouzelo město; slyšel vrzání rolet, jak obchodníci otvírali své krámky. Oceán vypadal jako vytavený kov a také vzduch připomínal výheň v peci. – Anskiere zaťal pěst a položil ji na své věci.

Čarodějové pozorovali jeho neklid s netrpělivostí. Anskiere zjevně nenašel to, co tak usilovně hledal. A přestože mu Kielmark zaručil v Cliffhavenu svobodu, odmítl stín a občerstvení v jedné taverně. Opustil schůdky. Nehledě na jemný samet svého oděvu se posadil na cosi, co vypadalo jako kozí stezka.

Oba čarodějové ho následovali jako jeho stín. Podle azylových zvyků nemohli použít sílu, aby ho zadrželi, vyjma neuposlechnutí Kielmarkova zákona. Navíc se jim ani trochu nehodil do plánu ten jeho meč. To, že Anskiere přijal nebezpečný ocelový meč, dokazovalo, že Anskiere změnil názor, který se už neodvažovali déle ignorovat.

Úbočí kopce neposkytovalo žádný záchytný bod. Štíhlejší čaroděj zakopl, když se pod ním uvolnil kus skály. Křoví mu trhalo oděv. „Krucinál!“ klel. Chytil se svého společníka, aby znovu získal ztracenou rovnováhu. Při tomto neobratném a dobře načasovaném manévru, se Anskiere dostal z doslechu. Čaroděj potichu pošeptal svému příteli do ucha: „Tathagres ho podcenila.“

Druhý čaroděj o tom uvažoval se zamračenou tváří. „Možná. Ale Anskiere si, jak se zdá, vybral izolaci. Pokud ano, tak ho máme v bezpečí. V kopcích mu Kielmarkovo rozhodnutí o azylu bude pramálo k užitku.“

„Cožpak sis toho nevšiml?“ První čaroděj zlostně gestikuloval, snaže se za každou cenu, aby nemluvil příliš hlasitě. „Kielmark ho zná. To, že požádal o azyl, místo o službu, byl mistrovský úder. Anskiere k tomu bude mít nějaký důvod.“ Rychle vykročil kupředu.

Jeho společník spěchal za ním, aby s ním udržel krok. „To jsem si myslel.“ Zachytil rukávem o ulomenou větev. Prudce jím trhl. Na čele mu vyrazil pot a stékal mu k obočí. Jeho jemné boty nebyly pro takovou cestu vhodné. Strážce bouře ale zjevně vůbec nemínil zpomalit tempo. Dost daleko před svými průvodci začal sestupovat po úbočí dolů. Kráčel zvolna i přesto, že terén byl nerovný.

Čarodějové ho pronásledovali, neschopni uhodnout, co má v úmyslu.

„Mohl by blafovat.“

„Jsi blázen, jestli si myslíš tohle. A Tathagres je blázen také, jestli si přeje zlomit strážné na věži v Elrinfaeru. Nedomnívám se, že Strážce bouře lhal, když řekl, že základy jeho moci leží někde jinde.“

Druhý čaroděj se najednou zastavil. Uvolněné kamínky se valily dolů po svahu, zvedajíce za sebou prach. Čaroděj se rychle zeptal: „Co pro tebe Elrinfaer znamená?“

První čaroděj pokrčil rameny. „Hromadu žuly, nic víc. Ale pokud nebudou démoni mrazu vypuštěni podle plánu, Svobodné ostrovy nepadnou.“ Zíral na svého společníka, těžce popadaje dech. „Hearvin dostal špatnou informaci. Jak je známo, Anskiere z Elrinfaeru se nikdy neuchyloval k podvodu. Neblafuje. Sokol bouře se vrátí. Dej na mne. Pak nám nastanou potíže.“

Druhý čaroděj o tom uvažoval. Pak pohlédl na Strážce bouře, jehož postava se rýsovala na pozadí oblohy na hřebenu kopce. Anskiere znovu pozoroval moře.

Čaroděj si povzdechl. „Dobrá,“ řekl. „Rozdělíme se. Ty budeš sledovat Anskierea. Snaž se zjistit, co má v úmyslu. Pak ho bedlivě pozoruj.“

„A ty?“

„Já budu pokračovat dál do jeskyně démonů mrazu. Jestli se nám Anskiere vymkne z kontroly, mohu povolat stráže, které ho spoutají. Jeho vlastní propuštění pozvedne démony mrazu. Přepadnou Cliffhaven ve spánku a zničí jej. Obžalován z tohoto činu bude jedině Anskiere.“ Na čarodějově tváři se objevil široký úsměv, až se objevily jeho zkažené zuby. „Myslíš si, že po tom, co se stalo v Tierl Ennethu, mu Kielmark odpustí?“

Druhý čaroděj se také usmál. „Anskiere se neuchyluje k podvodům. Raději sám vypustí démony mrazu, než by zničil svého spojence.“ Stále se ještě usmívaje, vykročil kupředu, aby sledoval Strážce bouře.

* * *

Nad pevností byl svah příkřejší a výstup po něm namáhavější. Kozí stezka se téměř úplně ztratila mezi břidlicí, která zde vystupovala na povrch. Anskiere stoupal vzhůru. Počasím rozrušené kameny se rozlamovaly pod jeho holínkami na ploché desky, které padaly dolů ze svahu.

Čaroděj, kterého obtěžoval jeho propocený oděv, namáhavě klopýtal Strážci bouře v patách. Seshora se na něj sypaly uvolněné kamínky. Proklínal tuto zemi, dusné horko i čaroděje, kterého měl na starosti, ale následoval ho zuřivě jako šílenec.

Když Anskiere konečně vystoupil na vrchol, byl čaroděj teprve v půli cesty za ním. Nebyl o nic moudřejší než dříve. Anskiereovy úmysly pro něho zůstávaly záhadou, přestože v duchu probíral jednu možnost za druhou, až ho z toho rozbolela hlava.

Strážce bouře se zastavil na hřebenu skalního útesu. Sklonil se ke svým věcem, a takto skloněn se znovu zadíval pátravě na obzor. Z rysů jeho tváře se nedalo vyčíst vůbec nic. Čaroděj po jeho boku se rozhlédl také, ale v celém širém okolí nespatřil nic, co by stálo za pozornost. Nastalo pozdní odpoledne. Dole se v tetelícím vzduchu rýsovaly siluety kopců. Nad světlým pásem písku se vznášel racek. Tráva na písečných dunách se ani nepohnula. Nevál ani slabý vánek. Šmolkově modrá obloha byla bez mráčku. Na mořském obzoru se rýsovaly jako masivní modřiny mysy úžiny Main – klíč ke Kielmarkově moci. Každá loď, která proplouvala úžinou za účelem obchodování s východními královstvími, totiž musela zaplatit Cliffhavenu poplatek. Ale v té chvíli se na poklidném obzoru žádná loď neobjevila.

Čarodějovi se zdálo, že mlčení Strážce bouře mělo vliv i na vitalitu země. Ta myšlenka byla iracionální. Rozzloben sám na sebe čaroděj řekl: „Nemůžeš dodržet slib, který jsi dal Kielmarkovi.“

Anskiere letmo pohlédl na svého oponenta. Jeho odpověď neobsahovala žádnou zášť. „Ne.“

„Tak co jsi potom získal, Posunovači mraků, kromě konfliktní situace na opuštěném místě, které ti je k dispozici?“

Anskiere pozoroval obzor, jako by hledal něco, co ztratil. Nepromluvil. Ta jeho zatvrzelá nemluvnost jeho průvodce vyvedla z míry víc než předtím. Čaroděj toužil položit na ramena svého protivníka ruce a pořádně s ním zatřást, aby z něj ten jeho klid, do kterého se zahalil, vytřepal. Rozzlobeně řekl: „Který bard bude o tobě zpívat, když máš na svých rukou krev Tierl Ennethu?“

„Který bard bude moci beztrestně zpívat, když bude Aliance Svobodných ostrovů zlomena?“ Anskiere odvrátil pozornost od obzoru a zadíval se na čaroděje. „Poslouchej mě,“ řekl jemně, „ani jednou jsem neslíbil, že osvobodím démony mrazu.“

Tathagresin nohsled se sice snažil zachovat klid, jenže zčervenal zlostí. „Dávej si pozor. Ta malá holka bude kvůli tvé věrolomnosti trpět.“

Anskiere se zasmál. „Věrolomnosti? Vůči komu? Vůči Tathagres?“

„Vůči Kielmarkovi, Posunovači mraků. A vůči tvému suverénnímu pánovi, králi Kisburnu.“

Anskiere udělal netrpělivé gesto. „Já nejsem vazalem Kisburnu, abych na zavolání přiběhl k noze jako pes. Jeho vlastní ambice ho samy zničí, i bez mé pomoci.“

„A co Kielmark?“ Čaroděj natáhl ruku a jemně vyškubl z pukliny mezi skalami pírko rybáka obecného. „Jestli se budeš vzpírat mému lennímu pánovi a démoni mrazu nebudou osvobozeni tvou rukou, znovunabytí tvé moci způsobí, že se vzbouří. Abys změnil počasí, musíš napřed zničit Cliffhaven. Tvůj slib je nyní spojen s tvou demisí.“

„Taková je tvá hrozba.“ Anskiere stál zpříma jako oštěp z jasanového dřeva. Zmírající sluneční svit pronikal mřížovím kovové schránky, která ukrývala jeho věci, nezměněné ani náznakem rezonující síly. Přesto se jeho ujištění zdálo být naprosto vážné, když pronesl: „Odvážíš se to říci své paní?

„Odvážím se?“ Černý čaroděj ztuhl a brko v jeho prstech zplihlo jako okvětní plátky. „Tathagres je nástrojem krále Kisburnu. Jako ty.“ Pustil pírko. Nechal je, zlomené, dopadnout na zem.

Anskiere je zachytil v letu. Obrátil je v rukou a pak je pomalu uhladil. Bez dalších slov se vydal na cestu dolů po svahu směrem k moři.

Tempo, které nasadil, bylo neuvěřitelně rychlé. Čaroděj ho naštvaně následoval. Kdyby Anskierea neovládal, jeho vůli by zlomila síla, ať byla použitá metoda jakkoli odporná. Čaroděj se vyřítil na nábřeží, mávaje rukama, aby udržel rovnováhu, neboť neměl pod nohama pevnou půdu. Řekl nahlas, aby přehlušil zvuk drolícího se kamení: „Máš čas do svítání. Pak nebudu mít na výběr. Budu muset informovat Tathagres. Až to dítě bude křičet v agónii, snad si to rozmyslíš.“

Anskiere pevně sevřel skříňku se svými věcmi, přičemž mu zbělely klouby prstů na rukou. To však byl jediný důkaz toho, že čarodějova slova slyšel.

Kapitola 3

Bouře

Horký opar dne vystřídala noc. Nad Cliffhavenem a úžinou Mains se objevil načervenalý srpek měsíce, odrážející se na hladině oceánu a plující po jeho mírných vlnách. Na skalním výběžku, tyčícím se nad pláží, sedě na hromadě kamení, čekal Anskiere. Své věci měl přehozené přes rameno. Byl na stráži až do západu slunce. Kousek od něho seděl v trávě v dunách čaroděj, který se snažil ze všech sil zůstat bdělý. Horko nijak zvlášť nepolevovalo. Země, která je obklopovala, se zdála být otrávená, jako by ji někdo okřikl, takže tu ani cvrčci necvrkali. Nevyskytovali se tady ani komáři.

Čaroděj si otřel zpocenou tvář. Měl dojem, že i ten nejjednodušší pohyb by nějak narušil to nepřirozené ticho. Trochu změnil nepohodlnou polohu, aby si narovnal ztuhlé končetiny. Skrz jeho oděv pronikala ostrá stébla trávy, která ho píchala. Celé jeho tělo toužilo po odpočinku a po jídle, na které předtím pozapomněl. Ale dokud Anskiere zůstával ve skalách, neměl čaroděj jinou možnost než zůstat s ním.

Měsíc se objevil až po půlnoci. Hvězdy nad jejich hlavami pomalu bledly, až se na úsvitě ztratily úplně. Obloha nad horami začala mít světlejší barvu.

Čaroděj pohnul svým ztuhlým tělem. Setřásl z oděvu rosu, když se rozednilo. „Strážce bouře,“ řekl. „Jak ses rozhodl? Podrobíš se královskému rozkazu, nebo má ta malá vesničanka trpět?“

Anskiere zvedl hlavu a pozorně se zadíval na svého protivníka. „Rozhodl jsem se již té noci, kdy jsem opustil Imrill Kand.“ Usmál se. Jemný vánek ho jako hebká kočičí tlapka pohladil po vlasech.

Vítr. Počasí se měnilo. Čaroděj si všiml, že mu naskočila husí kůže. Žaludek se mu zvedl náhlým poznáním. Další závan pohnul látkou oděvu kolem kolen. Čaroděj se znechucením cítil, jako by mu zezadu něco podrazilo nohy. Otočil se a v té chvíli poznal, jak s ním Anskiere manipuluje.

Na nízkém obzoru na severozápadě se nad útesy Cliffhavenu objevil, zřejmě už v noci, černý mrak. Anskiere obrátil jeho pozornost k východu, lest tak jednoduchá, že na ni nebyla odpověď. Čaroděj si nikdy nemyslel, že by si měl krýt záda. Uvědomiv si svou chybu, olízl si zbělalé rty a snažil se nezareagovat přehnaně.

„Strážce bouře,“ řekl obviňujícím tónem, „tohle by nemělo být možné. Jaký předmět je pravděpodobným klíčem k návratu ptáka? Tvá moc byla spoutána dřív, než jsi jej vypustil, a Tathagres ti vzala všechno, co sis s sebou přinesl z Imrill Kandu. Dokonce i tvé šaty.“

Od severu se přihnal prudký poryv větru, díky němuž tráva v dunách polehávala do vodorovné polohy. Anskiereův plášť vlál ve větru jako vlajka. Zvedl své věci, a čaroděj najednou všechno pochopil. Samy ty věci byly předměty, které mohly sokola přivolat zpět, provizorní řešení, které Anskiere učinil dávno před svým uvězněním. Risk, který žádný zodpovědný odborník nemohl ospravedlnit. Moc tak obrovská, spočívající v předmětu v držení nepřítele, byla nemyslitelná. Ale Anskiere se toho risku odvážil.

Vichřice vířila písek na pláži a odnášela s sebou suché listí. Jen několik sekund po tomto poznání čaroděj skočil po Strážci bouře. Anskiere ustoupil. Z pochvy vytáhl ocelový meč a zastavil touto Kielmarkovou zbraní útok protivníka.

Čaroděj se zarazil. Podařilo se mu z této srážky vyjít s rozťatým rukávem. Na jeho zápěstí se objevila krev, trest za jeho instinktivní reakci a upozornění, aby si dával na nebezpečné ostří meče, které by mu mohlo příště vniknout do srdce, pozor.

„Stráví tě ohně!“ zakřičel. „Myslíš si, že ocel tě může zachránit?“ Celý rozechvělý zlostí nad tou urážkou, protože jeho zdatnost dosahovala dál než účinek smrtících zbraní, zvedl obě paže a začal vytvářet kouzlo, které mělo Anskierea srazit na kolena.

Mezi jeho prsty se objevil světelný oblouk, poté, co dal svému kouzlu tvar. Ale s mečem v ruce Anskiere tomuto kouzlu nevěnoval přílišnou pozornost. Jeho tvář pod rozcuchanými vlasy zůstala tvrdá jako skála. Najednou hvízdl a zvedl své věci.

Čaroděj ztuhl v půli svého čarování. Koutkem oka zahlédl jakousi černožlutou siluetu, obklopenou modrofialovým světlem, která proťala vzduch jako turecká šavle. Otočil se. Spatřil sokola bouře, který se vznášel nad ním. Vítr mu čechral peří. Jeho cílem byly Anskiereovy věci. Čaroděj zvýšil úsilí, aby se vyrovnal s nastalou situací. Popadl svůj nůž a pronesl další kouzelné slovo, které mělo pozměnit účinky jeho čarování. Světlo, které vyčaroval, se lusknutím prstů prohnulo a vjelo do ostří nože, který držel v druhé ruce. Poté mrštil nožem po sokolovi bouře.

Anskiere vykřikl. Jeho meč dopadl na zem a zazvonil o kámen. Nůž letěl vstříc měkké hrudi sokola. Pták strašlivě naříkal. Čaroděj se triumfálně rozesmál. Sokol bouře se zoufale snažil uhnout noži z cesty, maje roztažené pařáty. Silové pole kolem něj se najednou roztříštilo do zářivé trojité aureoly, mající za úkol jej chránit.

Nůž narazil na paprsky pulsujícího světla. Energie se proměnila ve vítr. Čarodějův smích se proměnil ve výkřik hrůzy. Nedalo se tomu uvěřit, ale sokol bouře v sobě nesl všechny obranné síly, které Anskiere kdysi investoval do svých věcí. Bylo to bezohledně pošetilé a ještě víc neuvěřitelné po tom, co se předtím stalo. Nedalo se uvěřit, že by nějaký odborník mohl kdy spoutat takovou sílu. Anskiere to dokázal.

Uvězněn v pasti svého špatného odhadu čaroděj viděl, že jeho očarovaný nůž padá neúčinně k zemi. Než mohl podniknout nějaké protiopatření, strašná moc, kterou vyvolal jeho útok, roztrhala kouzlo, které propůjčovalo jeho zbraním moc, a mrštila jím, nyní již bezmocným, o zem.

* * *

Anskiere upevnil moc svých věcí, jakmile se kolem sokola rozzářila aureola, doprovázená praskáním a obnovená v plné síle v původním tvaru na pozadí mřížkovaného kovu. Nemohl sílu, která byla obrovská, utlumit. Ačkoli byl chráněn rezonancí svých vlastních čar, Strážce bouře nemohl energii sokola nijak řídit. Jeden nepřítel tu teď ležel mrtev, ale druhý čaroděj, který zůstal naživu, měl stále ještě v moci jeho sílu.

Anskiere přivábil sokola na své zápěstí. Musel znovu získat svou sílu ovládat počasí, a to rychle, neboť k sokolově přítomnosti se nepřekonatelně vztahovala ta nejhroznější bouře, jaká kdy zuřila nad severovýchodními zeměpisnými šířkami. Obloha se již zamračila. Objevily se na ní černé mraky. Oceán se bouřil, až se na hřebenech mohutných vln tvořila pěna. Vlny prudce narážely na břeh, doprovázeny obrovskými sprškami vody. Bouře a přílivové vlny brzy rozpoutají nad Cliffhavenem pravé peklo, kterému nebude nijak možno zabránit. Opíraje se o hůlku, aby udržel rovnováhu, Anskiere doufal, že Kielmark pochopil jeho varování, když se mu snažil vysvětlit, že každá loď, kterou tato bouře chytí na moři, bude vystavena nespoutaným, nejnemilosrdnějším přírodním silám. Dokud Tathagresin čaroděj, který zůstal naživu, nebude nalezen a též sprovozen ze světa, nebylo v Anskiereově moci je zachránit. Tohoto čaroděje nepochybně najde na tom nejnemožnějším místě. Anskiere zahrabal své věci do země a vykročil k jeskyni démonů mrazu.

* * *

Bouře udeřila se silou, jakou si člověk uměl představit jen v té nejděsivější noční můře. Zpoza jako saze černých mraků vysvítalo denní světlo. Déšť doprovázely kroupy, které bušily do Cliffhavenu jako nepřátelské dělostřelectvo. Pouliční svítilny ve městě byly tím přívalem uhašeny. Lidé se tísnili kolem setmělých krbů, po nichž stékala voda, a třásli se, jak vítr rval ze střech domů střešní tašky.

Bouře zuřila nad pevninou. S řevem se přehnala nad skalami, nad jeskyní, ve které byli uvězněni démoni mrazů. Ačkoli vchod byl úzký, tunel se hned svažoval prudce dolů, později se stočil nad sebe. Zdi byly rozrušeny účinky povětří.

V tunelu hvízdal vítr tak žalostně, až to připomínalo pohřební zpěvy. Hluboko dole, pod úrovní mořské hladiny, tunel vyústil v rozlehlou kamennou jeskyni. Dokonce i tam bouře způsobila průvan, který povíval oděvem Tathagresina přeživšího čaroděje. Jeho pochodeň v tom větru pohasínala, až plamen nakonec se zasyčením téměř zmizel.

Čaroděj i v podzemí vycítil, že se sokol bouře vrátil. Věděl také, že jeho společník je mrtev, protože kouzlo, které poutalo Anskiereovu moc, jej také částečně upozorňovalo na komplikace. Čaroděj, který přežil, místo zbytečného truchlení raději spřádal myšlenky na pomstu, zrovna tak, jako když pavouk spřádá svou síť. Pozvedl pochodeň výš a konečně našel to, kvůli čemu sem přišel.

Téměř před sto lety Pán ohně Ivain vydal svůj příkaz ohni a zemi, aby bylo utvořeno vězení pro démony mrazu.

V pobleskujícím světle spatřil králův čaroděj okrouhlou díru, vyvrtanou do dna jeskyně. Opatrně šel k jejímu okraji. Posvítil dolů, ale jejího dna nedohlédl. Dole vládla tma tak hustá, že zcela opanovala jeho smysly. Člověk, který se příliš dlouho díval do hloubky této propasti, mohl pocítit nevolnost. Mohl dostat závrať a spadnout po hlavě do jámy, kde by nalezl svou smrt. Čaroděj se dlouho dolů nedíval. Místo toho vsunul pochodeň do výčnělku ve skále. Průvan se snažil uhasit její plamen. Čaroděj se ale nijak nenamáhal, aby plamen před průvanem ochránil. Pečlivě se soustředil na vyvolání své síly. Brzy se mezi jeho prsty objevil tenký světelný paprsek.

Sklonil se a světelný paprsek připevnil pomocí kouzelných zaříkadel k okraji otvoru. Odlesky světla ozářily pot na jeho čele, když ustoupil zpět. Pak kouzlo gestem ruky uvolnil.

Nad propastí se objevila jiskra, opisující nad její hloubkou tenkou linii. Čaroděj jámu obešel. Když došel na její protilehlý konec, vytvořil kouzlo a mrštil je prsty vší sílou před sebe. Kouzlo za sebou zanechalo ve volném prostoru stopu podobnou zářivé jehle. Čaroděj ustoupil proti směru otáčení hodinových ručiček, což má přinášet neštěstí, na stranu. V jeho rukou se objevilo jiné kouzlo. Jámu v tu chvíli překřížila další linie. Čaroděj se trpělivě znovu pohnul, vytvářeje třetí a potom čtvrtou linii, dokud ústí vězení démonů mrazu nebylo opředeno světelnými sítěmi. Nepokojné proudy vzduchu vzdychaly kolem jeho hlavy, když ustoupil zpět, dívaje se spokojeně na dílo, které vytvořily jeho ruce.

Hluboko dole pod upřeným okem jeho kouzla spali démoni mrazu. Tato stvoření kdysi, jak čaroděj věděl, obsadila území nad jeskyní – ničila lesy a farmářskou půdu od prvního podzimního mrazíku až do jara. Když přišlo léto, uložila se do země ke spánku, dokud se nevrátil podzim a neobarvil listí. V záznamech Landfastu pročítal čaroděj zprávy o zpustošených akrech půdy a rozparcelovaných koloniích. Od Hearvina, který ho trénoval, se dozvěděl tajemství o uvěznění démonů mrazu. Dohoda byla tak prostá, že se tomu smál.

Klíčem k probuzení démonů mrazu byla teplota. Teplé počasí je udržovalo ve stavu komatu. Ivain, i když byl pánem země i ohně, jim pouze vyhloubil jámu tam, kam zimní chlad nedosahoval a kde teplota vzduchu zůstávala stálá sezónu od sezóny. Od těch dob, kdy byla tato stvoření pohřbena v oné jámě, se nikdy na povrchu země neobjevila.

Čaroděj si uhladil svůj oděv, gratuluje sám sobě, jak chytře to zařídil. Přistoupil k okraji jámy a nechal své vědomí spojit s hrůzami, které dřímaly tam dole. Jejich spánek byl neklidný. Úskokem zbaveni své možnosti se každou sezónu vyzuřit, démoni mrazu dávali nepokrytě najevo své zlovolné choutky. Jejich těla s osmi nohama se proplétala mezi sebou a jejich drápy cinkaly o kámen. Jejich špičaté ocasy sebou mlátily a mezi rohovitými kusadly se proplétaly tenké jazyky, které si ještě uchovaly chuť krve a zničené země. Čaroděj, rozrušen podvědomými touhami těch stvoření, se zachvěl v očekávání věcí budoucích. V průběhu let se totiž spánek démonů mrazu vychýlil z rytmu. Jakýkoli posun ve složení vzduchu by je z jejich křehkého snu vyrušil. Teplo, namísto pokračující hibernace, by je mohlo rozzuřit k nepříčetnosti.

Čaroděj obezřetně přerušil svůj kontakt s nimi. S jemností muže, jenž se dvořil dámě, která jej odmítala, svolal předem strážné, kteří střežili pod zámkem Anskiereovu moc. V duchu ji viděl před sebou, změť spletitých sil, které byly jednou zapečetěny do systému, který Anskiere nemohl zlomit. Ale nyní smrt jednoho z těch stvoření narušila symetrii. Zející mezery a odštípnuté rožky ukazovaly, kde došlo k porušení kouzla. To čaroděj změnil.

Vyrovnal praskliny pojivy spojenými se sítí, kterou vyrobil nad jámou. Princip byl až naivně prostoduchý. Kdyby se Anskiere pokusil využít výhodu, kterou získal zavražděním Tathagresina služebníka, jeho agrese by přešla do sítě a vytratila by se v jámě jako horká pára. Při tomto nápadu se čaroděj usmál.

„Pokus se utéci,“ mumlal si. Přál si, aby tu byl jeho protivník přítomen. „Jen to zkus. Tvé úsilí nikoho neosvobodí, jenom démony mrazu.“ Jeho úsměv se proměnil v smích, až se od stěn jeskyně odrážel jako ozvěna. Důvěřuje pasti, kterou nastražil, čaroděj šátral mezi skalními výstupky po své pochodni. Když ji zapálil, vyrazil k tunelu.

* * *

Anskiereova ramena klesala pod tíhou promočeného sametu jako pod pancířem, když překračoval skalní útesy, pod nimiž Ivain bezpečně uvěznil démony mrazu. Pláštěnku už dávno odložil. Jeho věci, svázané proužky látky odtržené z podšívky a přehozené přes rameno, žhnuly. Sokol bouře kroužil kolem, poháněn vidinou svého rodného hnízda. Bouře nad místy, kde poletoval, nezuřila.

Anskiere namáhavě postupoval kupředu po skalách ohlazených deštěm, obléhaných bouřemi, které měl kdysi také pod kontrolou. Postrádal citlivé instinkty, které mu umožňovaly spoutat počasí v souladu s jeho vůlí. Nezvyknut na nepřátelství přírodních živlů, se cítil jako umělec chodící poslepu po visutém laně. Ta nepříjemná situace ho mohla tížit méně, kdyby se jeho protivníci nezmocnili těch dětí.

Na útesy dorážel zpěněný příboj, který Anskierea zkrápěl sprškami vody. Jeho kůže už dávno úplně znecitlivěla. Chvěje se, prošel po úzké římse, neschopen odhadnout, kdy bouře dosáhne vrcholu nebo jak vysoké jsou přílivové vlny, které se neustále tvořily. Pěna mu cákala téměř až k holínkám a ve vzduchu rozptýlené kapky slané vody ho bodaly do očí. Římsa nebyla nijak zvlášť bezpečná.

Ivain vytvořil vězení démonů mrazu nad útesy, které způsobovaly, že se na vlnách tvořila pěna, když se tříštily o skály. Hrozilo, že vlny Anskierea smetou z útesu jako trosky lodi. Anskiere byl nucen občas ustoupit, přesto postupoval vpřed. Neměl na výběr. Musel římsu překonat na jediný pokus, než bouře přechod po skalní římse zcela znemožní.

Kráčel ale kupředu až žalostně pomalu. Již se blížilo poledne, když se Anskiere konečně začal blížit k jeskyni. Mučen přesvědčením, že jeho nepřítel využil tohoto zdržení k jeho škodě, Strážce bouře započal poslední fázi výstupu. Po určité době měl vchod do jeskyně na dosah ruky. Za svými zády slyšel bouřit moře.

Anskiere vyskočil a zachytil se skalního výčnělku. Zpěněný jícen příboje chňapal po jeho ramenech, aby jím udeřil o skálu. Voda mu vyrážela dech z plic a nemilosrdně ho rvala za nohy i ruce. Anskiere se ze všech sil držel skály. Ruce měl odřené o kamení. Jeho tělo pomalu sklouzávalo do moře. Příboj by ho zabil, mrštil by jím o korálové útesy, dokud by jeho tělo nepřipomínalo rozervaný kus hadru. Tathagres by se smála, a Taen…

Anskiere se zašklebil, stravován potřebou přežít. Sebral se, ale vzápětí jej do zad udeřila další, ještě větší, přílivová vlna. S námahou, která napínala každičkou šlachu v jeho těle, si Anskiere prokousával cestu skrz ustupující příboj. Vevalil se, těžce dýchaje a celý rozcuchán, do šachty.

Kůži mu odřely kamínky. Jeho věci zazvonily o kamenné stěny v jeho blízkosti a vklínily se do štěrbiny ve skále. Zachycen smyčkou, Anskiere klouzal po mírném svahu. Ležel na břiše, mžikaje očima, aby z nich odplavil sůl, ale spokojen, že je konečně v relativním klidu. Brzy ho ale roztřásl chlad. Plný modřin, s odřenou kůží a celý pomlácený se Strážce bouře postavil na nohy. Venku útočila bouře na povrch skalního útesu. Zabránila mu v ústupu. Dole, byl-li jeho úsudek správný, čekal jeho nepřítel s připraveným plánem, jak ho zničit.

Anskiere si vytřepal vodu z vlasů a odplivl si, aby se zbavil slané příchuti. Sáhl po svých věcech. Vodou nasáklé uzly pod jeho prsty povolily a on uvolnil smyčku obepínající dřevo. Mořská voda způsobila, že se mu rány na zápěstích zanítily, ale palčivou bolest překonala ještě palčivější vzpomínka na Taeniny pěstičky, kterými se přidržovala jeho oděvu. Rozrušeně se vydal dolů do šachty. Z oděvu mu kapala voda. Nyní byl rád, že síla obsažená v jeho věcech zničila agresi mrtvého čaroděje, neboť světlo, které nyní vyzařovaly, mu svítilo na cestu jako maják.

Cesta byla nejprve rovná, jak si Anskiere vzpomínal. Pak se tunel zatáčel v různých úhlech a kolem opěrných pilířů z usazené lávy. Vězení pod ním, vytvořené pro démony mrazu, bylo temné a komplikované jako povaha jeho tvůrce.

Ivain původně roztavil skálu ohněm s pomocí působení čar, ale kyselý pach při vytváření vězení Anskiere dosud nezapomněl, přestože již dávno vyvanul. Nahradil jej pach plesniviny, hniloby, zeminy a vlhké žuly. Kromě ozvěny jeho vlastních kroků nebylo v jeskyni slyšet vůbec nic. Netopýři si vyhledali jiná hnízdiště než klenutý strop jeskyně, a ostatní divoká zvířata se tomuto místu vyhýbala, protože instinktivně vycítila zlo, které dřímalo tam dole. Strážce bouře prošel ohybem tunelu a terén pod jeho holínkami zhrubl. Dole pod ním se rozkládalo několik teras, kolem nichž se jako meče tyčily křišťálové sloupy. Zde, za matného osvětlení odrážejícím se světlem, by špatný krok mohl způsobit nepozornému chodci zranění. Anskiere kráčel opatrně. Nepřekvapovalo ho, že nacházel lidské kosti, roztroušené po jinak nádherné jeskyni. Ivain byl – jak věděl – vždy nedbalý a k životu se dokonce choval přezíravě. Strážce bouře postupoval kupředu nelehce. Všechny jeho smysly byly soustředěny na nebezpečí. Bouři, která zuřila nad ním, tu téměř nebylo slyšet. Tlumily ji silné vrstvy kamene. V dáli před ním lesknoucí se žíla achátu vrhala odlesky barvy krve.

Strážce bouře si toho všiml a ztuhl. Zahalen tlumeným světlem, které vrhala skříňka s jeho věcmi, se podíval blíže. Všiml si, že nachová červeň se postupně projasňuje a mění se v oranžovou barvu. Jako zdroj tohoto jevu identifikoval záři plamene. Pod ním v šachtě musí jít někdo s pochodní. Domyslel si, že, až na Tathagresina nohsleda, o démony mrazu nikdo jiný nemá zájem.

Bodán ostrými hranami tisíců krystalů, neměl Anskiere pro konfrontaci výhodnou pozici. Nemohl své věci použít k tomu, aby propátral každý možný temný úkryt, a od této chvíle by mohl jas jeho věcí varovat nepřátelského čaroděje a upozornit ho, že v šachtě není sám. Než si ho mohl čaroděj všimnout, Anskiere zvolil ústup, doufaje, že se dostane k úzkému místu, kde se chodba stěží sto kroků výš stáčela. Zdrcen pomyšlením na slzy toho malého dítěte spěchal tak, že téměř necítil, jak ho krystaly bodají do lýtek, ani si nevšímal krve, která se rozlévala po špičkách jeho holínek.

„Proč utíkat?“ ozval se zdola čísi hlas. „Příliv teď uzavře východ.“

Anskiere přeskočil několik posledních řad krystalů a zabočil, těžce dýchaje, do hořejšího tunelu. Mimo dosah vyzařování jeho skříňky byla tma. Čaroděj neobešel roh dole. Pravděpodobně si musel všimnout, že ochrana byla dokončena. Alespoň tolik štěstí by si Anskiere byl přál, ale neodvažoval se v ně doufat. Posadil se na skrz skálu vystupující horninu, v místě, kde se tunel zužoval. Jeho skříňka vyzařovala auru, která ho zalévala matným světlem. Za podobných okolností, jak si Anskiere vzpomněl, se Ivain usmíval.

Oranžová záře v dáli pomalu zesílila a získávala ostré hrany otevřeného plamene. Zezdola k němu pronikalo tančící světlo, uvězněné v srdcích pohádkového lesa křišťálů.

„Kruci!“ klel čaroděj. Konečně si všiml ochrany. Kráčeje pak kupředu opatrně, řekl: „Takže takhle jsi zabil Omera.“ Zastavil se a půldruhé minuty klel.

Ivain by se možná zadusil smíchem. Zaujav pozici u východu z tunelu, Anskiere se trochu zaradoval nad nesnázemi svého nepřítele. Kvůli masivnímu kamenu, který mu stál v cestě, nemohl čaroděj Strážce bouře ze šachty bez přímého kontaktu se skříňkou, jejíž aura, kterou vyzařovala, by každému, kdo nebyl v souladu s její mocí, přivodila okamžitou smrt, vypudit.

„Nemůžeš vyhrát,“ řekl čaroděj. Zvedl svou pochodeň, jejíž světlo se rozlévalo kolem. „To tvoje světlo dohoří a pohasne.“

Anskiere netvrdil zřejmou věc, že drahnou dobu předtím, než jeho světlo začne pohasínat, by mohlo být zredukováno na bezpečnější úroveň, kdyby jen jeho síla byla uvolněna. Vědom si toho, že je chráněn, čekal, s čím se jeho nepřítel vytasí, aby se dozvěděl, co ho sem vlastně přivedlo.

Čaroděj se zastavil. Shrnul si kapuci z hlavy, čímž vynikly jeho tvrdé rysy, podobné rysům holé lebky. „To děvče za tohle draze zaplatí.“

„Takže tedy můžeš Tathagres kontaktovat skrz skálu?“ řekl Anskiere mírně. Jeho hlas ale nezněl tak jako obvykle.

„Krucinál!“ Čaroděj zlostně gestikuloval. „Ta tvá ochrana mě nezastaví natrvalo. Trpělivost ale nesnáším. Možná bychom se mohli dohodnout rychle.“

Anskiere neodpověděl.

Čaroděj narazil svou pochodeň na krystal. Zadíval se nahoru. V jeho postoji bylo cosi politováníhodného. „Myslím, že bych ti měl dát lekci, Posunovači mraků.“

Zvedl ruce. Světlo se rozlilo kolem, jako když rozkvete květ. Ozářilo krystaly křišťálu, který kolem sebe začal vrhat na tisíce odlesků. Jeskyně byla celá ozářená, jak ji náhle zalily odlesky světla ve vzduchu. Anskiere před sebou spatřil kouzlo, které spoutalo jeho moc, projevující se v záři geometrického tvaru. Jak si jeho vytrénované oko všimlo, jako nepatrných změn na falešné bankovce, jeho strukturu narušila smrt prvního čaroděje a oslabila jej.

Tato podívaná znamenala do očí bijící výzvu, a zároveň i návnadu, která ho měla vlákat do pasti. Anskiereova ruka trhla dřevěnou hůlkou. Bez smyslu pro změnu počasí, nebo bez kouzla, nemohl využít nebezpečí, které by mohlo vyvolat jakýkoli odpor. Pomalu vstal, byv si vědom zodpovědnosti za děti z Imrill Kandu, jejichž věrnost je přivedla až sem, aby s ním sdílely jeho osud. Bude-li spoután, nebude je moci zachránit. Osvobodí-li se, bude mít šanci, byť jenom slabou, čelit hrozbě, kterou vyvolala jeho agrese. – Zmařené ideály se mu vysmívaly. Jeden čaroděj ho podcenil. Neměl jinou možnost než doufat, že ten druhý se dopustí té samé chyby. „U Vaereů,“ zamumlal, „kéž bych měl pravdu.“

„Nenabídneš něco za svou moc?“ naléhal na něho čaroděj. Směle se svému protivníkovi postavil.

Anskiere soustředil svou vůli a klidně vložil své sebevědomí do kouzla, které se v té tmě rozprostřelo jako síť. Domníval se, ve chvíli, než se jeho mysl zaměřila na pobřeží, že zaslechl smích. Zda však onen zvuk pocházel od čaroděje nebo ze staré vzpomínky na Ivaina, to nemohl říci. Síla lákala jeho bdělost do osidel jako ptačí lep; divoký odpor blokoval všechnu snahu pochopit síly, které se spojily proti jeho vnitřní kontrole. Anskiere nikdy nezaváhal. Síly, které ho držely v zajetí, byly porušeny. Vycházeje z tohoto poznání, soustředil svou mysl na jediný bod a jako šipka vystřelil z východu ven. Jeho pohyb vyvolal ostrý závan horka. Past sklapla. Anskiere neměl na výběr. Musel co nejrychleji přijít na čarodějův úmysl a pokusit se svého nepřítele vyvést pomocí bleskurychlé akce z rovnováhy. Protože v každé změně kouzla číhala hrozba, Anskiere využil své představivosti a shromažďoval myšlenky jako horké jehly, aby jimi napadl každou slabost, která mu vytanula na mysli. Pak se stáhl.

Uvědomiv si chladnou záři, kterou vydávala jeho skříňka, se zachvěl. Napadlo ho, a o tom nepochyboval, že vyvolal holokaust. O pár sekund později, když se z útrob tunelu ozval hlasitý kvílivý nářek, pochopil proč. Hrozba mrtvého čaroděje nevyzněla naprázdno.

„Kruci,“ zaklel tiše Strážce bouře. „Vyvolali jsme mezi sebou démony mrazu.“ Tam, kde by se Ivain hlasitě smál, cítil pouze hrozivý klid.

Jeho nepřítel dole pod ním přestal být upřeně soustředěný a jasný obrazec kouzla vybledl. Ačkoli byl potěšen úspěchem svých intrik, to, že Anskiere nijak nereaguje, ho poněkud udivilo. Jenom šílenec by se opovážil čelit démonům mrazu. Čaroděj zamaskoval svou nejistotu tím, že se zamračil. „Blázne. Nedosáhl jsi ničeho, jenom toho, že Tathagres leží u nohou nakonec celý svět.“

Zezdola se ozývalo další hlasité bědování, znějící jeskyní poněkud zvláštně. Následovalo slabé cvaknutí čelistmi. Anskiere se posadil na skálu. „To vidím.“

Šachtou znělo chřestění rohovitých krunýřů, jak se démoni mrazu zuřivě snažili dostat na svobodu. Pohybovali se až hrozivě rychle. Anskiere se vzpamatoval. Díval se, jak tvář jeho protivníka bledne. Triumf se proměnil v děs. Jediný východ, připadající v úvahu, byl dosud blokován aurou vydávanou v činnost uvedenou skříňkou.

Čaroděj popadl svou pochodeň. „Nepustím tě. Musíš utéci. Nemáš jinou možnost.“

Skříňka v Anskiereových rukou žhnula neustále jako hořící poleno.

Škrábání, vydávané démony mrazu, se blížilo. Jejich horečnatý pískot nabýval na síle, až se změnil ve stoupající crescendo kvílivých zvuků, při kterém běhal mráz po zádech. Jeden křišťál se rozpadl na drobounké krystalky.

Čaroděj vyrazil vpřed, nedbaje na ostré hrany pod jeho holínkami. „Utíkej! Cožpak jsi zapomněl? Žádná ochrana nemůže démony mrazu zastavit.“

„Nezapomněl jsem.“ Anskiere zaujímal v tunelu pevný postoj.

Čaroděj se o tom přesvědčil. Otevřel překvapením ústa, neschopen promluvit. Jeho ruce se rozmáchly v prosebném gestu, které, jak mu již došlo, bylo marné. Strážce bouře zjevně zamýšlel se s démony mrazu utkat a zemřít.

Čaroděj rozzuřeně křičel, klapaje přitom čelistmi. „Prohrál jsi, Posunovači mraků! Démoni mrazu jsou vypuštěni a žádný Pán ohně nad nimi nemá vládu. Svobodné ostrovy padnou a Cliffhaven také.“ Odplivl si. „Spácháš sebevraždu. Slzy dítěte, které se ještě drží máminých sukní, tě, jak vidím, neobměkčily. Kdyby jsi byl hoden svých zkušeností, nečekal bys tu nyní tak odevzdaně na smrt.“

„Opravdu?“ podivil se Anskiere.

Jeho slova zdůraznilo hlasité řinčení. Vyzbrojeni těžkými krunýři se démoni mrazu začali rozlézat po dolním ohybu šachty. Majíce ve světle pochodně barvu hořčice s nádechem dočerna, se jejich strakatá těla zraňovala o zem posetou křišťály, které řezaly jako sklo. Čaroděj se podíval dolů. Spatřil řadu rudě žhnoucích očí a rohovitá kusadla se zahnutými lesknoucími se bodci. Mrštní jako stonožky, lezli démoni mrazu po jeskyni, pleskajíce prohnutými ocasy.

Čaroděj otevřel ústa. Upustil pochodeň, otočil se a běžel pryč. Do jeho lýtka vjel jako nůž jeden krystal. Čaroděj upadl. Zaplavila ho taková hrůza, že hlasitě vykřikl. V chodbě nahoře Anskiere cítil, že bariéry, založené na jeho moci, najednou přestávají účinkovat.

V hlavě mu zvonilo. Již nebyl hluchý k síle, kterou vydávala jeho skříňka. Znovu obnovený cit pro počasí zaplavil jeho vnitřní vizi s informací, která řídila bouři zuřící jim nad hlavami. Anskiere, opět volný, se znovu začal ovládat. Bez toho, aby přestal pozorovat čarodějův ústup, zhasil auru a rozběhl se. Jen sekundy zbývaly do chvíle, kdy se démoni mrazu nabaží mrtvoly a ochutnají jeho maso.

Vpředu bylo vidět denní světlo. Až moc vpředu. Anskiere věděl, že se mu nepodaří dosáhnout ústí jeskyně. Zastavil se. Vytáhl z rukávu drobné pírko, které Tathagresin čaroděj použil, aby ho škádlil. Brko v jeho ruce žhnulo domodra. Vyhodil je do vzduchu.

„Leť,“ řekl a soustředil na ně svou vůli.

Pírko se proměnilo ve světlo. Z jeho centra vylétl živý rybák, jehož drobné bílé tělíčko připomínalo v té tmě porcelánovou sošku. Pták roztáhl křídla a vyrazil jako šipka k otvoru nahoře. Ve chvíli opustil jeskyni. Anskiere zaměřil svou mysl na zuřící srdce bouře. Bouře mu odpověděla. Vítr řval jako chór čarodějnic, jak tak svištěl dolů šachtou. Anskiere vykřikl, vědom si hvízdání démonů mrazu za svými zády. Bouře udeřila. Rvala mu šaty a trhala je na cáry. Vlasy mu vlály kolem obličeje. Přikrčen ke stěně tunelu, Anskiere nabral dech a zavolal déšť.

Do jeskyně se vevalila voda, ničící, vše strhávající příval. Hrnul se od stěny ke stěně jako pološílené zvíře, z jehož čelistí kanula pěna. Anskiere promluvil, ačkoli ho voda oslepovala. Na jeho rozkaz ihned poklesla teplota. Vodní tříšť, poletující ve vzduchu, se vmžiku proměnila v ledové kuličky. Anskiere promluvil znovu, a chlad nabyl na intenzitě. Vodopády zamrzly, uvězněny v půli cesty do ledového krunýře. Proud vody, který se hnal přes jeho holínky, se proměnil v krystalky ledu, které jeho nohy pevně sevřely. Ale Strážce bouře nepolevil. Snižoval teplotu víc a víc, dokud i kámen neztuhl tak, že zvonil, spoután okovy mrazu. Ivainův tunel se proměnil v sklovitě průzračnou neproniknutelnou baštu, po níž ostré čelisti démonů mrazu sklouzávaly. Uvězněni pevnou masou ledu, skučeli a skřípali čelistmi.

Nahoře slyšel Anskiere zlostný křik nad tím, jak je jeho čáry dokázaly spoutat. Tam, kde by si mohl Ivain klást výčitky a proklínat sám sebe, se Anskiere usmíval. Protože led uvěznil jeho končetiny, sáhl k poslednímu ze svých zdrojů.

Vedle zablokovaného ústí do jeskyně roztáhl svá křídla sokol bouře a jako střela vzlétl do výše. Vznášeje se rychle ve větru, zakroužil a obrátil se na východ, pryč od úžiny Main, protože Anskiereova kouzelná moc jej už nemohla odvrátit od návratu domů. V jeho stopách letěl rybák, který v sobě nesl záruku bezpečnosti pro jednu malou dívenku. Anskiere, uvězněn zaživa v ledové hrobce, konečně vyvolal kletbu, kterou uvrhl na Ivaina v době, kdy ho zradil. Tento čin se zrodil ze zoufalství, neboť byl lepší než žádný. Anskiere věděl, že jeho jediná naděje spočívá v uvolnění zkušeností Pána ohně. Domníval se, že, mezi zvučným praskáním mrazu a výkřiky démonů mrazu, slyšel někoho mluvit.

„Opravdu, teď jsem zvítězil,“ posmíval se nezapomenutelný hlas. Smích, který následoval, trval, jak se zdálo, až moc dlouho…

* * *

Vyčerpán větrem a deštěm, kapitán stráží zaklepal na vstupní dveře do Kielmarkovy studovny. Dveře se otevřely. Kapitán vešel a pozdravil. Crčela z něj voda.

Obklopen svými věcmi, Kielmark vstal od stolu, posetého tabulkami. Zvlhlé vlasy se lepily k jeho spánkům a kůže na obou rukou byla odřená od toho, jak v zuřící bouři zkracoval lana.

„Nuže?“ řekl ostře.

„Zvedá se bouře.“ Kapitán se ochable opřel o stěnu. „Vítr dosáhl čtyřiceti uzlů za hodinu a hlídka na věži hlásí viditelnost až k úžině Main.“

„U Kora.“ Kielmark se ztěžka posadil na židli. Na velitele, který ztratil za příboje šest zakotvených lodí a jehož panství utrpělo nevyčíslitelné množství škod, vypadal až moc nezaujatě. „Posunovač mraků tedy dodržel slovo.“

Ostatní muži, cítíce se uvolněni díky jeho zjevnému nezájmu, si začali vzrušeně vyměňovat názory.

Kielmarkova ohromná pěst udeřila na tabulky. „Kruci! Jsme tak měkkosrdcatí jako nepolíbené panny? Chci, aby byl celý tento ostrov po setmění hlídán a abyste mi udělali seznam všech ztrát, zraněných a mrtvých, přesně, až do jediné utopené slepice. Vyjádřil jsem se jasně?“

Když kapitán a jeho muži vykročili ke dveřím, pronásledoval je Kielmarkův hlas: „Nechci, aby se někdo z vás vracel, dokud nebude vaše zpráva kompletní. A pošlete mi do skladiště v přístavu společníka. Hodlám je zbavit poplatků a bude se používat jako milosrdné útočiště. Nasměrujte tam lidi bez domova.“

I přes přísnost Kielmarkových rozkazů uběhla skoro celá hodina, než v docích zastavil jezdec na koni se vzkazem. Vybídnut, aby přišel před skladiště, si pán Cliffhavenu vyslechl vzkaz a po chvíli mlčení kurýra, aniž by se s ním zdvořile rozloučil, propustil. Zbytek opoledne uběhl bez dalších incidentů. Při západu slunce přednesl každý kapitán svou zprávu. Všichni byli propuštěni ze služby s chválou, kterou si zasloužili. Teprve když odešel poslední z mužů, vrátila se Kielmarkova pozornost k předchozí zprávě. Osedlal koně, vyhoupl se na něho a vyrazil po dunách, zahalených příšeřím, směrem k severním mysům ostrova.

Těžké mraky se rozestoupily a na kobaltovém zenitu se rozzářily hvězdy. Bouřkou zmítaný příboj narážel na pláže zčernalé vraky rozbitých lodí. Kielmark řídil svého koně kolem útesů, tyčících se nad mořem. Vítr cloumal jeho vlasy, pláštěnkou i tuhou hřívou koně. Pán Cliffhavenu osobně v tichosti hleděl na úkaz, který mu popsal posel. Potvrdil, že každé jeho slovo bylo pravdivé.

Přímo před ním, uprostřed léta, se rozkládal zaledněný útes. Nad touto stříbřitou vyvýšeninou se zamrzlými vodními kaskádami kroužili a křičeli racci. Nesnášeli se dolů.

Kielmark se zachvěl, byv jat náhlou předtuchou. Hořkost mu spoutala hrdlo. Od smrti Ivaina, Pána ohně, nezůstal žádný čaroděj, který by mohl dosáhnout Anskiereova propuštění. „Starý příteli,“ řekl do vzduchu, „ty jsi nás ušetřil. Nemohl jsi ušetřit i sám sebe?“

Seděl v sedle a čekal. Žádná odpověď nepřicházela. Ale dlouho po setmění, když pustil svého koně do ohrady, vítr hladil jeho vlasy jako bratr.

Kapitola 4

Výzva

Daleko na severní výspě Cliffhavenu, v místnosti se záznamy Morbrith Keepu, se písařův učedník najednou zachvěl. Přestože sluneční svit dopadal přímo na třínožku, na níž seděl, skloněn nad pergamenem a otevřenou knihou, byla Jaricovi zima. Pero mu vypadlo z prstů, protože mu najednou jaksi podivně ztuhly. Chlapec si přitiskl inkoustem potřísněné ruce k tělu a přemýšlel toužebně o vlněné přízi, zabalené do beden, které byly pobity prkny z cedru.

„Jaricu!“ Mistr Iveg vstal od svého stolu a ztuha kráčel přes knihovnu, sehnutý jako starý medvěd. Jeho stín padl na pergamen, na němž Jaric maloval písmena. „Už jsi zase zasněný, chlapče?“

Tón mistrova hlasu nebyl nepřátelský. Přesto sebou Jaric trhl. Jeho útlé tělíčko se zachvělo chladem. Mistrovo chování se okamžitě změnilo. Jeho nazlobenost vystřídal zájem.

„Jaricu? U Kora, jestli jsi utratil měďáky, které jsem ti dal, za pití nebo ženy, budu tě muset ocejchovat jako ztracenou existenci.“

Kdyby se byl Jaric cítil lépe, usmál by se. Víno, neředěné vodou, v něm vyvolalo ospalost. I ta nejobhroublejší coura ve Stalově hospodě se k němu chovala výhradně s mateřskou náklonností. Ačkoli mu bylo téměř sedmnáct let, měl vzezření nemocného dítěte.

Mistr Iveg se naklonil ke svému asistentovi. Při pohledu na blízkou vzdálenost šilhal. Konečně se zeptal: „Jsi tedy nemocný?“

Jaric zamžikal. Najednou se mu udělalo nevolno. „Možná.“ Zamlženým zrakem se snažil přečíst řádek napsaný inkoustem. Zjistil, že jeho pero udělalo na pergamenu skvrnu. Ta kaňka mu úplně otrávila náladu. Neměl zkušenosti s atletikou, proto jeho jedinou vášní bylo pečlivé kopírování textů.

Iveg si povzdechl. Jako hlavní dvorní archivář, který měl spoustu práce, odmítal svého nejpilnějšího žáka uvolnit byť jen na hodinu. Ale tomu chlapci bylo zjevně špatně. Již dávno se smířil s chlapcovou nevalnou tělesnou konstitucí, vytrhl tedy knihu z chlapcových inkoustem potřísněných prstů, odložil ji stranou a řekl: „Jdi ven. Posaď se na chvíli na sluníčko. Snad ti ta přestávka v práci a čerstvý vzduch pročistí hlavu.“

Jaric poslušně vstal. Snaže se neupadnout, zachytil se roubení dveří. Bylo zřejmé, že se mu podlamují kolena slabostí. Vědom si toho, že chlapec je změkčilý, zůstal Iveg stát u kopírovacího stolu. Povislé rysy jeho tváře prozrazovaly obavy. „Jestli chceš, pošlu pro ranhojiče.“

Jaric potřásl hlavou. „Není třeba. Cítím se trochu slabě, to je všechno.“ Rychle přešel do haly, obávaje se, že pokud by se zdržel déle, mohly by ho zradit nohy.

Jeho holínky nečekaně zazvonily o kámen. Koberce byly srolované a uložené po straně a na podlaze klečela vedle kbelíku s vodou služka a drhla ji. Pot se jí řinul z čela. Pohlédla Jaricovi do tváře, když kolem ní procházel.

„Jdeš zvracet?“ Máchla rukou, přičemž z kartáče odlétl chomáč mýdlové pěny a přistál na jeho holeních. „Jestli ano, tak jdi někam jinam, pokud proti tomu nic nemáš.“

Jaric pozoroval její podsadité tělo, které se jí vlnilo pod blůzou, a neřekl nic. Ačkoli mu bylo zle, jeho žaludek nic nesužovalo. Zvyklý na posměch, překročil kaluž, která zůstala na podlaze po jejím drhnutí. Zanechal po sobě po celé chodbě mokré stopy.

„U Kora,“ křičela za ním ta žena, „ty šlapeš po čisté podlaze těma svejma špinavejma botama, ty kluku jeden.“

Jaric se ušklíbl a sáhl po závoře zadních dvířek. Ženiny nadávky ho nijak nevyvedly z míry. Byl dost moudrý na to, aby pochopil, že tím nemyslela nic zlého. Skutečnost, že byl malý a dost zbabělý na to, aby ho lákaly zbraně, přispěla k tomu, že se stal písařovým učněm. Pokud měly některé ženy dojem, že jeho tmavé oči a jemné ruce by měly být víc mužné, odmítl tajit, jakými jinými dary disponoval, s hořkostí nad svou nevysokou postavou. Ta samá hořkost ho nutila prásknout za sebou dveřmi, když vyšel ven. Ale i tak malá vzpoura byla nad jeho síly.

Otřesen náhlou závratí, Jaric se stěží vyhnul tomu, aby do něj těžké železné dveře nenarazily, když se samy zavřely. Klopýtal dolů po schodech na slunce. Lékárníkovy zahrady, kde pěstoval léčivé bylinky, byly pečlivě rozmístěny na dvoře mezi vnějšími cimbuřími a západní hradní věží. Jaric sem často chodíval, když měl nějaké potíže. Dnes proměnila závrať štěrkem vysypané cestičky v jakousi zamlženou skvrnu, a vysoké zdi, tyčící se v jeho blízkosti, mu jako šílené tančily před očima. Najednou pocítil nějakou hrozbu. Zdálo se, že ho zadusí štiplavý zápach opia. Jaric ztratil orientaci. Posadil se tedy na poslední schodek, namáhavě dýchaje. Sluncem prohřátý kámen ho pálil jako plamen, přesto se i nadále chvěl chladem. Zamračil se. Hladké vlasy myší barvy mu překryly zápěstí, když si vložil hlavu do dlaní. Co se to s ním dělo?

Pálily ho tváře. Keříčky šalvěje u jeho kolena se chvěly, jako by je s sebou strhával proud vzduchu. Pak se jeho zrak zamlžil. Zesláblému Jaricovi se náhle zatmělo před očima.

Obávaje se, že by mohl omdlít, si Jaric promnul paže, nevědom si toho, že se mu přitom nehty zarývají do masa. Ačkoli byl vystaven polednímu žáru vrcholícího léta, do prsou ho jako pěst udíral chlad. Nemohl dýchat. Uvězněn v bahně zmatenosti, cítil jakési nutkání, které udolávalo jeho vůli. Zoufalý panikou se tomu snažil odolat.

„Milost!“ Žádost zazněla jako ostré zaskřehotání. Vědom si toho, že sílu, se kterou zápasil, vyvíjí někdo jiný, učinil Jaric další pokus: „Nech mě být. Jsem nevinný!“

To mu ale nezaručilo žádné slitování. Cizí moc nabyla na intenzitě, odhalujíc jeho identitu, jako když se olupuje vosk rozpuštěný nad plamenem. Slova mu zmírala na jazyce. Cítil, že padá, ne do známých křehkých lístků šalvěje, ale do ledového, nekonečného prostoru. Další realita zaplavila jeho vnitřní zrak, nemilosrdně se mu vrývajíc do ohniska čočky. Jaric viděl, jakoby přes sklo, útes, vystavený bouřícímu nárazu příboje. Ke skalám se tiskl chvějící se muž se zrzavými vlasy. Jeho tvář znetvořila nenávist k druhému muži, majícímu stříbrné vlasy a zubožený oděv, potřísněný skvrnami od krve, kterým cloumal vítr. Kdyby byl Jaric schopen se pohnout, byl by se zachvěl. Ten obraz na něho ale působil tak, že zůstal ležet celý ztuhlý, když druhý cizinec pozvedl svou hlavu. Rysy jeho tváře byly zrovna tak zubožené jako i zbytek jeho osoby, přesto ale mluvil s nadlidským klidem. Jeho slova vtrhla do Jarica se zuřivostí vichru, otřásajíce jeho otrockým duchem s tak absolutní mocí, jakou má jen sama smrt.

Tvoje urážky jsem zapomněl, ale neodpustil jsem ti je. Uvaluji na tebe tuto kletbu: Kdybych tě zavolal, Ivaine, musíš odpovědět a vyplnit příkaz podle mého výběru, i kdyby to mělo být na sklonku tvých dní. A kdybys zemřel, má vůle přejde na tvého nejstaršího syna a z něj pak na jeho syna, až do té doby, dokud dluh nebude splacen…

* * *

„Ne!“ vykřikl Jaric.

Ale cizincova moc, nevyčerpatelná jako přírodní živly, ho uvěznila ve zvonivých sítích síly. Jaric si se zděšením uvědomil, že kdyby se podrobil, ta neznámá vůle by ho strávila. Celá jeho existence by se hazardně změnila. Nepříliš dobře připraven na svět mimo studovnu mistra Ivega, našel úkryt hluboko ve své mysli, kam k němu nemohlo dolehnout žádné světlo ani zvuk, ani žádné senzace. Jaric ležel roztažen na schodech vedle lékárníkovy zahrádky s bylinkami jako mrtvý.

* * *

Té noci se Vrána s někým setkala. Válečná flotila krále z Kisburnu kotvila poklidně padesát mil od Islamere, což bylo nejvýchodnější souostroví, spadající pod vládu Aliance. Tathagres zaručila posádce konečně to, že si oddechne od únavného tempa, které na ní vyžadovala od chvíle, kdy opustili Cliffhaven. Osádka Vrány to přijala s povděkem. Pokryti uschlým potem z vyčerpání jako krunýřem, veslaři spali vedle škvír na vesla, které v tom horku zůstaly otevřené. Kormidelník dřímal opřen o kompasnici, maje kormidlo zajištěné třecí brzdou, když galéru, plující pod stěhovou plachtou, unášely vzdouvající se mořské vlny. Na hladké tváři mořské hladiny zanechávala stěží nějakou stopu.

Stočen do klubíčka na pryčně v ubikaci na přídi ležel Emien s očima dokořán. Upíral je, maje zakaboněnou tvář, na závěsné sítě svých kolegů z posádky. Každé ráno navštěvoval vězení, ale Taen na jeho volání neodpovídala. Dva dny bez vody nebo jídla, to by ji teď už mělo vyhnat z úkrytu. Emien se cítil uboze. Uvědomil si, že dal slib, že ji dopraví bezpečně domů. Mohl poslat své matce a bratrancům stříbro, které dostal jako náhradu za Dacsen, ale ani ten největší Tathagresin ametyst mu nemohl vynahradit ztrátu sestry. Emien se nepokojně zavrtěl. Přestože mu čaroděj Hearvin nedávno vstup do vězení zakázal, rozhodl se to ještě jednou zkusit. Kdyby tam nebyly žádné stráže, určitě by mohl Taen přinutit, aby vylezla.

Emien zasmušile vstal. Lhal by, dokonce by svou sestru i uplatil slibem Anskiereova propuštění. Až by ji našel, přinutil by ji pochopit, jak se věci mají; na Strážce bouře musí zapomenout.

Emienovy bosé nohy nevydávaly žádný zvuk, když proklouzl mezi řadami spáčů v sítích. Houpající se lampy, zavěšené na hácích, vrhaly na paluby stíny. Za zábradlím byla vidět světla flotily, roztroušená jako světlušky pod oblohou bezvýraznou a černou jako propast. Ale Emien si toho, že na obloze nejsou hvězdy, nevšímal. Soustředil se pouze na sebe. Plížil se kradmo k lodním schůdkům. Opatrně z nich sklouzl. Námořník mající hlídku posedával vedle vratidla a čistil si nehty šídlem na rozplétání lan. Nezpůsobil paniku, když se chlapec proplazil kolem lodní kuchyně a protáhl se dvířky vedoucími k palubě s vesly.

Emien sestoupil po žebříku. Jeho vrzání se ztratilo v hlasitém chrápání jednoho z otroků. Chlapec, jemuž se z toho pachu mnoha těl dělalo nevolno, čekal, kdy někdo vstane a vykřikne. Ale důstojník na stráži byl k němu otočen zády. Olej v lampě, visící na háku, téměř dohořel. Slabý plamínek stěží pronikal skrz sklo. Emien tápal v příšeří. Nahmatal závoru, která zajišťovala spodní dvířka. Plivl na kov a pečlivě manipuloval se zástrčkou, než z ní vytáhl kolík. Panty zapáchaly mastnotou. Emien, celý zpocený, vytáhl rošt, maje rty pevně sevřené. Dvířka se ale otevřela nehlučně. Z vězení k němu zavanul vlhký, kyselý vzduch.

Nahoře zarachotily plachty. Vrána se zachvěla a její příď zčeřila vodu v moři. V tu chvíli Emien hbitě sešplhal po žebříku. Neměl ale možnost si všimnout, že ten úděsný klid skončil.

Nad jeho hlavou cosi zaškrábalo. Škrábání následovaly další zvuky, svědčící o horečnaté činnosti. Emien ztuhl, když z kotevních příček na palubě s vesly spadl jakýsi bílý předmět. Čekal. Hrůzou nemohl ani dýchat. Ten rozruch ale způsobil pták. Kolem obličeje mu prolétlo několik pírek. Emien, neohlížeje se vpravo, vlevo, přiskočil k žebříku.

Ačkoli vězení připomínalo temnou jeskyni, to stvoření viděl úplně jasně. Obklopovala je slabá aureola modrobílého světla. Vznášelo se na útlých křídlech. Emien cítil, jak mu v žilách pulsuje krev. Ten pták patřil určitě Anskiereovi. Přiletěl si pro Taen, pomyslel si. Opřel se loktem o příčku žebříku. Už se nesnažil být potichu. Popadl dýku, kterou měl za opaskem, vložil si ji napříč do úst a rychle šplhal po žebříku dolů.

V tu chvíli se nad mořem zvedl vítr, skučící touhou po pomstě. Nahoře někdo vykřikl. Plachty sebou cloumaly, pak se zřítily s chrastěním kovových závěsů na pravobok. Díky tomu, že měla Vrána plachty jen na levoboku, začala se prudce stáčet na stranu. Emiena to hodilo zpět na žebřík. Ten pád ho zachránil. Přes palubu se řítila uvolněná bedna, k místu, kde stál pouze před několika vteřinami. Bedna prudce narazila do trámů mezi žebry galéry.

Emien uslyšel hrůzný zvuk, jak se tříštilo dřevo. Vzniklou dírou začala do lodi pronikat voda. Nad horní palubou došlo k dalšímu prudkému poryvu větru, který hvízdal mezi plachtovím. Hlavní plachty, které byly napnuté, se třepaly ve větru. Namáhaná lana kvílela, jak se Vrána zmítala ve větru, naklánějíc se až po škvíry na vesla k vodní hladině. Ponořujíc se až po stěhové plachty, začala galéra nabírat vodu.

Emien popadl žebřík a vzal nůž, který svíral v zubech. „Taen!“ Jeho výkřik se ztrácel v děsivém křiku veslařů, kteří byli připoutáni řetězy k lavicím, a proto zcela bezmocní. Emien slyšel hukot, který nabýval na síle. Voda se tříštila o podpalubí v mohutných vlnách. Emien spatřil ptáka nad na sebe naskládanými bednami se zbožím. Viděl jeho mihotající se aureolu na okraji sudu.

Loď se kolébala. Emien znal strach. Pokud se galéra bude ještě víc naklánět, její náklad se sesune na stranu. Železné tyče popadají a budou fungovat jako beranidla. Celé vězení rozbijí na kusy. Zoufalý Emien znovu vykřikl.

„Taen!“

Shora se ozvalo praskání, následované zvukem připomínajícím trhání plátna. Emien zaklel, ale oddechl si. Praskla lemovka lodní plachty. Nejméně jedna plachta zachytí vražedné burácení větru, který nakláněl loď na bok. Emien se přitiskl k žebříku, když galéra nemotorně odpověděla na pokyn kormidelníka. Voda se přelévala přes palubu. Vrána si začala razit cestu kupředu.

Emien se nenápadně rozhlížel po vězení. Rybák pořád ještě seděl na sudu, maje křídla roztažená, aby udržel rovnováhu, když se loď pomalu dostávala do správné polohy. Jeho aura svítila kolem něj. Zářila tou největší možnou silou. Rybák naklonil hlavu a pozoroval ho bez mrknutí oka. Jeho zrak byl j asný. Náhle se zdálo, že pták v sobě uchovává vše, co měl Emien kdy rád a co zanechal v Imrill Kandu. Chlapec zaváhal, přemožen pocitem bolestné ztráty. Zapomněl na nenávist vůči Anskiereovi. Jeho nutkání někoho zavraždit ochablo při pohledu na krásu tak čistou, až mu to působilo bolest.

Emienova ruka se zachvěla. Zbraň ho najednou pálila do dlaně tak, že se to nedalo vydržet. Toužil odhodit ocelovou dýku stranou, aby mohl následovat ptáka a jít tak za svým osudem. Tato myšlenka mu zněla v hlavě, jako zní konejšivá hudba v uších. Ale vzpomínka na přísahu, kterou dal Tathagres, v něm zanechala pocit rozhořčení, který tuto harmonii kazil.

Vrána, poháněna vlnami rozbouřeného moře, se otočila po větru. Chladná voda šplouchala přes Emienovy kotníky. Necítil nic. Byl si vědom povelů důstojníků na palubě a chaosu, který způsobila bouře, přesto ale zůstal nerozhodně stát. Jeho mysl byla rozpolcená sliby na život v samém úsměvu. Tváře mu zvlhly slzami. Neviděl světlo lucerny, které dolů dopadlo seshora. Ani si nevšiml čaroděje, který sestupoval po žebříku. Ve světle plamene se daly rozeznat na jeho oděvu nové krvavé skvrny.

„Hej, chlapče!“ Hearvinův hlas zněl řízně a nenávistně. „Chlapče!“

Emien se nepohnul. Přes jeho tvář přelétl stín. Byv pod vlivem rybáka, nechal svou ruku volně klesnout podél těla. Povolil stisk. Nůž spadl s cáknutím do sudu. „Taen?“ Zmatený jako spáč, postoupil Emien vpřed.

Hearvin seskočil z žebříku a popadl chlapce za zápěstí. „Idiote! Zešílel jsi?“

Strhl Emiena zpět. Chlapec nemotorně klopýtal. Hearvin jím cloumal, aby ho popohnal. Světlo z lucerny ozářilo proud slz na Emienově tváři, nyní nepřirozeně klidné. Čaroděj chápal, oč jde. Anskiere použil sílu, kterou znovu získal, a pokoušel se zformovat svou moc, aby děti přivolal k sobě. Hearvinovy prsty se zarývaly do rukávu chlapcova oděvu. Ta dívka tu nebyla, ale chlapec byl zjevně vůči tomuto pokusu vnímavý. Tathagres to vůbec nepotěší.

„Korovy ohně!“ Hearvin zavěsil lucernu na věšák a oběma rukama rychle zakryl chlapci oči. Ve vzduchu, v jednom místě, žhnulo znamení. Čaroděj zamumlal proti tomuto kouzlu své kouzlo. Piktograf znachověl a zmizel. Emien zamžikal očima. Zachvěl se a jeho mírumilovné vzezření vystřídala hrůza, když se přelud, který jej oslovil, proměnil v noční můru, provázející jej bouřlivou temnotou. Nadechl se a vykřikl.

Hearvin jím zatřásl. „Zapomeň na Imrill Kand! Zapomeň na svou rodinu! Tvá věrnost patří Tathagres, protože ona si tě přisvojila.“

Jeho slova zanikala ve skučícím větru. Vrána se zvedala a klesala nemotorně na vlnách. Znovu se začala díky galonům rozbouřené vody, která zaplavila její podpalubí, kolébat. Emien lehce zavrávoral a vysmekl se z Hearvinova sevření. Paluba se naklonila. Zarachotila ocel. Zazvonila jim nad hlavami, když se vyděšení veslaři pokoušeli osvobodit z pout. Jejich zděšení mohlo zamezit tomu, aby námořníci uzavřeli škvíry na vesla. Emien otupěle přemýšlel. Hrozilo nebezpečí, že se Vrána potopí. Divné, ale jeho to nezajímalo.

Hearvin sundal lucernu z věšáku a vězení se ponořilo do tmy. Ozývalo se z něj pouze skřípění prken dna lodi. „Zakázal jsem ti sem dolů chodit.“ Pohlédl na žebřík. „Proč jsi to udělal?“

Emien ho následoval, najednou celý zamlklý. Než došplhal k dvířkům, ohlédl se. Nemohl si ale za nic vzpomenout, proč opustil své lůžko v ubikacích, co ho sem přitáhlo. Hearvin zaznamenal chlapcův zmatek s uspokojením. Kouzlo, které ho mělo k němu připoutat a které sám vyvolal, bylo dostačující. Anskiereovy zásahy už Emiena nikdy více obtěžovat nebudou.

Čaroděj nepronásledoval rybáka, který seděl na okraji jednoho sudu s koňakem v útrobách skladiště. Pouto, které použil, aby k sobě připoutal Emiena, také způsobilo, že chlapec zůstal vůči ptákově přítomnosti slepý, neboť záře ptákovy aury byla pro oči nepřátel neviditelná. Jedno dítě, které pořád ještě chránila Anskiereova moc, nebude hledáno, dokud nebude dopraveno do bezpečí.

* * *

Vrána, zastižená vzedmutou vlnou, sebou hodila na bok. Kormidlo vydalo zvuk, jako když rachotí staré kostry, když jím kormidelník otočil, aby loď vyrovnal po větru. Ačkoli byla Tathagres vychována na pevnině, odvážně přecházela po ubytovací palubě. Bílé vlasy měla rozcuchané větrem. Přiléhavost promáčeného sametu troufale zdůrazňovala její ženskost. Ale kapitán, který stál proti ní, měl pramálo chuti, nehledě na to, jak ladné byly křivky jejího těla. Jeho gestikulování na protest ustalo poté, co se Tathagres nemilosrdně zamračila. Zůstal stát s ústy napůl otevřenými.

Tathagres se rozesmála. Přísaha, kterou vyslovila, odporovala její subtilnosti, jakož i příkaz, který následoval. „Zabij je tedy, ale ty škvíry na vesla zavři.“ Její divoké oči se zlostně zúžily. „Jsou to jenom otroci. Jestli se utopí, nestane se nic jiného, než že budou mrtvi. To stejně budeme všichni, pokud nebudeš jednat rychle.“

Do vratiplachty zadního stěžně, kterou se muži právě snažili stáhnout, udeřil prudký závan větru. Kapitán ztratil rovnováhu. Nedůtklivě se chytil stěhu a stěží minul Tathagres, která do něho narazila. Začal s žádostí o prominutí. „Lady –“ Žena však nepůsobila nijak výhružným dojmem. Přesto kapitán cítil, že se mu chvějí kolena. „Hned na to dohlédnu,“ řekl rychle, ačkoli měl v úmyslu říci něco zcela jiného. Na své vlastní lodi mohl jenom poddansky sloužit, proto spěchal k lodním schůdkům. Málem se srazil s Hearvinem, který spolu s chlapcem po nich právě vyšplhal nahoru.

Tathagres si vybila svou nevoli na čarodějovi. „U všech hříchů,“ zvolala rozzuřeně. „Dlužíš mi vysvětlení, Hearvine. Anskiereovy schopnosti byly spoutány, jak jsi mi tvrdil. Jak, ve jménu Kora, mohl ten sokol bouře na nás uvrhnout kletbu, abychom se vrátili domů?“

Vlna mrštila Vránu na bok. Kormidelník zápasil s kormidlem. Tathagres narazila do zábradlí, až jí to vyrazilo dech. Když se Hearvin dostal k ní, všimla si, že Emien vypadá v jeho rukou podivně odevzdaně. Začala to ihned komentovat, ale Hearvin ji přerušil.

„Říkal jsem ti to. V té době jsem nevěděl o žádných prostředcích, kterými by sokol bouře mohl přitáhnout něco jiného než originální klíč k návratu.“ Pozoroval ženu bez porozumění. „Také jsem radil k opatrnosti, kterou jsi ty nemoudře ignorovala. Mí dva kolegové jsou mrtvi.“

Tathagres zvrátila hlavu, aby unikla další spršce vody, která ji smáčela, když se Vrána zhoupla na vlnách. Zábradlí na závětrné straně se ocitlo na úrovni vodní hladiny. Galéra se pozvolna narovnala. Jeden důstojník vykřikoval zuřivé příkazy. Lodníci opustili vratiplachtu a přeťali zdvihací lana. Ale dokonce ani ta vřava a prudce se naklánějící paluba nenarušily Tathagresinu posedlost.

„Anskiere? Že by se mi postavil na odpor?“

Na Hearvinových ústech se objevil úšklebek. „Unikl. Za jakou cenu, to nemohu hádat. Ale mohu ti slíbit tohle: démoni mrazu jsou probuzeni, ale ne volní, poněvadž sokol bouře obletěl Kisburnovu flotilu. Tvé plány jsou zmařeny.“

„Nejsou zmařeny.“ Tathagres se pustila zábradlí, jakmile se galéra vyrovnala. „Nikdy nebyly zmařeny. Máme toho chlapce.“ Určila dva lodníky, aby připravili člun se zrcadlovou zádí, který se vyskytoval na Vráně, ke spuštění. Měla v úmyslu rovnou vyplout a utkat se s Anskierem v Cliffhavenu.

Hearvin ji pozoroval, dokud se nestrhl liják a neuhasil lucernu na zádi. Hearvin znal její temperament, proto se přísně vyhnul tomu, aby Tathagres řekl, jak málo chybělo, aby o toho chlapce přišla. Nezmínil se ani o tom, že se nedomnívá, že by její člun mohl přistát na pobřeží Kielmarkova ostrova. Vrána se chvěla, zmítaná každou přílivovou vlnou. Skučení větru mezi jejími stěžni připomínalo píseň démonů. Hearvin slyšel, jak je hvízdání větru zuřivé. Nedal se obelstít. Na rozdíl od svých mrtvých společníků hrozbu, kterou představoval Anskiereův sokol bouře, nepodceňoval. Svobodné ostrovy mohly odsoudit Strážce bouře, jehož moc zničila Tierl Enneth, ale Anskiereova loajalita se nikdy nezmění. Kisburnovy válečné lodi budou roztříštěny jako dětské hračky.

* * *

Bouře se zhoršovala. Přes palubu galéry se přelévaly mohutné zpěněné proudy vody, berouce s sebou do moře stejně tak její zařízení, jako lidské životy. Snaha spustit člun se vbrzku změnila v boj o holý život. Zaplavena až po palubu s vesly se Vrána nemotorně zmítala na vlnách, neodpovídajíc na kormidelníkovu snahu ji řídit. I přes všechnu námahu její posádky nemohla být galéra zachráněna. Ochraptělý kapitán přikázal odvázat dlouhé čluny. Ale nikdo by se na ně nenalodil, pokud byli královi důstojníci ve člunu vzdáleni od lodi. Zmlácený a unavený kapitán zanechal kormidelníka u kormidla a začal hledat Tathagres.

Nejlepší členové posádky Vrány, ponoření až po stehna ve zpěněné vodě, se potýkali s člunem. Moře je vtahovalo do svých bouřlivých hlubin. Stěžně lodi čněly bezmocně do výše, opisujíce kruhy na obloze. Kapitán našel Tathagres v čarodějově společnosti. Opírala se o zábradlí lodních schůdků. Dotkl se jejího ramene, dokonce i když sebou člun škubl, konečně uvolněn ze svého stanoviště. Tathagres se do tváře vrátil nenávistný výraz. Oči se jí zúžily.

Kapitán měl moc naspěch, než aby se dal zastrašit. „Nastupte do člunu. Pokud začnou námořníci panikařit, nemohu vám zaručit bezpečnost.“

Prudký poryv větru zacloumal lanovím. Něco nahoře povolilo. Ozvalo se praskání na závětrné straně, následované pádem lan. Tathagresina slova přehlušil výkřik námořníka, starajícího se o plachty a úder spadlého vratiráhna. Přesto však Tathagres neudělala ani jediný krok směrem k člunu.“

Hearvin ji chytil za paži. „Jdi, hned.“

Tathagres jeho rady nedbala. „Kde je vrchní velitel?“

Kapitán popudlivě vyřkl nahlas své varování: „Přijdete o možnost loď opustit!“ Ukázal před sebe.

Na galéru se valila mohutná vlna. Na chvíli se čelen nadzvedl, třpytící se kopí, mířící k obloze, která potemněla rozptýlenými kapkami mořské vody. Potom se vlna zlomila, zaplavujíc vodou ubikace námořníků na přídi. Hřmící kaskáda pěny zaplavila způli člun. Námořníci se jej snažili udržet, ale moře jim ho vyrvalo z rukou, jako by šlo jen o nějakou háčkovanou dečku. Člun narazil do zábradlí. Kapkami vody poseté dřevo odolávalo náporu větru. Neroztříštilo se na kusy. Další vlna by člun asi odplavila, i bez pasažérů.

„Jděte!“ Hearvin popostrčil Tathagres a chlapce přímo dolů po schůdcích. Spěchaje jim v patách, vykřikl: „Na to, abychom počkali na kapitána, je příliš pozdě!“

Moře je sevřelo do své rozbouřené náruče. Ponořena až po hruď ve studené vodě, Tathagres klopýtla. Jeden námořník ji zachytil. Paluba se naklonila. Námořník ztratil rovnováhu a drsně ji strčil do náruče jiného muže. Tathagres byla zdvižena do výše a spuštěna bezohledně na prkna na dně člunu.

Udeřila další vlna. Nad hlavami se jim rozstříkla sprška vody. Tathagres, kopána bosýma nohama námořníků, když se spouštěli do člunu, neměla šanci se dostat nahoru. Člun se stáčel. Do jeho kýlu narážela syčící voda. Prudké poryvy větru proměňovaly výkřiky námořníků v nesrozumitelné úryvky. Člun se potom s nárazem, který odhodil Tathagres na lavici, uvolnil.

„Mám toho chlapce,“ volal Hearvin ze zádi lodě.

Jeden námořník ztratil rovnováhu a upadl, snaže se zoufale zachytit obrubníku člunu. Člun se svou vahou otočil. Hrozilo, že se převrhne. Další námořník ji udeřil veslem do kotníku. Jeho výkřiky rychle zanikaly v bouři, když člun nadskakoval jako kus třísky na hřebenech bouří zmítané mořské hladiny. Námořníci bojovali ze všech sil, aby člun udrželi v rovnováze. Skláněli se nad svými vesly. Záda jim omývaly spršky vody. Voda jim šplouchala i do uší a bodala je. Kdyby se člun byť jen jednou převrátil, všichni jeho pasažéři by se utopili.

Tathagres odtlačila rukama prkno a odměřeně požádala, aby člun nabral kurs. Hearvin jí vysvětlil, že bouře je žene na jihozápad, k Innishari a nižším oblastem vlivu Aliance. Cliffhaven ležel v opačném směru, a dokud se počasí nezlepší, člun nebude moci nabrat lepší kurs. Tathagres se smířila s neúspěchem s ocelově chladnou praktičností. Přehodnotila své postoje, začínajíc s tím chlapcem, jenž seděl na zádi s podivně nehybným výrazem ve tváři.

Tathagres ho pečlivě pozorovala. Syn rybáře, jehož činnosti v minulosti byly divoké, až násilnické a ztřeštěné, by nikdy neseděl s rukama založenýma, zatímco jeho člun ohrožovalo rozbouřené moře.

„Emiene,“ řekla ostře.

Chlapec jí odpověděl, jako by byl pod vlivem drog. Tathagres se zamračila. „Hearvine.“ Výčitka zostřila její hlas. „Ty jsi na toho chlapce použil kouzlo, které jej tu mělo zadržet. Proč?“

Čaroděj se nahnul v souladu s pohybem člunu. Kapuci měl přetaženou přes hlavu. Stínila rysy jeho tváře. „Přišla jsi o něho. Má jej v moci Anskiere, ne já. Návrat sokola zabránil tomu, aby ses do toho mohla vložit.“

„Co?“ Tathagres ztuhla. Bouchla pěstí do lavice. Na její ruce zazvonilo zlato, jehož cinkání se mísilo s poryvy bouře. „Ty mi chceš naznačit, že Anskiere poslal na palubu Vrány výzvu? Ohně Koridanu! Ráda bych viděla, abys dostal co proto. Kvůli tvému špatnému odhadu ta hloupá malá holka zřejmě přežije.“ Zírala upřeně přes zpěněné hřebeny vln do dálky. „Teď už ji do své moci nezískáme, to je jisté.“

Hearvin neřekl nic. To, co si myslel, na něm Tathagres nemohla poznat, protože k němu byla otočená zády. Pramínky jejích mokrých vlasů připomínaly malé hádky.

„Je to kouzlo, které ho tu má zadržet?“ Odmlčela se jen proto, aby ji o tom Hearvin ujistil. „Pak ho tedy pusť. Chci, aby si uvědomil, že smrt jeho sestry způsobil sokol toho Posunovače mraků. Přesvědč ho, bude-li se ptát, že Taen zmizela ve vězení galéry.“

Hearvin poslušně provedl ve vzduchu před chlapcem kouzelné gesto. Znamení, orámované krátce černým příbojem vlny, červeně zažhnulo, než čaroděj luskl prsty. Piktograf vybledl. Emien zamžikal očima. Vypadal udiveně. Výraz naprosté zmatenosti v jeho tváři vystřídal zoufalý údiv, když přelétl pohledem pasažéry člunu.

Tathagres čekala na svou příležitost. Zúženýma očima, podobnýma očím šelmy, do sebe vstřebávala každý odstín chlapcova výrazu, když si uvědomil, že jeho sestra v člunu není. Emien neřekl nic. Jeho tělem však zmítala zuřivá touha po pomstě.

Spřádajíc intriky pro budoucnost, Tathagres vymýšlela způsob, jak této zloby využít. V mořské vodě, která jí šplouchala kolem kotníků, našla inspiraci. Ze skříňky v člunu vytrhla vědro a hodila je chlapci. „Vylévej vodu,“ poručila mu laskavě. „Tvůj i můj život, i životy ostatních, závisí na tom, zda se tenhle člun udrží na moři.“

Emien popadl rukojeť vědra a stiskl ji tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. Pohled jeho očí ztuhl. Bude žít, všimla si Tathagres, jenom proto, aby svou sestru pomstil. Usmála se do tmy. Chlapec byl houževnatý a pevný jako ocel meče. Byl nabitý slepou vášní. Pod jejím vedením se z něho stane skvělá zbraň. Uklidněna tou myšlenkou se Tathagres opřela o lavici a zavřela oči.

* * *

Mezi přeživšími v člunu pátral jedině Emien vzadu po lodi, kterou opustili. Vrána se točila ve víru smrti. Rozbitá na kusy se nakláněla ve zpěněné vodě. Z otvorů na vesla z ní vyplouvaly ven mrtvoly otroků. Jak se tak Emien díval, jen déšť mu smáčel tváře. Kdysi by plakal nad ztrátou své sestry. Nyní jeho smutek vystřídala nenávist tak čistá, že se mu vpalovala až do hloubi duše. Jestli přežije, Anskiere zemře. Mechanicky vyléval vědrem vodu ze člunu.

Opuštěná galéra se pomalu snášela ke svému hrobu v hlubokých vodách. Nikdo z živých lidí si nevšiml bublin volně stoupajících od vězení a soudku na brandy, jenž jako korková zátka nadskočil nad hladinu. Na jeho okraji seděl nejistě rybák, jehož rozepjatá křídla obklopovala aureola čarodějovy síly. Ačkoliv bouře vodu kolem úplně zpěnila, sud spočíval poklidně na vodní hladině. Takový poklid mohl zajistit jedině příkaz čaroděje. Uvnitř sudu bylo sucho. Taen spala. Anskiereova ochrana ji táhla bez pohromy skrz bouří zničené pozůstatky Kisburnovy flotily směrem na západ na otevřené moře.

Kapitola 5

Ivainův potomek

Jaric ležel v horkém podvečeru ztuhle na svém lůžku v podkroví nad kovárnou Morbrith Keepu. Ačkoli ho zásoboval léky nejeden léčitel, od té doby, kdy přede dvěma dny omdlel v lékárníkově zahradě, dosud nenabyl vědomí. Nevidoucí jako ikona, ležel přikryt přikrývkami. Nereagoval na záři světla pod vikýřem u jeho hlavy, ani se nepohnul, když se ozvalo na žebříku vedoucím do pokroví dupání nohou obutých v holínkách. Písařův učeň byl daleko mimo dosah fyzického vnímání. Neuvědomoval si tudíž svou nemoc, kterou si získal pozornost mistra ranhojiče a kupodivu i hraběte z Morbrithu osobně.

Sluha v livreji pozvedl lucernu výš nad lůžko. Světlo lucerny dopadlo na chlapcovy propadlé, ostře řezané tváře, bezkrevné rty a prsty, roztažené na přikrývce, které se zdály být tak křehké jako vroubkované ulity, jimiž cloumá příboj.

„Vypadá jako mrtvý,“ poznamenal hrabě. Když se sklonil nad chlapcem a zvedl jeho zápěstí, smaragdy zdobící jeho oděv se zaleskly. Chlapcova ruka, jež spočinula v mužné dlani, byla studená jako led a štíhlá jako ruka dívky. Hrabě polkl, byv jat nad tím chlapcem soucitem. Přestože byl vychován cechem kovářů, Jaric prokázal pro toto povolání jen chabé nadání. Byl donucen uhradit náklady za svou výchovu ze mzdy, kterou dostával jako písař. Hrabě třel chlapcovu kůži. Udivilo ho, když spatřil puchýře. Obrátil ruku, kterou držel ve své dlani, proti světlu. „Viděli jste tohle?“

Mistr ranhojič řekl zasmušile: „Vážné popáleniny od slunce. Chlapec ležel na přímém slunci několik hodin, než si jej někdo všiml. Druhá strana jeho tváře nese podobné známky také. Kromě toho nevykazuje žádné stopy zranění. Nenašel jsem žádné modřiny. Jestli je nemocný, příznaky jeho nemoci se nedají srovnat s ničím, co jsem kdy předtím viděl. Řeknu vám, lorde, věřím tomu, že je očarovaný.“

Hrabě jemně položil Jaricovu paži na přikrývku. Zhoupl se na patách, vzpomínaje si na Keraina, kovářova syna, kterého pověsili za to, že zavraždil svou snoubenku. U svého soudu se zapřísahal, že neudělal nic jiného, než že dívce zabránil v zabití jejího novorozeného dítěte. Mladý muž tvrdil, že jí dítě vytrhl dřív, než do něj vrazila nůž. Ona pak nůž v nestřeženém okamžiku obrátila proti sobě. Hrabě při této vzpomínce pokýval hlavou. Byv odsouzen k oběšení na šibenici, vyslovil Kerain přání. Prohlásil osiřelé dítě za své. V archivech Morbrith Keepu je dítě zapsáno pod jménem Kerainson Jaric a určeno k výchově cechem kovářů. O šestnáct let později hrabě studoval jemné rysy toho samého chlapce. Nyní již bylo jisté, že statný, černovlasý Kerain nemohl být jeho otcem. Byl-li Jaric levobočkem čaroděje, pokus o vraždu jeho matky byl přijatelným vysvětlením. Čarodějův potomek zdědil nepřátele svých předků. Ty, kteří jej obklopují, často potká strašlivá nepřízeň osudu.

Hrabě si setřel pot ze skrání. Kdyby byl tušil u onoho soudu pravdu, byl by Keraina ušetřil. Místo něj by obětoval to dítě. Dal by je stít mečem. Ale na všechna „kdyby“ již bylo pozdě. Přítomnost nabízela možnosti značně méně příznivé. Nešťastný hrabě učinil rozhodnutí.

„Chci, aby byl chlapec převezen do věže svatostánku za relikviářem Koridanu.“

Ranhojič otevřel překvapením ústa. „To není moudré.“ Věž je mimo zdi, na opačné straně letního trhu. Ty přecpané uličky za branami nejsou místem, které by po setmění uchránilo nemocného chlapce. „Jaricův stav je nanejvýš vážný, můj pane.“

Hrabě se nahněvaně napřímil. „Toho chlapce dáte hned převézt, a bez zbytečného rozruchu. Pošlu vám na pomoc strážné. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Naprosto.“ Ranhojič se uklonil. Evidentně jej to rozrušilo. „Ale riskujete chlapcův život.“

Poháněn zájmem, který si nepřál blíže vysvětlovat, hrabě neodpověděl. Jak může nějaký ranhojič chápat, že by bylo lépe, kdyby byl tenhle chlapec mrtev? Prokáže-li se totiž, že se Jaric chová jinak než Kerainův potomek, následky by mohly ohrozit celý Morbrith.

* * *

Jaric nijak necítil ruce, které zvedly jeho tělo, obalené přikrývkou, z lůžka v podkroví nad kovárnou. Rozmrzelý obavami, mistr ranhojič přehlédl strážce, kteří snášeli chlapce dolů po žebříku. Dole čekali ještě další strážní. Dokonce i když byly dveře otevřené, v kovárně panovalo dusivé horko a valil se z ní kouř, stoupající z rozžhavených uhlíků. Přesto ale bylo Jaricovo tělo na dotek studené. Leskly se mu oči a měl rozšířené panenky. V záři lamp měly černou barvu.

„U Kora,“ řekl jeden strážný, „je studený jako ryba. Jste si jisti, že není mrtev?“ Pozorován rozrušeně svými společníky, snesl chlapce dolů a uložil jej na nosítka.

„Kdyby byl mrtvý, nikdo z nás by nepostrádal spánek,“ zavrčel ranhojič. Popadl svůj pytel s léčivy a vypotácel se ven před kovárnu. Ozbrojenci pomalu kráčeli po chlapcově boku.

„Zatracený letní trh, není tam místo, kudy by se s těmi nosítky dalo projít,“ bručel strážný, který šel vpředu. Jeho stížnost byla oprávněná. Nomádi, kteří se shromažďovali každý rok v době slunovratu v okolí Morbrithu, se vzájemně podporovali a měli svérázné zvyky. Ačkoli obchodníci si s nimi směňovali během dne zboží, žádný obyvatel města se neodvažoval vyjít mimo zdi města po setmění. Projít mezi davy těchto lidí s bezmocným chlapcem bylo jako přímá výzva k násilí. Žádný člověk v Morbrithu se ale neodvažoval neuposlechnout rozkazu vysoce postaveného hraběte.

V bezpečí pod střechou strážního domku si potom strážní zkontrolovali své zbraně. – Údolí, plné vozů, barevných světel a tenkých dřevěných stánků letního trhu, připomínalo patchwork. Výkřiky a smích a útržky tónů houslí se mísily nevázaně v nočním vzduchu. Strážní se seřadili. Vyrazili v kruhu kupředu, chráníce tak uvnitř něj ranhojiče a chlapce.

Od chvíle, kdy se brány zavřely, dav obklíčil tu malou skupinu jako přívalová vlna. Strážní se snažili zachovat pozici, dobře si vědomi toho, že meče by je z případných potíží nevysekaly. Jaric se vůbec nepohnul, ačkoli byl popostrkován, pošťuchován a popotahován opilými členy klanu, kteří páchli potem a kořalkou. Nevěděl nic o té vřavě, o nepohodlí a prachu, když se ozbrojenci hraběte snažili probojovat si cestu neprostupným davem rebelů. Když dospěli ke vzdálenému konci letního tržiště, byli muži unaveni a tváře měli pobledlé vyčerpáním, jak se snažili zbavit opilých členů klanu, kteří na ně často vytáhli nůž.

Když nechali hluk a světla za svými zády, ranhojič povolil malou přestávku u řeky, na okraji pláně. Muži odložili nosítka na kamenné pilíře mostu. Ve světle lucerny, kterou zmítal vítr, chlapcovy oči vypadaly, jako by patřily mrtvole. Jeden strážný cosi chápavě zašeptal a druhý zamaskoval zachvění tím, že si oprášil z uniformy písek.

„On vážně vypadá jako mrtvý.“

Ranhojič jeho poznámku přeslechl. Narazil si klobouk až na uši, až mu zpoza něj čouhaly vlasy, a mávl rukou směrem k letnímu tržišti. „Chcete jít zpátky? Ne? Pak je tedy naživu a hotovo.“

Muži se neochotně pohnuli kupředu. Cesta k věži svatostánku se táhla mezi řadami borovic, které byly ve svitu hvězd pouhými potemnělými siluetami. Ranhojič zvedl z pokrývky Jaricova zápěstí. Chlapcův puls byl nepravidelný a až moc rychlý. Jestli Jaric zemře, ať se to stane v přítomnosti vznešeného lorda, pomyslel si ranhojič nevraživě. Naléhal na muže, aby zvýšili tempo.

Krajina se prudce zvedala. V erodované půdě se tvořily rokle. Kořeny a uvolněná břidlice představovaly nebezpečí. Lucerna se zhoupla a vrhala kolem sebe na cestu, která se neustále zhoršovala, matoucí stíny. Strážní těžce klopýtali a kleli, dokud je vyčerpání nepřipravilo o dech. Stezka se stávala příkřejší. Jaric se natřásal na tvrdých nosítkách, odírán větvemi a otloukán o skály. Tyče, které nesly jeho váhu, byly protahovány křovím. Zbraně cinkaly. Noční ptáci, vyrušeni světlem, před nimi vzlétali do vzduchu, téměř pod holínkami strážců, prolétávajíce úzkými skalními soutěskami.

Konečně před nimi zazářila světla a na pozadí hvězdnatého oblouku oblohy se objevila silueta věže svatostánku. Muži zrychlili krok, dychtiví dostat se do bezpečí kamenných zdí svatyně Koridanu.

Nedaleko od bran jim cestu zatarasila postava na koni.

Jistý si tím, že spatřil psance, ranhojič začal ustupovat vzad. Bolestně se uhodil o tyč nosítek. Ozbrojenci sáhli po zbraních.

„Ihned přestaňte!“ přikázal jim hrabě z Morbrithu. Jeho hlas zněl zvučné jako cinknutí ocele. „Kruci!“

Rozčileně seskočil z koně. Jeho kůň uskočil stranou. Byl až podivuhodně nehlučný. Kopyta měl obalená flanelem, aby jejich údery nebylo tak slyšet. Páchl potem. Hrabě s sebou neměl žádný doprovod. Jeho plášť, uniforma a postroj jeho koně nebyly nijak zdobené. Ať byly jeho úmysly jakékoli, cestoval tak, aby na sebe nepřivábil něčí pozornost.

„Jak se daří chlapci?“

Ranhojič odpověděl procítěně: „Žije, ale stěží.“ Hrabě jeho opovážlivost ignoroval. Zvedl z krku koně kožené otěže. Svou přítomnost nijak nevysvětlil. Ihned se obrátil s příkazy ke svým ozbrojencům. „Zůstaňte zde. Ať do svatyně nikdo nevstupuje.“ Jeho hlas již nezněl tak tvrdě. „Počínali jste si dobře. Podělte se o láhev vína, kterou mám v sedlové brašně, ale buďte při té oslavě zticha. Nechci vzbudit žádného kněze, než se vrátím.“

Hrabě hodil otěže kapitánovi stráží. Pak se sklonil nad nosítka, vzal Jarica do náruče a vykročil k bráně. Ranhojič ho následoval, odhodlán svého pacienta chránit. Během své třicetileté praxe ještě nikdy neviděl lorda z Morbrithu chovat se tak lhostejně.

Hrabě se zastavil a zastoupil mu cestu. „Tvé služby už nepotřebuji,“ řekl chladně.

Ranhojičovy svaly se zachvěly zlobou. „Neuvědomujete si to riziko. Chcete spáchat vraždu? Zůstanu tu jen tehdy, odpřisáhnete-li, že se tomu chlapci nic zlého nestane.“

Hrabě odpověděl autoritativně: „Já nebudu na nic přísahat. Považuj se za člověka, kterému bylo odpuštěno, nebo řeknu strážným, aby tě spoutali jako zločince.“

„Vy jste zešílel.“ Ranhojič hledal slova, kterými by mohl argumentovat. Ohromeně potřásl hlavou. „Naprosto zešílel.“

Hrabě neřekl nic. Neochoten déle snášet ranhojičův obviňující pohled, otočil se na patách a odnesl Kerainsona Jarica mimo dosah světla lampy.

Ranhojič se díval za ním. Jala ho neblahá předtucha. Ten spěch, ta tajemnost a úsečné chování hraběte byly dostatečnými důvody obávat se o Jaricovu bezpečnost. Chlapec neměl, až na cech kovářů, žádnou rodinu. Kdo se po něm bude ptát, kdyby se nevrátil? Hnán zájmem, který si sám pro sebe zdůvodnil, se ranhojič rozhodl, že bude hraběte následovat.

Hrabě kráčel směrem ke věži svatostánku, ale temnota, skalnatá cestička a potřeba chovat se tiše ranhojičovo tempo zdržovaly. Když si jeho oči zvykly na tmu, jeho kořist již dospěla k postranní brance věže. Hrabě již nebyl sám. Ranhojič spatřil vysokou postavu, zachumlanou v šedém plášti, která stála vedle hraběte. Zpoza kapuce, která neznámému stínila obličej, žhnuly oranžové oči bez víček, příliš doširoka otevřené na to, aby mohly patřit člověku. Jejich zúžené panenky připomínaly oči hada.

Ranhojič otevřel ústa. Po skráních mu stékal pot. Okraj klobouku, který měl naražený až k obočí, ho najednou zjevně až moc tísnil. Stvoření, které pozoroval, bylo určitě nějaký démon, nějaké llondelské převtělení. Jeho přítomnost na půdě svatyně porušovala přírodní zákon. Ranhojič se snažil ovládnout svůj strach, ale marně. Bylo naprosto jasné, že se hrabě pokoušel vyšetřit Jaricovu chorobu pomocí kontaktu s prokletou myslí toho stvoření. Takové praktiky byly nemyslitelné. Šlo zřejmě o kacířství, které každý slušný člověk musel odmítnout.

Bez toho, aby se zastavil a zvážil následky, rozběhl se ranhojič kupředu, maje ruce zkřížené před sebou, aby se chránil před zlem. „Tohle nemohu schválit!“ křičel.

Dvojice před ním ztuhla a ohlédla se. Udivený Llondel hvízdl a skryl se v klenutých dveřích věže. Jeho oči žhnuly ve tmě jako uhlíky.

„Buď potichu, ty blázne.“ Hrabě si posunul bezvládné chlapcovo tělo na rameni a otočil se k ranhojiči se zuřivým výrazem ve tváři. „Probuď kněze, a já se postarám, abys shořel se mnou. Pokud bude nějaký člen mé domácnosti sražen čarodějem, dozvím se, kdo to je a proč, nehledě na to, jaké metody k tomu budu muset použít. Neohrozím celý Morbrith kvůli jedinému chlapci.“

„To je nezodpovědné.“ Rozechvělý ranhojič zvažoval síly Llondelů a počet lidí, kteří díky jejich účinkům zešíleli. „Cožpak nemyslíte na své strážce? Ti se nacházejí v dosahu Llondelovy představivosti, a vy jste je ani nevaroval.“

Hrabě stál ztuhle, přestože vítr cloumal Jaricovými vlasy a narážel jimi o límec jeho oděvu. „Mýlíš se,“ řekl konečně. „Ve víně je droga. Ozbrojenci budou tvrdě spát až do rána. Buďto se přidej k nám, nebo se vrať a lokni si s nimi vína z mé láhve.“

Ale ranhojič se držel svého názoru. „Co je to v té svatyni za kněze?“

„To se dalo zařídit méně snadno.“ Hrabě si povzdechl. „Ale mohu ti slíbit, že za práci dnes v noci neutrpí žádné škodlivé následky.“

Llondel se rozhlédl kolem sebe. Jeho oranžové oči nepřátelsky žhnuly. Pak zopakoval ranhojičovo dřívější gesto vrásčitýma rukama s šesti prsty a vyklopýtal ven za hrabětem. Ranhojič si narovnal klobouk a díval se, jak jeho temný plášť mizí ve tmě. I přes svůj zájem nebyl tentokrát schopen pokračovat dál.

* * *

Hrabě čekal, obklopen složitým mozaikovým dílem, které tvořilo vzor ve vstupní místnosti věže svatyně. Llondel zahradil dveře. Jeho pohyby byly vláčně půvabné.

„Lituji,“ řekl hrabě jemně, vědom si toho, že stvoření, které oslovil, mohlo sledovat jeho pocity, ne-li i slova. „Jen málo mých blízkých tomu rozumí.“

Llondel zatrylkoval vysokým hlasem septimu. Dotkl se ramene hraběte, znovu zatrylkoval a natáhl své dlouhé ruce k chlapci.

Hraběte již bolely ruce pod tíhou Jaricova těla, proto mu chlapce rád s uspokojeným povzdechem předal. Ve chvílích, jako byla tahle, se vždy podivoval, proč zákon Kordane umožňuje existenci těmto démonům. Většina jejich druhů byla nebezpečná, to byla pravda. Llondelové nebyli výjimkou. Ale jejich vnímavá citlivost je zjemňovala, dokonce se stali spořádanými. Vytvářeli neškodné obrazce jenom tehdy, pokud se cítili být ohrožení. Hrabě z Morbrithu vykročil po schodech nahoru. Věděl, že kamenné zdi nepůsobí na Llondela dobře. Přesto ale toto stvoření předtím přišlo bez váhání, když se dozvědělo o chlapcově fyzickém stavu.

„Čaroděj,“ řekl si hrabě. Rozpoznal stav dojetí v Llondelově mysli podle toho, jaký utvořil pojem. To stvoření muselo vyjádřit své vnitřní úvahy. Postavilo se na schody, posunulo Jaricovo ochablé tělo na ohnutý loket a ještě jednou zopakovalo ranhojičovo gesto, které mělo zabránit přístupu zla. „Musíš,“ vyslalo naléhavý pokyn. Pak sjednotilo svůj rozdělený pokus o komunikaci do jediného obrazce.

Hrabě se zamračil, neboť pojem, který se mu démon snažil vnutit, implikoval zlo být odvrácen od ustanoveného nebezpečí vůči původci Jaricovy choroby. Podrážděně si povzdechl. Llondel se určitě zmýlil.

„Ne.“ Oranžové oči zažhnuly do temnoty. „Nezmýlil.“ Frustrován obrazci se symboly slov, Llondel položil nohu s drápy na schod, hořce uražen.

„Promiň.“ Hrabě si zoufal, když se dozvěděl příčinu Jaricova neštěstí. Otevřel dveře k odpočívadlu a držel další dveře s vyřezávanou výplní doširoka otevřené. „Lidé totiž mají potíže uvěřit tomu, co nemohou spatřit. Způsobíte, že nás uvidí?“

Ze zadní místnosti k nim začalo pronikat světlo. Osvětlilo cizincovu šedohnědou tvář. Stvoření zaváhalo. Obloukovitě zakřivené nozdry se mu chvěly. Jeho štíhlé, kostnaté prsty ještě pevněji obemkly chlapcovo tělo, zabalené do přikrývky.

„Potřebujeme tvou pomoc,“ řekl hrabě vemlouvavým tónem.

Llondel mu na oplátku věnoval kyselé zacvrlikání. Pohnul se kupředu, ale ne, jak hrabě pochopil, kvůli Morbrithu. Jakmile démon přestoupil práh, znovu získal pocit ohroženého čaroděje. Tentokrát s ním ale sdílel stejný názor. Zavřel a zatarasil dveře. Ze stínů se ozval něčí nevlídný hlas.

„Trvalo vám to celou věčnost, než jste se sem dokázal dostat.“

„Já vím.“ Hrabě se sklonil a nacpal do podélné škvíry pode dveřmi plsť. „Musel jsem čekat na strážné. Vy byste chtěl projít letním tržištěm s nosítky?“

Na jeho otázku se mu dostalo jen zabručení. Hrabě se napřímil a pozoroval scvrklou tvář pána Morbrithu, proroka, na niž dopadalo světlo pochodně, která hořela poblíž v železném držáku.

Starý muž na něho také pohlédl. Z hnízda rozcuchaných vlasů mu trčela brada. Jeho sešpulená ústa prozrazovala hlubokou nelibost. „Lepší to, než věk, který tíží má bedra. Kdyby vám bylo sedmdesát, věděl byste, o čem mluvím. Bolí mě všechny kosti.“

Ale čilé pohyby jeho stížnostem nenasvědčovaly, když vstal a zavřel jediné okno v místnosti. Llondel se usadil uprostřed na podlaze. Jarica si položil do klína. Pak upřel svůj žhnoucí zrak na hraběte a ukázal na pochodeň.

„Skončit se světlem,“ vyslal nápis.

Lord z Morbrithu zvedl pochodeň a vnořil ji do vědra s vodou, které stálo pod ní. Místnost potemněla. Ozývalo se jen syčení páry. Muž se posadil vedle proroka a čekal, dokud poslední jiskřička naposledy nezajiskří a neuhasne. Temnotu teď prosvětlovaly jen dvě rudozlaté lampičky, tedy Llondelovy oči.

Hrabě, který se najednou necítil dobře, si otřel zpocené dlaně o rukávy. „Ty nám prozradíš původce choroby tohoto chlapce,“ řekl Llondelovi. „Žádnému člověku se tu nic zlého nestane.“

Oranžové oči zmizely pod kapucí, když Llondel sklopil hlavu. V odpověď se neobjevil žádný obrazec, ani se neozval žádný zvuk, jenom slabé oddechování proroka. Když se ale hrabě snažil vidět v té tmě nějaký tvar, objevila se před ním ve vzduchu žlutá jiskra. Zářila jasněji, získávajíc rozměry opravdového plamene, který se potom proměnil v strašidelné kolo ohně. To však nevrhalo žádné světlo na blízké předměty. Při tomto zjevu přeběhl hraběti mráz po zádech. Jak zjistil, Llondel i chlapec zmizeli.

I přes svůj nezměrný strach pochopil, že se díval přímo na Jaricovu noční můru. Najednou zatoužil být venku přede dveřmi, obklopen zpěvem letního chóru cvrčků. Ale dveře i okno byly zatarasené a každá skulina byla ucpána plstí. Llondelova empatická představivost přerušila přání hraběte. Zaměřila jeho vědomí skrz zmítající se srdce ohně do chlapcovy mysli…

* * *

…Mlha, vítr a ledová bodající tříšť. Příboj narážel do skal sotva několik yardů pod římsou, kde se choulil Jaric, rukama si těsně obepínaje kolena. Spršky vody bily do jeho nechráněného těla s krutou silou. Ačkoli byl promáčený a byla mu zima, nezajímalo ho to. Jeho tvář zůstala schována v dlaních nehybných jako vyřezávaná slonovina, přestože vycítil, že už není sám. Čaroděj, kterého viděl ve svých předchozích vidinách, vystoupil z mlhy a zastavil se na římse před ním. Jaric se na něj ale nepodíval.

„Volám tě, synu Pána ohně.“ Čaroděj pohlédl dolů na chlapce. Vítr cloumal jeho stříbrnými vlasy. Jeho hůlka vyzařovala zářivou auru moci a vzduch se chvěl ozvěnou neviditelných děsivých sil.

Přesto se ale Jaric nepohnul. Kdyby vzal čarodějovu přítomnost na vědomí, mohl by navždycky ztratit vládu nad svým osudem. Jeho vůle by byla potlačena, rozptýlena jako popel mrtvého, a on by přišel o všechno, co mu kdy bylo drahé.

„Vyzývám tě ve jménu Anskierea,“ řekl čaroděj a pozvedl svou hůlku nad ztuhlé chlapcovo tělo.

Jaric cítil, jak se moc kolem něj posouvá, připravena jako kopí proniknout až do hloubi jeho duše a rozervat jeho nejniternější pocity. Jeho údy ochromila hrůza. Myšlenky mu rychle probíhaly hlavou… Něco, ne, někdo, se ho chopil s hrozbou, že zemře, bude-li pokračovat v odmítám osudu, který mu čaroděj připravil. Jaric ale varování ignoroval. Bezhlavě jako můra, která vletí do plamene svíčky, si vybral zapomnění, ale bylo mu to znemožněno. Objevily se dvě oči s úzkými panenkami, které se na jeho sítnici promítly jako žhavé uhlíky.

Jaric vykřikl. Jeho vlastní oči byly zavřené. Pohled démona, žhavý jako ohně Koru, ho chytil do pasti. Jeho mysli se zmocnila noční můra, představa hanby a viny a úděsná jistota, že jeho odmítnutí by nakonec odsoudilo celou jeho rasu. „Nech mne být!“ vykřikl Jaric. Oči se však rozplynuly v kouř. Místo nich se objevil mistr Iveg, spoutaný uprostřed hořící hranice knih, a kolem něj tančily siluety démonů. Byly černé jako inkoust. Vpíjely se do temnoty. Jaric viděl sám sebe v ulicích pevnosti Morbrith. Ve zpocených rukou svíral pochodeň. Jak tak kráčel ulicemi, pod jeho nohama praskaly vybělené kosti mrtvých lidí. Pak se v prázdných očních jamkách jedné z koster znovu objevily ty červené oči démona a zaměřily se na něho, jako by ho chtěly obvinit.

„Ty sám tomu můžeš zabránit.“

Zakřičel nahlas své odmítnutí, ale srdce jej zradilo. Nikdy nemohl dopustit, aby byl Morbrith zničen.

Sen o démonech se roztrhal jako jemná látka. Démoni jej nechali na pokoji.

Ponížený Jaric, klečící na kolenou, konečně na výzvu mága počasí, který ho přivolal, vzhlédl. Už neměl ani zrnko vůle mu odporovat. Pozbyv všechnu vášeň, díval se do tváře zbrázděné vráskami jako rozbouřené moře vlnami. Teprve potom hůlka vykouzlila oblouk zářícího světla.

Čaroděj udeřil obrovskou silou. Zaburácel vítr. Moře se vzedmulo. Vysoké vlny se přelévaly s hučením jedna přes druhou. Tuny zpěněné vody vyplavily Jarica z vyvýšeného místa, kde seděl. Pak ho temnota vehnala do dalšího snu. Do uší mu narážel led a zpíval jako struny harfy. Mezi tím se ozývaly výkřiky uvězněných stvoření, toužících po krvi a zabíjení. Jaric se zachvěl, otřesen poznáním, že tyto výkřiky budou jako ozvěna znít po celá staletí, protože tomu nebylo možno zabránit. Pak jeho tvář zasáhl oblouk záře slunečního světla. Jaric se pokradmu rozhlížel kolem sebe. Spatřil útes uvězněný v kuželi ledu. Pod ním se vzdouvaly vlny, které se tříštily v diamantové kapky. Vítr si tiše zpíval v mollové tónině. Jaric pochopil, že se tu odehrála tragédie. Zmocnil se ho neutěšitelný smutek. Po tvářích mu stékaly slzy. Potom se scéna změnila. Objevil se pichlavý bodec Anskiereovy hůlky. V jeho mysli se objevil jasný cíl, jako by jej určil kompas. Věděl, že musí cestovat na jihovýchod. Čarodějův příkaz nabyl na intenzitě. Stal se nátlakem, kterému nebylo možno odporovat.

Pak Jaric poznal jenom tmu, protkanou vzdálenou ozvěnou hlasů. Zmateně se pokoušel v té tmě orientovat. Zdálo se, že jeho oči obestírá stín a jeho údy jsou těžké jako olovo. Ochromen návratem smyslů se Jaric zavrtěl v Llondelově objetí, pak si povzdechl a zvedl hlavu. Postarší muž s rozcuchanými vlasy vzal čerstvě zapálenou pochodeň, kterou vytáhl z držáku ve zdi. Jaric poznal mistra proroka z Morbrithu, ale místnost mu povědomá nebyla, rozhodně ne tato část hradu. Zdi byly divně vyleštěné a vyzdobené geometrickými rytinami. Jaric zmateně zamžikal očima. Hlas, který mu zněl v uších, se pozvolna proměnil v mluvenou řeč.

„…Musí to být syn Ivaina, Pána ohně,“ řekl prorok. Z jeho hlasu se dala vycítit pochybnost. Už se nebáli jména žádného čaroděje, kromě Anskiereova. Anskiere zničil Tierl Enneth a byl to on, kdo chlapce přivolal do poddanství.

„Požehnané ohně Koru!“ Hrabě se ostře naklonil vpřed, maje obě ruce sevřené v pěsti a překřížené, aby zabránil škodlivému čarodějnictví.

Jaric cítil, že ho svírají něčí paže. Pohlédl vzhůru, vyděšen stvořením, které ho objímalo. Byl to zajisté démon s tajemně žhnoucíma očima. Chlapec strachem sotva popadal dech. Tohle byl původce těch obrazců, který mu vnutil službu Anskiereovi.

Hned nato oslovil hraběte. „Smilujte se, můj pane, prosím vás. Ať mě ten démon pustí.“

Hrabě se ale choval, jako by Jaric neřekl vůbec nic. Hleděl na Llondela. Ve svitu pochodně měla jeho tvář železně ztuhlý výraz. Když promluvil, jeho slova byla určena pouze démonu. „Promiň. Nemohu dopustit, aby ten chlapec žil.“

Llondel zasyčel. Znehybněn hrůzou, Jaric viděl, že hrabě vytahuje nůž. Prorok vykřikl a upustil pochodeň. Když dopadla na zem, plamen zhasl. Uprostřed zmateného míhání stínů Jaric spatřil záblesk ostří nože, které se rychle mihlo kolem Llondelova těla. Llondel se otočil a strhl Jarica s sebou. Chlapec uslyšel náraz. Cítil chvění, když nůž vjel do masa. Bolest necítil. Llondel odvrátil zásah, namířený proti němu. Nůž vjel Llondelovi pouze do ramene.

Hrabě zaklel. Jaric otevřel ústa, když jej démon objal nezraněnou paží. Tvář měl vtisknutou do látky, která voněla po luční trávě. Snažil se, ale nedařilo se mu vysmeknout se. Llondel ho zvedl, otevřel dveře a táhl ho na odpočívadlo za nimi. Otloukán a téměř udušen krví nasáklou látkou se Jaric snažil osvobodit. Ale Llondel ho držel pevně, jako by byl svázán dráty. Táhl ho jako balík ke schodišti. Jaric zpanikařil. Vykroutil se svému uchvatiteli aspoň natolik, aby se mohl ohlédnout.

Hrabě ho nepronásledoval. Llondelovi stékala krev až k lokti. Skláněl se nad chlapcem se světlými vlasy. Jaric s hrůzou poznal sám sebe. Ostří nože projelo přikrývkami a vnořilo se mu do srdce.

Jaric vykřikl. Llondel ho táhl vpřed a pak ho hnal po schodech dolů. Kamenné stupně ho dřely do bosých nohou. Byly pevné, opravdové, což mrtvola v té místnosti být nemohla.

„Obrazec,“ ujišťoval ho démon, když si všiml jeho rozrušení. Udeřil ho mezi lopatky dlaní s ostruhami, aby ho ještě víc popohnal. „Ukážu tvým lidem, co by se stalo, kdyby tě zabili.“

Jaric klopýtal po schodech. Zachytil se zábradlí, aby neupadl. „Proč se o mě tak staráš?“ Jeho hlas zněl emotivně. Již mohl cítit působení Anskiereovy kouzelné moci, která jej nutila jít na jihovýchod, i přes hlodavou bolest hlavy.

Llondel klidně vytvořil odpověď. „Pracuji pro čaroděje.“ Pod záhybem kapuce se zaleskl ocelový chránič. Nůž hraběte pronikl démonovi jen zezadu do ramene a stále v něm ještě vězel. Jaric cítil, jak se jeho kůže chvěje. To stvoření bylo určitě v agónii. Poranil je člověk, přesto tam ale trpělivě stálo. Jeho žhnoucí pohled naneštěstí nejevil žádnou vášeň.

„Jsi zraněn.“ Jaric ukázal na zbraň, jejíž rukojeť se při zásahu zkroutila. „Proč bys měl trpět kvůli čaroději, který zmasakroval celý Tierl Enneth?“

Démon rozzlobeně zasyčel. Popadl chlapcovo zápěstí, odtrhl jej od zábradlí a pak ho hnal před sebou, motaje se, dolů. „Blázne,“ vyslal odpověď. „Tierl Enneth zanikl rukou Tathagres. A teď se ve své nevědomosti snaží vypustit démony Mhargy.“

Ale strach, trauma a bolest, které mu působila Anskiereova síla, zapříčinily, že Jaric nedokázal uvažovat rozumně. Napůl oslepen slzami klopýtal k předsíni. Narazil do dveří s takovou silou, že mu to málem vyrazilo dech z plic. Llondel dorazil těsně za ním. Ostruhy jeho nohou cinkaly o kov jako kostky, když zvedl závoru. Dveře se zhouply a vyrazily Jarica po hlavě ven do noci. Jaric upadl, klopýtaje přes stébla býlí a rosou zvlhčenou trávu. Ale Llondel mu nedovolil vydechnout. Umístil do jeho mysli další obraz. Jaric ležel na zádech a pozoroval hvězdy zastřené jasně znatelnou scénou mimo brány svatyně Koridami. V křoví polehávalo šest strážných hraběte. Spali. Uprostřed nich stál osedlaný kůň s uzdou a mečem zavěšeným u třmene.

„Teď jdi,“ sdělil mu démon prostřednictvím obrazce. „Vezmi si to zvíře a uteč, protože tvá vlastní rasa by ti usilovala o život.“

Poháněn Anskiereovou silou vůle a úmyslem hraběte ho zabít, neměl Jaric na výběr. Z koní měl strach. A meč byl pro jeho ruce stejně až příliš těžký. Přesto ale s hrdlem staženým smutkem vstal a rozběhl se.

* * *

Llondel ho pozoroval žhnoucíma očima. Spokojen, že se chlapec neobrátil nazpět, si sevřel zraněné rameno a pomalu se sesunul na zem. Tam zůstal tiše ležet. Teplá krev, vytékající z jeho rány, tvořila čím dál tím větší kaluž. Vědom si toho, že jeho zranění je smrtelné, se Llondel vyhnul spojení se svým vlastním druhem. Místo aby upadl do bezvědomí, využil posledních zbytků sil k tomu, aby vytvořil myšlenkový obrazec. Obrazec se vpil jako opium do myslí lidí v místnosti nahoře.

* * *

V míhavém světle pochodně se hrabě díval na krev, o které si myslel, že skanula ze zápěstí Jaricovi. Uvězněn Llondelovými obrazci, měl dojem, že nůž, který právě použil pro vraždu, také poškodil vlákna přirozeného vývoje. Zbyl chaos. Násilí bylo doposud cítit ve vzduchu, jako když se chvěje struna harfy. Skvrny na jeho rukou potemněly, uschly a pak zmizely, jako by je svál vítr. Objevila se tvář jakési ženy, kterou obepínala koruna zapletených copů barvy mrazu. Byla tak krásná, že se to ani popsat nedalo. Z hloubi jejích ametystových očí však čišela nelidská touha po moci. Hrabě cítil, jak se mu žaludek svírá poznáním zla. Obraz se změnil. Objevila se klečící žena, zatímco uchvatitel drahokamy zdobeného trůnu jí podával kostku z černého kamene, která obsahovala klíče k čarodějově ochraně. Přes její rty přelétl sotva patrný úsměv. Llondelova vidina budoucnosti se poté proměnila v noční můru.

Žena vstala, nenapadnutelná, protože Jaric zemřel po ráně nožem, a armády se daly na pochod. Města zářila jako festivalové lucerny a mrtvoly se nafukovaly na vyprahlé půdě zničených polí. Žena se zasmála. Kostka v její ruce se roztavila a rozzářila doběla, až se z ní vytvořilo kolo ohně. Čarodějovy obranné akce propukly s doběla rozžhavenou energií. Zvedly se větry, vrhající zpěněné vlny na opuštěné pobřeží. Poblíž se zachvěla žulová věž a zřítila se. Rod démonů se rojil kupředu, odporný tak, že si to ani hrabě neuměl představit. S tesáky, drápy a s kůží vzorovanou duhovým zabarvením, mířili s tlukotem svých blanitých křídel k obloze. Kudy se přehnali, tam jejich dech sežehával maso, měnil ovoce na stromech v nepoživatelné hořké plody a servával ze stromů listí. Zbylé lístečky osaměle vlály jako pavučina ve vánku. Země byla sežehnutá a již nepoznala jaro. Oceány vyplavovaly mrtvé ryby. Ulice v pevnosti Morbrith páchly rozkládajícími se zbytky lidských těl.

„Ne!“ Výkřik se hraběti vydral z hrdla v téměř fyzické agonii, ale obrazce se objevovaly dál. Spatřil zarostlé údolí v lese, porostlé bílým kvetoucím vínem, které často rostlo na hřbitovech. Tam přitáhla černovlasá rybářova dcera stříbřitý předmět, který obsahoval ochranné kouzlo, které mělo zastavit démony. Byla však zabita. Zasáhl ji bratrův meč a vojáci obrátili moc této krabičky proti svému vlastnímu národu. Žena se sněhobílými vlasy jím šeptem vyslovila pochvalu, přesto její hlas zněl jako krákání havranů hodujících na mase mrtvol.

Hrabě se rozplakal. Spatřil pevninu posetou špinavými zbytky ledu. Zubožená skupina přeživších podpálila hromadu klád, zatímco jiní lidé odstraňovali rozbředlý led svými meči a lopatami. Doufali, že uvolní mága počasí, o kterém se domnívali, že je uvězněn uvnitř. Podle legendy by totiž jeho moc mohla ztlumit hrůzy, které sužovaly jejich zemi. Ale kde měl být čaroděj, našli kosti, volně zabalené v hadrách. Vyčerpáni svou prací, lidé toto místo opustili v zoufalství. Skrz puklinu v ledě se ozývalo nesouvislé hvízdání, jež se rozléhalo nad osamělou hladinou oceánu. Žena se sněhobílými vlasy se zasmála. Hrabě viděl, že se jeho civilizace propadá do studny temnoty, to vše jenom kvůli vraždě chlapce z Morbrithu ve věži svatyně uprostřed léta.

„Ne! Ohně Koridanu, nel“ S hrdlem stále ještě bolavým od toho, jak křičel, hrabě otevřel oči. Skrz okenní křídlo pronikalo jasné denní světlo. Prorok, chvěje se, se krčil ve slunečním svitu. Jeho bílá hlava byla celá rozcuchaná. Na podlaze neležela žádná zakrvácená mrtvola.

Hrabě zabořil obličej do dlaní. O chlapcově smrti se mu jen zdálo. Ale Llondelovy precizní obrazce v něm zanechaly neustupující pocit varování před nebezpečím. Hrabě, pln starostí, si nevšiml bohatých modrých oděvů mužů, kteří se objevili ve dveřích, dokud je arcikněz neoslovil.

„Mylorde, je to nutné. Musíte být souzen pro kacířství.“

Hrabě zaklel a znovu se opřel o zeď. Neodpověděl hned. Prorok ho pozoroval, naprosto zděšen, ale neříkal nic.

Kněz si jeho mlčení špatně vyložil. Považoval je za lítost. „Možná za tento zločin nebudete upálen. Vaši muži tvrdí, že nůž, který zabil llondelského démona, patří Vašemu lordstvu. Můžete-li dokázat, že jste čelil smrtelnému útoku, bude váš čin posuzován shovívavěji.“

Dveřmi pronikl dovnitř ranhojič a s přesvědčivým uspokojením řekl: „Jaric utekl. Ukradl vám vašeho koně.“

„Nepronásledujte ho,“ prohlásil hrabě spěšně. Zíral na podlahu. Hlavou se mu honily myšlenky. Jaric nesmí být zastaven. Dodal ochraptěle: „Toho koně jsem mu daroval.“

Hrabě se nevzpíral, když ho kněží přiměli vstát a spoutali mu zápěstí. Jeho vlastní dilema se zdálo být ve srovnání s varováním Llondelových smrtelných obrazců méně důležité. Zobrazily totiž osud Morbrithu, který spočíval na ramenou malého nemocného učně, jehož jediným talentem byl krasopis.

„Kor ať ho chrání,“ zamumlal prorok. Kněží, kteří si to špatně vyložili, sepjali ruce k té nejvážnější modlitbě za muže, kterého právě převzali do svého opatrovnictví.

Kapitola 6

Gaire’s Main

Bouře, kterou rozpoutal Anskiereův sokol bouře, zuřila v jihozápadních šířkách a konečně se vyčerpala. Na obloze po ní zbyly načechrané mráčky. Déšť pročistil vzduch. Emien se probudil v člunu do chladného, jasného rána. Pln modřin od toho, jak několik dní bojoval s rozzuřenými přírodními silami, se zvedl z podlahy člunu. Z rukávu mu kapala voda, když natáhl ruku, aby si promnul solí zalepené oči. Člun se zmítal na vlnách, maje uvázané kormidlo. Vyčerpaní veslaři leželi znaveně na lavičkách. Síla zbývajících dvou pasažérů se však zdála být únavou nedotčena. Hearvin a Tathagres seděli poblíž zádi a rozmlouvali spolu.

Emien se chytil obrubníku člunu. Ačkoli v sezóně vyjížděl na lov ryb, jeho dlaně byly plné puchýřů, jak si je otlačil o veslo. Vodou smáčená pokožka ho již dávno začala pálit. Přesto si chlapec palčivé bolesti nevšímal. Byl zaujatý pouze svou touhou po pomstě. Na palubě tohoto člunu jenom Tathagres nenáviděla Anskierea stejně jako on. Slíbila mu odstoupení Strážce bouře, proto jí chlapec přísahal věrnost. Tuto přísahu by nikdy žádný syn rybáře neporušil. Ačkoli byl slabý a hladový, jeho první myšlenka patřila jeho paní.

Emien opatrně vstal. Z dehydratace se mu motala hlava. Člun se kolébal tak, že by v něm nevydržel stát, kdyby se nedržel. Nespokojen s tím, co prováděl člun, přejel kritickým zrakem po plachtě, která byla vztyčena poté, co se bouře utišila. Hlavní plachta potřebovala uvolnit. Příď se nakláněla dolů, protože zdvihací lano bylo příliš volné. Emien začal instinktivně lana upravovat.

Jak pracoval, zazněly až k němu ze zádi zvýšené hlasy. Hearvin a Tathagres se otevřeně přeli. Emien přestal pracovat a poslouchal.

„…Nesplnilo to svůj účel,“ řekl Hearvin stroze. Seděl tak jako vždy, napřímeně jako vyřezávaná dřevěná soška, na pozadí dmoucích se vln.

Tathagres cosi neslyšně odpověděla, z jejích gest ale čišela otrávenost.

„Čeho jiného jsi ještě dosáhla?“ Hearvin sáhl rukou do mokrých záhybů své pláštěnky. „Tvůj lenní pán očekával uvolnění démonů mrazu a to, že Strážce bouře v Cliffhavenu bude poručen do Kielmarkova poručnictví. Až doposud jsi dodala dva mrtvé čaroděje, zničenou válečnou flotilu a chlapce, kterého bys ztratila, kdybych nezasáhl.“

Emien zadumaně natáhl ruku po hlavní plachtě. Ačkoli se Tathagresina odpověď ztrácela v poryvech větru, její tvář dostala nanejvýš rozzlobený výraz.

Hearvin ztuhl. Už se nechoval lhostejně. „A já říkám, že jsi toho pokazila dost!“

Tentokrát hlas Tathagres prolétl zvučně nad syčící zpěněnou vodou. „Vyzýváš mě? Jak se opovažuješ?! Bojíš se Strážce bouře, alespoň to je zjevné. Mluvíš o Kielmarkovi, jako by byl něco víc než jenom obyčejný smrtelník, což dokazuje, že tvůj úsudek je tak neurčitý jako úsudek potulného kejklíře. Jsem velmi zklamaná. Kisburn mi slíbil lepší věci.“

Hearvin vytrhl sevřenou pěst ze záhybů své pláštěnky a pozvedl ji do výše, jako by měl v úmyslu sáhnout k čarodějným praktikám. Emien, který se zajímal o svou paní, uchopil lano do ruky, spěšně je upevnil a spěchal na záď. Tathagres ale na čarodějovu hrozbu odpověděla pohrdavým smíchem.

Hearvin se najednou znovu začal ovládat. „Varuji vás, lady. Nepodceňujte mě tak, jako jste podcenila Anskierea.“ Čaroděj se odmlčel, přinucen zachytit se, když vlna zvedla záď člunu do výše.

Člun se prudce naklonil. Emien hlučně zakopl o lavici. Hearvin se otočil. Vítr popadl jeho kapuci. Odhalil kostnaté tváře, v kterých se zračila znechucenost. Tathagres, jak se zdálo, to vyrušení uvítala. Naklonila hlavu a sladce se usmála na syna rybáře z Imrill Kandu.

„Chlapče, učili tě navigovat?“ Odsunula si z obočí rozcuchané vlasy a usmála se s dívčí vyzývavostí. „Znáš toho dost, abys s tímto člunem doplul ke břehu?“

Přistoupiv blíž, Emien spatřil známky, jaké Anskiereova bouře zanechala na jeho paní, kterou si vyvolil. Její hladká pokožka byla popraskaná vlivem účinků slané vody a slunce a slabost jí vtiskly pod oči kruhy tak temné jako modřiny. Emien polkl. V tu chvíli ho přemohl pocit, že její krásu musí ochránit před dalším poškozením. Byl v rozpacích nad svou zčervenalou pokožkou a uzlovitými svaly, přesto ale odpověděl sebevědomě.

„Má paní se nemusí obávat. Prohlížel jsem si včera v noci oblohu, dokud byla vidět Polárka. S dobrým větrem bychom za čtrnáct dní mohli doplout k ostrovům Innishari. Pokud nám Kor zaručí déšť, abychom měli pitnou vodu, mohl bych vás tam bezpečně dopravit.“

Tathagres si pohrávala elegantními prstíky s náramky na své ruce. Vrhla na Hearvina přesvědčivý pohled. „Potom tedy plujme přímo tam. V Innishari si můžeme najmout obchodní loď plující do Cliffhavenu. Máš nějaké další námitky? Sděl mi je. Jsem si jista, že Emien rozptýlení rád přivítá.“

Čekala, zaujímajíc pózu kočky, která si zahrává se svou bezmocnou kořistí. Čaroděj ale odmítl být návnadou.

Přehodil si kapuci přes hlavu, zjevně spokojen, že hádka utichla. Jen Emien zahlédl varovná zlostná světélka v čarodějových očích, než je zahalil stín. Chlapec jeho záměrům nedůvěřoval, přesto byl dost chytrý na to, aby mlčel. Nejlépe by mohl Tathagres sloužit, pokud čaroděj nepojme žádné podezření. Oddán spíš praktickým věcem než intrikám, požádal sám o to, aby mohl člun vést k Innishari.

Jeho odpovědnost nebyla malá. Následující dny by s sebou mohly přinést mnohem tvrdší zkoušky, které prověří odolnost i toho nejodvážnějšího muže na palubě. Tathagresina štíhlá postava připomínala luční květinu. Bez jídla zeslábne jako první.

Přemýšleje, Emien zvážil své priority. Člun poslušně držel kurs, maje uvázané kormidlo. Kurs by však byl přesnější, kdyby kormidlo ovládal člověk. Spoléhaje se na své zkušenosti, které nasbíral během lovu ryb na palubě Dacsen, začal chlapec odvíjet lano. Uzly byly stěží uvolněny, když si všiml, že ho Tathagres pozoruje. Rty měla ohrnuté opovržením.

Emien se zamračil. „Má paní s tím snad nesouhlasí?“

Tathagres se opřela o obrubník, vědoma si toho, že čistá obloha na obzoru zdůrazňuje její ženskost. „Dala jsem ti možnost ovládat člun. Snese kapitán, aby byl sledován jako nějaký běžný námořník?“ Pečlivě zvažujíc, na jak dlouho se odmlčí, pozvedla fialkové oči a pohlédla na chlapce z Imrill Kandu.

Přichycen při tom, jak se na ni upřeně dívá, Emien zčervenal. Zahanben adolescentním návalem touhy a zasažen posměchem ženy, jež tento nával vyvolala, odpověděl zbaběle: „To je to, co si přeješ?“

Přestal se zabývat lany, zasažen frustrací, kterou se neodvažoval dát najevo. „Pokud mezi námořníky zřídím hlídky, budu požadovat kabinu, kde bych mohl v klidu provádět výpočty polohy člunu.“ Nezmínil se však o tom, že neumí psát.

Tathagres pečlivě jeho žádost zvážila. „Pak bude Hearvin tvým tajemníkem.“

Emien nervózně pohlédl na Hearvina. Ale Hearvin nijak neprotestoval. Zaklel jen jedinkrát, přičemž ale neměl pocit, že by jeho pýcha došla újmy. Chlapec si olízl suché rty a pohlédl do tváře své paní.

„Nuže?“ naléhala Tathagres.

Emien, rozpolcen smíšenými pocity, nebyl schopen odpovědět. Otočil se na patách a vyrazil kupředu. Neviděl Tathagresin souhlasný úsměv, když se jeho odpor změnil v zlost. Kopl svou botou do prvního námořníka, aby ho probudil. Zloba v něm probudila autoritativnost, která se k jeho věku nehodila.

„Hej, ty! Okamžitě vezmi kormidlo a zamiř na jihovýchod!“

Námořník namáhavě vstal. Byl příliš překvapen na to, aby protestoval. Emien pocítil, jak chutná moc a možnost rozkazovat. Byly pro něj sladší než to nejsladší víno, a také daleko víc opojnější. Už nikdy více by se neplazil jako nevzdělaný rybář před svými nadřízenými. Časem by se z něj také stal mistr. Tathagres uvidí, že si zvolila dobře, když ho vzala do služby.

Emien si opřel nohy o roubení člunu, maje svraštělé obočí. „Budeš držet hlídku do poledne. Pak někoho pošlu, aby tě vystřídal.“

Zvyklý na disciplínu, námořník poslechl. Chlapec, kterého se zmocnila vlna lehkomyslné odvahy, se rozhodl poznat, kam až si může dovolit zajít. Otočil se k zádi a uctivě se před Tathagres uklonil.

„Má paní, pro dobro tohoto člunu tě žádám o sponu, kterou si spínáš pláštěnku.“

Tathagres se na něj dívala s vypočítavým výrazem ve tváři. Emienovi vyrazil na spáncích pot. Přesto se však nezachvěl ani neustoupil. Tathagres nakonec odepjala dvě zlaté brože. Podala je Emienovi, aniž by ho požádala o vysvětlení.

Tento čin neunikl námořníkovi u kormidla. Když se chlapec naposledy uklonil a vykročil kupředu, pozoroval ho s nově získaným respektem. Chlapcova sebedůvěra vzrůstala. Emien se cítil jako člověk, poprvé od té nehody se sítí, která způsobila smrt jeho otce. V Imrill Kandu ho nazývali packalem, dítětem zbaveným všech smyslů a až hanebně pomalým v učení. Nyní se cítil jinak. S bradou zdviženou do výše Emien vložil brože do svých rozedřených dlaní. Vybral si místo, kde by mohl pracovat a zároveň jedním okem sledovat kormidelníka.

Hearvin se díval, jak chlapec začal zkušeně otáčet šperky na háčku tak, aby se co nejvíc leskly, aby mohl chytit nějaké ryby. „Dobrá, alespoň máme šanci, že úplně nevyhladovíme, ačkoli bude naše jídlo tvrdě zaslouženo,“ okomentoval čaroděj situaci. Opřel se o roubení člunu a dobromyslně se zadíval na Tathagres. „Ten chlapec se učí dost rychle. Možná až moc rychle.“

Tathagres neřekla nic. Její pozornost zjevně zcela pohltily záblesky zlata v Emienových prstech. Ale myšlenky, které se odrážely v jejích ametystových očích, prozrazovaly její nenasytnost. Čaroděj z toho neměl dobrý pocit.

* * *

Hned po poledni následujícího dne, po svém úniku z věže svatyně, vjel Jaric do vesnice Gaire’s Main. Nos i hrdlo měl ucpané prachem. Vnitřní stranu kolen měl odřenou od sedla a kotníky pohmožděné od třmenů, které byly na jeho nohy příliš dlouhé. Jaric nezastavil, aby je zkrátil. Přestože při svém úniku projel několika osadami, neodvážil se zastavit ani kvůli tomu, aby napojil svého koně. Neudělal přestávku ani v žádném městě, které spadalo pod správu hraběte.

Ale Gaire’s Main leží mimo hranice Morbrithu. To místo bylo kdysi zasvěceno kmenům, které se zde shromáždily v době letního trhu, ale nyní jen jméno připomínalo pozůstatky méně civilizovaných dob. Jaric vedl svého koně po ulici lemované ospalými chatami, bíle natřenými a s pečlivě upravenými doškovými střechami. Kůň klopýtal vyčerpáním. Z hadrů, které měly tlumit dusot jeho kopyt, odlétaly cáry. Boky zvířete se chvěly, jak těžce dýchalo. Nepravidelné klapání při každém kroku Jarica přesvědčilo o tom, že kůň ztratil jednu podkovu. Pokud by nenašel kováře, riskoval by, že kůň zchromne. Cestovat pěšky ho děsilo víc než trest v Morbrithu. Bez koně by byl bezmocný.

Jaric se na ulici otočil. Před ním se rozprostírala široká křižovatka, která rozdělovala Gaire’s Main na několik částí. Také tam byl pramen, kde kmeny kdysi dávno prováděly obřady. Ale tradiční kruhové kameny, kde se prováděly oběti, byly strženy a předělány na šindele. Nahradila je cihlová koryta. Odtékající voda stékala do řetězce kalužin plných bahna, kde se momentálně čvachtaly domácí kachny a také jedna zablácená prasnice, která se hned hnala za chlapcem. Všechna tato zvířata sledovala chlapce, jenž vjel na náměstí.

Kůň ucítil vodu a zvedl hlavu. Jaric ho pobídl. Děti se rozběhly za ním a běžely po jeho boku. Z jejich vzrušeného žvatlání Jaricovi hučelo v hlavě. Ve dveřích jednoho domu se objevila žena s vědrem. Zastavila se a ukázala na neznámého jezdce. Jak se kůň unaveně ploužil napříč náměstím, Jaric se cítil, jako by všichni lidé přestali pracovat jen proto, aby ho mohli sledovat.

Byl však příliš sláb na to, aby ho to nějak zaujalo. Kůň svými kopyty rozstříkával vodu v kalužině. Drůbež se rozběhla na všechny strany. Prasnice se zvedla z louže se zachrochtáním také, když Jaric pustil otěže a nechal svého koně, aby vnořil nozdry do koryta s vodou.

„Jéje, ten jezdec je bosý!“ zvolal chlapec, který měl na starosti prasata. Ostatní děti se začaly hihňat.

Jaric si povzdechl. Děti se zdály být až záviděníhodně bezstarostné. Kdykoli jindy by jej dětský smích rozveselil, nyní ho však Anskiereovo znamení pálilo na prsou jako rána. Neměl chuť se usmívat. Za pramenem se rozkládala vysoká, rozlehlá budova s doškovou střechou. Ze štítu domu visela na řetězech cedule. Vybledlá písmena prozrazovala, že v této budově se nachází hostinec. Nebylo však třeba, aby tam ten nápis byl. Gaire’s Main nabízela sotva něco jiného než sruby rolníků. Jaric věděl, díky tomu, že vedl účetnictví, že národ přicestoval do Morbrithu pro zboží. Ale nemohl si vzpomenout, zda se v této vesnici nachází také nějaký kovář. Bude se muset zeptat.

Kůň hlasitě odfrkl, když se napil. Vyburcován hlukem vyšel z křídla budovy, kde se nacházely stáje, větrem ošlehaný muž v zaprášené pracovní kombinéze. Vlasy měl bílé, ale obličej opálený. Objal šlachovitýma rukama okraj koryta a podezřívavě se zahleděl na Jarica.

„Jel jsi celou noc, mám pravdu?“ Jeho hlas zněl chraplavě. Přesto v něm bylo cosi přitažlivého, jako byla přitažlivá celá tato osada. „Co tě do Gaire’s Main přivádí?“

Jaric zrudl. Ze stájí vyšla otrhaná žena a přidala se ke starému muži. Byla také dost stará a větrem ošlehaná jako kůra stromu. Dívala se na Jarica očima, které kvůli šedému zákalu měly barvu perleti. Zajisté byla slepá, přesto se na něho ale dívala, jako by viděla. Jaric se při tomto zjištění zachvěl. Rezignoval na to, že ho slyší celá vesnice. Odpověděl s kultivovaným přízvukem, jakému ho učili u dvora.

Přesto jeho hlas zněl chraplavě, jako by jej zapomněl používat. „Není pochyb, že mě považujete za zdětinštělého. Vsadil jsem se s bratrancem, že mohu v noční košili ujet padesát mil a přesto být schopen ubránit zbraní svou čest. Tu sázku jsme dohodli v opilosti. Divíte se tedy, že teď, když jsem střízlivý, jsem jel raději v noci?“

Děti s velkým zájmem přistoupily blíž. Otrhaná žena je připíchla pohledem připomínajícím rybí mlíčí. Muž zíral upřeně na Jaricovy jemné ruce a odřená kolena. Potutelně se zašklebil.

„Tvůj kůň potřebuje podkovu,“ řekl starostlivě. „Mám se o to postarat?“

Jaric přikývl. Na to, aby mohl něco říci, měl příliš stažené hrdlo. Lidé jeho lži neuvěřili, ale zřejmě nikdo z přítomných neměl v úmyslu se na něco vyptávat. Jaric s uspokojením sklouzl ze sedla. K jeho nelibosti se mu však podlomila kolena hned, jak stoupl na zem. Jeho zmučenými svaly projela taková bolest, že až zalapal po dechu.

Jedna žebračka ho popadla za rameno, aby neupadl. Její ruka ho svírala jako ledový krunýř. Jaric sebou trhl, vyděšen tím, jak ho přitom zamrazilo. Motala se mu hlava, přesto si všiml, že je scvrklá, malá a oblečená jenom v hadrech. Měla však na sobě koženou halenu, sepnutou sponou. Podobný oděv nosívaly kmeny z vrchoviny. Ne každý obyvatel Gaire’s Main byl civilizovaný. Jaric si s hrůzou všiml toho, čeho si kvůli únavě nevšiml předtím – ta žena nemohla být nikdo jiný než lady z Wellu. Oslepena jako mladá dívka při rituální ceremonii a oddávajíc se orakulárním vizím, by svatyni střežila až do smrti, ačkoli to místo se zřejmě od dob, kdy byla mladá, podstatně změnilo. Páchla kravínem. Nicméně i tak si zasloužila respekt. Chlapec vydechl, aby jí poděkoval.

Jeho slova však zanikla v křiku tak tajuplném jako tajemno, jež obklopovalo tento pramen. Jaricovi běhal mráz po zádech. Obestřela ho temnota a jeho smysly ho znovu zradily.

„Oheň!“ prohlásila žena zvučným hlasem. „Vidím tu muže ohraničeného živým ohněm. V jeho patách letí havrani nešvarů.“

Pak dodala něco v jazyce klanu. Jaric však neslyšel nic z jejího varování. Omdlel, ztracen v příboji vln zapomnění. Dokonce i jeho slabé tělíčko představovalo pro starou lady velkou váhu. Odpotácela se ke správci stájí, který chlapce zachytil do náruče.

Otřesen přívalem starých čar, správce stáje pozvedl bledou tvář, v níž se zračila nejistota, ke slepé kněžce. Již celé roky byla senilní a bezmocná, jen trochu víc než obyčejná žebračka, která přespávala v seně na půdě. „Co mám s tímhle chlapcem udělat?“

Žena zamžikala očima, upadnuvši do bezvýraznosti pokročilého věku. Její odpověď ale zněla jasně. „Udělejte pro něho vše, co bude třeba. I pro jeho koně. V jeho sedlové brašně najdete stříbro. Vezměte si tolik, kolik si zasloužíte, a vypravte ho na cestu. Nesmí se zdržovat.“ Pak už jen něco mumlala. Děti, které se tu zastavily, aby se dívaly, se najednou probraly z roztržitosti a rozutekly se.

Správce stájí u pramene osaměl. Nechal valacha stát se spuštěnými otěžemi. Zvíře bylo jízdou vyčerpané, tudíž nikam neuteče, zatímco odnese mladého pána k ženě majitele hostince.

* * *

Jaric se vzpamatoval. Rozkašlal se díky ostré chuti slivovice. Polkl. Slivovice ho pálila v hrdle. Otevřel oči. Nad ním se skláněla baculatá žena středních let s rozcuchanými vlasy. Když přiložila láhev k jeho ústům, zavrtěl hlavou. Momentálně nebyl schopen mluvit.

„Co je na tom špatného? Nesneseš pití pro muže?“ Žena postavila láhev na třínožku vedle svého lokte. Otřela si vlhké ruce o sukni, což jindy nedělávala. V jejím chování bylo znát mateřskou laskavost, kterou bezpochybně vyvolala Jaricova křehkost. „Ty budeš zřejmě pořád takhle hubený, chlapče, pokud se nenaučíš pít něco ostřejšího.“

Jaric si povzdechl. Přál si, aby tato rada byla pravdivá. V písárně mu křehké vzezření nijak nevadilo. Ale když byl sám na cestách, nemohl se vyhnout faktu, že nebyl schopen přežít přísné zákony své vlastní kultury. Poprvé se při tomto pomyšlení zastyděl. Nemohl se té ženě podívat do očí.

„Vypij ten zbytek, jestli můžeš,“ naléhala na něho jemně. „Pošlu svou dceru Kencii, aby ti sem přinesla jídlo.“

Prošla dveřmi do kuchyně s příjemným pocitem vlastní schopnosti, která se v ní během let, kdy pečovala o chod hostince, nastřádala. Jaric neklidně zkoumal okolí. Seděl v křesle, vyrobeném z obyčejného dřeva, které se krčilo vedle obrovského krbu z kamene. Nehořela v něm žádná polena, ale lojová svíčka vrhala odlesky světla na strop, bíle natřené stěny a častým používáním ohlazené třínožky a lavice – až na muže, který narážel sud, byla celá místnost opuštěná. Chlapec mohl ze všech těch poznámek, kterými ho muž častoval, ohluchnout.

Najednou se objevila Kencie s podnosem s jídlem. Měla silné kosti, světlé vlasy a byla přibližně stejného věku jako Jaric. Odložila svůj náklad na stolek, pozorujíc chlapce se zvědavostí. Jaric, kterého udivila její podobnost s matkou, si ji také dlouze prohlížel.

„Přestaň zírat a jez!“ Kencie si otřela ruce, po umývání nádobí dosud vlhké, o zástěru. Ve tvářích se jí udělaly dolíčky, jak tak Jarica opovržlivě pozorovala. „Podle toho, jak vypadáš, jíst potřebuješ. Máš zápěstí tak tenká, že mám obavy, zda budeš vůbec schopen zvednout vidličku.“

Jaric vzal z podnosu rohlík a kousl do něj, jako by tak chtěl otupit pocit hořkosti. Přestože byl zvyklý na časté posměšky od žen v Morbrithu, Kenciiny poznámky se ho dotkly. Její bystrý úsudek neměl před ničím respekt, ani před cizincem, který měl požívat pohostinnosti tohoto hostince. Jaric ochutnal dušené maso. Dokonce ani v Kenciině přítomnosti se mu nepovedlo zabránit tomu, aby se mu netřásly ruce.

Doufaje, že zmírní příkrost jejích poznámek, řekl: „To jídlo je dobré.“ Ale kvůli vyčerpání byl schopen stěží jíst.

Kencie pokrčila rameny. „Vypadáš napůl jako mrtvý. To, co nedojíš, ti zabalím s sebou. Můžeš si to dát do své sedlové brašny.“ Pokrčila nos a usmála se. „Alespoň že mi neporučili, abych ti vyčistila boty.“

Její škádlení vypadalo přátelsky. Když ale vytírala podlahu pod třínožkami, Jaric ji chytil při tom, jak se na něho dívá, když si myslela, že si jí nevšímá. Koutkem oka zachytil, jak zvedá zkřížené pěsti, aby zabránila zlu. Proroctví oné moudré ženy ho zřejmě poznačilo. Obyvatelé Gaire’s Main s ním zacházeli dobře, protože si přáli se ho zbavit. Jaricovi se v krku usadil jako knedlík pocit neštěstí. Jak to asi dokáže, mimo zdi Morbrithu a svatého poklidu v knihovně? Kenciino škádlení zdánlivě způsobilo to, že Anskiereova moc byla ještě více skličující, a stejně tak beznadějná jako vyhnanství. Jarica se zmocnila další vlna hrůzy. Cítil, jak se mu svírá žaludek.

Odložil lžíci v obavách, že ji upustí a že si toho Kencie všimne a znovu se začne smát jeho slabosti. „Už toho víc sníst nemohu,“ řekl zoufale.

Kencie opřela smeták o bar. „Tak pojď se mnou. Matka mě požádala, abych tě přivedla do předního pokoje.“

Jaric klopýtal v jejích patách. „Jsi velmi laskavá.“

„Ne. Ty to platíš.“ Kencie vytáhla z kapsy své zástěry svíčku a připálila ji o již hořící svíci. „Matka si všimla, že máš u sebe pouze stříbro. Řekla, že ti naúčtuje pouze polovinu, protože lady se za tebe přimluvila. Nemůžeš tu ale zůstat déle než jednu noc.“

Uspokojen zjištěním, že v sedlových brašnách hraběte jsou aspoň nějaké mince, Jaric ztuhle kulhal ke schodům. Vesničané se nemusejí obávat. Štván čarodějovou mocí, pochyboval o tom, že by mohl zůstat v Gaire’s Main byť jen o hodinu déle, než bylo nezbytně nutné.

* * *

Jaric prospal beze snů celé odpoledne. Úplně oblečen a pln prachu z cest, ležel skrčen napříč postele přesně tak, jak do ní padl, když Kencie zavřela dveře jeho pokoje. Vůbec se nepohnul, ani při západu slunce, když mu hospodyně přinesla horkou vodu, aby se umyl. Nechala umyvadlo, z nějž stoupala pára, na truhle pod oknem a rychle odešla, přesvědčena o tom, že chlapec bude takhle odpočívat až do rána. Ponechán sám sobě, mohl zůstat spát, ale čaroděj, který vůči němu uplatnil své nároky, zřejmě nepřipouštěl žádnou známku slabosti. Jaric byl vytržen ze spánku neklidem, který ho ihned zcela probral.

Pokoj byl tmavý. Za oknem se objevil nad kopci měsíc, žlutý jako stará slonovina. Přestože do svítání zbývala ještě celá hodina, Jaric nemohl zůstat v posteli. Čarodějova moc způsobovala, že se jeho svaly bolestně napínaly. Pokožka ho pálila, jako by ho spaloval sám vzduch, pokud tu zůstane ještě déle.

Jaric vstal, šátraje poslepu po svíčce a zapalovači. Vnořil zápěstí do umyvadla. Po stranách rukou mu stékala voda, smáčejíc mu prsty. Její chlad však jeho rukám nijak neulevil. Neutišil palčivost, která se stupňovala s každou minutou. Jaric to snesl jen tak dlouho, než si omyl obličej. Pak vyrazil ke dveřím.

Pohyb vyvolal dočasnou úlevu. Chvěje se při té úlevě, Jaric spěšně kráčel po chodbě. Bude muset rychle najít svého koně a vyrovnat účet u majitele hostince dřív, než ho přemohou kruté účinky čarodějových kouzel a nejistota.

Společenská místnost byla opuštěná. Venku se Kencie nakláněla s vahadlem se dvěma vědry nad pramenem, nabírajíc vodu pro kuchyni. Když se otevřely dveře hlavního vchodu do hostince, vzhlédla vzhůru, překvapena pohledem na Jarica, který stál na schodech.

„Odjíždíš?“ Složila svůj náklad z ramen a vykročila k němu, opatrně se vyhýbajíc loužím, které se matně leskly na zemi. „Vstal jsi brzy. Stájník ještě spí.“

Pohněván tím, že ho mohla považovat za bezmocného, Jaric řekl: „Já si svého koně mohu osedlat sám.“

Kencie pokrčila rameny. Její obličej se ztrácel v mlze časného rána před rozedněním. „Tak dobře. Jestli počkáš, přinesu ti sedlové brašny. Zbytek postroje tvého koně je v sedlárně, hned za žebříkem vedoucím na půdu.“

Jaric ale nemohl zůstat v poklidu. Nátlak, který na něj byl vyvíjen, nijak nepolevoval. Tím méně byl čas na zdvořilost. Zatímco Kencie vytahovala vědra z vody, chlapec spěchal do stáje.

Našel sedlárnu ve tmě po hmatu. Jediné sedlo a uzda, ležící na polici, patřily jemu. Probrán hlukem, černý valach hraběte zvedl hlavu. Nozdry se mu leskly v matném světle, které sem dopadalo z chodbičky vzadu. Jaric odtáhl jezdeckou výstroj k boxu. Vlhká sláma mu šustila pod bosýma nohama. Ruce se mu nervózně chvěly, když chytil oprať koně.

Valach se polekal. Kůže pálila chlapce do dlaní. Cinkání postroje vyhnalo holuby z podkroví. Poháněn nutností se Jaric pokusil zazpívat slova písně, kterou v dětství slýchával v kovárně. Jeho snaha, která jindy vyzněla naprázdno, nyní zabrala. Koni se přestaly protáčet oči a napjaté svaly se uvolnily. Sklonil hlavu s lysinou. Nozdry se mu jemně chvěly zvídavostí.

Jaric přehodil nemotorně uzdu přes široké čelo koně. Neměl v tom praxi. Zdálo se však, že koni jeho neobratnost nevadí. Sedlo, u nějž visela pochva s mečem, bylo na drobného chlapce příliš objemné na to, aby je zvedl nad rámena. Musel pracně vyšplhat na žlab, aby dosáhl na koňský hřbet. Kencie se vrátila, když namáhavě upínal podpěnku a pak seskočil dolů. Nebyl si vědom toho, že se přestal třást, když vyváděl koně ze stáje. Kencie připjala sedlové brašny k sedlu. Když nemluvil Jaric, mluvila aspoň ona.

„Matka ti vyúčtovala za postel a jídlo jeden stříbrňák. Stájník si vzal půl stříbrňáku za žrádlo a novou podkovu pro tvého koně. V peněžence v levé kapse ti zbývá pět a jeden stříbrný. Do brašny po pravé straně jsem ti dala jídlo a tvůj plášť.“ Ustoupila vzad dívajíc se, jak Jaric prohlíží zadní kopyto svého koně. „Je ta podkova přikována podle tvých představ?“

Jaric pustil nárt koně a napřímil se. „Půjde to.“ Jeho slova maskovala vzrušení. Práce byla odvedena dost špatně. Již v raném věku čtyř let mu byly do hlavy vtloukány zásady správného kování, chlapec však byl příliš sláb na to, aby uzvedl kladivo. Nyní mu nezbývalo nic než litovat stájníkovy lhostejnosti. Chytil uzdu a vedl koně ven ze stáje. Dbal na to, aby se neohlížel, v případě, že by mu kůň svými okovanými kopyty šlápl na nohu.

Přišel čas nasednout na koně a vyrazit. Kencie nejistě uskočila na stranu, když kůň svýma nohama začal kolem sebe rozstřikovat vodu z kaluží u pramene. Jaric vsunul nohy do třmenů, zatímco zvíře pilo.

„Počkej,“ zarazila ho Kencie. Otočila se a vběhla do hostince.

Jaric zůstal stát. Utrpěl kvůli její žádosti první bodavé varování čarodějovy moci. Objal se, aby jejím účinkům nějak čelil. Kencie však dlouho pryč nebyla.

Objevila se ve vchodu do dvora, svírajíc v náručí pár holínek. Jemná, dvojitě prošívaná kůže byla dobře přistřižená a ozdobená korálky a kožešinou.

„Tady máš.“ Kencie strčila holínky Jaricovi do rukou. „Jsou tvoje. Ten, komu patřily, zemřel na horečku, když pobýval v našem hostinci. Šaty pro bohaté se zde, v Gaire’s Main, nikomu nehodí. Ať už ses vsadil nebo ne, nemůžeš pokračovat s bosýma nohama.“

Jaric se začervenal, uveden do rozpaků průhledností své lži a zraňující potřebnosti, která se za ní skrývala. Zahanben Kenciinou velkorysostí se rychle sklonil, aby si její dar vyzkoušel, než si jeho rozpaků všimne a vyloží si je jako nevděčnost.

Holínky byly až směšně velké. Celé palce přehnuté manžety vlály kolem jeho lýtek, hubených jako tenké větvičky. Jaric stiskl rty a narovnal se. „Na každičkém kroku na tebe budu vzpomínat s díky.“ Pousmál se vážně a vysekl Kencii zdvořilou poklonu, jak bylo zvykem vůči dámám v Morbrithu. „Kéž váš hostinec a také jeho majitelé prosperují dobře.“

Pospíchal ke svému koni. Ten však uskočil stranou, čímž jeho zdvořilé gesto poněkud pokazil. Kencie jej chytila za uzdu, aby jej mohla podržet, dokud Jaric nenasedne. Když držela otěže, pohlédla Jaricovi zkoumavě do tváře, do jeho citlivých tmavých očí. Jeho tvář měla patetický výraz strachu.

„Jsi tak drobný,“ řekla jemně, avšak ihned svých slov litovala.

Jaric ztuhl. Kencie mu dala ty holínky, protože ho litovala. Vzedmula se v něm zlost. On o nic nežádal. Anonymita a post učedníka v knihovně ho naprosto uspokojovaly. Díky ráně osudu ho čarodějova moc a proroctví kněžky zbavily sebevědomí a přetvořily ho v politováníhodný objekt. Nyní byl závislý na každém kroku na milosti jako chromý, který žebrá ve škarpě.

V nastalém tichu vyškubl otěže valacha z Kenciiny ruky. Pobídl koně patami a vyrazil z Gaire’s Main po cestě vedoucí na jih.

Za jeho zády si Kencie otřela vyhublé prsty o zástěru. Bolelo ji srdce kvůli ráně, kterou uštědřila jeho hrdosti. Divné, pomyslela si. Mohla spíš obdivovat Jaricovu odvahu, než se zmínit o jeho vyhublosti. Údery kopyt pomalu doznívaly v dálce. Kencie si se stoickou praktičností vzpomněla na své zanedbané povinnosti. Ale když kráčela směrem k hostinci, stará kněžka od studny se vyšourala ven ze stodoly a zastoupila jí cestu.

Žena se poškrábala na břiše skrz škvíru mezi kožešinami, které měla na sobě. Pak pozvedla slepé oči k uličce, kde zmizel Jaric se svým koněm jen několik minut předtím.

„Víš to?“ Baba chytila Kencii za rukáv. „V těchhle botách ten chlapec neujde ani dvacet kroků.“

Dívka zadržela dech. Odstrčila kněžku hrubě na stranu a uprchla do kuchyně. Ani její matka z ní nemohla dostat vysvětlení, proč je tak bledá.

Valach hraběte se dal do cvalu a střechy Gaire’s Main brzy zmizely za zatáčkou v kopcích. Cesta mezi zoranou farmářskou půdou ho dovedla k trnitým keřům. Vlna Jaricovy zloby narůstala, zanechávajíc za sebou pocit osamělosti. Vpředu se cesta vinula rozlehlým údolím, zahaleným mlhou a opuštěným. Utopena v tmavých stínech pod perlovou oblohou, působila na něj krajina dojmem osamělosti. Vše, čeho si cenil, zůstalo za ním. Chlapec přitáhl otěže, aby zpomalil krok koně. Zvíře ale projevilo nečekaný temperament. Přitisklo uši k hlavě a najednou zjankovatělo. Jaric cítil, že prodloužilo krok. Země pod jeho kopyty začala prudce ubíhat. Vyděšený chlapec klel a potahoval za otěže, dokud ho nerozbolela ramena. Zvíře muselo cválat do vyčerpání tu noc, kdy je ukradl. Nyní, když si valach odpočinul a nažral, byl na něj příliš silný. Dokud nevyčerpá prvotní čerstvou energii, Jaric nemohl doufat, že jej ovládne. Rozplakal se strachy. Chytil se hřívy a modlil se, aby to zdivočelé zvíře zůstalo na cestě.

Vzdálenost se zkracovala v rytmu koňských kopyt jako v rytmu hodin. Koňská kopyta narážela do země s čistým, pevným zvoněním, zvedajíce jemné obláčky prachu. Vítr povíval hřívou a ohonem zvířete i Jaricovými jemnými vlasy. Připomínalo to nešetrné pohlazení. Pod koleny, která bolestně třela o boky koně, chlapec cítil jeho zdravím kypící svaly na plecích. Zvíře se těšilo ze své pružnosti a z běhu chladným ránem. Neznamenalo to hrozbu, ale oslavu jeho vlastní existence. Jaric objevil v prosté radosti zvířete z pohybu harmonii. Jeho panika se proměnila v divoké opojení. Uvolnil stisk otěží. Kůň napjal krk a rozběhl se rychleji.

Když se nad obzorem objevil okraj vycházejícího slunce, Jaricovy tváře hořely vzrušením. Už se cítil v sedle jistěji než kdy předtím. Valach, který jako by vycítil změnu v chování jezdce, zvolnil postupně krok. Potřásl hlavou a přešel do klusu. Zklamaný Jaric ztratil odvahu.

Přitáhl koně, až šel pouhým krokem. Jeho štěstí mařil neměnný fakt, že jeho tělíčko se nehodilo pro temperamentního koně. Vzrušení, které okusil, nyní ještě více vyostřilo jeho ubohost. S vtírajícím se pocitem smutku pochopil, že knihovna v Morbrithu už nemůže nadále skrývat jeho křehkost nebo jeho nevinnost. Poprvé se cítil být vězněm svých fyzických omezení, a smutek z tohoto poznání mu propaloval duši.

Kapitola 7

Křižovatka

Cesta začala být ucpaná, když slunce vystoupilo výš. Jaric jel dopoledne mraky prachu, které zvedala stáda dobytka hnaného na trh. Popostrkován ovcemi a kravami a nucen ustupovat stranou, když kolem něj rychle projížděli jezdci s poštou, popleskával svého vzpurného koně, aby jej uklidnil. Valach sebou nervózně trhal, maje uši napřímené a svaly na zpěněném krku napjaté. Jarica bolela od cvalu záda a ramena. Dlouho před polednem ho rozbolely loketní a zápěstní klouby i šlachy. Bolest mu vystřelovala do rukou. Ať byl jakkoli vyčerpán, čarodějova kletba mu nedopřávala odpočinku. Musel pokračovat v jízdě, jak se zdálo, dokud nepadne.

Konečně se prašná cesta z Gaire’s Main proměnila v kamennou silnici, která vedla podél Řeky červených vod do města Corlin. Zde se shromažďovaly karavany po cestě. Řinčení vozíků tažených osly a neutichající výkřiky jejich poháněčů způsobovaly, že Jaricovi hučelo v hlavě. Jeho oči a nosní dírky dráždila drobná zrníčka písku. Otěže odíraly jeho ruce, až se bál, že to nevydrží a spadne z koně. Kdyby se kůň v té vřavě splašil, nikdy by uzdu neudržel, ani by nedosáhl na jídlo, které mu Kencie zabalila do sedlové brašny. Jaric visel zuboženě nad koňskou hřívou. Doufal, že v peněžence hraběte zůstalo dost stříbra, aby mohl zaplatit za lázeň a přenocování v Corlinu.

Odpoledne ubíhalo. Vozkové žertovali a chovali se čím dál tím víc hlučněji v očekávání, že si zaplatí nějaké ženy, až dojedou do hostinců. Nabyv odvahy, Jaric pohlédl vpřed. Tenké jako tahy perem na pergamenu se na obzoru na východě objevily zubaté věže Corlinu. Dole leželo údolí, kde říční nákladní člun křižoval Řeku červených vod. Cesta pokračovala na druhé straně, lesknouc se jako stužka na temném pozadí Seitforestu. Jaric počítal hloučky nákladních zvířat a vozů na blízkém břehu. Na převoz čekaly nejméně čtyři karavany. Jaric uvažoval, zda se dostane přes řeku před západem slunce. Večer strážní Corlinu zavírali na noc brány, aby město chránili před bandami psanců, kteří útočili na obchodní stezky a rabovali karavany. Sám a bez znalosti ovládání zbraní by byl Jaric pro takovéto loupežníky snadnou kořistí. V obavách pobídl valacha do klusu.

Chod koně znásobil jeho nepohodlí. Omámen únavou a s mlhavými myšlenkami na hranici deliria, si Jaric nejdřív nevšiml palčivosti Anskiereovy moci. Dosáhl nejvyššího bodu kopce, kde se cesta svažovala na sever k přívozu, a najednou byl popoháněn iracionálním nutkáním zahnout dolů na stezku, která se stáčela doprava. Odolal mu. Opustit bezpečí frekventované silnice znamenalo přivolávat neštěstí. Jaric pevně otočil hlavu valacha k přívozu a zabořil paty do jeho slabin. Kůň poskočil a rozběhl se.

Ani snaha přežít však neznamenala nic vůči moci, která ovlivňovala jeho osud. Ve chvíli, kdy se Jaric odklonil od stezky, pod kopyty valacha explodovala vířivá síla. Zvedl se vítr a koně a jezdce uvěznil vzdušný vír, který se kolem nich vytvořil a znemožnil jim cestu vpřed. Zvíře sebou trhlo hrůzou a postavilo se na zadní. Oslepen vlající hřívou se Jaric snažil udržet na hřbetě koně.

Jaricovou myslí projela vlna energie. Vykřikl, když se mu pohled na přívoz a cestu roztříštil před očima a nahradila jej vidina ledových útesů, zmítaných nekonečnými přívaly rozbouřených vod. Ve vzduchu byla cítit vlhkost a tráva v dunách a byl slyšet chraplavý křik racků vznášejících se na obloze. Obetkán melancholií toho místa, Jaric vycítil volání, které ustane teprve tehdy, až se dostane na toto opuštěné pobřeží. Poznal, že krvavý Ivainův dluh padl na jeho útlá ramena, což neznamenalo žádný rozdíl. Anskiereova pobídka tu zůstane, ať už chlapcovo trápení s sebou přineslo pomstu ohňů Koridami, nebo by byl jeho život ztracen. Jaric půjde vpřed nebo bude bezmocně hnán jako list v podzimní bouři.

Námět snu se rozplynul. Zanechal Jarica otřeseně sedícího v sedle. Jeho kůň se pod ním chvěl, paralyzován hrůzou. Chlapec jej mechanicky pohladil po krku. Mezitím vůně moře vyprchala. Nahradil ji pach prachu. Boční stezka se stáčela jako vybělená šňůrka přes louky, které se táhly podél Řeky červených vod. Pak se ztrácela ve stinném okraji lesa. Jaric se na chvíli vzepřel a odmítl pokračovat dál. Prudký poryv větru varovně zčechral traviny pod nohama valacha. Anskiereova moc nikdy nespala. Chlapec si povzdechl. S ubitou rezignací popadl otěže a otočil hlavu koně na jihovýchod, pryč od přívozu a bezpečí. Jaricovi se do tváře vryla slabá stopa beznaděje, neboť Anskiereova moc ho hnala nezvratně kupředu jako tele na porážku.

Když nechali stezku za sebou, kůň se uklidnil. Jaric se nepokoušel ohlédnout zpátky na věže Corlinu. Stébla trávy, zčervenalá podvečerním sluncem, se leskla, jako by je skrápěly krůpěje krve. Krajina s loukami brzy končila a stezka jej zavedla do lesa.

Zkosené sluneční paprsky naplnily les světly. Nad jemnými koberci kapradin se tyčily duby a buky staré jako sám čas. Po jedné straně se zvedaly sem tam mechem porostlé kmeny, masivní jako sloupy královské haly. Spadané listí mezi nimi zářilo jako lucerny během letního trhu. Přesto jel Jaric dál, ochromen hrůzou. Přes všechnu svou okouzlující vznešenost se les stal útočištěm vyvrhelů. Nikdo jiný, kromě desperátů, neprojížděl těmito klikatícími se cestičkami bez pochodní a armády statných členů družiny. Zdálo se, že rozlehlý les spolkl Jaricovu přítomnost. Dokonce i zvuk kopyt jeho koně tlumily zatuchlé nánosy listovky.

Z houští, které mělo ve večerním slunci růžový nádech, vystoupil zálesák v oděvu z vyčiněné kůže. Na ramena tohoto muže spadaly černé vlasy, sem tam prošedivělé. U boku mu visel pytel plný zvěřiny a oka na ptáky, která se jemně pohupovala, když se zastavil, aby se podíval na chlapce na koni.

„Chlapče,“ zvolal zálesák jemně. „Raději by ses měl vrátit. Utáboř se poblíž přívozu, pokud dáš na radu cizince. Jestli musíš cestovat tudy, aspoň počkej, dokud se nebudeš moci přidat k nějaké družině, doprovázené ozbrojenci. Ty, kdo cestují sami, tu nečeká nic dobrého.“

Jaric se nijak nesnažil odpovědět. Mučen vzpomínkou na Kenciin soucit, si zvolil možnost nezastavovat a nevysvětlovat někomu své důvody. Když projel kolem, zálesák pokrčil rameny a zmizel opět v houští. Jaric popadl pevně otěže a odolal touze zavolat zálesáka zpět.

Cesta se svažovala hlouběji do lesa. Stíny se prodlužovaly, až se na nebi zaleskla jako pohádkový klenot Večernice, jasně svítící skrz listí. Jaric přejel řadu otevřených mýtin, z nichž každá další byla poklidnější než ta před ní. Všechna ta krása přírody ale nebyla schopna utišit Jaricův neklid. Přemohl ho pocit nepřítomnosti zákona v tomto lese.

Varován kradmým zašustěním listí, sáhl po meči hraběte. Zbraň byla těžká. Jaric potřeboval k tomu, aby ji zvedl, obě ruce. Ještě dřív než ostří zazvonilo o pochvu, vyskočil z křoví nějaký muž. Natáhl vyzáblé ruce, aby chytil uzdu. Valach sebou trhl a uskočil stranou přes chumáč kapradí. Jarica to vrhlo na šíji koně, přesto se mu ale podařilo meč vytáhnout. Udeřil koně prudce patami, ve snaze útočníkovi ujet. Muž zlostně vykřikl a uskočil stranou.

Valach vběhl na mýtinu. Otěže volně vlály. Jaric spatřil nad ostřím meče vybíhat zpoza stromů další psance. Někteří z nich měli kyje. Zabránili mu v úniku. Vyděšen jejich útokem, kůň uskočil stranou. Jeho okovaná kopyta srážela k zemi mladé stromky. Větve se houpaly, narážejíce na ostří meče. Jaric se ze všech sil snažil udržet v sedle. Uzda se najednou zachytila o suchou větev. Valachovi, takto chycenému, ujely zadní nohy. Jaric zaslechl, jak muži kolem něho supí námahou. Za límec ho surově popadly něčí prsty. Jaric máchl mečem. Ocel narazila na okovaný dřevěný kyj. Při tom nárazu ucítil Jaric bolest v ramenou. Uvolnil stisk.

Meč mu vypadl z rukou, proletěl křovím a zabodl se hluboko do země. Psanec strhl chlapce ze sedla. Jaric se svalil. Jeho tváře krutě poranily kroužky, kterými měl útočník pošitou vestu. Přistál se žuchnutím v kapradí. Polámané listy kapradí nyní lemovaly jeho poškrábanou tvář a zvedající se siluetu kyje.

„Ne! Prosím! Smilujte se!“ Jaric zvedl paži v očekávání úderu. Uslyšel smích, lemovaný rychlými, dusajícími údery kopyt. Kyj se snesl dolů a zasáhl ho. Jaric cítil, jak se mu v těle lámou kosti. Vykřikl v agonii. Vzduch se prudce rozvířil, když kyj dopadl podruhé. Jaric se otočil, ale kyj ho zasáhl přímo do hlavy. Zdálo se mu, že mu lebka explodovala a vzplála v ohni. Pak se mu před očima rozestřela tma.

* * *

Měsíc svítil vysoko na obloze, když zálesák dospěl na mýtinu, kde měl v úmyslu zkontrolovat poslední ze svých pastí. Zastavil se, varován nastalým tichem. Měl dojem, že něco není v pořádku. Kde jindy zněly různé zvuky noci, bylo slyšet jen cvrčky. Všiml si také polámaného kapradí u stezky. Přivyknut více lesu než jeho společníci, zálesák se sklonil a prozkoumal půdu. Objevil stopy násilí. Jemný mech byl poškozen kopyty vyděšeného koně. Útočník zanechal stopu také po sobě. Zálesák našel otisk mužské holínky. Sevřel ruce v pěst, jak moc ho to rozzlobilo. Spěšně sledoval pás polámaného kapradí a trávy, až spatřil útočníkovu kořist. Chlapce, ležícího tváří dolů v listí. Jeho nahé tělo bylo poseto stružkami krve jako mramor.

Chlapec byl pravděpodobně mrtev. V tomto lese docházelo k podobným tragédiím poměrně často. Zálesák povzdechl, zasmušen tím, že tak malý a bezmocný chlapec musel čelit takovému násilí.

„Varoval jsem tě, chlapče, že ano?“ řekl muž nahlas. Cvrčci v jeho blízkosti přestali cvrkat.

Když se ale chlapce dotkl, zjistil, že žije a že je o několik let starší, než předpokládal. Jemně zkoumal rozsah jeho zranění. Chlapec měl jednu ruku zjevně zlomenou. Překrvení způsobilo otok a po úderech do hlavy mu zůstaly dlouhé zející rány. Budou si nutně žádat přiložení teplého obkladu. Zálesák chlapce zakryl svým pláštěm z kožešiny z kun. Proklínaje bláhovost mládí, vytáhl nůž a odřízl mladý výhonek stromku, aby nařezal tyčky. Přísahal při ohních Koru, že jestli se chlapec uzdraví, naučí ho, jak se sám bránit.

* * *

Jemné clony mlhy a deště proměnily noc v inkoust. Po sedátkách v člunu se rozlévala voda. Plachty plácaly o sebe, jak sebou člun zmítal v příboji a v poryvech nejistého větru. Promáčen po pěti hodinách u kormidla, se Emien zhluboka nadechl. Ucítil před chvílí nezaměnitelný teplý závan větru od pobřeží. Od té doby, kdy ho Tathagres pověřila velením na člunu, a po další bouři a dvou obdobích poklidu, uběhlo již sedmnáct dní, když se před nimi objevil neznámý ostrůvek.

Vítr se stáčel na jih. Emien srovnal kurs. Hlavní plachta se s rachocením kladek zatřepotala. Přistání mohlo stěží proběhnout v horším čase, pomyslel si kysele. Od té doby, co se počasí změnilo, se musely hlídky řídit kompasem. Viditelnost se snížila na pouhých několik yardů. Už několik nocí na obloze nesvítily žádné hvězdy. Podle hrubého odhadu polohy lodi Emien vypočítal, že ostrovy Innishari musejí být vzdáleny devět námořních mil. Ale rychlé proudy mohly člun vychýlit z kursu. Zde, kde Korinské moře bylo poseto jednotlivými souostrovími jako korálky a útesy pod hladinou moře pravidelně pročesávaly vzduté mořské vlny, bylo určení přesné polohy nezbytně nutné.

Vánek polevil. Emien znovu zachytil omamující vůni vegetace a písku. Pobřeží bylo nebezpečně blízko. Ve tmě neviděl nic, dokonce ani bílé zpěněné hřebeny příbojových vln. Pokus dopravit člun ke břehu mohl ztroskotat na jako břitva ostrých korálových útesech. – V tu chvíli Emien zaslechl hučení příboje narážejícího na přední čeleň.

Na pažích mu vyrazila husí kůže. Mohl se rozhodnout příliš pozdě. Člun se ocitl téměř na pobřeží ostrova. Emien se kousl do rtu, ochromen pocitem zodpovědnosti. Vyčerpaní námořníci by se vzpamatovávali až moc pomalu, kdyby byli ponecháni sami sobě. Člun se nesměl odchýlit od kursu. Emien věděl, že by nestrpěl Tathagresinu zlobu, kdyby nedokázal člun bezpečně dopravit k pobřeží.

Rozvázal uzel na provaze, kterým měl přivázané kalhoty v pase, a pak jej hodil dolů na záda nejbližšího námořníka. „Potřebuji všechny ruce! Druhá hlídko, k veslům!“

Pasažéři člunu ožili. Emien zadržel muže, po kterém hodil provázek, a poslal ho na záďovou lavici. „Ty, chop se kormidla a hlavu vzhůru. Stoč člun po větru a drž kurs.“

Zatímco se člun otočil, Emien si razil cestu vpřed. Volal přitom rozkazy, aby byly plachty svinuty.

„Chlapče!“ zvolala Tathagres pánovitě ze tmy. „Co se děje?“

Emien odpověděl krátce: „Přistáváme. Až moc blízko u pobřeží a ve špatném směru. Musíme spustit kotvu, jinak riskujeme životy. Člun nemůže u cizího pobřeží v noci přistát bezpečně.“

Náraz příbojových vln byl nezaměnitelný. Nyní dokonce i nezkušené ucho mohlo rozeznat vír a dunění spodního zpětného proudu příboje, který narážel na skály. Když se Emien sklonil nad uvazovací lano, které jistilo kotvu, cítil, jak se příď člunu zvedla a byla odvržena, když se příboj převalil přes mělčinu a vyvrcholil v jako nůž ostré hřebeny, které bezprostředně předcházely ničivé přívalové vlně.

Chlapec vykřikl, šílený poznáním. „Vesla ven!“ Měli jen několik sekund. Emienovi popraskaly puchýře, když škubl uzly. Provaz s proklouznutím povolil. „Veslujte! Opřete se do toho, vy bastardi! Veslujte! Nebo, u Kora, budeme plavat!“

Emien poklekl, svíraje oběma rukama kotevní lano, když vesla zabrala a udeřila zuřivě do moře. Člun sebou škubl, postrkován silou vůle lidí i vlnami. Emien zvolal příkaz. Veslaři otočili člun na pravobok. Přitom se přes jeho lavici přehnala příbojová vlna a obrubník zkropila sprška vody. Člun se až nebezpečně stočil bokem k vlnám.

Přesto se ale Emien držel statečně. Ať byl jakkoli nedočkavý, přinutil se počkat. Na dně tvořeném skálou nebo korály nebude kotva držet, dokud kotevní lano pořádně nepovolí. Člun takto bude ukotven ve chvíli, kdy na to bude připraven, jinak by jej přívalové vlny během několika sekund roztříštily. Ale trpělivost se pro něj stala přímo mučením, když vánek přinášel tak silnou vůni země. Emien popadl řetěz. Jeho zrezavělé články se mu zadíraly do rukou, když veslaři člun srovnávali a upevňovali tak jeho pozici. Svištění řemenů o veslové vidlice se proměnilo v rytmické údery. Člun se vydal na strastiplnou cestu vpřed. Emien pozorně naslouchal, zda něco, i přes svištění zdvihacího lana a plácání uvolněného plátna, neuslyší. Hučení příboje pomalu utichalo. Nyní byl Emienův úsudek kritický. Pokud kotva nezabere na první pokus, budou muset veslaři vyvinout mnoho energie, aby člun znovu obrátili tím správným směrem.

Emien stiskl zuby. Muži byli vyčerpaní, plni puchýřů po spálení sluncem a hladoví. Vyčerpanost je rychle přemůže a přetížený člun by se snadno mohl stát neovladatelným. Emien spustil s šeptem pronesenou modlitbou k bohům do hlubin kotvu. Řetěz zařinčel, falešně jako rozbité zvony. Emien nechal lano proklouznout mezi rukama, přestože jej to zraňovalo. Počítal uzly, které projely jeho dlaněmi. Jeden, dva, tři, čtyři sáhy, u pátého lano povolilo. Kotva dosáhla dna.

„Zpětný záběr!“ Emien lano ještě kousek popustil, pak provedl rychlé změření hloubky, proudu a konzistence dna a lano spěšně zajistil. Když se člun zhoupl, napjaté prameny lana, které bylo upevněno, zakvílely. Emien raději nevypočítával nebezpečí, kterými prošli. Zda bude kotva držet bez odporu, se bez viditelného znamení nedalo skoro téměř vůbec určit.

Emien nerozhodně přikázal veslařům, aby zabrali vesly. Propustil kormidelníka a posádku u plachet a zbyvším členům posádky dovolil, aby si odpočinuli na lavicích. Pak se sám posadil vedle přivázané kormidlové páky, aby hlídal kotvu. Během dlouhých hodin před svítáním čekal v mlhavé temnotě, naslouchaje příboji vln v souznění s příbojem, který narážel do trupu člunu. Zvuk a cit by jej samy varovaly, kdyby člun narazil na mělčinu, která ležela jen několik yardů od kormidla člunu.

* * *

Déšť ustal. Když vyšlo slunce, zvedla se také mlha, zanechávajíc na obloze růžově zlaté závoje, připomínající perleť. Schoulen na zádi člunu si Emien přitáhl plášť blíž k tělu. Když se rozednilo, zamrazilo ho v zádech. Denní světlo ozářilo obrysy pevniny, které se na poslední chvíli vyhnuli v noci. Ostrov se vypínal z moře jako nějaká zrůdná obluda. Byl poset útesy a terasovitými římsami a stíněn skalními převisy, které jako by rozčesávaly obláčky na nebi. Ze skal, posetých jako led vypadajícími chuchvalci na vyvýšených místech, plných sedících racků, spadaly dolů vodopády. Dole, kde se obloukovitě zahnuté pláže setkávaly s přílivovými vlnami, však byla celá ta poklidná scéna narušena. Moře mezi člunem a pobřežím se převalovalo přes výběžky útesu. Emien hledal ve skříňce na zádi lodní dalekohled. Přehlédl zpěněný příboj. Zděsil se, když zjistil, jak těsně člun unikl ve tmě pohromě. Pečlivě si prohlížel pobřeží, nenašel však žádné místo, kudy by mohli bezpečně proplout a přistát.

Otočil se a prohlížel si dalekohledem mořský obzor. Mlha se rozplynula, zanechavší za sebou krčící se modravé obrysy několika okolních ostrovů, které bylo vidět na jihozápadě. Emien zkontroloval své tabulky, zasunul dalekohled a vstal, aby probral nastalou situaci s Tathagres.

Našel ji opřenou o hlavní stěžeň. Vlasy měla promáčené vodou a pocuchané větrem. Pod potrhanou blůzou na ramenou se jí na jemné pokožce, kterou kdysi tak obdivoval, objevily popraskané puchýře po spáleninách od slunce. Přestože měla oči zavřené, nebylo možné si nevšimnout kruhů z vyčerpání. Emien zaváhal – nechtěl ji vyrušovat. O chvíli později byl za svou starostlivost vděčen.

Tathagres promluvila, aniž by se pohnula. „Chlapče? Máš-li mi co říci, mluv.“

Emien sebou trhl, příliš vyděšen na to, aby si nevšiml jejího posměšného tónu. „Má paní, zakotvili jsme na severovýchodním pobřeží Skane’s Edge. Innishari leží asi sedmnáct námořních mil severně. Vane tam nepříznivý vítr.“

Tathagresina oční víčka se zvedla. Její fialkové oči se zúžily odporem. Neřekla nic, ale její mlčení zasáhlo chlapce jako závan ledového dechu.

Emien ztuhl. Pevně objal mosazné pláty lodního dalekohledu. Už to nebyl ten prostoduchý rybářův chlapec, který opustil Imrill Kand. Nechvěl se, ani neprojevil svou nejistotu. „Paní, neobtěžoval bych tě bezdůvodně. Sudy jsou prázdné. To je zlé, protože posádka potřebuje vodu. Ale váhám zde přistát. Když vyjdeš na záď, sama uvidíš, jak je to riskantní.“

Nabídl jí svou ruku a pomohl jí narovnat se. Počasí a hladovění neubralo Tathagres na půvabu. Pohybovala se jako panter. Jemné linie jejích svalů a kostí zdůrazňovaly tím víc její vyhublost. Emien, překvapen tím, že nemůže potlačit přání touhy, ji nechal jít před sebou. Námořníci ji také sledovali očima jako hladoví psi. Chlapec pocítil palčivé bodnutí žárlivosti. V té chvíli si přál, aby mu Tathagres poručila plavit se k Innishari i s prázdnými sudy. Ať námořníci veslují, dokud nepadnou horkem, pomyslel si Emien, nevědom si toho, že sotva před týdnem by se nikdy neodvážil pohlížet na svou paní se žádostivostí.

Tathagres se zastavila na zádi. Přidržela se pardunu, aby udržela rovnováhu. Pozorovala břehy Skane’s Edge s podivnou a neklidnou důrazností. Emien si vybral místo po jejím boku. Zaujat vířením vod nad útesy, brzy zapomněl na hádku s námořníky. Od severu vál osvěžující vánek a sluneční svit ozdobil pěnu jako stužku měňavými flitry. Pro námořníka však taková krása přesto představovala vražedný hazard. Kvůli větru mezi skalami se nedalo na této pláži bezpečně přistát. Emien věděl, že mu nezbývá než plavit se dál a hledat příznivější přístaviště. Tíha toho rozhodnutí ho svírala. To, že veslaři budou muset přetrpět další namáhavé veslování, ho nyní naplnilo pocitem odporu. Risk ztráty byť jen jediného života znamenal nejenom oběť, ale neomluvitelné mrhání.

Rozrušen tímto poznáním, Emien zíral na své ruce, jako by ta popraskaná kůže, plná puchýřů, obsahovala odpověď na jeho dilema při velení. „Paní,“ začal. Tathagres k němu otočila tvář. Chlapec vzhlédl. Nejprve nemohl uvěřit tomu, co vidí.

Ve tváři jeho paní se zračila radost. Její oči zářily vyzývavěji, než když se někomu v očích zračí chtíč. „Ihned s tím člunem přistaneš,“ řekla rozhodně.

Emienovi poklesla čelist a v hrdle se mu usídlil jako knedlík strach.

„Slyšel jsi?“ Tathagres se naklonila blíž a promluvila mu přímo do ucha. Přestože nepoužívala žádnou voňavku, její blízkost ho znervózňovala. „Jsi vhodný pro velení, nebo se vzdáš své vůle jako ošetřovatelka životů spodiny, která ti slouží?“

Emien stiskl čelisti. Tathagres ho škádlila. Po Anskiereově bouři jeho řízení člunu nepovažovala za nic víc než sport, který ji měl pobavit. Nyní, jako znuděná kočka pohrávající si s myší, se snažila srazit mu hřebínek pýchy, kterou získal na účet života vlastní sestry. Ten šprým byl za takovou cenu moc hořký. Něco takového neočekával.

Emien zadržel dech, rozžhaven nebezpečnou zlostí. „Paní,“ řekl stručně, „máš to své přistání mít.“ Stravován hořkostí, která nedovolovala ani lítost, ani soucit, škubl provazem, který měl uvázaný kolem pasu. Udělal krok vpřed, vědom si skutečnosti, že druzí sledovali jeho činnost ještě pozorněji než jeho paní.

Shrben jako obrovský sup mrchožrout, seděl Hearvin s kapucí posunutou na záda. Plešatá hlava mu čněla k obloze. V nehybném tichu se díval, jak Emien žene řemenem námořníky k lavicím. Vítr tišil zvuky. Praskání řemene o těla v něm znělo jinak než jindy, vzdáleně a jako ve snu. Jako odvíjející se obrázky, které čaroděj sledoval před dávnými časy během koridanské Velké ceremonie v Landfastu. Aby si vynutil poslušnost námořníků, chlapec je přinutil, aby se ho báli víc než smrti tím, že jim pohrozil utonutím. Výsledek byl až hrozivě brutální. Hearvin je pozoroval tvrdýma očima, dokud nepřišla Tathagres a nepostavila se po jeho boku. Tváře jí plály nepřirozenou nevázaností.

„Ty se snažíš, aby ten chlapec selhal,“ obvinil ji čaroděj suše.

Emien u stěžně spoutával vzpurného veslaře. Vítr povíval jeho černými vlasy jako koňskou hřívou, čímž překrýval divoký pohled jeho očí a pokřivené rty. Převedl svou frustrovanou změť vášně do násilí, a výsledek… byl úspěšný. S klením a divokou zlobou přiměl posádku ho poslouchat. Tathagres si všimla jejich poddajnosti s uspokojením.

„Proč?“ zeptal se Hearvin jemně. „Nijaké množství krutosti nezamezí tomu, aby tento člun nenarazil na útes. Ten chlapec ti už svou loajalitu projevil. Co tím získáš, když ho zlomíš?“

Tathagres jemně odloupla svými zuby utržený nehet na palci. „Pokud mě nyní zklame, nebude se muset i nadále hodně snažit, aby si získal mou přízeň?“ Usmála se, spustila ruku a najednou si postěžovala: „Jeho loajalita není dostatečná. Pro účel, který mám v hlavě, potřebuji mít i jeho duši. Pak budu mít zbraň, jíž srazím Anskierea na kolena.“

Jestli Hearvin odpověděl, jeho slova pohřbil hluk, když muži protáhli vesla otvory.

Emien sotva čekal, až to bude hotovo. „Opřete se do toho!“ Na zdůraznění svých slov udeřil nejbližšího muže do zad. Pak se rozběhl na příď člunu. Hearvin uhnul stranou, když chlapec odklínil kotevní lano. Když to dokončil, páchl potem a jeho kůže vyzařovala horečnaté teplo. Lano se uvolnilo. Emien je přitáhl a pak se přidal k veslařům, aby jim pomohl svou silou. Člun vyrazil kupředu. Řetěz zařinčel a kotva lehce vyjela z moře. Emien se sklonil, aby ji zajistil. Volal přitom přes rameno rozkazy. Veslaři na pravoboku zabrali zpětně. Člun se zhoupl. Jeho přední čeleň se ponořil, jemně jako když se ukloní dívka, a zamířil k zakázaným břehům Skane’s Edge.

„Kupředu, veslujte!“ Emien se hnal na záď. Uvolnil kormidlovou páku. Zapřen o houpající se palubu, popadl kormidlo a stočil příď člunu k místu, které vybral. Před ním se zlověstně zmítaly černé masy vody, tříštící se o skalní sloupy. Emien by musel řídit člun skrz skalní oblouk jako raft v peřejích. Zašklebil se, vědom si obtíží. Muži musejí veslovat rychleji, než je rychlost proudu, nebo ztratí možnost ovládat člun kormidlem. Mnohem rychleji, aby příď člunu proplula přesně určeným místem. Skály se přiblížily. Vlny vytvářely hřebeny a znovu se zpěněné řítily dolů, narážejíce na příď člunu, když se přiblížil k útesu. Příboj cloumal kýlem. Vibrace bodaly Emiena do rukou, když kormidlo naráželo do zarážek. Zvuky doprovázející snažení lidí se ztrácely v hučení příboje. Promočen sprškami vody si Emien odhrnul vlasy z obličeje a zápasil s kormidlem, aby udržel člun v přímém směru. Před přídí zírala propast jako ústa, která je hodlala spolknout.

„Lodní vesla!“ Jeho křik zněl naříkavě, jako nářek ztraceného dítěte. Přesto jeho příkaz muži nějak zaslechli.

K přístavišti se valila vlna. Člun se odchyloval od kursu. Emien otáčel kormidlem. Přestože ho pálily tou námahou svaly na ramenou a pažích, podařilo se mu kurs člunu vyrovnat. Slanou vodou zmáčenýma očima spatřil námořníka, který neohrabaně manipuloval s veslem.

Emien vykřikl. Příliš pozdě. Už se nad nimi tyčila skála, pilíř čnějícího granitu. Veslo udeřilo. Narazivší na veslovou vidlici, rozdrtilo muži žebra. Jeho křik byl slyšet i přes syčení zpěněné vody. Člun se zhoupl stranou a narazil do skály. Prkna se rozštípla. Obrubník se rozlomil na kusy. Emien pustil kormidlo. Přeskočil lavice a zachytil Tathagres právě ve chvíli, kdy se přes ně jako lavina převalila příbojová vlna. Voda je přibila k palubě. V posledním šíleném okamžiku, než moře vzalo Emiena s sebou pod hladinu, stačil se ještě zachytit Tathagresiny blůzy. Pak jej proud strhl dolů. Nad jeho hlavou se zavřely temné rozvířené vody.

Emien se pokoušel plavat. Převalován sem a tam kopal nohama a snažil se dostal z ledového sevření proudu. Ačkoli mu Tathagresino bití překáželo v pohybu, držel se pevně jejího oděvu. Nepodařilo se mu zachránit Taen, a teď, když se člun rozbil a všechno se ztratilo, až na jeho přísahu věrnosti, byl chlapec odhodlán vidět svou paní dopravenou v pořádku na břeh.

Voda vířila a stahovala ho hlouběji. Tlak mu ničil ušní bubínky a bolely ho plíce. Emien bojoval, hnán zoufalou snahou se nadechnout. Najednou ramenem narazil na písčité dno. Ocitl se na mělčině. Ulevilo se mu, když zjistil, že ho proud zanesl k pobřeží. Odstrčil chaluhy, které se mu omotaly kolem těla. Zachytil se Tathagresiných vlasů. Tathagres se přestala zmítat. Emien se bál, že by mohla ztratit vědomí. Otočil se tedy, zabořil paty do mořského dna a vynořil se nad hladinu.

Něco ostrého ho škráblo do zápěstí. Zasažen nečekanou bolestí se Emien přestal ovládat. Tathagres bez varování škubla rukou, kterou měla pořád ještě vmotanou ve své blůzce, a přinutila chlapce, aby ji pustil. Emien se vynořil nad vodou. Hlava se mu motala z nedostatku vzduchu. Do obličeje jej udeřila zpěněná voda. V okamžiku, než jej strhla další vlna, zahlédl na svalu dolní části paže zarudlou skvrnku. Ta rána se nedala s ničím zaměnit: Tathagres jej bodla nožem, aby se osvobodila.

Ohromený Emien špatně načasoval úder. Příbojová vlna, která ho zanesla na břeh, se zvedala a pak zase klesala, narážejíc do něho. Proud pohmožďoval jeho tělo, cloumaje s ním jako s panenkou přes ostré hrany útesu. Emien měl rozervané šaty i odřenou kůži po celém těle. Kašlaje, krváceje a celý potlučený, víc, než si kdo uměl logicky představit, cítil, že se turbulence posunula. Vlna klesala. Emien spustil zdravou ruku a instinktivně nahmatal dno. Hrabal prsty mezi vodními rostlinami a škeblemi, až nahmatal skálu. Držel se jí, dokud tah spodního proudu nepovolil.

Emien se pustil a prudce se odrazil. Jeho hlava prorazila vodu. Podařilo se mu rychle nadechnout, dokud ho nezaplavila další vlna. Stržen příbojem, zmítal se v něm hlava nehlava. Tentokrát udeřil kolenem o dno dřív, než vlna poklesla. Máchal rukama, aby se dostal nad vodu. Konečně se mu podařilo dostat se na mělčinu. Voda kolem něj nebyla hluboká. S duněním klouzala zpět do moře. Emien plaval, lapaje po dechu. Na břehu Skane’s Edge se zhroutil. Pálilo ho hrdlo. Po tváři, rameni a paži mu stékala krev. Do očí ho bodaly odlesky světla od mokrých mušlí a slídy. Zavřel oči. Ležel natažený na břehu. Vtahoval do plic čerstvý vzduch. Hučení příboje přehlušilo zvuk číchsi kroků.

Nevšiml si Tathagresiny přítomnosti, dokud oči opět neotevřel. Tathagres se nad ním sklonila. Kolem límce její blůzky se jí vinuly vlasy, připomínající mokré hedvábí. Její oděv mu zakryl tvář, když se dotkla vykládané dýky, které si Emien často všiml. Mívala ji zavěšenou v pochvě u opasku. Ve tváři měla neutrální výraz.

Když však promluvila, byla v jejích slovech znát zloba. „Chlapče, po tomhle tě už nebudu nikdy varovat. Nehledě na okolnosti, už nikdy víc na mne, bez mého přímého rozkazu, nevložíš ruku. Jestli někdy zopakuješ svou poslední indiskrétnost, utrpíš za trest víc než jen drobné říznutí. Vyjadřuji se jasně?“

Emien zakašlal. Dělalo se mu zle z chuti krve na jeho rtech. V paži cítil tepavou bolest a každý palec těla, kde měl sedřenou kůži, jej nesnesitelně pálil. Přesto byla ale jeho fyzická bolest ničím ve srovnání s hlubšími ranami, které utrpěla jeho duše. Natažen tam, kde v písku padl, vyslovil omluvu. Když se Tathagres otočila na patě a odešla, po tvářích mu začaly stékat slzy, mísící se se slanou vodou. Kdysi, jako dítě, náhodou potrhal rybářskou síť. Jeho otec šel na pobřeží, aby tu chybu napravil. Zamotal se však do sítě a utopil se. Emien byl tehdy příliš malý na to, aby pochopil, co se stalo. Nyní byl dost starý, aby jednal zodpovědně vůči těm, které miloval. Přesto se mu nepodařilo zachránit sestru, což bylo jeho první selhání. Pak utrpěl odmítnutí, které se nedalo nijak rozumně vysvětlit. Ležel bez pohnutí na pláži Skane’s Edge a plakal, naposledy ve svém životě. Odteď potečou slzy z očí těch druhých, rozhodl se. Celkově senzitivní pocity, které ho vždy činily zranitelným, se proměnily v zatvrdlé, agresivní prosazování sebe sama, kterého se již nikdy nechtěl vzdát.

Čaroděj Hearvin pozoroval tu scénu ze skalního výběžku nad břehem. Promáčenými šaty mu povíval vítr. Jeho oči se zúžily do štěrbin, aby mu do nich nesvítilo slunce, když pozoroval chlapce z Imrill Kandu.

„Učinila jsi špatný závěr,“ řekl jemně. I když byla Tathagres duchem nepřítomná, slyšela ho. „Obávám se, že jsi toho chlapce zranila příliš hluboko. Kdo za to zaplatí?“

Hearvin čekal, ale Tathagres vůbec neodpověděla. Protože mu byla zima a byl oslaben z boje s mořem, nedbal toho a nesnažil se toto téma dál rozvíjet.

Kapitola 8

Skane’s Edge

Ze sedmi námořníků, kteří tvořili posádku člunu, poté, co se galéra Vrána potopila, se jen čtyřem podařilo dostat na pobřeží Skane’s Edge. Následováni Hearvinem a Tathagres, si přeživší námořníci zvolili úzké údolí vedle hlubokého jezírka s čistou vodou, v němž se osvěžili. Pak usnuli vyčerpáním z toho, co prožili.

Emien se k nim nepřidal. Místo toho hledal místo dále po proudu potoka, jehož břehy byly porostlé vrbami, jejichž větve visely nad jako kopí se tyčícími řadami ze země rašících proutků. Potok byl mělký a čistý a tekl po oblázkovitém dně. Emien poklekl vedle něj a zhluboka se napil. Zjistil, že voda je sladší než v poloslaných pramenech ve studních, které znal z Imrill Kandu. Toto zlepšení mu však nepřineslo žádnou radost. Obklopen žalostným trylkováním bažinných drozdů, se beze spěchu vykoupal. Vypral si i sůl z vlasů a šatů a zraněnou ruku obvázal kousky plátna, které urval ze své košile. Byl neuvěřitelně unavený. Oči ho pálily z nevyspání, přesto necítil potřebu si odpočinout. Tathagresina nepřívětivost zničila jeho sebedůvěru. Hlavou mu probíhaly zmatené myšlenky jako smečka psů, která nenašla potravu odpovídající vůni, kterou cítila. Emien necítil žádné porozumění, jen hořkost. Toužil intenzivně po tvrdém životě v Imrill Kandu. Ale jeho návratu navždy zabránila Taenina smrt.

Pronásledován krásnými vzpomínkami na pláže, kde sbíral jako dítě mušličky, Emien naposledy omotal plátno kolem paže a utáhl uzel zuby. Rána pod obvazem nebyla moc hluboká, přesto ale bez přestání dost pálila. Třemi vrstvami plátna ihned prosákla krev. Ta barva Emienovi připomněla rány, které jeho řemen zanechal na zádech námořníků. V Imrill Kandu v něm jakákoli brutalita vzbuzovala odpor. Tento pocit mu však stěží prolétl na palubě člunu hlavou. Dokonce ani nyní necítil žádnou lítost. Bil námořníky ne proto, aby je potrestal, ale aby je přinutil ho na slovo poslouchat, neboť to bylo pro zvládnutí člunu nutné.

Emien, který uvnitř cítil bolest, se opřel o kmen nejbližší vrby. Drozdi nad jeho hlavou vylétli do výše rostoucích větví. Nervózně utichli, mezitímco si mnul obvázanou paži. Emien nemohl předem odhadnout, že Tathagres by se plavila až k nebezpečným břehům Skane’s Edge s tak lehkým svědomím. Maje plno práce s velením na člunu, prostě přehlédl její sebevědomí. To nebyl žádný přestupek. Jeho přání ji chránit bylo správné, ospravedlnitelně lidské. Její reakce takové ovšem nebyly.

Na protějším břehu nadávala sojka. Zahloubán v úvahách, Emien přejížděl prstem po ráně na ruce. Tathagres neměla v úmyslu mu způsobit nějaké dlouhodobé poškození. Rána byla mělká a vedla souběžně se svalovým vláknem, které nemohla nijak zvlášť poškodit. Ona řekla, že ho varovala, přesně když použil proti loudavosti řemen, ale námořníci nebyli líní. Emien ztuhl. Zamrazilo ho při tom náhlém odhalení. Co když, jako on, ho Tathagres řízla ze stejného důvodu?

Emien vyskočil na nohy. Bažinní drozdi vzlétli a zmizeli s tlukotem svých hnědých křídel. Potok nyní šuměl hlasitěji, když tady už nepovykovali. Emien přesto slyšel jenom ozvěnu Anskiereových slov v době, kdy byla Taen ještě naživu.

„Vody světa jsou hluboké. Vyber si svou cestu pečlivě, synu Mariův.“ Strážce bouře k němu promlouval důvěrně, jako kdyby již věděl, k jak hrůzným účelům může být chlapec, kterého oslovil, zneužit. Rada, které se mu dostalo, ho trápila. Emien znal divokou zlost. Kopl prudce kámen obloukem k potoku. Ten dopadl s cáknutím do vody a rozehnal ryby, které se ukryly v stinných hlubinách. Chlapec ale viděl jen tvář čaroděje, který ho rozzlobil. Vrby skláněly své větve těsně nad jeho ramena, překážejíce mu jako záludnosti osudu, které neočekával. Blízek panice, Emien vyskočil a prodíral se keři k pláži.

Zalit odpoledním sluncem, se malý záliv leskl jako stříbřitý půlměsíc, pokryt sem tam úlomky jako křišťál se lesknoucích mušlí. Uklidněn otevřeným mořem, Emien téměř zapomněl na bolestnou grimasu, kterou získal jeho život. Kráčel podél stop po přílivu a hledal hladké kameny, tak akorát do sevřené pěsti, kterým dával přednost při lovu zajíců. Louky Skane’s Edge byly neobyčejně svěží. Podle velikosti trusu v trávě se chlapec dohadoval, že tato zvířata jsou plodná a vypasená, snadná kořist, pokud si najde dobrý úkryt. V Imrill Kandu pro něj znamenalo srážení zajíců pomocí kamenů jeho oblíbený únik od povinností, které, jak nyní pochopil, byly nevděčným dědictvím chudoby. Dobře udělal, že odešel. Potřeboval pouze prostor k tomu, aby přeskupil otřesené sny. Tathagres ho naučila zapochybovat o přísaze věrnosti, kterou jí složil na palubě Vrány. V Skaneš Edge mohl být chlapec předmětem její vůle, ale Svobodné ostrovy čítaly více duší než Imrill Kand, a tato říše byla rozlehlá. Emien se rozhodl poučit se z metod své paní a pak se vydat vlastní cestou. S ní nebo bez ní, vybere si od Anskierea cenu za smrt své sestry.

Emien se sklonil a vyhrabal z písku kámen. Přehazoval jej z ruky do ruky, zkoumaje jeho rovnováhu a zvažuje své možnosti. Přísaha nijak neomezovala jeho ambice. Nic mu nebránilo, aby nevyužil Tathagresiny intriky ve svůj prospěch. Emien vsunul kámen do kapsy a momentálně zapomněl, že někdy postrádal vesnici, kde se narodil.

* * *

Útesy Skane’s Edge zářily v zapadajícím slunci jako tepaný bronz a prodlužující se stíny se rozprostíraly pod větvemi stromů v lese, kam Emien utekl. Zakopl o strouhu. Od jeho nohou odlétaly kamínky a nehlučně zapadaly do mechu. Chlapec znovu získal rovnováhu a pospíchal dál. Chtěl najít Tathagres ještě před setměním. Zdržoval se v kopcích o hodně déle, než zamýšlel, ten čas však nestrávil neužitečně. U pasu mu viseli dva zajíci. Oba byli zabiti bezvadným zacílením. Emien nahmatal poslední kámen, který mu zbyl v kapse. Litoval, že denní světlo zmizelo dřív, než je mohl plně využít. Dva zajíci těžko nakrmí sedm lidí, ale dokonce ani tihle mu nebudou k ničemu, pokud se nedostane do nížin dřív, než noc skryje typické znaky krajiny.

Na les se sneslo šero. Zvyknut na oceán a otevřené skalnaté kraje Imrill Kandu, se Emien cítil být v rozpacích. Rozčilovalo ho to. Na druhé straně se rozprostíraly stříbrné pláže. Spletité kořeny v zahnívajícím listí připomínaly pěst skrblíka. Za oděv ho tahaly větve a pohled na oblohu zakrývalo listí, skrz něž nepronikal svit žádné hvězdy, která by chlapci ukázala cestu. Nedostávalo se mu světla. Emiena nepříjemně zamrazilo. Uvědomil si, že by mohl být donucen strávit noc v lesích sám. Zdálo se, že by dal dokonce i přednost Tathagresině vznešené společnosti.

V tu chvíli ale pronikla skrz větve záře ohně. Zajíci naráželi bezvládně Emienovi o nohy, když přidal do kroku. Rukáv jeho košile se zachytil o trn, chlapec jím ale trhl, přitahován známou vůní kouře ze dřeva a potěšen myšlenkou na čerstvé maso.

Když se ale Emien přiblížil k táboru, všiml si toho, že cvrčci podivně ztichli. Nad průzračnou hladinou potoka se nesl Tathagresin hlas. Zaslechl v něm zlobu. Dávaje si pozor na její náladovost, se chlapec skrčil v křoví a naslouchal.

Tathagres mluvila a tón jejího hlasu způsobil, že mu naskočila husí kůže. „Tvůj vládce tě pověřil, abys mi sloužil. Půjdeš tam, kam ti poručím. Blázne. Myslel sis, že bych se vrátila do Kisburnu s prázdnýma rukama?“

Její výčitky patřily Hearvinovi. Chlapec, jist si tím, že čarodějovo zaryté mlčení Tathagres rozčiluje, se připlížil blíž. Skryl se za houštím a zvědavě vykukoval skrz listí. Hearvin, silueta v kapuci na pozadí záře ohně, stál k němu otočen zády. Přestože v jeho odpovědi Tathagres nebyla znát žádná emoce, Emien v ní vycítil skrytou hrozbu, nenápadnou a těžko postižitelnou, jako když přejedete prsty jemně po strunách harfy. Již samotná výměna názorů v sobě měla něco víc než obyčejnou hádku, kterou vyslechl na palubě člunu.

„Mne ale král neposlal.“ Hearvinův rukáv vlál kolem jeho kostnatého zápěstí, když při řeči gestikuloval rukama. „Jeho Milost z Kisburnu ti zaručila službu obou svých velkých kouzelníků a ty jsi ve své lhostejnosti způsobila, že přišli o život. Jeden z nich byl mým učedníkem. Učil se sice pomalu, ale zemřel zbytečně, z chtivosti. Co mi můžeš odpovědět ohledně něho?“

Tathagres pokračovala dál, napjatá jako číhající leopard. Na hrdle se jí zalesklo zlato. „Já jsem je připravila o život? U všech sluhů, to je troufalé obvinění! Kisburn si přeje pustit démony mrazu. Já si přeji klíče od Elrinfaeru. Řekni mi, jaký je tvůj zájem? Nebo nemáš jiné ambice než milosrdenství? Nevěřím, že nemáš s králem vůbec žádné spojení.“

Hearvin se ani neobtěžoval to popírat. Jeho způsoby se zdály být nevzrušené. Přesto ale pojal Emien podezření, že pod jeho klidným vzezřením ho spaluje zloba jako kyselina.

„Přišel jsem kvůli Tierl Ennethu,“ řekl čaroděj nečekaně. Tentokrát byl v jeho hlase znát náznak hněvu.

Tathagres ho přerušila. „To mě těší. Vyjádři se ale přesněji.“

„To není třeba.“ Hearvin se pohnul. Emien sebou trhl v očekávání násilí, ale čaroděj pouze sepjal ruce za svými zády. „Proč se bavit o zřejmých věcech? Viděl jsem dost. Ty si přeješ získat zdroj Anskiereovy moci pro své vlastní zvrhlé vášně. Králova vůle znamenala prostou výhodu a ty sis z jeho nabídky udělala hračku na hraní. Od začátku ses nehodila k tomu, abys řídila život kohokoli, kdo ti byl vystaven na milost a nemilost. Já jsem Kisburnovi neskládal žádnou přísahu. Z vlastních důvodů však hodlám chránit královskou reputaci. Do Cliffhavenu se již nevrátíš. Kielmark bude pokořen jinými prostředky a já ti zakazuji pátrat po klíčích k Elrinfaeru.“ Snížil hlas tak, že Emien musel napínat uši, aby něco zaslechl. „Hledej, kde chceš, Meryo. Prozkoumal jsem tvou odvahu a zjistil jsem, že jí nemáš dost.“

Při tom jméně se Tathagres zarazila. Do tváří se jí vehnala červeň a rozšířily se jí panenky. Tathagres zírala na čaroděje. To překvapení jí však vydrželo jen vteřinu. Pohled zmije, který namířila na Hearvina, způsobil, že Emienovi přeběhl mráz po zádech. Zjistil, že čarodějovu autoritu nikdy nepřijme. Náhle ohrožen skutečností, že jeho vlastní osud byl spojen s jejím, chlapec zalovil v kapse a sevřel prsty kolem chladného oblého povrchu posledního z kamenů, kterými házel po zajících.

„Mluvíš docela hezky,“ řekla Tathagres Hearvinovi. „Pověz mi, můžeš jednat?“

Emien viděl, jak ho týrala. Ale i čaroděj uměl být lstivý. Shrnul černou kapuci na ramena. Ve světle ohně zazářila jeho koruna, která mu propůjčila dojem citlivosti předků.

„Dej si pozor, ženo! Postavím se ti na odpor. Pokud se tak stane, budeš toho litovat.“

Tathagres najednou vystřízlivěla. „Pleteš se. Byl jsi vycvičen Vaerey? Pokud ne, tvé hrozby jsou zbytečné. Já se do Cliffhavenu vrátím. Zadržíš mě jen na vlastní nebezpečí.“

Hearvin sklonil hlavu. Jeho postoj se stal podivně chladným. „Budeš zastavena.“

U čarodějových nohou zablesklo bílé světlo. Emien se schoulil strachy z toho kouzla. – V Imrill Kandu Anskiere vždy poznal, že ho někdo při práci tajně sleduje. Ale Hearvin zůstal nevšímavý a Tathagres vypadala vyčerpaně. I tak byla ve střehu jako jestřáb chránící svou kořist. Zvedla ruce a dotkla se zlatého náhrdelníku, který jí visel kolem hrdla.

„Lituji toho,“ řekla. V jejím výraze však žádná lístost nebyla znát. „Mohl jsi pracovat se mnou a být za to odměněn.“ Sklonila bradu a pak vyřkla jedno slovo, které mělo soustředit pozornost na její obranyschopnost. Kolem jejích ztuhlých zápěstí se zajiskřilo a jiskry se proměnily v jejích vlasech v mráz.

Hearvin čekal bez pohnutí. Z úkrytu v houští Emien viděl, jak mezi prsty čaroděje probíhá další kouzlo. Toto bylo hrubé a červené, jako jehla ostrý geometrický vzor. Od chvíle, kdy měl Hearvin ruce sepjaté za zády, Tathagres si nebyla vědoma žádné další hrozby. Emien se ji neodvážil varovat. Hearvin by si chlapcova života při tomto čarování moc necenil. Chlapec, který se utápěl ve zraňujících obavách, se skryl hlouběji do houští. Nemohl pro svou paní udělat víc než na ni zavolat.

Tathagres zvedla ruce z náhrdelníku. Ve vzduchu nad jejími dlaněmi se zachvěl jemný zlatavý opar. Stojíc nehybně jako socha z křemene, namířila energii vůči čaroději, který stál proti ní.

Světlo narazilo na světlo s mučivě skřípavým zvukem. Oslepen zábleskem zabořil Emien obličej do dlaní. Noční vzduch se harmonicky zachvěl, jako by kalená ocel narazila o sklo, které se nedalo rozbít. Přes tento zvuk Emien slyšel, jak Tathagres vykřikla překvapením. Přinutil se vyhlédnout z úkrytu. Skrz nesnesitelně jasnou záři uviděl, že Hearvin uvolnil své druhé kouzlo. Tathagres se zmítala jako moucha lapená do sítě z lesknoucích se nitek. Sáhla po svém náhrdelníku. Ale Hearvin odvrátil její útok krátkým gestem ruky. Kouzlo získalo symetrický vřetenovitý tvar, popisovaný jako základní hmota křišťálu. Tathagres, která se dostala do pasti, znovu zopakovala útok. Energie, kterou vyvinula, způsobila prudkou reakci. Tathagres unikl z hrdla smrtelný výkřik. Emien zpanikařil.

Ovládán hrůzou, vytáhl z kapsy kámen a hodil jej po čaroději.

Mířil dobře. Hearvin se zhoupl a pomalu se zhroutil. Na spánku se mu objevila krev. Kouzlo, které uvěznilo Tathagres, se proměnilo v kouř. Emien však nic neviděl. Kouzlo ulpělo náhle na jeho vědomí, jasné jako blesk. Emien upadl do hlubokého bezvědomí.

* * *

Emien se postupně probral. Ústa měl plná kyselé příchuti popela. Po krku mu stékala voda. Někdo naléhavě cloumal jeho ramenem.

„Emiene?“

Po tváři jej pohladily jemné prsty. Chlapec sebou trhl. Zmateně si uvědomoval, že se nad ním sklání Tathagres s rukama dosud vlhkýma od vody z potoka.

„Emiene?“

Tón jejího hlasu mohl přimět chlapce se zaradovat – ovšem za jiných okolností. Když ho ale bolela hlava a jeho smysly byly zmatené tím, jak se mu dělalo mdlo, jen otevřít oči si vyžadovalo značné úsilí. Mluvit znamenalo víc, než mohl zvládnout.

„Chlapče, vedl sis dobře,“ řekla Tathagres. Její chování bylo laskavější, než si kdy uměl představit. „Kdybys Hearvina nezasáhl, nemohla bych se z toho dostat tak snadno.“

Emien zamžikal očima. Krátce zauvažoval, zda by byla schopna červenému kouzlu uniknout bez jakékoli pomoci. Paměť se mu vrátila s přesnou, palčivou jasností. Emien si vzpomněl na hádku, kámen a krev na Hearvinově tváři. V duchu cítil jemnost zplihlé kožešiny zajíců, když je zvedl, dosud teplé, z trávy. Nyní se však jeho kořistí stal člověk. Projel jím odpor. Bojoval s náhlým pocitem naprosté nevolnosti.

Tathagres ho přidržovala. Cítil na svém obočí jemný dotek její ruky. Jako by chápala jeho smutek, promluvila znovu. V jejích fialkových očích se zračil zájem. „Udělal jsi dobře, Emiene. Přísahal-li jsi mi věrnost, neměl jsi na výběr.“ Její prsty se dotkly jeho tváře. „Doprovodíš mě do Cliffhavenu. Poté, co se vypořádáme s Anskierem, vrátíme se do Kisburnu. Můj lenní pán se dozví o tvé odvaze mě bránit. Není to v žádném případě jen král. Budeš dobře odměněn.“

Zmaten vřelostí její chvály a neschopen utéci výčitkám svědomí, se Emien podvolil dotekům jejích rukou. Vychováván v hořkých útrapách se naučil cenit si života. Zděšen zjištěním, jak snadno zasáhl člověka, bez úmyslu mu uškodit, pátravě přejel zrakem po tváři Tathagres, aby z ní vyčetl její tajné plány. Snesla jeho pohled. Emien zkoumal její ametystové oči, tak hluboké a plné stínů, i pokožku a celou její postavu, jako když se někdo snaží předpovídat podle určitých znaků počasí. Jak jsme si podobní, uvědomil si. Otřásl se při tom pomyšlení. Bolestně se nadechl. Teprve pak, s obtížemi, promluvil.

„Hearvin,“ zašeptal. „Co se stalo?“

„Je mrtev.“ Tathagres si odsedla. Usadila se v listí po Emienově boku. Její jemné ruce volně spočinuly v klíně. „Hned jsi ho zabil. U božských ohňů Korových, jak šťastně jsi vybral ten kus skály! Kdybys po něm hodil nůž nebo cokoli jiného, co by připomínalo zbraň, obranné kouzlo, které tě jen lehce škráblo, by tě jistě připravilo o život. Kámen ale nemůže být vystopován, pouze směr jeho letu. Hearvin byl zastižen nepřipravený. Zemřel ihned.“

Emien se otočil na bok, odmítaje její uznání. Ačkoli měla Tathagres v úmyslu ho utěšit, její slova působila přesně opačně. Zabil. Ani logika, ani okolnosti nezměnily nic na té hrozivé pravdě. Tento čin se nedal omluvit. Jeho detaily v něm vzbuzovaly hrůzu. Chlapec zalapal po dechu. Cítil zoufalou potřebu plakat. Ale neukápla mu ani slza. Ovládly ho křeče z toho, jak se mu zvedl žaludek.

Tathagres ho pevně uchopila za ramena. Emien cítil v jejím doteku teplo kouzla. Přestal se mu zvedat žaludek, až se zcela utišil. Jeho pocuchané nervy obestřel podivný, snu podobný mír. Avšak dokonce ani dřímota nemohla zastřít jeho potřebu poznat následky svého činu. Řekl suše a pochmurně: „To byla vražda.“ To slovo ho bolelo v hrdle.

Tathagres se k němu naklonila blíž a povzdechla si. Bílé vlasy mu spadaly do tváře. Oči, krásné jako šperky a pro tuto chvíli bez nádechu intrikánství, měla sklopené. „Podle listiny Aliance, ano, spáchal jsi vraždu. Ty ale sloužíš mně, Emiene. Podle zákona Koruny byl Hearvin zrádce. Ty nikdy před soud nepředstoupíš, to ti přísahám. A námořníci nikdy mluvit nebudou. Budou prodáni na galeje a my použijeme stříbro k zaplacení cesty do Cliffhavenu.“ Odmlčela se a přejela konečky prstů po Emienově obočí. Její dotek přinesl chlapci malátnost. Jeho prudká reakce pozbyla na síle.

„Teď spi.“ Tathagresin hlas se ztišil. Ztrácel se v dáli jako déšť v listí. Chlapec upadl do dřímoty.

„Zítra ráno se začneme mstít Anskiereovi.“

* * *

Emien spal. V mysli mu vytanuly sny jako bubliny vycházející z hloubi studny. Spatřil slunce a oblohu a nazelenalé vlny, které se odrážely od pobřeží Imrill Kandu. Měl ruce menší, mladší, méně mozolnaté. S dětskou silou se pokoušel poskládat do smyček promočenou hnědou síť.

„Ne! Emiene, takhle ne!“ V paměti mu vytanul hlas otce, který jej káral, mrzutý a nenávistný, přesto plný lásky. Ale ve snu, jako jednoho dne jeho desátého léta, přišlo varování příliš pozdě. Síť přepadla přes palubu.

Dítě se vyděsilo. Trhlo rukou zpět, ale ne dost rychle. Kolem zápěstí se mu utáhla pevná smyčka. Chlapce to stáhlo přes obrubník člunu. Dřevo mu odřelo loket. Emien vykřikl bolestí. Ztrativ rovnováhu, zbaběle křičel, ale nepodařilo se mu vymotat ze sítě dřív, než spadla přes palubu do moře. Tah na jeho paži zesílil. Emien se vzchopil a snažil se ze všech sil osvobodit. Ale smyčka se utahovala a síť ho táhla neúprosně hlouběji do moře. Emien klouzal po podlahových prknech. Praštil se do boku o lavici v člunu. Nyní křičel strachem i bolestí. Spatřil svého otce, jak se nad ním naklání a mává rybářským nožem, který mu vždy visíval u boku. Smyčka povolila a síť spolklo moře.

Emien klopýtavě spěchal schovat se do náruče svého otce. Ačkoli ho mužovy obrovské ruce něžně houpaly, chlapec nemohl přestat plakat.

„No tak, synu,“ utěšoval ho otec, který mu byl najednou tak blízko a choval se tak vřele. Jeho utěšování však bylo jen vidinou, která doprovázela jeho neklidný spánek. Přestože sebou chlapec neklidně zmítal, sen, až krutě živý, pokračoval, přestože se jej Emien toužil vymazat z paměti. Náklad, kterým obtěžkal jeho srdce, byl nesnesitelný.

Jeho vlasy prohrábly známé prsty. „Není to žádná velká škoda, dítě. Jsi příliš mladý na Everettovu práci, já vím. Až se uzdraví, pak tě vystřídá. Usuš si slzy. Při tom dešti promoknu dost i bez tvých slz, víš? Myslím, že přijde bouře.“

Emien vzhlédl a spatřil mraky, které hnal vítr k obzoru. Popotáhl nosem a utřel si bradu umouněným rukávem svého kabátku. Byl dost stár na to, aby věděl, že ztráta sítě se nedala považovat za nějakou bezvýznamnou příhodu. Nemoc způsobila, že se Everett již dva týdny zdržoval na břehu a všechny peníze již byly téměř utraceny. Jeho matka a malá sestra mohou hladovět, než se otec vrátí s úlovkem. Nyní, pod hrozbou bouře, bude muset být plachta šalupy stažena. Volné plátno se již nyní třepotalo ve větru a naráželo o sebe. Emien se statečně snažil vzchopit.

Otec ho popleskal po rameni a usmál se. „Hodný chlapec. Převezmi kormidlo, ano? Pod plachtou nepoplujeme dlouho.“

Emien se přesunul na záď. Mnul si přitom prsty ruku, která ho bolela od utažené smyčky. Přikrčil se za širokou lavici na zádi, zatímco otec odjišťoval hlavní stěžeň. Nahoře to zarachotilo. Hlavní plachta se vzdula, téměř připravena k vykasání. Chlapec objal drobnýma rukama kormidlovou páku. Od severu se přihnaly prudké poryvy větru. Cloumaly jeho vlasy i oděvem. Plátno sebou s mlasknutím plácalo a šalupa se prudce otočila. Přes zábradlí na závětrné straně se přehnala sprška vody. Emien se snažil řídit, ale kormidlo kupodivu nereagovalo.

„Postav se k tomu pořádně!“ vykřikl jeho otec netrpělivě, neboť loď se začala nebezpečně stáčet.

Chlapec sebral veškerou svou sílu a opřel se o dřevěné kormidlo. Snažil se tak, že ho rozbolely svaly, ale kormidlo se zablokovalo. Zachytilo se do zamotaných smyček sítě, která nedávno spadla přes palubu. Šalupa se pod náporem větru houpala z boku na bok. Plachtami nahoře cloumal vítr. Zmítána zvedající se bouří pod temnými mraky posetou oblohou, stala se šalupa hříčkou živlů.

Emienův otec přestal podkasávat plachtu. Záplatovaná plachta šalupy, kterou vzdouval čerstvý vítr, se třepetala se zuřivostí, kterou nebyl schopen zvládnout žádný muž. Kdyby nemohli skasat plachty na stožárech, neměli by mnoho možností na výběr. Skrčen zuboženě na zádi se Emien díval, jak jeho otec zcela náhle ztratil veškerou rozhodnost. Ačkoli byl nezkušený, chlapec pochopil, že se staženými plachtami a bez řízení kormidlem bude loď vydána na pospas zuřivosti bouře. Nepříznivá vlna ji mohla stočit proti větru a vše by bylo ztraceno. Kdyby se ale kormidlo nejdříve vyprostilo, mohly by se plachty dostat pod kontrolu. Síť by také mohli vytáhnout. Emien viděl, jak otec čelí vlnám, větru i všem ostatním nástrahám počasí. Přehlédl loď zkušeným zrakem. Pak sáhl po náhradním laně a uvázal si jej bezpečně kolem pasu. Starší, snící, chlapec si zoufale přál vykřiknout, aby zmrazil ten okamžik v čase a zvrátil osudný čin. Jeho otec se potopí a utopí se, zamotán do sítě, až se z druhé strany vanoucí větry zmocní bezvládné šalupy znovu a znovu a znovu.

Noční můra přesto nechtěla polevit. S krutou jasností Emien viděl, jak otec přeskakuje obrubník a skáče do moře a už nikdy se nad hladinou neobjeví. Chlapec vykřikl, škubaje nereagujícím kormidlem, dokud mu na rukou nenaskákaly puchýře a nepraskly. Bouří oslepeného chlapce se zmocnila panika. Déšť padal v hustých clonách, které vše splachovaly. Větry cloumaly plachtovím a čeřily bílé čepice vln, které proměňovaly v ženoucí se závoje vodní tříště. Emien, zápolící s živly a uvězněný uprostřed hrůzostrašné bouře, ztratil veškerý cit pro kontinuitu. Obyčejné, ručně tesané klády šalupy, ohlazené jeho rukama, se proměnily v štíhlé linie Vrány. Emien se naklonil přes jednu lavici a nehty zabořil hluboko do ztrácejícího se dřeva. Zasažen sprškou vody se snažil dosáhnout na sud s pálenkou, který trůnil mimo jeho dosah v neckách.

Olízl si slané rty a vykřikl: „Taen!“

Sud a tvář jeho sestry byly jaksi vmíchané do sebe navzájem. Ale Emienova potřeba nebyla tak silná, aby opustil člun a následoval ji. V zoufalství popadl veslo a natáhl se kupředu, snaže se dosáhnout na sud a vytáhnout jej do člunu. Z mlhy ale vylétl bílý rybák. Obklopen ostrou aurou čarodějovy síly se pták snesl nad jeho obličej. Nad Emienovými sítnicemi zazářilo oslepující světlo. Potom ho někdo popadl za rameno a bolestně jím zatřásl. Jas zmizel, zastřen temnotou.

* * *

„Emiene?“

Chlapec se ihned probudil. Zamžikal očima, momentálně dezorientován. Tathagres se k němu sklonila. Jejím bílým vlasům dodával úsvit perleťový nádech.

„Musíš vstát,“ naléhala na něho jeho paní. „Vyrazíme, jakmile vyjde slunce.“

Emien se bojácně zvedl na lokti. „Zdál se mi sen.“ Odmlčel se, aby nebylo znát, jak se mu třese hlas. „Viděl jsem svou sestru plout v sudu od pálenky, když Vrána ztroskotala. Chránilo ji Anskiereovo kouzlo. Mohlo by to tak opravdu být, paní? Mohla by být naživu a já –“

„Ne,“ přerušila ho Tathagres. „To, co jsi viděl, nebylo nic než noční můra.“

Pustila chlapce a odvrátila od něho tvář. „Hned vstaň, Emiene. Pokud budeme muset překročit vrcholy Skane’s Edge předtím, než padne noc, je nutné vyrazit časně. Já bych dala přednost večeři a přespání v hostinci.“

Emien se ztuhle postavil na nohy. Velké starosti mu dělaly spekulativní záblesky, které se objevily v očích jeho paní. Zahnal všechny vzpomínky na sen a zapomněl ve svém smutku na ostrovní tradici, že každá prožitá vidina by v sobě mohla mít více pravdy než kterékoli Tathagresino slovo.

* * *

Daleko na jihu Skane’s Edge, na tom nejvzdálenějším souostroví, spadajícím pod vládu Aliance, sud, který chránil Taen poté, co ztroskotala králova válečná flotila, konečně dospěl k svému cíli. Jemně se pohupoval, nepopoháněn příbojem, který narážel ve zpěněných vlnách na pobřeží ostrůvku, který nikdy nebyl uveden na žádné mapě. Jemně tažen Anskiereovou silou, se sud skulil na mělčinu, téměř bez žuchnuti. Na jeho okraji se usadil rybák a jemně roztáhl štíhlá křídla. Zvedla se vlna, která se čeřila pod jeho ocasními pírky. Nadzvedla sud a unášela jej ke břehu. Voda opadla, tekouc zpět do moře po vlhkém písku. Náklad, který nesla, spočinul na pevné zemi.

Chráněnkyni Strážce bouře po jejím přistání nikdo přivítat nepřišel. Chomáči trávy, rostoucími v dunách, cloumal vítr, který ohýbal i koruny cedrů, jejichž majestátní kmeny nikdy nepoznaly ostří sekery ani jiné zneužití ze strany člověka. Rybák seskočil na písek a naklonil hlavu na stranu. Kloval do drobných živočichů, kteří se přisáli k boku sudu. Taen se uvnitř pohnula, probuzena z kouzelného spánku.

Kouzlo Strážce bouře ji postupně opustilo. Teplo, chránící ji jako matčino objetí, které prostupovalo jejími údy, časem vyprchalo. Probrána denním světlem, které do sudu pronikalo dírou pro zátku na vrcholu sudu, se Taen protáhla. Ačkoli si vzpomněla, že se v sudu ukryla, když ji Tathagres držela jako zajatkyni na palubě Vrány v jejích útrobách, necítila strach. Slyšela narážení přílivu, které uvnitř sudu znělo tlumeně. Pevná půda pod nohama jí dodala jistoty.

Taen se přikrčila. Díra v sudu jí umožňovala pohled na oblohu posetou mraky. Taen ucítila vlhkou vůni přílivových vln i cedrů. Pozorně naslouchala, přesto ale neslyšela jiný zvuk než šplouchání vln a hrozivý pokřik rorýsů. Pokud mohla říci, pláž kolem sudu byla opuštěná. Dívka udeřila pěstí do víka sudu. Drobní živočichové se zahemžili a potom se pustili švů sudu. Štěrbinou začalo pronikat sluneční světlo a počasím poznamenaná prkna povolila a odvalila se na stranu.

Taen se napřímila, mžourajíc do slunce a přidržujíc se okraje sudu. Až na to, že měla celé šaty pokryté plesnivými skvrnkami, zdálo se, že jinou újmu při své cestě po moři neutrpěla. Anskiere ji vysvobodil z rukou Tathagres a dopravil ji sem, tím si byla jista. Víra v jeho funkci správce jejího osudu byla hlubší než pouhá dětská důvěřivost. Způsobem, který udivoval vesničany v Imrill Kandu, Taen vždy vnímala věci, které neměl znát žádný její vrstevník. Byla podivínská. Její vrstevníci ji šeptem odsuzovali. Jejich posměšky ji rychle naučily vážit si ticha. Potěšena poznáním, že Strážce bouře nevzal její osud do vlastních rukou jen tak bez příčiny, Taen opřela lokty o neotesané konce bednění sudu a rozhlédla se kolem sebe.

Zpoza stínu sudu vykoukl rybák, jenomže tím dojem všeho obyčejného končil. Ostrůvek byl tak nádherný, jako ráj, který si někdo vysnil, a ve své perfektnosti přímo tajuplný. Denní světlo zalévalo pláže s téměř transcendentní jasností. Odráželo se od nich jako od křišťálu. Taen pozvedla zrak k jako kopí štíhlým vrcholům cedrů vzadu. Cítila, jak se jí po těle dělá husí kůže pod dojmem čehosi naprosto zvláštního. Přistála na severovýchodním břehu. Vychována tam, kde život tyranizovaly náladovost počasí a moře, dobře věděla, jak zuřivé mohou být bouře v té části světa. Ale přesto, pokud stromy na tomto pobřeží někdy poznaly surovost zimní bouře, nezanechalo to na nich žádné následky. Jejich symetrie byla naprosto bezchybná. Místo, kde rostly, se zdálo být ovládáno přítomností někoho staršího než lidstvo samo, čehosi všeobjímajícího, tichého a podivně cituplného.

Taen pevně objala prsty obrubu sudu. Vnikla na území obydlené silami, které vycítily, že na něj vstoupila noha smrtelníka. To Taen chápala díky té samé intuici, která jí napověděla, že Anskiere není vinen, toho dne, kdy ho Imrill Kand zradil. Teď, stejně jako tehdy, se nesnažila toto nadání nějak logicky vysvětlit, na rozdíl od svého bratra. Ačkoli vstoupit na tuto pláž znamenalo vyzvat podivné strážce ostrova, přehodila Taen zdravou nohu přes okraj sudu a seskočila dolů. Strážce bouře jí toto místo vybral. Důvěřujíc v jeho moudrost si Taen nepřipouštěla nijaké starosti.

Její pohyb vyrušil rybáka. Vzlétl. Od konečků jeho křídel vyšlehlo světlo, modrobílé a oslepující. Energie, již poutalo jeho tělo, se přitom, jak letěl, uvolnila, skučíc jako stín mrtvého člověka. Rorýsi zakroužili ve vzduchu a letěli se někam schovat.

Taen přistála v písku na kolenou. Z místa, kde zmizel rybák, se snášelo pírko. Litujíc, že pták odletěl, dívka zachytila brko v letu. Někdo je kdysi nalomil. Drobné sněhobílé brko bylo po celé délce znovu a znovu mačkáno. Ozvěna toho násilného činu projela Taeniným vědomím. Taen pocítila náhlou potřebu plakat. Zabořila obličej do dlaní. Imrill Kand ležel bezpočet mil daleko. Zbavena vší bezpečnosti, dívka toužila být osvobozena od osudu, který jí připravil Anskiere. Slzy však znamenaly bezcenný projev slabosti. Taen, zvyklá na těžkou práci, se přenesla přes svou citovou vnímavost ducha, která jí pomohla překonat Tathagresiny hrozby a hrůzy vězení v zatuchlém podpalubí Vrány.

V Imrill Kandu se cítila jako nepotřebné a nemotorné dítě s chromou nohou, které se nehodilo pro práci na palubě rybářského člunu. Nucena zůstat na břehu, vycítila, že její místo je vedle těhotných žen a artrózou postižených nebo starých lidí. Zde aspoň mohla uniknout vdovám s jejich zatuchlými vlněnými sukněmi, které ji tak často hubovaly za nehezké stehy a dívčí šprýmy. Zde nemusela sedět mlčky a napřímeně na tvrdé dřevěné židli, vázajíc nekonečná oka sítí. Už nemusela snášet klevety starších žen, které tím zakrývaly své vlastní smutky, jež Taen sice vycítila, ale neodvažovala se o nich vůbec mluvit. Zcela uklidněna mírem, který poznala jen tehdy, když byla sama, dívka odkryla tvář a zjistila, že její vnitřní smysl selhal. Už nebyla sama.

Kapitola 9

Vaere

Taen zamžikala očima, neschopna uvěřit vlastnímu zraku. V písku před ní se vztyčil jakýsi muž, jen o něco větší než stehno dospělé osoby. Maje na sobě kabátek světle žlutohnědé barvy a tmavohnědé kalhoty, které měl pečlivě zastrčené za okraje holínek z jelení kůže, kráčel krokem tak plynulým jako rtuť. Před Taen se náhle zastavil. Z pásků přišitých k rukávům mu visely korálky, pírka a malé mosazné zvonečky. Jejich cinkání dívce připomnělo zvonkohru, která visívala na okapech domů v Imrill Kandu pro štěstí a ochranu proti nepříznivým větrům.

Mužíček zůstal stát jako přikovaný. Měl černé oči, vousy a byl scvrklý jako vlašský ořech. Založil ruce a pohlédl na ni s intenzitou, kterou narušovala skutečnost, že její vnitřní hlas jí neprozradil o jeho přítomnosti vůbec nic. Ona vždy vycítila, když byl nablízku někdo další.

„Kdo jsi?“ zeptala se Taen, víc vzrušeně než drze.

Stvoření ztuhlo, přičemž se jeho zvonečky rozhoupaly a rozcinkaly. Na dívčinu otázku nereagovalo. „Vstoupila jsi na cizí území. To je ten problém. Žádný smrtelník sem nevkročí beztrestně.“

„Co?“ Taen potřásla hlavou. Přes oči jí spadl černý pramen vlasů. „Poslal mě sem Anskiere.“

„To jistě. Anskiere je jediný smrtelník na půdě Keithlandu, který je schopen toho činu. To ale na věci nic nemění.“ Mužíček rychle zabubnoval prsty o rukáv. Taen si všimla, že jeho pírka zůstávají podivně nedotčena, ačkoli od moře foukal prudký vítr.

Nejistota ji přiměla vyjadřovat se úsečně: „Co tím chceš říci? Já nevím, co je tohle za zemi. Neznám ani žádné místo, které by se jmenovalo Keithland.“

„Ty země obývali lidé, kteří se nazývali Keithlandové, po svých předcích.“ Mužíček najednou úplně ztichl a ironicky se usmál. „Přistála jsi na ostrově Vaere.“

Taen si schovala paty pod sukni, posadila se a otevřela ústa. Kdyby se odvážila, klela by jako rybářova žena. Podle příběhů, které vyprávěli námořníci, Vaereové byli nebezpeční, podivínští a milovali triky. Několik lidí věřilo, že existují i mimo bajky. Stojíc proti bytosti, která nejevila ani stopy člověčenství, se Taen rozhodla, že tomu bude věřit. Pokud v sobě ty báchorky nesly zrnko pravdy, byli Vaereové strážci zakázaného vědění a také potomky démonů. Nešťastný smrtelník, který se s nimi setkal, vždycky zmizel beze stopy nebo se vrátil nepřirozeně zestárlý a někdy také jevící známky šílenství. Přes všechnu tu jejich nebezpečnou moudrost pověst pravila, že Vaereové měli jednu jedinou slabost. Člověk, který by objevil, co to je, jim mohl přinést zkázu.

Taen, zarytě trvající na svém, si otřela pot z dlaní. „Strážce bouře mě sem dopravil z nějakého důvodu.“

Vaere zmizel. Udivená Taen vyskočila ze země. Vytřeštěně zírala na prázdné místo, kde to stvoření ještě před malou chvílí stálo.

„Opravdu to udělal?“ ozval se hlas za jejími zády.

Taen se otočila a zjistila, že Vaere stojí za ní. Nyní se pohodlně usadil na okraji sudu od pálenky.

Zvonky jemně zacinkaly, když si sedal. „Bylo to z nějakého důvodu? Jestli ano, přijdeme na něj.“

„Přijdeme na něj?“ Otrávená Vaereovým podivným chováním, Taen odhrnula nohou písek. „Nevím ale jak. Anskiere mi to nikdy neřekl.“

Vaere se zasmál. Jeho zvonečky se přitom cinkavě rozezvonily. „Nicméně my na to přijdeme. Musíš ale jít se mnou.“

Taen ustoupila vzad, odmítajíc pláž opustit. Věděla tak málo o čarování Vaereů, vlastně jenom to, že ji děsilo. Pomyšlení na to, že by měla následovat toto podivné tvoření vstříc neznámému osudu, v ní vyvolávalo pocit značné nevolnosti.

Vaere její váhavost ihned vycítil. Pojď jako můj host, nebo jako má zajatkyně. Co si vybereš?“

Taen polkla a zjistila, že má v ústech najednou úplně sucho. „Půjdu.“

Vaere tleskl rukama, čímž se zvonečky zase rozechvěly. „Ty jsi nanejvýš neobvyklé dítě. Jestli tě sem Anskiere poslal, možná se rozhodl správně.“

Ale Taen cítila menší důvěru v Anskiereovo vedení než kdy předtím. Když se vnořila do temného příšeří pod korunami cedrů, uvažovala, zda si to nemá rozmyslet.

„Ne. Nemusíš.“ Vaere dupl nohou s nerytmickým cinkáním zvonků. Taen zaslechla zlostné kvičení. Vzduch kolem jejího těla zaplavila energie. Její kůže se nejdříve obsypala vyrážkou a potom začala pálit, jako by dostala opakovaná bodnutí od sršňů. Taen udiveně vykřikla bolestí a udělala klopýtavý krok vpřed. Bolest ihned ustala.

„Neloudej se,“ napomenul ji Vaere. Pohrozil jí prstem a druhou rukou si udělal uzel na vousech. „Musíš zůstat věrná své volbě, protože ochranná kouzla, která střeží toto místo, neodpouštějí.“

Vaere vykročil kupředu. Taen, jež byla velmi blízko panice, jej následovala po příkrém úbočí duny. Klouzajíc a padajíc, jak se pod její vahou uvolňoval suchý písek, si Taen s podivnou předtuchou všimla, že Vaere za sebou nezanechává žádné stopy nohou. Neměla ale možnost uvažovat, proč tomu tak je. Stvoření zmizelo ve chvíli, kdy dosáhlo hřebene duny.

Taen šplhala za ním. Všimla si, že se její průvodce znovu objevil na okraji lesa. Rychle jako jelen zmizel mezi stromy. Taen se rozběhla neuvěřitelně rychle, aby s ním udržela krok. Skutálela se po svahu dolů a narazila do cedrů na protější straně. Les byl tmavý, potemnělá spleť kmenů a větví, mezi nimiž nevedla žádná pěšinka. Suché větve ji tahaly za vlasy a její postup omezil také trnitý keř. Přesto se Vaere pohyboval bez ohlížení kupředu v tom samém podrostu. Jeho přítomnost prozrazoval jen slabý cinkot zvonečků. Taen ho následovala. Zaměřila se pouze na to, aby neztratila směr. Pot jí přilepil vlasy ke krku a její chromá noha ji ukrutně bolela. Přesto se ale Vaere nezastavoval. Zvuk jeho zvonečků hnal dívku kupředu jako legendární zpěv vodních víl, který prý láká ubohé námořníky vstříc jejich nešťastnému osudu.

Taen běžela dál, skrz les tak hustý, že se zdálo, že sluneční svit tu byl zcela zapomenut. Konečně Taen přes větve před sebou spatřila mýtinu. Zastavila se, těžce oddechujíc, na jejím okraji, porostlém vznešenými prastarými duby. Pod nimi rostla tráva, svěží, jak tomu počátkem jara bývá u všech rostlin. Mezi ní rašily drobné kvítky. Slunce nesvítilo. Panovalo tam jen neměnné stříbřité příšeří, jako hluboké příšeří uprostřed léta.

Před ní leželo srdce vaerské záhady, vedle níž se její vlastní smrtelnost zdála být krátká a plná stínů jako sen. Na tomto místě čas nic neznamenal a přírodní zákony se zdály být uzurpovány jinou, méně tvárnou mocí. Zde nezmrazil květy žádný mráz, ani zima nespoutala kořeny věčně zelených stromů sněhem během bezpočtu střídání ročních období. Taen rozechvěle vklopýtala na mýtinu. Udělat jediný krok vpřed znamenalo vydat se do kouzelné moci Vaereů. Žádný smrtelník, který tak dosud učinil, neunikl následkům.

Mužíček se objevil znovu. Seděl na nízkém kameni v trávě. Jeho štíhlou postavu obklopovala jemná záře světla. Korálky na něm cinkaly tak sladce jako cinkání zvonečků koz, unášené větrem, které Taen znala z Imrill Kandu, když sáhl do kapsy a vytáhl z ní dýmku vyřezávanou ze dřeva plané růže. Nezapálil oheň. Když ale do ní foukl, začal kolem jeho tváří líně stoupat proužek dýmu. Mužíček přehodil nohu přes nohu a vypustil do vzduchu vratký řetězec kroužků, přičemž Taen pozoroval ostrýma černýma očima. Všechna naléhavost jako by ho najednou opustila.

„Kdysi se princ z Elrinfaeru zastavil tam, kde teď stojíš.“ Tón Vaereova hlasu nebyl nevlídný. Vaere vydechl kouř a pak pokračoval: „Toho chlapce sem dopravil mocný mág, který slíbil, že má potenciální talent ovládat počasí.“

„Anskiere,“ řekla Taen tiše.

Vaere přikývl a potáhl zhluboka ze své dýmky. Vypustil rychle za sebou tři další kroužky. „Ano, Anskiere. Dítě, mnozí toto místo hledají, ale jen málo tvých soukmenovců je kdy najde. Ještě méně jich dostane výcvik, který jim mohou poskytnout jen Vaereové. Nikdo neodejde bez trestu. Poznání, jako každá jiná záležitost moci, s sebou přináší šanci. Jestli tě Anskiere poslal, učinil tak s dobrým vědomím. Lépe je, když si vybereš s ochotou v srdci jako on, ačkoli se vzdal koruny i dědictví, za což se mu dostalo pouhého ujištění, že víra, kterou chová v srdci, mu je k užitku.“

Taen stiskla rty. Nebyla si jista tím, jak má odpovědět. Během jejího otálení Vaere zmizel, zanechav po sobě pouze jen několik blednoucích kroužků dýmu, na důkaz toho, že tam vůbec byl.

Taen složila ruce na hrubé sukno svého oděvu. Původní odvaha, která ji předtím přiměla následovat Anskierea, se rozplynula. Na návrat však bylo příliš pozdě. Myslela na svého bratra. Vzpomněla si, jak Emien zareagoval na její odpor se zlostí a nenávistí a jak snadno tuto zlobu Tathagres využila ve svůj prospěch. Taen uvažovala, zda Strážce bouře využije také její loajalitu ve svůj prospěch. Kdyby následovala čaroděje, její volba by mohla být později zneužita proti jejímu vlastnímu národu. Ale jiná možnost nepřipadala v úvahu. Tížil ji smutek a měla nutkavý pocit prohry. Vybrala si cestu Vaereů. Vstoupila na mýtinu nevědoma si toho, že síly, jež chránily to místo, si všimly jejích potíží.

Nic se nestalo. Taen, která byla dosud odhodlána jen napůl, se zvedlo sebevědomí. Vyčerpaná bolestí nemocného kotníku se posadila na ten samý kámen, který předtím použil Vaere, a čekala.

Ticho ji obklopilo jako zeď. V lese nebyla žádná zvěř. I listí, zčásti zalité světlem pronikajícím skrz větve stromů, zůstalo nehybné jako kámen. Dívčina hlava se brzy v dřímotě sklonila k rameni. Instinktivně vycítila, že by se na tomto místě neměla zdržovat. Snažila se ze všech sil mít oči otevřené, brzy ji ale přemohla slabost. Ukolébána ke spánku se natáhla na měkkou půdu.

Obestřena kouzlem Vaereů upadla do bezesného spánku, jako mnozí jiní smrtelníci před ní. V tu chvíli mýtinu zasáhla cizí vibrace. Trsy trávy v místě, kde ležela, proběhla v kruhu prasklina. Vzniklou štěrbinou pronikalo modré světlo, oslnivě jasné na pozadí tmavých kmenů dubů. Hydraulické zařízení pod mýtinou spustilo plošinu i s kusem půdy, kde spala Taen, do podzemí. Specializovaná řada robotů zabalila její zchromené tělo do stříbřité vejcovité kapsle, podporující životní funkce, která kdysi patřila k zařízení vzletové paluby mezihvězdné sondy. Když bylo její tělo zabaleno do kapsle, výtah vyjel nahoru a plošina se vyrovnala s okolní trávou. Po instalaci zařízení vysoké technické úrovně, které se nacházelo uvnitř ostrova, nezůstalo ani stopy. Nic neprozrazovalo jeho existenci.

Obslužné mechanismy, pilné jako kovový hmyz, dokončily připojení kabelu ke kapsli, v níž mohla dívka snít v souladu s Vaerey. Ačkoli se její tamější pobyt mohl protáhnout na roky, nikdy neobjeví povahu společnosti, která ji analyzovala, zkoumala a učila. Elektronická inteligence, známá pod jménem Vaere, se totiž nikdy sama člověku neodhalila. Zůstalo několik životních forem, které doposud toužily po pomstě vůči potomkům mužů, kteří kdysi tvořili posádku hvězdné sondy Corinne Dane. Vaereové podnikli veškerá možná obranná opatření, aby ti, kteří byli známi pod názvem démoni, nikdy nezjistili, jak zoufale zranitelná byla primární moc, která střežila přežití lidstva. Naděje jejich na hvězdě narozených předků nesmí být nikdy ztracena, neboť jednou se tato skupina ztracenců znovu spojí s vlastním národem.

* * *

Zálesák Telemark, dobře sběhlý v znalosti léčivých bylin, se jemně dotýkal Jaricových ran. V umění léčit byl šikovnější než kdokoli jiný. Přesto ale celé čtyři dny po útoku vyvrhelů ze Seitforestu chlapec stále ještě nenabyl vědomí. Na pozadí hrubé vlněné přikrývky měla jeho tvář hrozně bledou barvu. Potil se a pronásledovaly ho noční můry.

Zasmušen nedostatečným pokrokem, Telemark připravil v konvici placku z listů léčivé byliny. Konvici pověsil na konzolu nad krbem, aby se z ní kouřilo. Jestli se chlapec brzy neprobere, nepřežije. Zálesák odstranil obvazy, které měl Jaric ovázané kolem hlavy. Pečlivě prozkoumal rozsah poškození. Již potřetí zjistil zánět a otok, ale žádnou zlomenou kost. Rána se hojila velmi dobře. Chlapcovy vlasy jizvu skryjí.

Telemark si v obavách povzdechl a vhodil do hrnce nad ohněm čerstvé byliny. Obsah hrnce zasyčel a zvedla se pára, zanechávajíc po sobě vůni léčivých rostlin. Budou účinkovat jako mocný adstringens, avšak jejich účinek byl nade vší pochybnost. Jestli rána způsobila otok uvnitř chlapcovy lebky, zvýšená cirkulace do té oblasti nemůže uškodit. Podstatný byl nyní čas.

Telemark zvedl hrnec, který se nahříval nad plameny, a postavil jej na dřevěnou lavici, kde jeho obsah vychládal. Pozoroval chlapce, ležícího na posteli, unavenýma, větrem ošlehanýma očima. Uvažoval opět, jaký zoufalý důvod tohoto bezmocného chlapce dohnal k pokusu projít Seitforestem sám. Psanci, kteří žili v tomto lese, byli dost početní na to, aby tam nikdo z urozených lidí z Corlinu nechodil lovit. Telemark dával přednost izolaci. Zvěř pro něj byla významnější než podmínky, za kterých ji lovil. Ale toto dítě, které v horečkách samo sebe nazývalo Kerainson Jaric, nebylo zjevně zvyklé žít v divočině. Jeho neduživá postava byla křehčí než postava nějaké zhýčkané dívenky. Přesto měl ale víc odvahy než mnohý dvakrát tak velký muž.

Telemark lítostivě pokýval hlavou. Zkusil teplotu odvaru a rychle z něj vytáhl popálený prst. Sáhl po kusu suchého plátna, aby si utřel ruku. Občas se ohlédl po Jaricovi, když se zavrtěl v posteli. Zálesák náhle vstal. Chlapec zvedl ruku k obličeji. Muž ho uchopil za drobné zápěstí a rozhodně mu zabránil v tom, aby se dotkl nekryté rány na hlavě.

„Uklidni se, chlapče, uklidni se. Utrpěl jsi pořádnou ránu do hlavy. Když se jí budeš dotýkat, léčení tím nepomůžeš.

Jaric protestoval. Oční víčka se mu zachvěla. Pootevřel oči. Telemark ulehčením zaklel. Volnou rukou zálesák vzal lampu visící na háku a postavil ji na malý stolek vedle postele. Chlapcovy panenky se při přímém osvětlení pomalu stáhly. Výraz jeho tváře prozrazoval zjevnou zmatenost. Snažil se v tom zmatku a deliriu vyprostit z Telemarkova sevření. Nakonec ale nabyl vědomí, což se dalo považovat za znak zlepšení. Ať myslel jasně nebo ne, mohl alespoň spolknout odvar, čímž byla větší naděje na to, že se jeho mysl uzdraví.

Telemark kdysi sloužil jako léčitel u žoldnéřů vévody z Corlinu. Viděl dost poranění hlavy, aby věděl, že léčba bude bolestivě pomalá. Člověk přitom mohl dočasně přijít o rozum, a Kor věděl, že tento chlapec utrpěl opravdu ošklivou ránu. S nadějí v srdci vytáhl čisté obvazy a zkušeně chlapci ránu obvázal. Jaric při jeho práci ležel bezvládně a tiše, maje hnědé oči upřené na jedno místo. Telemark po mnoho dlouhých dní nezaznamenal zlepšení chlapcovy kondice.

Ale roky v lese ho naučily trpělivosti. Kde jiný muž mohl ztratit odvahu a odvézt chlapce do Corlinu k učencům z Koridanu, zálesák pokračoval v léčbě chlapce sám. Až se chlapci obnoví plná síla, odejde, o tom Telemark příliš nepochyboval. Žádný důvod, který člověka dožene do Seitforestu samotného, nemůže nikdy být malicherný.

* * *

Osada té části Skane’s Edge, kde se nacházely přístavy, byla malá a nebyla zvyklá často vítat cizince, tím méně ty, kteří přijeli se spáleninami od slunce a bosí. Za setmění se objevili ve městě na náměstí. Po nočním odpočinku, koupeli a dobrém jídle v hostinci se Emien obrátil k davu obyvatel města, kteří si ihned přestali mezi sebou šeptat. Tathagres toužila ostrov opustit následujícího rána. K přístavům za úžinou Main mířila obchodní loď, hodlající spustit kotvu za vlnolamem. Protože měla povinnost zaplatit Kielmarkovi za proplutí úžinou poplatek, cestující do Cliffhavenu požadovali, aby nedošlo ke změně kursu. Kapitán ale pohlížel úkosem na každého, kdo si přál obchodovat s tou baštou renegátů. Tathagresina žádost narazila na tvrdošíjný odpor.

„Jsou to piráti, do jednoho. Ti obchodování spíš škodí,“ namítl kapitán.

Úplatek ale jeho odpor zlomil, ačkoli Emien cítil, že tato částka byla absurdně přehnaná; dvanáct kousků zlata o váze dvanácti mincí, za které by si mohl koupit vzácnou klisnu z Dunmorelandu. Pokud ale nechtějí čekat na další loď, tato briga byla jejich jedinou možností.

Loď spustila kotvu za odlivu. Jestli Emien litoval těch čtyř námořníků, kteří byli prodáni veliteli přístavu za zlato, jimž zaplatili za cestu, dlouho se tou myšlenkou nezabýval. Známé houpání lodní paluby pod nohama ho vzpružilo na duchu, a než se útesy Skane’s Edge ztratily za obzorem, požádal kapitána o nějakou práci. Briga vyplula s nedostatečným počtem členů posádky. Emien nebyl nikomu za nic dlužen, kromě oděvu, který měl na sobě, a ten byl roztrhaný tak, že byl na něj smutný pohled. Až přijde zima, nechtěl se spoléhat na to, až mu Tathagres dá nějaké stříbrňáky, aby si mohl koupit nový kabát a pár pořádných holínek.

Čtyři týdny práce v lanoví vyspravily Emienův vyhladovělý vzhled a důkladný spánek z vyčerpání postupně uklidnil jeho pocuchané nervy. Nejšťastnější byl, když se mohl věnovat prostým úkolům námořníka. Občas se zamyslel. Když se v dohledu objevilo na severovýchodě temné cimbuří Cliffhavenu, přál si, aby cesta nebyla utekla tak rychle.

Jeden námořník vydal rozkazy svinout plachty, Emien se vyšplhal do lanoví s podivným odporem v srdci. Když kotva proťala modré vody přístaviště, měl pocit, jako by jeho spokojenost klesla ke dnu spolu s ní. Naposledy, když pozoroval tyto břehy, byla Taen naživu a jeho svědomí netížila jako břemeno vražda. Nyní jeho přání pomstít se Anskiereovi zkomplikovala nenasytná touha po moci.

Námořník vykřikl a palubní posádka vytáhla ten největší veslový člun. Jeden důstojník čekal, aby dopravil pokladničku obsahující finanční příspěvek pro Kielmarka na břeh. Emien se spustil dolů ze stěžně a sestoupil po provazovém žebříku. Byl si jist, že ho Tathagres bude shánět.

Ale veslový člun odplul bez toho, aby mu dala byť jen slovem vědět. Zmatený Emien hledal svou paní. Zaklepal na dveře její kajuty, obávaje se napolo, že ho pošle pryč, aniž by mu dala odpověď na jeho otázku. Ona ho ale přátelsky pozdravila. Při prvním pohledu na něj uhádla, co ho k ní přivedlo. Nemusela se ho na to vůbec ptát.

„Jdi za kapitánem a popros ho, aby tě propustil ze služby. Pak se opět hlas u mne. Vylodíme se na břeh po západu slunce, protože nemám zájem setkat se s Kielmarkem. Máme-li být v Anskiereově případě úspěšní, musíme vypracovat pečlivý plán.“

Slunce stálo nízko na západě, když se Emien vrátil. Kapitán, který měl práci s jinými žádostmi, vyřizoval detaily jeho propuštění dost pomalu a pokladník brigy nebyl k dosažení dřív, dokud se znovu nenaplnily sudy a skladiště. Ale se stříbrem v kapse se chlapec cítil méně zranitelný, kdyby snad jeho paní pohněvalo, že se tak zdržel.

Emien doběhl bez dechu ke kajutě. Tathagres ho přijala bez výčitek. Ve tváři měla ustaraný výraz. Její předchozí oděv vystřídala blůza a přiléhavé kalhoty černé barvy. Až na zlatý náhrdelník na sobě neměla žádné šperky. Světlé vlasy měla svázány na krku v uzel a schovány pod šálou.

„Mám pro tebe šatstvo.“ Mávla nepřítomně rukou směrem k pryčně. „Podívej se, jestli ti padne.“

Emien prošel kolem ní úzkým prostorem kajuty. Z její přítomnosti se mu zatočila hlava. Rozčilen svou nechtěnou reakcí se přinutil soustředit na kusy šatstva, ležící na pryčně. Na matraci našel dva pláště, blůzu a kalhoty. Zdálo se, že mu oděv padne. Odmítaje se převlékat před Tathagres, Emien zvedl zrak, ale intenzita jejího pohledu ho zbavila veškerého protestu. Mlčky se k ní otočil zády a stáhl ze sebe potrhanou košili.

„Ty šaty mi padnou,“ prohlásil po chvíli. S chlapeckými rozpaky se prosmekl kolem své paní, ta mu však nevěnovala pozornost. Seděla u malého stolku v kajutě s rukama složenýma v klíně.

Emien prošel nejistě kolem ní. „Tathagres? Ta blůza mi padne opravdu dobře.“

Ale jeho paní neodpověděla. Připomínala sochu z kamene. Chlapce to rozrušilo. Přistoupil blíž. Nakoukl jí přes rameno a všiml si, že její pozornost zaujaly čáry. Vzadu na krku se mu zježily vlasy. Podvědomě zaťal pěsti. Na stole cosi leželo. Pírko. Podíval se blíž. Jeden bližší pohled vyžadoval další prozkoumání. Na poškrábaném povrchu stolu Emien spatřil živý obraz boku útesu spoutaného vrstvami ledových hranolů. Nad nimi ve výšce kroužili racci. Jejich křik zněl nad zpěněným příbojem, jehož vlny se tříštily o skalnaté pobřeží, slabě a naříkavě.

Emien otevřel ústa a začal ustupovat vzad, odíraje si lokty bolestně o stěnu trupu lodi. Tathagres hluk vyrušil. Topíc se ve vlastních myšlenkách, seděla tiše, zatímco Emien si mnul paži. Když promluvila, zdálo se, že jsou její slova určena někomu jinému.

„Co to udělali“ Zmateně potřásla hlavou, pak se zadívala na Emiena, jako by ho viděla poprvé v životě.

„Přijdeme na to, předpokládám, až se dostaneme na břeh. Padnou ti ty šaty?“

Chlapec přikývl. Ulevilo se mu. Jen zřídka vídal u Tathagres nejistotu. Přestože její sebedůvěra trochu utrpěla, rychle se vzpamatovala.

„Chlapče, už to tak vypadá, že Anskiere zapečetil vchod do jeskyně, v níž jsou vězněni démoni mrazu, ledem. Veškeré pokusy ho vystopovat skončily u stejné překážky. Jsem si jista, že Cliffhaven nemohl opustit. Ale najít ho bude asi obtížnější, než jsem si původně myslela. Musíme být velmi opatrní.“

Sepjala prsty tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. „Kdybychom padli Kielmarkovi do rukou, nic neprozraď. Ten muž je dost mocný, mne ale porazit nemůže. Pokud budeš držet jazyk za zuby, budeš v bezpečí.“

Tathagres vzhlédla. Nepřítomnost citu v jejích fialkových očích způsobila, že Emiena zamrazilo až do morku kostí. „Pokud zklameš mou důvěru, budeš si přát, aby tvá matka nikdy nežila, aby tě mohla porodit.“

„Jestli Anskiere uteče, budu se cítit stejně mizerně,“ odpověděl chlapec vášnivě.

„To je v naprostém pořádku.“ Tathagres se protáhla na židli jako kočka a usmála se. „V tom případě si perfektně rozumíme. Počkej na mne na pravoboku u člunového jeřábu, až přijde noc. Kapitán souhlasil, že nás odveze v člunu brigy.“

Emien, který znal kapitánův temperament, jenž se u něho projevoval hlavně podrážděností, se neodvažoval odhadnout, jak toho Tathagres dosáhla. Když otevřel dveře kajuty, litoval, že nebyl svědkem té dohody. Jeho společníci v ubikacích námořníků by za to, aby se to dozvěděli, dali vlastní košile.

Tathagres se zasmála. Divným způsobem, který Emiena vždy vyvedl z míry, poznala, nač myslí, jako by své myšlenky pronášel nahlas. „Vyhrála jsem tu loď v kartách, chlapče. Ale Kor mě za mou techniku nepotrestá. Až se dostaneme ke dvoru, naučím tě to, pokud si vzpomeneš a požádáš mě.“

Její přátelskost uvedla chlapce do rozpaků. Bez odpovědi spěchal pryč.

* * *

Taen se probudila, věříc, že stále ještě leží v trávě uprostřed dubů. Nevěděla, že ji vzal do své péče stroj. Nebyla schopna rozlišit fakt, že všechno, co tu zažila, byl sen vyvolaný pokročilou technikou. Posadila se. Vaere stál na kameni u jejího lokte. Potichu ji pozoroval. Kolem jeho podivné tváře stoupal kouř z dýmky, který se ve vzduchu pojil v kroužky.

Taen se protáhla. Měla poněkud svéhlavou náladu. Obávala se, že si z ní někdo udělal bezdůvodně legraci, a vzpomínka na nedávné nepohodlí ji trápila. „Nestalo se nic,“ obvinila stvoření, které stálo vedle ní.

„Promiň.“ Vaere ztuhl. Jeho zvonečky a korálky se rozcinkaly. „Něco se ale přece jen stalo. Byla jsi posuzována a mí soukmenovci se rozhodli, co bude s tvou budoucností. Dávej si pozor, smrtelnice! Nic nevíš.“

Rozčilena tím, že měl Vaere navrch, Taen vystrčila bradu v úhlu, který by Emien považoval za důvěrně známý. „Já mám nějaké jméno.“

„Ale jenom špetku dobrého vychování,“ namítl Vaere. „Mně říkají Tamlin. Vycvičil jsem Anskierea a před ním toho, komu říkáte Ivain, Pán ohně. Byli jste sem posláni, protože disponujete vzácným darem empatie. Sdílíte emoce a pocity svých blízkých.“

Taen zadržela dech, aby mu skočila do řeči, ale Tamlin mávl rukou, aby ji umlčel. „Musíš se naučit naslouchat, dítě. Ve světě jsou démoni, kteří by tě klidně připravili o život, protože tvůj talent ohrožuje jejich tajemství. Bez obrany by tě někteří z tvých soukmenovců ukamenovali, nebo ještě hůř. Utrpíš ztrátu kontroly nad svým darem. Od narození jsi ze strany ostatních, kteří se dostali do tvé blízkosti, trpěla ústrky, o které jsi nestála. Ale Vaere by to mohl změnit.“

Tamlin seskočil z kamene a učinil rozmáchlé gesto dýmkou. „Tato doba je plná potíží. Jistí démoni připoutali smrtelníky k jejich podstatě, ke smutku a zničení lidstva. Slyšela jsi o Tierl Ennethu?“

Taen stiskla rty a uvědomila si, že se Vaere zřejmě zmiňuje o Tathagres, jejíž utkvělé přání uzurpovat si Anskiereovu moc nemůže být vysvětleno jiným způsobem.

„Právě tak,“ řekl Tamlin. „Anskiere je jediný obránce, který zbyl po smrti Ivaina, Pána ohně.“ Vaere se odmlčel a zamyšleně žvýkal troubel dýmky. „Nyní víc než kdy jindy je nezbytný kanál, který by posílil mysl lidí. Ten kanál zbuduješ ty, Taen.“

Dívka se zachvěla a přitáhla si kolena k bradě. Nejmocnější čarodějové Keithlandu byli trénovaní Vaerey. A nic z její výchovy v Imrill Kandu se nehodilo pro uskutečnění Tamlinova návrhu. Jako mrzák a dítě, které poznalo problémy dospělých v nepřirozeně raném věku, se cítila být malá a bezmocná, spíš jen pouhou figurkou v odvěkém boji mezi démony a lidmi.

Tamlin vypustil obrovský kroužek dýmu a jeho zvonečky zacinkaly jemně, jako když déšť buší do skla. „Na to, že jsi tak malá, máš velké srdce,“ řekl tiše. „Ačkoli zaplatíš za své učení vysokou cenu, bude poškození tvé nohy odstraněno. Když budeš chodit, bude tě bolet tělo celých sedm let, ačkoli během tvé nepřítomnosti uběhne o hodně méně času. Ale už nikdy nebudeš kulhat a sny a tužby celého lidstva budou spadat pod tvou vládu. Kvůli tobě může příští generace žít v míru.“

Jako kdyby našla naději, Taen sklonila hlavu a rozplakala se, poprvé od chvíle, kdy opustila Imrill Kand. Kdyby se Tathagres spojila s démony, pak by Emien nastoupil cestu zla. Pokud by nepřišel k rozumu, jednou by se setkal se svou sestrou jako s nepřítelem.

Kapitola 10

Vězení démonů mrazu

Odpolední přeháňka ustala při západu slunce. Když se setmělo a námořníci spustili člun, připomínal Cliffhaven na pozadí dusné safírové oblohy vytesaný eben. Na místě setkání u jeřábu pozoroval Emien okolí zkušeným okem rybáře. Zkoumal, jaké bude počasí. Změna ho víc rozčilovala, než těšila. Jasná obloha neukryje jejich tajné přistání u severního břehu tak dobře.

Kielmarkovi strážní, kteří byli vybráni pro svou tichost a umění zacházet se smrtelně nebezpečnými zbraněmi, by zabili každého pro menší důvod, než je proniknutí na jejich území. Emien si stáhl plášť těsněji kolem ramen. Nevěřil unáhlenému veselí, které se nezaměnitelně usadilo v Tathagresině jindy nebezpečně vypadající tváři. Po neštěstí v Skane’s Edge chlapec váhal navrhnout změnu kursu. Ta žena ho bezpochyby vžene přímo ke Kielmarkovým předním bránám, kdyby jí připomněl její unáhlenost v nevhodnou dobu. Kromě jeho paní představovali strážní ještě větší risk. To se dalo předvídat.

„Jsi připraven, chlapče?“

Emien, vytržen ze zadumání, vyrazil. Tathagres se zastavila po jeho boku. Měla nedůtklivý výraz ve tváři a náladu černou jako šátek, kterým měla stažené vlasy. Pozvedla ruku. Nyní na ní neměla ozdoby, což u ní nebývalo zvykem. Pak ukázala na člun. „Už dychtí po tom, aby nás odrazili na moře.“

Přehoupla se přes roubení, aniž by čekala na něčí pomoc. Emien, dávaje si pozor na její náladu, ji následoval po postranních dřevěných lištách do kokpitu člunu.

Nepromluvil, dokud se neusadila na sedadle na zádi. – „Pokud Kielmark postaví stráže na severozápadním břehu, uvidí nás, když přistaneme.“ Chlapec ukázal na oblohu, na níž ubývalo mraků. Bledly, připomínajíce chomáče ovčí vlny, a nad ostrovem je unášel vítr. „Vychází měsíc a tento člun má vybělené plachty. Budeme nápadní jako kus stříbra na hromadě uhlí.“

„Proč tedy nepřejdeme na vesla?“ Tathagresin hlas zněl ostře, maje za úkol zranit. „Nebo mi nevěříš, že se o strážné postarám?“

Emien bez odpovědi roztáhl závěsné lůžko. Kvůli takovému sudu, jako je tenhle člun, nepotřeboval Kielmark na severozápadním břehu vůbec rozestavovat stráže. Postrádaje čtvery statné ruce, které by se opřely do vesel, musel být člun popoháněn jinak. Vesla nebyla ničím než neužitečnými kusy dřeva. Plavidlo, těžké jako kus železa, se pohybovalo kupředu velice nemotorně. Emien se podle jeho tvarů dohadoval, že by se lépe ovládalo kormidlem na závětrné straně. Plavba do Cliffhavenu slibovala dostatek infarktových situací i bez Tathagresiny jedovatosti.

Emien vytáhl z lodního skladiště otrhanou hlavní plachtu a zjistil, že pět prstenců je urvaných. Pořádně zaklel, neboť objemná plachta znamenala, že člun bude vypadat jako nějaká nemotorná potvora. Voda v podpalubí mu šplouchala přes holínky, prozrazujíc, že v člunu musí někde být díra. Emien, který byl čím dál tím víc rozezlený, vykročil kupředu, aby našel stěžeň na kosatku. Jestli Tathagres prohrála jedinou minci při té své zatracené hře v karty, kapitán přece jen učinil sázku, kterou vyhrál.

Tathagres se opřela o lavici a dívala se, jak chlapec zápolí se zdvihacím zařízením. „Až budeme na břehu, můžeš tenhle člun poslat ke dnu, jestli chceš. Už jej nebudeme potřebovat.“

„Určitě?“ Emien, se stěžněm v ruce, se rozesmál. Částečně se mu vrátila dobrá nálada. „Ať tedy narazí na pořádnou skálu, která mu udělá díru přímo v těchhle červotoči prolezlých prknech.“ Nedodal už, že na závětrném břehu uprostřed noci mohly skály splnit svou úlohu předčasně. Po událostech v Skane’s Edge alespoň věděl, že Tathagres umí plavat.

Od severu začal foukat ostrý vítr. V plachtoví zapraskalo. Plachty se vzduly, když Emien upevnil poslední lano. Později přinese jasné počasí poklid. Chlapec, který se snažil dosáhnout břehu za příznivých podmínek, ihned odrazil. Rozvinul plně plachtu a člun se odpoutal od brigy. Jeho zábradlí na závětrné straně se zhouplo dolů. Za člunem se táhla brázda zčeřené vody.

Plavba do Cliffhavenu začala celkem dobře. Doprovázelo ji třepotání kasacích lanek ve větru a občasné zaskřípění kladek, když Emien utahoval plachtu. Zcela ponořena do vlastních myšlenek, Tathagres vůbec nemluvila. Emien, který měl plno práce s těžko zvladatelným kolébáním člunu, se ji nesnažil rozptylovat. Udržoval směr, veden ledovým třpytem Polárky, dokud objevivší se měsíc nezbarvil vlny do inkoustové modři, protkané stříbrem, a za zátočinou se neobjevila ostrovní pevnost, na pozadí obzoru zubatá a černá.

Když člun připlul blíž, Emien spatřil bílý třpyt ledu, částečně zahalený mlhou. Dole hučel příboj. Jeho burácivé narážení do skal varovalo před útesy ukrytými pod vodou. Zpěněná voda stříkala k obloze a pak se syčením, jako v kotli čarodějnice, znovu spadala dolů. Tím byl jakýkoli pokus o přistání znemožněn. Přesto se ale po zkušenostech v Skane’s Edge Emien nepokoušel míchat do Tathagresiných záměrů. Zarputile se držel kursu, drže kormidlo oběma zpocenýma rukama, dokud čelen nenarazil na proud, který v měsíčním světle připomínal pohádkově se lesknoucí stužku.

„Přistaneme zde.“ Tathagresin hlas byl v hučení příboje sotva slyšet.

Emien pohlédl směrem, kterým ukazovala. Východně od útesů zářil úzký srpek písku. Ačkoli na pláž dotíraly zpěněné vlny, nezdálo se, že by se tam jinak vyskytovala nějaká překážka. Bude-li člun řádně řízen, mohl by proplout. Sice s obtížemi, ale načasování bylo kritické. Emien otočil kormidlem a stočil člun. Nechal jej udělat obrat po větru. Vítr narážel do plachet z druhé strany. Nevědom si toho, že ho lano dře do dlaní, Emien nechal kosatku volně vlát. Člun se stočil. Pak jeho záď nadzvedla vlna a člun byl unášen ke břehu, s půvabem kamene vystřeleného z katapultu.

Vpředu se něco pohnulo. Emien vzhlédl. Kolem stěžně prolétl oštěp a zabodl se se zarachocením do sedadla na zádi, ze kterého odlétávaly třísky, jen několik palců od jeho kolena.

Emien vyskočil.

„Drž kurs!“ Tathagres se opřela o obrubník člunu. Na pozadí barokně tvarovaných zpěněných vln připomínala sošku. Zvedla ruku k zlatému náhrdelníku, který jí visel kolem krku, a vyvolala kouzlo. Jejími prsty prolétl jasný proplétaný vzor.

Emienovi se v žaludku usadil strach. Ačkoli věděl, že Tathagres tak činí v sebeobraně, při jejím čarování mu nebylo nijak lehko. Její mistrovství dolovalo poznání z hlubin jeho nevědomosti. Zahanben a rozzloben, Emien vyrovnal člun zmítající se v přílivových vlnách a spustil hlavní plachtu. Lana projela kladkostrojem. Plachty nahoře sebou plácaly. Chlapec, ohlušen pleskotem navlhlého plátna, otočil kormidlem do středu právě ve chvíli, když ho hřeben vlny vynesl vzhůru. Kolem se rozlétla sprška vody. Zachytily ji plachty u zábradlí. Člun potom přistál s nárazem, který zalomcoval každou deskou v jeho trupu. Emien opustil kormidlo a skočil přes palubu právě ve chvíli, kdy se přes ni přehnala další vlna, která mířila s vražednou přesností.

Chlapec, jemuž voda sahala po stehna, se vrhl k člunu. Přiletěl k nim se svištěním další oštěp. Tathagres vykřikla a vzduch rozťal červený záblesk. Zbraň, která stěží zasáhla cíl, náhle explodovala. Kolem ní se rozlétly jiskry. Spodní proud potom stočil člun na bok. I přes Emienovo úsilí by do něj další vlna narazila. Zavolal na svou paní, aby ji varoval.

Tathagres se vzpamatovala a lehce jako kočka seskočila z obrubníku. Přistála šťastně v náruči příboje, právě když se člun vymkl chlapci z kontroly. Desky trupu se dřely o písek. Pak se člun převrhl. Přes jeho lavici na zádi se kaskádovitě přehnala další vlna. Emien se díval, jak se moře žene ke břehu a zase zpátky, narážejíc se silou do trupu člunu a rozbíjejíc ho na kusy.

Tathagres se objevila vedle chlapcova boku. Stáhla si šátek, kterým měla svázané vlasy. Náladu měla břitkou a nebezpečnou. „Jdi na břeh!“ Šátek strčila Emienovi hrubě do rukou.

Chlapec sebou trhl, jako by se probral z noční můry. Ve chvíli, kdy se jeho zrak setkal s jejím, zachytil koutkem oka runy, červeně žhnoucí na pozadí zlatého náhrdelníku, který zdobil její hrdlo. Tathagres se pak spěšně otočila, aby se dostala na břeh. Emien ji následoval. Rukama pevně svíral svůj oděv, který voněl po ozonu. Za jeho zády si vlny přehazovaly prkna z člunu jako kosti. Emien se zachvěl a stiskl rty. Po moři nyní není úniku. Vědom si své vlastní zranitelnosti se chlapec hnal po mělčině ke břehu, který bránili nepřátelští ozbrojenci. Proklínal to, že nemá meč ani výcvik, jak s nějakou zbraní zacházet.

Tathagres kráčela před ním, jako by voda pod jejíma nohama byla tím nejjemnějším kobercem. Opovrhujíc oštěpy a chráněna pouze svými kouzly se zastavila, zatímco se ji Emien snažil dohnat. Ta arogantní atmosféra sebedůvěry, kterou vyzařovala, se stala pro každého útočníka výzvou, jíž nemohl odolat.

Emien, popadaje dech, dospěl až k ní. Výška a masivnost zamrzlých útesů, které nyní byly tak blízko, na něho zapůsobily. Potlačil ale neklid, když se k němu Tathagres naklonila a pošeptala mu do ucha: „Zůstaň za mnou, ať se děje, co se děje. Nesmíš jít přede mne, dokud se nevypořádám se strážemi. Neuposlechneš mě pouze na vlastní nebezpečí, neboť pokud tak učiníš, nebudu tě moci chránit. Nikdo, kdo mi vkročí do cesty, nezůstane naživu. Vyjadřuji se jasně?“

Emien němě přikývl, ačkoli ho při jejích slovech zamrazilo. Popadla ho podivná předtucha. Díval se, jak jeho paní kráčí nebojácně k pobřeží. Dostala se na suchý písek. Nikdo ji nenapadl. Hodila svůj plášť na zem a nechala jej zmuchlaný ležet u svých nohou. Vlasy se jí uvolnily a v matném svitu měsíce zářily jako perly. Její pokožka se odrážela od stínů na pobřeží za ní. Emien viděl, jak jeho paní v jakémsi morbidním okouzlení zvedá hlavu a dotýká se rukama náhrdelníku na krku.

Stvořila se mlha, průsvitná jako kouř ze zažehnutých hoblin. Obtáčela ji v měsíčním světle jako proplétaná vlákna babího léta, dokud to nevypadalo, že je štíhlé Tathagresino tělo do ní celé oblečeno. Ne v černé vlně, ale v jakémsi hávu z kouzel, samý třpyt a přiléhavost, ale žádná hmota. Její slonovinově bílá ramena, ňadra a boky upoutaly zrak skrývajících se strážných. Ten okouzlující pohled je držel, očarované, v zajetí. Emien měl pocit, jako by jeho hruď tížila obrovská tíha. Snažil se popadnout dech. Ačkoli kouzlo nemělo udolat jeho, tělo ho stále pálilo, potilo se a bolelo. Ochromen ledovou vodou, ve které po kotníky stál, hleděl na vidinu, kterou vytvořila jeho paní, aby omámila chtivé strážné. Dokonce i když jeho tělo po ní toužilo, jeho duch vyčítavě křičel. Tathagresina krutost neznala hranic. V jejích rukou se mužův obdiv k ženě stal mocnou zbraní k zabíjení, hrozivým nástrojem k předvedení její moci. Když z výklenku ve skále vyklopýtal první strážný, Emien sevřel prsty v pěst. Po tvářích mu začaly téci slzy. Bezmocně se díval, když i druhý muž padl dolů do písku pod útesy.

Tělo strážného se zmítalo v písku, až zůstalo nehybně ležet v groteskní poloze, v měsíčním světle připomínající jakousi podivnou sochu. Na pláži se nic nepohnulo, až na neúnavný příboj. Emien se vzpamatoval. Třesa se, jako by jeho kosti sevřel mráz jako v zimě, vykročil kupředu a pak padl na kolena do kaluže slané vody.

Ale Tathagres s čarováním neskončila. Zvedla paže, bledé na pozadí dun jako kost. Tiše, až moc tiše, aby se její slova dala normálně slyšet, zašeptala kouzelnou formuli. Slova pronikla Emienovi do uší jako jehla zaostřená touhou. Osamělost v něm připomínala otevřenou ránu, dokud žena na břehu představovala jeho jedinou naději na vysvobození – píseň, kterou Tathagres zpívala, však nebyla určena jemu. Hluboce zasažen jejím odmítnutím, Emien vykřikl. Olízl si slané rty. Jen hořká úvaha o vlastní nepatřičnosti způsobila, že zaváhal. Její píseň mu začala znít v uších falešně. Ani kousek jeho bytosti v ní nemohl najít soulad, a bolest toho poznání byla větší, než mohla jeho duše snést.

Emien se krčil v přílivu jako zvíře. Nejdřív si neuvědomil, že zpoza křoví vyšel třetí strážný. Prsty ruky obepínal rukojeť taseného meče. Jeho oči se proměnily v tůně plné vášně.

Tathagres napnula své tělo a rozpřáhla náruč, jako by ho vítala. Emien při tom pohybu vzhlédl a spatřil cizího muže, který se k ní přibližoval se sebevědomím milence. Mužovy svaly se chvěly pod kabátcem z kůže. Dech měl nepravidelný. Natáhl ruku a dotkl se jejího nahého ramene. Touha zmocnit se jí, která se zračila v jeho tváři, vyburcovala v Emienovi žárlivost.

Tathagres sklonila hlavu a pošeptala cosi směrem k jamce v mužově hrdle. Jeho prsty se zachvěly a pustily meč. Upadl a dunivě zazvonil o skálu. Muž jej nezvedl. Zapomněl na disciplínu a usmál se na Tathagres, spočívající v jeho náruči a mající prsty zabořené v divoké vášnivosti do vlasů, které mu spadaly na límec. Muž cosi chraptivě zašeptal. Objal její štíhlá ramena ještě pevněji. Hnán chtíčem, který nemohl zapřít žádný člověk, našel její rty a dlouze a vášnivě ji políbil. Kolem něj se chvěl vzduch, když kouzlo obemklo jeho srdce.

Šílený zděšením, Emien bušil pěstmi do stehen. Plakal, jako by mu to zlomilo srdce. Nedbal vln, které ho bily do zad a stékaly podél jeho holínek. Oslepen slzami neviděl, jak se paže strážného zachvěly a spadly volně podél těla. Teprve když se mu podlomila kolena, poznal Emien lest, kterou Tathagres připravila, aby zničila posledního z Kielmarkových strážných. Její oběť se zakolébala a svezla se do písku. Muž, zalit měsíčním světlem, zůstal ležet mrtev. Příliv cloumal jeho bezvládnými pažemi. Hrůza zbavila Emiena vášně – třásl se, když Tathagres zvedla opuštěný meč, a její smích ho zraňoval až do hloubi duše.

Vzduch zapraskal, vyčištěn krátkou sprškou jisker, když se kouzlo kolem ní rozplynulo. Emien se dusil. Dělalo se mu nevolno. Ponořil ruce po zápěstí do chladné vody. Kašlal a cítil se mizerně až do chvíle, kdy se po jeho boku objevila Tathagres.

Když se mu nevracela ihned rovnováha, Tathagres ho naléhavě zatahala za plášť. „No tak, vzpamatuj se, přinesla jsem ti dárek.“

Emien zvedl hlavu. Zjistil, že Tathagres drží v natažené ruce meč mrtvého strážného, jehož ostří se lesklo ve světle jako jehla. Ačkoli dříve toužil po vlastním meči, ta nabídka ho přiměla cítit se méně než člověk. Přesto však bez emocí a s praktičností meč přijal. Tathagresiny čáry vyřadily strážné z pláže, pokud ale podal Kielmarkovi zprávu někdo jiný ve chvíli, kdy byl spatřen člun, jejich momentální bezpečí nebylo zajištěno.

Tathagres zavrčela, jako by jeho myšlenky slyšela. „Děláš si starosti jako těhotná dědička. Jdi na břeh. Máme před sebou úkol.“

Emien, kterého její výčitka pálila, vyskočil. Pevně objal rukama jílec meče a brodil se mělčinou. Tathagres, kráčející před ním, překročila mrtvolu strážného, aniž by se byť jen na chvíli zastavila. Emien pohlédl dolů, neschopen být lhostejný tak jako ona. Oči bez života se dívaly na oblohu, jako by na ní byl napsán důvod smrtelné zrady. Bezvládné dlaně byly otevřené, odpírajíce provést jakoukoli pomstu za smrt, v níž nebyla ani špetka cti. Emien litoval skutečnosti, že setrval na tom místě. Znát osud strážného a nezasáhnout, znamenalo spolupodílet se na nelidskosti tohoto zločinu.

Zahanben svou zbabělostí se pohnul kupředu a kráčel bez toho, aby se zastavil a vzal strážnému pochvu na uložení meče a štít. S obnaženou ocelí v ruce spěchal po pláži. V jedné chvíli unáhleně zatoužil vnořit meč do zad své paní. Jenom strach zadržel jeho ruku. Smrt strážného, ani nenávist k Anskiereovi nemohla ulevit jeho mučenému svědomí. Tížen novým pocitem viny spěchal chlapec do stínu svahu.

Nad nimi se tyčily, na pozadí potemnělé oblohy, terasovité ledové útesy. Tam se Tathagres zastavila a pohlédla nahoru.

„Počkej,“ poručila mu a položila ruce na zlatý náhrdelník.

Emien se opřel o hrubý výčnělek skály. Zachumlán ve vlhké vlně, odložil meč tak, aby jej měl po ruce, a foukal si na klouby rukou, aby je zahřál, zatímco Tathagres kolem sebe jako síť rozprostírala kouzlo. Její postavu obklopilo jemné fialové světlo, pak se rozšířilo jako koróna, až zesláblo a stalo se téměř neviditelným. Emien na svém těle pocítil palčivé bodnutí. Z díry vedle dun vylétl noční pták. Jeho křídla jemně svištěla vzduchem. Melancholický křik ptáka zeslábl ve tmě. Teplo kouzla zmizelo spolu s ním. Led vyzařoval chlad jako uprostřed nejhlubší zimy. Emien, kterého mrazilo něco víc než jen chlad, se probíral zvuky noci. Pozorně naslouchal, aby zaslechl byť sebemenší signál, sebemenší cinknutí kovu, které mohlo ohlašovat příchod hlídky. Kdyby je nyní Kielmarkovy stráže potkaly, útesy by je připravily o jakoukoli možnost útěku.

Ale žádní ozbrojenci se neobjevili. Tathagres se v tu chvíli pohnula. Zvedla hlavu. Kouzlo, které vytvořila a vrhla před sebe, během okamžiku zmizelo. Na vteřinu vítr zanesl kyselý pach síry k čekajícímu chlapci.

Tathagres se odvrátila od útesu. Obočí měla stažené zklamáním a gesto, jakým ukázala vzhůru, prozrazovalo další záchvat zloby. „Strážce bouře je tam, uvnitř. Zajisté se dostal do pasti.“ Kousla se do rtů, rozzlobena tím objevem. „Chlapče, přines mi z pláže můj plášť. Přeji si vědět víc, nemohu tu ale riskovat hlubokou extázi. Toto místo je nebezpečně nechráněné. Musíme vyšplhat výš.“

Emien, nevrlý a zamlklý, vzal meč. Jeho paní alespoň na chvíli dala přednost opatrnosti. Nad hlavami jim visel nehybný měsíc. Stín se pod Emienovými holínkami rozprostíral jako saze, když kráčel zpět k moři. Přílivové vlny vytvořily po celé šíři pláže kanálky. Tathagresin plášť pořád ještě ležel na okraji pláže. Emien byl dost chytrý na to, aby nezanechal Kielmarkovým strážím zbytečné důkazy. Sebral ten kus oděvu a okraj pláště táhl za sebou, aby jím smetl své stopy. I když mrtví strážci leželi na viditelném místě již tuzí a vypadali, jako by němým výkřikem chtěli varovat každého příchozího zvěda, nebyl chlapec schopen s těmi mrtvolami pohnout. Zlobila ho jeho vlastní slabost. Strážní určitě přijdou. Tathagresino sebevědomí způsobovalo, že se chovala k možnosti dopustit se případně chyby lhostejně.

On se ale ani slůvkem nezmínil o své nejistotě, když přinesl Tathagresin plášť. Ta krátce kývla a přehodila si plášť přes ramena. Vlasy skryla pod kapucí. Pak, aniž by Emiena vyzvala, aby ji následoval, začala s výstupem po útesu.

Chlapec vyrazil v jejích stopách. Srdce mu ztvrdlo v hrudi jako kus ledu. V jedné ruce nesl meč, což jej nutilo přidržovat se skály pouze jednou rukou. Chlad, hořký jako jed, spaloval jeho tělo a holínky mu zrádně klouzaly, jako by pevná půda pod nohama byla zjevně pouhou iluzí, zrozenou ze sil, které spoutával tento led, nepřátelský k narušitelům a nebezpečný pro šplhání vzhůru. Emien po něm vztekle šplhal. Vzpomínka na Taen v náruči Strážce bouře ho zbavila veškerých obav z pádu a tři mrtví strážci dole na pláži snižovali význam všeho ostatního. Nyní se mohl cítit bezvýznamný jako list unášený bezmocně větrem za bouře, jednoho dne by se ale zařekl, že jeho osud už nebude ovládán vrtochy čarodějů.

Černá vlna Tathagresina pláště halila její rysy před nezvanými pohledy. Emien neviděl úsměv krutého zadostiučinění, který pokřivil Tathagresiny perfektně tvarované rty. Emien, jehož pozornost poutalo nebezpečí pádu z útesu a kterému se dělalo nevolno z toho, jak pod ním o skály bily vlny, nepojal nikdy podezření, že jeho zloba vyhovuje jejím účelům, pomíjivým jako troud zapálený její rukou. Když se Tathagres zastavila pod přirozeným skalním převisem, výraz, který předvedla chlapci, byl plný zájmu, dokonce přátelský.

„Tady si odpočineme,“ prohlásila. „Extáze, kterou musím vyvinout, abych vystopovala přítomnost Strážce bouře, může trvat několik hodin. Zůstaneš-li na stráži, domníváš se, že bys mohl neusnout?“

„Jestli usnu, zmrznu.“ Emien se vytáhl na římsu vedle ní, slabý a pln odporu k tomuto místu. Terén byl hrubý, ošlehaný větrem a orámován oblouky zamrzlých kaskád. Každý, kdo se objeví dole, je velmi snadno zahlédne. Přesto si chlapec nestěžoval, neboť zde, kde z holých kostí skály čišel chlad jako morový dech, konečně pozná Anskiereův osud.

Tathagres se posadila se zkříženýma nohama na rozhraní skalní římsy a ledového příkrovu. Opřela se zády o skalní pilíř a dotkla se konečky prstů náhrdelníku. Zavřela oči. Tentokrát Emien nespatřil žádný záblesk světla. Kouzlo, které vyvolala, účinkovalo za doprovodu sotva slyšitelného zvuku a na širokém náhrdelníku, který měla pověšený kolem krku, se objevil zářivý ornament připomínající rytinu. Chlapec, kterého popadla zvědavost, se naklonil blíž.

Nakláněje se a dávaje pozor, aby ji nevyrušil z její soustředěnosti, prozkoumal ornament, který ovládal Tathagresiny čáry. Kov, tepaný jako prsten bez spoje, byl silný jako ukazováček a nezvykle obyčejný, když se nepoužíval. Ale nyní, zatímco Tathagres využívala své síly k tomu, aby pronikla až do hlubin Anskiereova čarodějnictví, runy zazářily ve světle, které zalévalo povrch zlatého náhrdelníku. Emien neuměl číst. Viděl však obchodníkův seznam dost často, aby poznal ruku písaře. Písmo na páse nepřipomínalo žádná písmena, která používali lidé. Emien se stáhl s ostrým pocitem neblahé předtuchy.

Kdysi v Imrill Kandu strašná bouře vyplavila na břeh vedle shnilých hromad odpadu v rybářském přístavu kousek vraku. Emienovi byly tři roky, když dítě, které jej našlo, si popálilo prsty až na kost, sotva se jej dotklo. Předmět nesl podobné znaky, jaké se objevily na Tathagresině zlatém náhrdelníku. Anskiere zničil ten artefakt ve chvíli, kdy jej spatřil. Tvrdil, že jsou na něm vyryty runy, které by neměl znát žádný člověk. Nikdo z vesničanů v Imrill Kandu nepochyboval o čarodějově moudrosti. Ten předmět byl zjevně očarovaný démony. Ačkoli Emien zapudil všechnu víru v Anskiereovy činy, možnost, že Tathagresino kouzlo mohlo mít základy v pracích Prokletých Kordanu, mu nikdy na mysli nevytanula.

Zabývaje se těmito problémy, posadil se na skalní výstupek a meč si položil přes kolena. Pozoroval svou paní. Její zlostné fialkové oči byly zavřené. Měsíční světlo zahalilo její postavu do stříbra. Emienovi připadala krásná jako ikona, kterou si zapamatoval ze svatyně u mostu v Kordane. Podle hladké pokožky na její tváři a obočí, až po jemně tvarovaná zápěstí, která spočívala v jejím klíně, by se dala její póza považovat za ztělesnění míru a bezchybnosti. Emien, kterého náhlý příval touhy připravil o dech, bouchl pěstí do hrušky u jílce meče. Anskiere se určitě mýlil. Ne všichni démoni byli zlí. Nebezpeční, to možná ano. To dítě v Imrill Kandu se kdysi dotklo jejich značných sil, a to mu uškodilo. Avšak Tathagres ovládala podobné síly tak lehce jako dýchání.

Emien vystrčil bradu a opřel ji o klouby svých prstů. Zimou sevřel pevně zuby. Anskiereův nepřítel byl v jeho případě spojencem, další podaná ruka při jeho pomstě za smrt Taen. Proč by mu mělo dělat problémy, když pozná zdroj Tathagresiny moci? Ale pochmurná nálada, která doprovázela jeho objev, ho neopouštěla.

Emien zachmuřile zíral na moře, ale neviděl žádný obzor. Znovu se mu vrátily vidiny osudového objetí strážného a pronásledovaly jej. Vítr, nyní na začátku podzimu již dost ostrý, cloumal jeho oděvem. Ledový dech zimy mu pronikal až do morku kostí. Otráven poznáním vlastní smrtelnosti snil Emien hladově o moci. Jeho myšlenky utkvěly hluboce a na dlouhou dobu na Tathagresině zlatém náhrdelníku, když měsíc putoval po obloze k místu, kde zapadal. Kdyby náhodou někdy vlastnil podobný předmět, mohl by se navždy zbavit vměšování lidí i čarodějů.

* * *

Se slunečním svitem se zvedla mlha. Pokryla Emienův plášť, řemeny i meč drobnými kapkami. Točila se nad ledovými útesy jako přízraky. Dole na skály narážel příboj, který uvnitř nich vyvolával neviditelnou, tajemně se šířící ozvěnu. Když se nad Cliffhaven vznesli první racci, Tathagres se probrala z extáze. V pološeru, když noc střídal den, Emien uviděl, že se jí chvějí víčka, až se úplně zvedla. Tathagres se protáhla. Nezdálo se, že by byla ztuhlá. Ve tváři měla tajuplný, sebevědomý výraz.

Chlapec, jehož mrazilo v zádech a byl rozladěný, čekal, až promluví. Konečně, po sedmi nevalných týdnech a nepříjemném dlouhém nočním bdění, se mohl dozvědět, jaký osud potkal Strážce bouře, jehož vměšování je připravilo o oddanost Taen a jehož bouře ji připravila o život. Emien pocítil hořkost, jako by se napil zkaženého vína. Položil si nechráněný ostrý meč na kolena. Když se konečně Tathagresin pohled setkal s jeho, stěží ovládl svou zvědavost, chtěje znát výsledek jejího pátrání v ledových útesech.

Jeho napětí ji zjevně pobavilo, což Emiena ještě víc rozladilo. Pevně objímaje kalenou ocel meče, až mu zbělely klouby na ruce, se na ni díval v zuřivé mlčenlivosti. Tathagres si odhodila jako koketující urozená dvorní dáma pramen bílých vlasů a zasmála se.

Emien téměř nadskočil sžíravou zlostí. Pak si uvědomil, že její vrtoch nezpůsobil on, ale Anskiere. Neschopen ovládat vlastní krutý úsměv, se znovu posadil.

„Anskiere je blázen,“ řekla Tathagres jemně. Nad jejími rameny se stáčela mlha jako oblaka kouře nad hranatým hřbetem horského hřebene. Na několik okamžiků jí pronikl sluneční svit. Tathagres, bledší než jindy a zjevně trpící zimou, si poopravila plášť na ramenou. „Když démoni mrazu zeslábli, Strážce bouře je uzavřel za zdí z ledu. Ale sám sebe osvobodit nemohl. Led uvěznil i jeho.“

Emien pozvedl meč k triumfálnímu pozdravu na počest jejího úspěchu. „Pak je tedy Strážce bouře mrtev.“

Tathagres naklonila hlavu, dívajíc se zahloubaně skrze trhající se závoje mlhy. Její odpověď v sobě nesla snový poklid. „Je živý, ale ve stavu stagnace, v transu tak hlubokém, že jej od smrti dělí jen vlásek. V takovém stavu nemůže vydržet napořád. Věří, že bude zachráněn.“

Emien spustil meč. Černé obočí měl stažené, jak se mračil. Začal vehementně protestovat, ale Tathagres ho příkře zarazila. Fialkové oči měla rozšířené. V hlavě jí uzrál vražedný plán. Její výraz zcela zmrazil Emienovi dech v hrudi. Emien stiskl zuby, aby se neroztřásl jako vyděšené dítě.

„Strážce bouře vyslovil svou kletbu proti Ivainovi. Pánu ohně.“ Tathagres ta slova vyslovila s drsnou, neuvěřitelnou zuřivostí. „Věří své moci a jakémusi neduživému chlapci, že ho zbaví nemilosrdnosti démonů mrazu.“ Znovu se zasmála, její veselí ale vypadalo nucené, jako by se jí nevydařil nějaký tajný plán.

Emien, který dostal okamžitý nápad, řekl rychle: „Nemůžeš se ho dotknout.“ Ta myšlenka v něm vyvolala lítost.

„Nemohu se ho dotknout, to je pravda.“ Tathagres se naklonila kupředu, nebezpečně zahloubaná. „Já se k němu nepotřebuji dostat. Jeho osud je již zpečetěn. Podívej, něco ti ukážu.“

Natáhla ruku a uchopila meč. Emien pustil neochotně zbraň, přesto ale měl zájem podělit se s ní o výsledky jejího objevu. Přikrčil se, podepřen o jednu pěst, zatímco Tathagres otočila hrot meče dolů a vyškrábala jím do ledu pod svými koleny trojúhelník.

Nechala meč spočívat na hrotu. Pak se dotkla ohmatanou hruškou u jílce meče zlatého pásku nad náhrdelníkem.

„Ivainův potomek je napůl bláznivý slaboch.“ Rty se jí ohrnuly opovržením. „Podívej se sám.“

Čáry vyryté do ledu pojednou zazářily fialovým světlem, následovaným pálícím horkem, když kouzlo začalo účinkovat. Zvedly se nepravidelné chomáče páry, které se smísily s mlhou. Emien se objal rukama kolem těla. Těmto čárám příliš nevěřil, přesto však nebyl schopen se od nich odtrhnout. Před jeho očima se sníh tavil a na roztaveném povrchu se vytvořil obraz hodně vzdáleného místa. Uvnitř útulné, jediné místnosti, seděl opřen o opěradlo proutěné židle chlapec. Jeho tělo bylo zpolovice pohřbeno pod vlněnými přikrývkami, ačkoli otevřeným oknem vedle něj pronikalo dovnitř teplé sluneční světlo. Rysy chlapcovy tváře, lemované střapatými vlasy myší barvy, byly strhané nemocí. Jeho prsty, spočívající na kolenou, svou křehkostí připomínaly jarní výhonky. Zdálo se, že spí. Při bližším pohledu Emien zjistil, že chlapec má otevřené oči, ty jsou však prázdné, jakoby zbaveny veškeré inteligence. Jak se tak Emien díval, chlapcovy hnědé oči se zvedly. Na chviličku se zdálo, že se zaměřily přímo na Emiena.

Emien sebou trhl, jat zlou předtuchou. „U ohňů Kordane, kdo je to?“

Tathagres vytáhla hrot meče z tajícího kusu ledu. Obraz se ztratil v jiskrách. Tathagres se zadívala na Emiena s podivně střeženým výrazem a řekla: „Kdo? Jmenuje se Kerainson Jaric a je to potomek Ivaina, Pána ohně. Ale nikdy nepřežije, aby zachránil Anskierea, i kdyby vládl dostatečně silnou konstitucí, aby dosáhl otcovy udatnosti. Iniciační proces, Cyklus ohně, sám o sobě plodí šílenství. Ivain tolik trpěl. Jeho potomek již utrpěl újmu, je to napůl blázen, cožpak to nevidíš? Vaere ho nikdy k výcviku nepřijme a bez otcových zkušeností nemůže Anskierea vysvobodit.“

Emien nasál do plic čerstvý vzduch. Ať už vypadal Kerainson Jaric jakkoli neškodně, něco v jeho vzhledu v něm vzbudilo ostražitost. Emien, narozený a vychovávaný v rodině rybáře, raději nikdy hrbáče nepodceňoval, ať vypadali jakkoli nemožně. Ale pověry obyvatelů jednoho ostrova se zdály být ve srovnání s Tathagresinou světáckou moudrostí ničím.

Uveden onou neblahou předtuchou do rozpaků, přijal Emien meč z rukou Tathagres. Stejná tíha jako by se mu usadila také na srdci. Alespoň totiž správně odhadl příčinu Tathagresiny vypočítavé povahy. Když se démoni mrazu a Strážce bouře nacházeli mimo dosah jejích kouzel, nemohla žádat od krále klíče od Elrinfaeru. Tento nezdar ji roztrpčil. Emien zvažoval míru její podrážděnosti. Dospěl k názoru, že síly v jejím náhrdelníku se dosud nemohly rovnat se silami, jež věznily démony mrazu uvnitř ledové bašty. Anskiere nad ní získal při tomto střetu jejich vůlí převahu, dokonce i když obětoval vlastní život.

Emien, který se nechtěl vzdát své naděje na pomstu, hledal ve tváři své paní znaky porážky. Jestli se vzdá, poté, co všechno musel vytrpět, praští ji, ačkoli možná za tuto opovážlivost zaplatí životem. Ale fialkové oči, které se setkaly s pohledem jeho očí, dosud žhnuly odhodláním.

„Tvůj Strážce bouře, pokud přežije dost dlouho, za tu bouři zaplatí zcela určitě.“ Tathagresiny rty se zúžily panovačnou krutostí. „Led ho nemůže chránit navždy, tolik ti slibuji.“

Tathagres najednou ztuhla. Emien zaslechl někde dole dupot koňských kopyt a frkání. Emien, oběma rukama svíraje jílec meče, se snažil proniknout pátravým pohledem skrz mlhu. Pláž ozářilo zamlžené sluneční světlo. Na útesech se pořád ještě držela mlha, ale ne už nadlouho. Během několika vteřin bude na skalní římsu vidět. Hlídka, která se k nim blížila zezdola, si jich určitě všimne. Emien se modlil, aby prošla kolem těch zavražděných strážců bez povšimnutí.

V tu chvíli ale jeden muž vykřikl nad hrůzným objevem. Zacinkaly postroje a kopyta udeřila do mokrého písku. Další muž na něj zavolal shora od horského hřebene. Nato se ozvaly hlasy dalších ozbrojených mužů, kteří začali seskakovat s koní.

Emien si olízl suché rty. „Jsme obklíčeni,“ zašeptal rozčileně. Zvedl meč a vyhlédl zpoza zledovatělého útesu, připraven hájit jejich pozici, jak nejlépe dovedl.

Ale Tathagres ho uchopila za zápěstí a bolestně ho přitáhla k sobě. „Ne. Zůstaň u mne.“ Její nehty se mu zaryly do paže jako drápy. „Hodlám spoutat sílu Anskiereových kouzel a použít ji k tomu, abychom se odtud dostali. Pokud nemají lučištníky, jsme v bezpečí.“

Emien, který se chvěl a cítil se být bezmocný a opět bezvýznamný před Tathagresinou nadvládou, se snažil ovládnout paniku. Po zádech mu stékal pot. Lpěl na své pošramocené hrdosti. Přesto ale zůstal v Tathagresině sevření, dokud nepustila jeho ruku a nedotkla se náhrdelníku, aby začala čarovat. Poslední závoj mlhy se rozplynul nad ledovým příkrovem. Na pobřeží dole pod nimi spatřili jasně viditelný hlouček mužů, kteří obstoupili mrtvolu strážného, jenž zaplatil Tathagresin polibek smrtí. Když Emien odhadoval jejich počet, snědý kapitán, stojící uprostřed hloučku, pozvedl zrak a zadíval se přímo na ně.

Kapitola 11

Prudký odpor

„Tamhle,“ vykřikl Kielmark. Zvedl svalnatou paži a ukázal na vetřelce. Na skalní římse, sedmdesát yardů vysoko nad pláží, stáli žena a chlapec s mečem, oblečeni v černém a vypadající jako supi. Kdo byli a za jakým účelem se objevili v Cliffhavenu, nerozhodovalo. Tři strážní tu leželi mrtvi. Zjevně byli otráveni, a tento zločin nebude nikdy omilostněn.

Pán Cliffhavenu, jenž měl modré oči zúžené zlobou, vydal ozbrojencům příkaz: „Ty –“ Jeho gesto určilo jednoho muže na koni na kraji hloučku. „Jeď k východní stanici a přiveď s sebou lučištníky.“ Vybraný muž otočil koně a vyrazil tryskem na východ. Kielmark pozvedl hlas, aby přehlušil údery kopyt vzdalujícího se koně. „Vy, co jste tu zbyli, obklíčíte ten útes. Zabraňte v úniku každému, kdo by se o to pokusil. Až dorazí lučištníci, přiblížíte se k té ženě a tomu chlapci a zajmete je živé.“

Muži vyrazili ochotně kupředu, vědomi si toho, že jejich aktivita může být později podrobena detailnímu kritickému rozboru. Kielmarkův zájem se ale tentokrát soustředil jinam. Napjatý jako lev v kleci, přecházel podél místa, kam dosahoval mořský příboj. Znovu a znovu se zastavoval, aby prozkoumal roztroušené zbytky dřevěných desek, jež předtím byly součástí člunu. Kýl a několik žeber zůstaly neporušeny, což postačovalo k tomu, aby se dala určit velikost člunu. Kielmark šlápl na vrak. Palce měl zastrčené za opasek, u nějž mu visel meč, a pozoroval mrtvoly, jež ležely na různých místech na pláži. Po chvíli plivl do písku a zaklel se zuřivostí, jaké bylo svědkem jen několik lidí, kteří dosud žili a byli schopni to popsat.

Člun, staré, těžkopádné plavidlo, konečně vysvětlil, proč předešlé noci hlídka ignorovala jeho nejnaléhavější příkazy, aby každá osoba, která vstoupí na území Cliffhavenu, byla ihned předvedena. Ti tři patrně zanedbali svou povinnost v domnění, že tak vratké plavidlo může mít na své palubě pouze zrovna tak neškodné cestující. Ten omyl je stál život. To byla prostá spravedlnost, uvažoval Kielmark. Sevřel jílec svého meče s temperamentní zuřivostí. Ačkoli si ušetřil oběšení tří mužů za neposlušnost, stále ještě zvažoval následky, které jejich zanedbání povinností mohlo způsobit.

Žena a chlapec zůstali na římse, přibodnuti k jednomu místu díky pohotové výkonnosti strážců. Jejich základnu na ledových útesech v půlkruhu obklopovali muži s blyštícími se zbraněmi a plná sestava dalších čekala na koních, připravena vyrazit za uprchlíky a zmařit tak jejich případný pokus o proniknutí jejich řadami. Bylo to perfektně zařízeno. Každý muž byl na svém místě a ostražitý. Oštěpem mířil na vetřelce, připraven k okamžité akci. Přesto se Kielmark škrábal na vousaté bradě, zjevně rozčilen. Kde druzí velitelé mohli proti neozbrojené ženě a chlapci postavit šedesát mužů ve zbroji, král renegátů jednal bez dlouhého váhání. Rozestavil svou nejlepší jednotku přesně, neboť vetřelci se zdáli být tak opovrženíhodně zranitelní.

Kielmark studoval ty dva, kteří bez dovolení vstoupili na jeho území, se zavilou trpělivostí pouštního vlka. Chlapec s mečem zjevně zacházet neuměl. Držel jej jako obyčejnou hůl. Kielmark ho přehlédl jako vyděšeného a nezajímavého a otočil tmavé oči, chladné jako kus ledu, k ženě se stříbrnými vlasy, jež stála po chlapcově boku. Méně pečlivý muž by ztratil drahocenné minuty oceňováním do očí bijící krásy její postavy. Pán Cliffhavenu ji pozoroval už jenom kvůli rozporuplnosti, která mu mohla poskytnout výhodu. Zjevný nedostatek zájmu z ženiny strany ho provokoval jako falešný tón v hudební skladbě. Každý, kdo by čelil šedesáti ozbrojencům, by měl jevit známky rozčilení. Ale jedinou známkou napětí u této ženy bylo to, že rukou svírala svůj krk.

Mezi dvěma pohledy Kielmark přišel na to, v čem je onen rozpor. Taková arogance se mohla pojit pouze s čarodějnou mocí. Pokud tato žena minulé noci zabila poslední noční hlídku pomocí čar, ani ozbrojená jednotka se s ní nemohla srovnávat. Boje se o životy svých podřízených, rozběhl se Kielmark po pláži. Ať byla ta žena kdokoli, přišla si pro Anskierea, ne však jako jeho spojenec. Žádný z přátel Strážce bouře by totiž nikdy nikoho nezavraždil.

„Zpátky!“ vykřikl Kielmark. Mávl paží směrem k útesu. „Stáhněte se od toho zledovatělého útesu.“

Kapitán jednotky se rozhlédl kolem, překvapen. Nechápal to. Kielmark na něj podrážděně zavolal znovu. Tón jeho hlasu nepřipouštěl neuposlechnutí rozkazu. To by se žádný jeho důstojník neopovážil. „Stáhněte ty muže zpět!“

Bílý zděšením vydal kapitán rozkaz. Formace se sjednotila k ústupu podle rozkazu. Kielmark klel. Znovu na tu ženu pohlédl. Sevřel v obavách obrovskou, šlachovitou pěstí jílec meče.

Cinkání zbraní a postrojů, do něhož se mísil dusot kopyt, se jako ozvěna odráželo od ledového příkrovu. Blížili se jezdci, lučištníci, pro které poslal Kielmark předtím. Vyrazil k nim, aby se s nimi setkal. Jeho mohutná postava jim zastoupila cestu. První jezdec, chtěje se vyhnout srážce, trhl prudce otěžemi, aby zastavil vychrtlého cválajícího koně. Zvíře se vzepjalo a poté uskočilo stranou k dunám. Kielmarkovy kožené legíny zasypala sprška písku, když se kůň zastavil pouhý jeden yard od něj. Kielmark skočil kupředu a vytáhl z pochvy u sedla luk. Sáhl po šípu, zatímco dva další lučištníci, kteří přijeli z východní stanice, hlučně zarazili své koně vedle něj. Aniž by se zdržoval vysvětlováním, Kielmark setřásl napětí, prohnul luk a zamířil na ženu na skalní římse, přímo na trojúhelník nechráněného místa na jejím těle, ohraničený černým vlněným límcem a pramenem jejích jemných stříbrných vlasů.

Jeho cíl se nepohnul, aby se bránil. Tathagres pobaveně pootevřela semknuté rty a hlasitě se případné hrozbě letícího šípu zasmála. Okrajem jejího pláště cloumal vítr. Kielmark vystřelil šíp. Ten se svištěním vylétl k ranní obloze a opsal na ní bezvadný oblouk. Žena se přestala usmívat. Zvedla ruku. Šíp se vychýlil a neškodně dopadl na skálu, od níž se odrazil a rozštípl se.

„Čáry!“ vykřikl kapitán. „Je to čarodějnice!“ Zvedl překřížená zápěstí, což byl tradiční znak proti zlu, právě ve chvíli, kdy se žena oběma rukama dotkla zlata, které zdobilo její hrdlo.

Její gesto zvrátilo živly. Vzduch nad jejich hlavami zasyčel, jako by se tam najednou objevil legendární drak a vsál do sebe kousek oblohy. Žena i chlapec zmizeli s praskáním, jako když se trhá látka. Zdálo se, že nikdy neexistovali. Síly, odebrané Anskiereovi, je přepravily někam jinam. Kielmark divoce klel, když musel luk sklonit.

Odplata přišla o okamžik později, když síly, které ta žena spoutala a využila k útěku, roztrhaly každého mimo dosah kouzla. Od moře se s řevem přihnal vítr. Proháněl se nad útesy, dunami i pláží. Bouře, vtažená do víru tornáda síly, se přehnala nad zledovatělými útesy, porážejíc muže i koně a vytrhávajíc stromy i s kořeny, jako by to byly tenké větvičky. Kielmark, sražen na kolena a oslepen pískem, zvířeným bouří, zabořil obličej do dlaní. Někde po jeho pravici hrabal kůň kopyty a nějaký muž křičel v agónii, zvuky však podivně zanikaly v bouři. O vteřinu později se podařilo Kielmarkovi odhadnout příčinu. Hnány do nebetyčných výšek větrem, přílivové vlny narážely na břeh. Jejich hřebeny se rozptýlily do kapek vody. Ledová sprška bila Kielmarka do tváře jako důkaz toho, že břehy jeho ostrova byly nyní rozrývány silami, které nemohlo utišit nic než změna počasí. Každý muž, který dostal rozkaz obklíčit útes, se ocitl v nebezpečí utopení.

Odhodlán zabránit ztrátám, Kielmark vytrhl šerpu, kterou měl svázaný oděv, zpod návalu písku a uvázal si ji kolem obličeje, aby si chránil oči. Bouře mu rvala šaty. Vyrvala mu šerpu z prstů, když se na ní snažil udělat uzel. On se ale tvrdohlavě snažil dál. Konečně, chráněn provizorní páskou, se vzepřel větru a postavil se.

Počasí ho mělo k tomu, aby spěchal. Bodán létajícími zrnky písku a ohlušen zuřivým hučením přírodních živlů, bojoval Kielmark o každý krok vpřed. Ta snaha ho stála převážnou většinu jeho sil. Nikdy v historii Cliffhavenu nebyly jeho břehy napadeny bouří tak divokou. Vědom si toho, že by celý ostrov mohl být zničen, se snažil Kielmark jít vpřed. Hnala ho zlost. Klel. Někdo to přežije, nevyhnutelná ztráta lidských životů a zásob ho však nadmíru zlobila.

Kráčeje ze všech sil proti větru, klopýtl o zápěstí nějakého muže. Povzbuzen tím, že našel naživu alespoň jednoho ze svých strážců, Kielmark vedl mužovy prsty ke svému opasku. Vítr mu řval do uší jako mučená oběť, což mu znemožňovalo vyslovit byť jen jediné slovo povzbuzení. Kielmark pomohl muži vstát. Pak vyrazil znovu kupředu a hledal další přeživší. Brzy se mu podařilo shromáždit malou skupinku. Ti nejsilnější z nich se k němu přidali a skupinka postupně získala nad bouří převahu a ustoupila z dosahu rozbouřených vod moře. Podařilo se jim najít úkryt v dunách.

Dokonce i tam zuřila bouře, prudká a nespoutaná. Narážela jim vší silou, jako řemen, do ramen. Široce rozkročen se Kielmark pokoušel popadnout dech. Sundal si šátek z očí. Šest jeho nejbojovnějších mužů se krčilo v závětří mezi skalami. Byli zraněni a téměř vyčerpáni a krváceli. Jeden z lučištníků na koních spadl na toulec, když byl vyhozen ze sedla. Zlomený šíp mu pronikl stehnem a způsobil ošklivou ránu. Téměř sedmdesát nejlepších mužů Cliffhavenu doposud bojovalo o život, a to všechno kvůli čárám jedné ženy a kapitánovu zanedbání povinností při službě. Nyní byli všichni v Cliffhavenu ohroženi. Kielmarkovy mohutné ruce se sevřely v pěst a ret se mu ohrnul tak, že při pohledu na něj přeběhl mužům, kteří jej obklopovali, mráz. Ale Kielmark i nadále svůj hlas a činy ovládal, po způsobu vlka vystopovaného mastiffy.

Dotkl se paže muže stojícího nejblíž od něj. Dokonce i jeho výkřik byl v bouři sotva slyšet. „Shromáždi ostatní! Vytvořte řetěz. Ujistěte se, že jste uložili zraněné dobře na vyvýšené místo.“

Muž přikývl a spěchal splnit rozkaz. Kielmark, zajímaje se o zbytek majetku ostrova, opustil úkryt bez dalšího zdržování. Strháván přírodními živly, šplhal po skalách mezi polámanými keři výš. Tam byl lepší výhled na zkázu, kterou ta žena Cliffhavenu způsobila. Ten pohled byl hrozivý. Vítr foukal ze všech stran. Kielmark si byl jistý, že Anskiereovi byla vyrvána moc a zneužita k přepravě té ženy do bezpečí. Po jejím zmizení se odněkud přihnal prudký vítr, a rychlý pokles tlaku prozrazoval, že jej bude následovat bouře zuřivější než která jiná. Na obzoru, tak daleko, kam oko dohlédlo, se tyčila hradba dešťových mraků. Rychlost, s jakou se bouře blížila, byla neuvěřitelná. Během shromažďování bájí se Kielmark doslechl pouze jednou o takovémto počasí. Potom slyšel příběh starého, dnou trpícího, ostříleného námořníka, který tvrdil, že přežil potopení Tierl Ennethu. Snad nepostihla podobná hrůza i Cliffhaven.

Kielmark odmítl propadnout zoufalství. Jako býk se hnal zuřící bouří. Šťastnou náhodou narazil na koně bez jezdce. Chytil uzdu a aniž by se dotkl třmene, vyskočil do sedla. Pak bil zvíře do slabin, dokud se na jeho bílé chvějící se srsti neobjevily skvrnky krve. Zvíře, poháněno bolestí a zděšením, se bezhlavě rozběhlo kupředu. Kielmark křičel jako šílenec, popoháněje koně k rychlejšímu cvalu.

Až na několik roztroušených usedlostí žilo obyvatelstvo Cliffhavenu na vyvýšených místech. Jenomže několik rodin uprchlíků přišlo po nedávné Anskiereově bouři o střechu nad hlavou. Nyní přebývali ve skladišti v přístavu u doků. Pokud se moře vzedme, byli by ztraceni. Uháněje doznívající bouří, jako by měl za patami Proklaté Kora, Kielmark málem uštval koně. Přijede včas, aby své lidi zachránil, to přísahal na vlastní život. Také se za to modlil, neboť ke každé smrti a každému zranění došlo toho rána pod zledovatělými útesy. Další muž, žena či dítě, kteří se odváží vstoupit na půdu Cliffhavenu ve jménu Anskierea z Elrinfaeru, budou chráněni mečem.

* * *

Vzduchem prolétlo ostří sekery a zaťalo se přímo do středu starého bukového pařezu u dveří srubu. Zálesák Telemark, celý rozehřátý námahou, se opřel o hromadu dřeva a přestal na chvíli pracovat, aby si shrnul vlasy z obličeje. Ve vzduchu byl cítit první ostrý závan podzimu. Půda před dřevníkem byla jako obvykle zasypána hromadou dřeva, které se mělo naštípat ještě před příchodem zimy. Na rozdíl od jiných let byla hromada uvnitř srubu, jenž se teď stal útočištěm nemocného chlapce, již vysoká až do pasu. Telemark nechtěl riskovat, že mu dojde dříví na otop. Obezřelé instinkty zálesáka jej varovaly, že nadcházející roční období bude kruté, dokonce i pro země severně od Furlains. Sníh bude hustý a napadne jej hodně a dřeva bude nedostatek. Ale chladné počasí dělalo kožešiny krásnějšími. Mohl očekávat dobré úlovky.

Telemark sáhl znovu po sekyře. Pěst mu však ztuhla na jejím topůrku. Bažant v hustém podrostu jižně od něho se přestal ozývat. Zálesák, přivyklý jako hudebník přirozenému rytmu lesů, naslouchal. Přejel pohledem oblohu, aby zjistil, zda nepřiletěl sokol. Bažant hlučně zatřepal křídly. U druhu, jehož nejlepší obranou bylo tiché vyčkávání ve splynutí s okolní přírodou, to vypadalo podivně. V tu chvíli Telemark zaslechl zvuk, který bažanta přiměl vzlétnout.

Od jihovýchodu se přihnal prudký závan větru, který se svištěním ohýbal vrcholy stromů jako zralé klasy obilí a který rval větvičky a listí i suché větve a unášel je v chumlu s sebou. Tuto změnu počasí nenaznačovala žádná znamení, která Telemark znal. I když se mu zježily vlasy hrůzou, pustil sekeru a běžel rychle do srubu.

Neznámá síla se ho zmocnila dřív, než doběhl ke dveřím. Vítr ho zasáhl jako kladivem. Telemark, zasažen silně mezi lopatky, klopýtl. Zamotal se a upadl prudce na kamenný schod. Pohmožděn, vyděšen a napůl omráčen se pokoušel vstát, přestože mu na hlavu padala pořádná sprška větví a orvaného listí. Vítr nad jeho hlavou vrazil přímo do dveří. Kožené závěsy povolily, jako by byly z papíru. Petlice se úplně rozletěla, až od ní začaly létat jiskry. Zděšen poznáním, Telemark viděl, jak do jeho obydlí vpadly čarodějné síly.

Šílený starostí o Jarica se zálesák zachytil obruby dveří a vtáhl se přes práh dovnitř. Tam se stal svědkem scény, která mu rvala srdce. Nevelkým prostorem srubu fičel vítr jako kletba démonů. Láhve se vzácnými bylinami padaly z polic. Celé roky pečlivého sběru byly vmžiku zmařeny. Z háků padaly nástroje a vycíděné měděné hrnce ve spíži narážely o podlahu, kde se rozbíjely. Telemark, který byl povahou úzkostlivě pečlivý, ucukl a pohlédl přes tu spoušť na chlapce. Houpací křeslo leželo převržené u krbu. Vycpané polštáře ležely nebezpečně blízko plamenům. Jaric byl natažený na podlaze opodál a přikrývky, jimiž byl dříve zakrytý, vlály nad podlahou vedle něj jako netopýří křídla. Telemark se zachytil sloupku u dveří, aby získal rovnováhu. Do dlaní se mu zaryly třísky dřeva, ale zdálo se, že první nápor násilného útoku opadává. Vítr dveřmi necloumal již tak prudce. Dokonce když si zálesák všiml změny, čáry nasazené proti němu ztrácely na síle a najednou zcela utichly. Majetek, který získal během mnoha let své samoty, nyní ležel, poshazovaný ze stolu a z polic, na podlaze ve všech koutech srubu. Víko pánve opsalo zmatený kruh nad podlahou a dopadlo na ni s kovovým zaduněním, které v tom tichu znělo obzvlášť divně. Telemark zareagoval tak, že do něj kopl, aby je zastavil. Pak se znovu opřel o zeď, která se mu stala bezpečnou oporou. Mrknutím potlačil slzy zlosti, které se mu draly do očí.

Zálesák, jenž věděl, jak to chodí ve světě mimo jeho les, spočítal škody, které znesvětily jeho domov. Poznal, že vznikly vůlí čarodějné, moci. Někde se dostali do konfliktu dva čarodějové a vychýlení rovnováhy mezi nimi způsobilo, že dveřmi jeho domova prošla zkáza, kvůli chlapci, kterého pod svou střechu přijal a který s tím měl zřejmě něco společného. Telemark zalomil rukama, bolestně zasažen nevyhnutelností toho, co se stalo. Poznal, že pro Jarica tu není bezpečno. Ať byl ten chlapec, který ležel na kamenné podlaze před krbem, kdokoliv, měl nepřátele, které nemohl zvládnout žádný zálesák, ani ten, který kdysi sloužil jako žoldnéř v armádě vévody. Toto rozhodnutí zasáhlo těžce Telemarkovo srdce. Přesto se neodvážil chlapce i nadále u sebe přechovávat. S těmi čaroději by bylo nebezpečí, které by nesl na svých ramenou, příliš velké.

Za dveřmi bylo slyšet volání bažantů, kteří se vrátili do houští. Jist si tím, že bezprostřední nebezpečí pominulo, Telemark přešel místnost, jejíž podlaha byla poseta různými věcmi, a stanul po Jaricově boku. Přestože se chlapec nacházel v hlubokém bezvědomí, zdálo se, že neutrpěl žádné psychické poškození. Teprve čas ukáže, zda se nestalo ještě něco jiného. Telemark zvedl se semknutými rty chlapce z podlahy. Takhle se tváříval, když přikazoval klást pasti na zpěvné ptáky pro vévodův zvěřinec.

Chvějícíma se rukama položil Jarica na lůžko v rohu místnosti. Pak neklidně přešel k oknu. Až na změť větví u kůlny zůstal les beze změny. Jeho zelené hlubiny se staly balzámem pro oči po tom patetickém ničení uvnitř srubu. Stíny se prodloužily jen trochu. Když si pospíší, mohl by být při západu slunce pryč. Brány města se zavíraly hned na začátku noci. Ačkoli měl zálesák o Jarica starost, čím dřív bude chlapec v péči léčitelů z Koru v Corlinu, tím více se mu uleví. Aniž by se zdržoval tříděním věcí poshazovaných na podlahu, Telemark si připjal k opasku meč, uchopil luk a přehodil si jej přes široká ramena. Chlapce, o kterého se dosud staral, zabalil do přikrývky. Pak jej vzal do náručí, prošel rozviklanými dveřmi a vydal se ke Corlinu.

Úvoz, kde se cestička připojovala k hlavní cestě vedoucí skrz Seitforest, se zdála být na to, že bylo teprve poledne, dost temná. Telemark se zamračil, váhaje. Nadhodil si Jarica na rameni. Něco nebylo v pořádku. Nebe nad jeho hlavou bylo bez mraků, ale světlo, které pronikalo korunami dubů, vypadalo podivně temně. Samy stromy stály tiše, ani lístek se na nich nepohnul. Nezahlédl dokonce ani žádné veverky tam, kde mezi listím ležela spousta žaludů jako na pláži oblázků.

Telemark se zastavil na okraji houštiny, maje napnuty všechny smysly. Po levé straně, za hustou houštinou, zaslechl něčí kroky, kradmé natolik, že by si jich nemuselo všimnout ani divoce žijící zvíře, tak tichý to byl zvuk. Telemark si položil Jarica k nohám a rychlým, jistým hmatem sňal z ramenou luk. Pak vytáhl meč, sevřel pevně jílec v dlani a namířil jeho hrot nejprve k bažině. Čekal.

Zpoza stromů nevykoukl žádný obyčejný lapka. Člověk by dělal větší hluk. Možná by polekal i pár ptáků, kteří by s křikem létali z větve na větev. Ale žádné narušení člověkem nemohlo způsobit tak podivně tlumené světlo. Světlo se dokonce, když Telemark pátral po jeho příčině, stalo tmavším, jako by okolní vzduch obestřela hluboká tma. Zálesák pomalu a opatrně vytáhl z toulce šíp. Když stiskl luk v dlaních a tětivu sklonil tak, aby se dala natáhnout co nejlépe, pocítil nezvyklý chlad. Znovu bez pohnutí čekal. Svalnaté paže měl pevné jako staré sukovité větve. Mířil na cíl v křoví tak neomylně, jako kdyby vystopoval plachou laň. Telemark však s mrazivou jistotou věděl, že neloví žádnou zvěř.

Když stín kolem něj potemněl, zaslechl tichý zvuk, nic víc než zašustění lístečku, kterého se někdo dotkl. Vpředu zažhnuly čísi oči, oranžové jako žhnoucí uhlíky a stejně tak nebezpečné. Telemark nepatrně prohnul luk, připraven vystřelit šíp. Věděl, že se jeho osud naplňuje, neboť stvoření, kterému čelil, patřilo určitě k démonům llondelského původu, jejichž útoku nemohl čelit žádný smrtelník.

Než se mohl Telemark uvolnit, vtrhl do jeho mysli obrazec tvořený několika slovy a doprovázený bělavým žárem agónie. „Smrtelníku, skloň svou zbraň.“

Zálesák se zachvěl. Poslechl. Na čele mu vyrazily krůpěje potu a zpocené vlasy se mu přilepily ke spánkům. Kvůli chlapci, který ležel u jeho nohou, uvolnil ztuhlé prsty, kterými svíral tětivu luku. Luk klesl k zemi, proměněn llondelskou vůlí v znamení čistého smutku. Šíp zasvištěl do křoví. V té chvíli démon zlostně sykl, až z toho Telemarkovi zalehlo v uších. Telemark viděl, jak jeho šíp prolétl mezi větvemi a zcela jistě minul. Llondelské žhnoucí oči na něj pohlédly s výčitkou. Jeho zloba se proměnila v obraz vyostřený tak, aby zálesáka zranil.

Telemark vykřikl. Viděl, jak zeleň Seitforestu zchřadla a kterak byly pevné, důvěrně známé stromy vyrvány z půdy. Jejich zčernalé kořeny čněly k nebi jako kárající prsty a v údolí za Řekou červených vod z města Corlin stoupal dým a šlehaly z něj plameny. A to všechno kvůli jednomu šípu, nedbale vystřelenému na stvoření, které mu původně nechtělo nijak uškodit.

V tomto bodě obraz ustal. Zálesák, náhle uvolněn, se probral díky ozvěně vlastního křiku bolesti. Napřímil se. Celý se třásl. V příšeří lesa před sebou spatřil postavu v plášti, Llondela. Pozorovaly jej uhrančivé oči. Telemark ten pohled opětoval se značně menší dávkou upřenosti.

„Co chceš?“ zeptal se ochraptěle. Riskoval pohled na Jarica. Ukázalo se, že chlapci se nic nestalo. Ale tam, kde zůstal na zemi ležet meč, zbyla jen díra. Llondelský démon nechtěl nic riskovat.

„Nikdy nevezmeš mladého nositele ohně k modrým plášťům,“ vyslal démon poselství.

„Cože?“ Telemark rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru, aby ukázal, že nerozuměl.

Llondel zvedl prst, štíhlý a šedý, podobný lišejníkem porostlé větvičce. Ukázal na Jarica. „Nikdy nevezmeš,“ a objevil se obraz stromů vyrvaných z kořenů a jeho slova překryl pach spáleniny, jakožto ostře míněné varování před mocí démona.

Zálesák ustoupil dozadu, neschopen zadržet zoufale vyostřený strach, který zná i zpěvný pták, když se mu kolem krčku utahuje smyčka. Co si měl počít s chlapcem, na němž spočíval stín čarodějných sil, pokud by ho neměl přenechat péči léčitelů ve svatyni Kordane? Kdyby si nechal Jarica u sebe, riskoval by smrt. I přesto byl démonův úmysl jasný. Telemark cítil vzrušení z toho, jak mu myslí probíhaly jednotlivé představy, což měl být jasný pokus ho uklidnit. Ale žádný člověk se neodvážil věřit démonovi.

Tížen palčivým pocitem bezmoci, Telemark zavrtěl hlavou. „Lituji,“ pravil odhodlaně. „Nemohu si toho chlapce u sebe nechat. Vyžaduje lepší péči a větší bezpečí, než mu mohu poskytnout já.“

Llondel zatrylkoval vysoký tón a najednou se pohnul. Zpoza tmavých záhybů pláště vytáhl ztracený meč. Podal zbraň zálesákovi jílcem napřed a souhlasně zasyčel. „Pak tedy odejdi.“

Telemark zaváhal. Nebyl si moc jistý úmysly toho stvoření. Obával se, že pokud po meči sáhne, bude muset znovu trpět těmi děsivými představami.

Démon si přitáhl netrpělivě jílec meče k hrudi. „Bláznivý člověče,“ vyslal. „Vezmi si.“

Dbaje na to, aby se nepohyboval příliš prudce, což by démon mohl považovat za hrozbu, zálesák natáhl ruku po meči. Ale ve chvíli, kdy se dotkl jeho rukojeti, se mu do mysli vryly obrazy jako nabroušené ostří sekery a vymýtily všechny znaky jeho osobnosti.

* * *

Telemark se díval na les jinýma očima, avšak stromy, obloha a hutný, vlhký pach vegetace v jeho nosních dírkách mu nepřipomínaly nic, co by znal. Les se najednou proměnil v místo plné fialových stínů. Nad hlavou se mu klenuly dlouhé, táhnoucí se úponky listů, ozářené červeným světlem. Z houští vyběhla prapodivná zvířata. Ta vidina přesto neobsahovala žádnou dvojsmyslnost. Telemark chápal, že navštívil Llondelův domov, místo nepředstavitelně vytržené z půdy Keithlandu.

Cizím lesem náhle pronikla jasná, bodavá záře. Děsivý výkřik s sebou vzal obraz stromů. Telemarkovy oči spatřily třpytivou zář ohňů Kordane, jak zářily před Velkým podzimem. Ale Llondelovi ohně záchranu nepřinesly, jen zajetí, exil a utrpení. Otřesen démonovými obrazy spatřil Telemark ohňový oblouk, čnící na hluboké sametové obloze jako rozžhavená ocel. Pak padl k zemi a již nevstal. Zatmělo se mu před očima. Šílený bolestí vdechoval vzduch, který ho bodal do plic, suchý, řídký a studený, jiný, než dýchal ve svém domovském lese. Byl jediný, kdo se potkal s prvním z Llondelů z Keithlandu. Plazil se pryč od vraku motoru, který ležel rozbitý ve sněhu na úbočí kopce. Obraz se roztáhl, zamihotal a zastřel pohled na generace, které se staly součástí llondelských dějin. Přitlačen náporem nepochopitelných událostí, Telemark poznal, jakou chuť má šílenství, bezmocnost a touha po purpurovém příšeří domova, který již považoval za ztracený. Srdce ho bolelo takovou měrou smutku, jakou potomci lidského rodu nepoznali. Po tvářích mu tekly slzy. Právě když se zdálo, že se démonovi podaří ho zlomit v kole čirého zoufalství, se obraz posunul.

Objevil se muž, jehož postava se rýsovala na temném pozadí. Telemark, připoután Llondelovou vůlí, spatřil stříbrné vlasy a strnulou, smutnou tvář Strážce bouře z Elrinfaeru. Čarodějova zápěstí však byla spoutána a jeho moc byla oslabena. Z tohoto důvodu padla na svět tma, která se již nikdy nezvedne. Zálesák, postižen agónií z prohry, vykřikl. Jeho výkřik přivolal oheň.

Telemark, jenž byl vtažen pod příval rudozlatých plamenů, si rukama zakryl tvář. Žár mu ale spaloval prsty a jeho vidina nezmizela. Žár se šířil a vířil v kruhu světla směrem ven. Uprostřed stál muž, jehož vlasy pokrývaly obnošený oděv, který mu halil ramena. Připomínaly stružku surového železa. Vyděšený a udivený Telemark poznal jemné tmavé oči Kerainsona Jarica. Llondelův obraz poté zmizel.

Telemark se uvolnil. – Zvedl slzami zmáčená oční víčka a zjistil, že sedí na dřevěné židli ve vlastním srubu. Luk a meč mu ležely u nohou. Na to, co právě prožil, zareagoval zachvěním. Napůl zmaten se nevěřícně rozhlédl kolem sebe a zjistil, že jeho majetek byl uložen zpátky do polic, na původní místa. Rozbité džbány s bylinami byly opraveny a stály na policích. Někdo to sklo slepil opravdu velmi obdivuhodně. Nebýt ožehnutých zbytků petlice, mohla být pomsta zlých sil a Llondelův zásah pouhým snem…

Telemark, stále ještě udiven, vstal. Při tom pohybu se Jaric v koutě místnosti neklidně zavrtěl na lůžku. Zálesák přišel k chlapci právě ve chvíli, kdy – jak zjistil – otevřel své hnědé oči. Poprvé od svého zranění nabyl plného vědomí. Telemark pozoroval chlapce se směsicí bázně, vzrušení a něhy. Ať byly Llondelovy obrazy nepochopitelné jak chtěly, část jeho poselství byla jasná. Je-li Strážce bouře z Elrinfaeru uvězněn, tento chlapec představoval poslední naději Llondelů na konec exilu, který začal v době Velkého podzimu. Démoni nikdy nedovolí, aby Jaric padl do rukou kněží.

Pronásledován záhadou obrazu ohně sledoval Telemark bedlivě, jak se chlapec uzdravuje. Nebyl si jist tím, jaký výsledek může čekat. Ale Jaricova počáteční reakce se zdála být naprosto normální.

Konfrontován s podivně omezenými prostorami srubu, si přitáhl přikrývku až k bradě. Svraštil zmateně světlé obočí, jako by hledal jistotu v něčem důvěrně známém. Telemark rychle uchopil chlapcovu ruku.

„Pomalu,“ řekl jemně. „Zažil jsi tuhé časy poté, co jsem tě vzal k sobě. Můžeš mi říci, jak se cítíš?“

Jeho slova Jarica o jeho dobrých úmyslech nijak neujistila. Zamračil se ještě víc. Zdálo se, že se snaží něco říci. Posléze již méně vyděšeně připustil: „Nemohu si vzpomnět, kdo jsem.“

Kapitola 12

Chráněnec

Telemark přátelsky popleskal Jarica po ruce a zjistil, že následky poranění hlavy by možná nemusely být tak strašné. Tento chlapec vjel do Seitforestu poháněn silami, které by nesnesl dobrovolně žádný jiný smrtelník. Mohl se uzdravit snadněji, když si na svou nedávnou minulost nevzpomene.

„Netrap se.“ Zálesák uvolnil přikrývku z chlapcových ztuhlých prstů. „Utrpěl jsi strašnou ránu do hlavy, ale čas a odpočinek všechno napraví, dokonce i tvou paměť.“

Jaric otočil hlavu spočívající na polštáři. „Ale já vůbec nevím ani to, jak se jmenuji.“ Přelétl zrakem znovu po srubu, jako by hledal něco, co ztratil. „Jak jsem se sem dostal?“

Telemark si povzdechl. „Tvé jméno, alespoň jsi to říkal v horečkách, zní Kerainson Jaric. Sebral jsem tě ze země v Seitforestu poté, co jsi byl přepaden bandity. Obrali tě o všechno, dokonce i o šaty, což vylučuje bližší stopy jak určit, odkud pocházíš. Protože tě od té doby nikdo nehledal, navrhuji ti, abys tu se mnou přezimoval, dokud se neuzdravíš. Tady budeš v bezpečí víc než kdekoli jinde, a já bych mohl potřebovat pomoc při kladení pastí.“

Jaric se kousl do rtu. Oči se mu rozšířily při pohledu na vyrovnané řady háků na protější zdi, na nichž visely pasti. „Já ale nic neumím,“ řekl tiše. Zdálo se, že toto přiznání mu vyšlo rovnou z hlubin srdce, a sklíčenost, která se mu odrážela ve tváři, v zálesákovi vzbudila lítost.

Telemark uchopil chlapcův obličej do dlaní. „Neboj se. Já tě vše naučím. Ve volném čase se budeš učit zacházet s mečem. Proto, až si vzpomeneš, kdo jsi, si nenecháš rozbít lebku nějakým pobudou.“

Jaricův strnulý výraz povolil. Přikývl, povzbuzen Telemarkovou odpovědí. Poprvé v životě byl odměněn úsměvem.

* * *

Pro Telemarka se nadcházející dny staly dobou objevů a veselí, po mnoha týdnech, kdy se staral o chlapce, který byl stále v komatu. Ačkoli byl ještě slabý a moc si nevěřil, Jaric přivykal životu s horečnatým odhodláním. Zálesák, který se díval, jak si chlapec znovu uvazuje tkaničky staré sněžnice, vycítil, že žije ve strachu z vlastní neschopnosti. Ztvrdlá kůže tkanice se mu zarývala do jemné kůže jeho prstů, ale Jaric se snažil dál, až se mu ve tváři začala zračit únava. Přesto na něm nebylo znát, že by hodlal přestat dřív, než bude s tímto úkolem hotov.

Telemark přehodil řemínek tlumoku, který opravoval, přes opěradlo židle a přešel místností k chlapci. „Nemusíš mít celý úkol hotov dnes.“ Přejel prsty po tkanici a zjistil, že je pevná, pečlivě svázaná. Práce byla udělána dobře. „Vedl sis skvěle.“

Jaric vzhlédl. V jeho tmavých očích se zračila nejistota. Neřekl nic. Jasněji než jakákoli slova svědčil o jeho nedůvěře v pochvalu výraz jeho tváře. Chlapec by práci na sněžnici dokončil, kdyby se mu tkanice nezařezávaly do kůže, zjistil Telemark. Povzdechl si a nechal svého pacienta být.

O pár hodin později, když Jaric přivazoval poslední tkanici na místo, kam patřila, překvapil Telemarka sladký spokojený úsměv, který zalil chlapcovu tvář. Zálesáka napadlo, že pro Jarica, který neznal svou minulost, toto zdolání úkolu představovalo hlavní vítězství.

* * *

Vědoma si té skutečnosti, že spala v pouzdře hluboko v podzemí ostrova Vaere, Taen snila o tom, že sedí se zkříženýma nohama v neměnném stříbřitém příšeří na mýtině. Oproti ní stál Tamlin a mezi zuby tiskl dýmku. Rudohnědé licousy lemovaly zamyšlený výraz jeho tváře.

„Myslím, že jsi připravena,“ řekl jemně, jako by si Taen poprvé vzpomněla, že jeho peříčka nešustí a zvonečky nezvoní.

Taen vysunula uličnicky bradu a zašklebila se na něho. „Chceš říci, že jsi konečně unaven mým popisováním, jak moc ten starý rybář sní o děvčeti z přístavního hostince?“ Pod vedením Vaerea její dovednosti vzrostly a vytříbily se. Nedávno ji, jako cvičení, Tamlin přiměl strávit nekonečné hodiny sledováním mysli podivínského lovce ryb, který se plavil severně od ostrova a zkoumal své sítě. Opravdu se zlepšovala, a zvýšená sebedůvěra jí poskytla dostatek chuti ho škádlit.

Ale u Vaereů znamenala lehkomyslnost mrhání času. „Kolik párů ponožek ten chlapík vlastní? Můžeš mi to říci?“ Tamlin skousl troubel dýmky a zuřivě bafal. Mračil se přitom na svou svěřenkyni.

Taen opovržlivě pokrčila nos. „Ponožek?“ Odevzdaně si povzdechla, zavřela oči a nechala svou mysl plynout vpřed. Její vědomí se jako síť rozprostřelo nad neživou hladinou moře. Nejdříve necítila nic.

„Zkoumaný subjekt jsi již přešla,“ upozornil ji Tamlin ostře. „Buďsi ze mne i nadále otrávená. Dokonce i když se ti podaří toho starého muže lokalizovat, změníš rozpoložení jeho mysli. Možná na to nebudeš vůbec připravená.“

Ačkoli Taen neměla sebemenší ponětí, k čemu by měla být připravená, potlačila rozladěnost a soustředila se na vyprázdnění své mysli. Její sebedůvěra postupně ustupovala a byla nahrazena pasivním čekáním, nekonečným jako kouzlo, které obklopovalo mýtinu. V té chvíli pocítila, jako váhavé zablesknutí první hvězdy zašera, jak se mysl starého muže otírá o její vědomí. Skloněn nad páchnoucím sudem s rybí návnadou snil s otevřenýma očima o širokých ňadrech děvčete z hostince. Jeho mysl zajímala Taen stejně jako staré vlněné pokrývky, které už nutně potřebovaly zalátat. Ona však vytrvala, postupujíc zřetelně po povrchu mužova vědomí, aby zjistila počet jím vlastněných párů ponožek.

Údaj, který zjistila, ji udivil do té míry, že vyprskla smíchy. Když otevřela oči, spatřila Tamlina, který měl najednou naspěch zmizet. Ona však nyní již byla na jeho rozmary zvyklá.

„Tys to věděl,“ řekla s výčitkou k místu, kde mužíček předtím stál.

Objevil se kroužek dýmu. Vznášel se ve vzduchu o okamžik později. Tamlin se zhmotnil. Naštvaně se mračil. „Věděl jsem to, co?“

Taen si pohrávala s pramínkem vlasů. „Věděl jsi o těch ponožkách,“ řekla a uchechtla se. „Ten starý havran žádné nemá. Chodí naboso.“

„To je pravda.“ Tamlin si založil ruce, přičemž se jeho korálky rozcinkaly. „Ale to není omluva pro nedbalost.“ Zanechal ji s obrazem rybáře, který se škrábal prsty, dosud vlhkými od rybí návnady, v šedivých vlasech. A uvažoval, proč mu ňadra děvčete z hostince najednou připomněla ponožky.

„Musíš cvičit,“ řekl Tamlin. Náhlá zdvořilost v jeho hlase zarazila Taeniny posměšky. Červeň způsobená tím, jak se smála, se jí postupně vytratila z tváří. Její modré oči zvážněly.

„Toho rybáře ne,“ prosila.

Tamlin přecházel sem a tam. Jeho netrpělivost doprovázel cinkot zvonečků. „Ne. Z toho jsi už vyrostla. Myslel bych si, že bys raději zkusila něco namáhavějšího.“ Najednou se zastavil a ostřeji oslovil: „Tvůj nedostatek zkušeností je neuspokojivý. Je na čase vyzkoušet, co v tobě opravdu vězí. Blízké vztahy jsou často nejsnadnějšími subjekty pro začátek. Jak by ses cítila, kdybych tě požádal, abys přečetla sny nejbližších členů tvé rodiny?“

Taen vzhlédla. Zmocnilo se jí vzrušení. Ačkoliv své srdce i mysl věnovala výcviku, jejž jí nabídl Vaere, uspokojení vyplývající z jejího pokroku bylo potlačeno neustálou obavou o matku, kterou zanechala v Imrill Kandu. A Emien, když se od něj odloučila, musí být starostí o ni zoufalý.

„Tvé zkušenosti jsou připraveny,“ řekl Tamlin. „Je tu ale nebezpečí. Rozhodnutí nechám na tobě.“

Ale možnost podívat se na ty, které milovala, a ujistit je, že se jí vede dobře, Taen přitahovala tak, že přestala být opatrná. „Zkusím to teď hned,“ řekla odhodlaně.

Tamlin si posunul dýmku mezi zuby a potáhl z ní. Zvažoval její odpověď. Pak přikývl, vypustil kolečko dýmu a zmizel. Jeho chráněnkyně ho zřejmě potěšila.

Taen se posadila do trávy, chvějíc se nedočkavostí. Když se naučila, že její dary mohou být ovládány, toužila spojit se s domovem. Nyní, když k tomu měla svolení, pocítila podivné pochopení. Co když zjistí, že všechno v pořádku není? Osamělou touhu v jejím srdci nemohla překonat žádná moc ani strach. Pyšná na své místo jako jedna z vyvolených Vaereů, zavřela oči a začala se základními cvičeními, aby připravila svou mysl k použití získaných dovedností.

Ve vzpomínkách na Imrill Kand se jí jako první věc vybavil dusivý pach rašeliny. Dokonce i v létě hořely v udírnách ohně, které konzervovaly herinky během dlouhých měsíců, kdy byly úlovky hubené a čluny musely zůstat kvůli zimním bouřím zamčené v přístavech. Vedena touto vzpomínkou, Taen vycítila na pozadí posunů obrazů v mysli, jež pokračovaly reálným prostředím jiného místa, temné čáry. Ačkoli nad ostrovem ležel protáhlý večerní stín, věděla, že její cit pro sny ji přivedl domů.

Vznášejíc se na svém daru jako jestřáb v proudu vzduchu se Taen snesla nad Imrill Kand. Udivilo ji, když objevila ve vzduchu ostrý podzimní chlad. Houpána kouzlem Vaereů zapomněla, že jednotlivá roční období se střídají i během její nepřítomnosti. Ten objev ji rozrušil. Jednoho dne se možná vrátí, ale vše, co znala, bude změněno. Jako malé dítě, trpící noční můrou, utekla do domu v Raťs Alley, aby zde hledala útěchu a ochranu.

Její matka ji ukolébala do spánku v dřevěném houpacím křesle u krbu, patřícím jejímu bratrovi, který ji vzal k sobě po smrti jejího manžela. Milované upracované ruce spočívaly na její zástěře a z drdolu se jí uvolnil, jak bylo Taen důvěrně známo, pramen vlasů. Taen si všimla nových vrásek kolem matčiných očí. Již dříve měla plno vrásek, díky namáhavé práci a ztrátě manžela. Ale ženy z Imrill Kandu byly zvyklé na životní překážky. Vdova Leriho Maria vzdorovala osobním tragédiím bez toho, aby propadla zoufalství.

Taen, která si najednou přestala být jista svou schopností někoho ovládat, dychtivě navázala kontakt s matčinou myslí. Ale ať byl její první dotek jakkoli jemný, matka si ho všimla. Zachvěla se jí víčka. Otevřela oči, modré, nyní však unavené prvními známkami zákalu. Rozevřela popraskané rty v úsměvu, jakoby na uvítání, který se téměř okamžitě proměnil v smích.

„Taen?“ Její matka zamžikala očima, z nichž se jí najednou začaly kutálet slzy, jako by Taen opravdu vítala. Jista si svou spjatostí s ostrovem, nikdy nepátrala po příčinách své vidiny. Žádná vidina jí dosud nepřinesla tolik radosti jako tato, která ji ujišťovala o tom, že její dceři se vede dobře. „Vidím, že jsi v bezpečí. Buď za to ohňům dík.“ Odmlčela se a znovu se usmála, nestydíc se za tváře smáčené slzami. „Viděla jsi Emiena? Dělám si o tvého bratra starost. Vždycky byl unáhlený a rychle litoval toho, co již nemohl změnit. Bojím se, že Strážci bouře nepřinese žádnou lásku, dítě. Jsem z toho smutná, protože Anskiere se k vám dvěma choval vždycky jako otec.“

Taen zaváhala, neboť se nechtěla s matkou podělit o to málo, co zatím o Emienovi věděla. Její matka si milosrdně zaměnila její mlčení za netrpělivost. „Jdi, dítě. A vyhledej svého bratra. Řekni mu, že mi chybí a že potřebuji, aby se Dacsen vrátila domů.“

Šalupa, vržená na útesy díky příkazům králových mužů, kteří nyní již byli mrtvi, byla ztracena. Pokud moře její trosky nevyplavilo na břeh, Taen nemohla snést myšlenku, že by se o tuto zprávu měla ještě s někým dělit. Tížena smyslem pro vlastní zodpovědnost, stáhla se z matčiny přítomnosti a vrhla se po hlavě do pátrání po svém bratrovi, jako by to, že ho najde, mohlo jakkoli potlačit zradu, které se i přes své vychování dopustil a smutek z toho, že za jeho činy má zodpovědnost národ, který ho vychoval.

Taen obklopila tma, jako by se najednou ocitla v tunelu. Dusíc se vzrušením ze vzdálenosti a chladu se Taen snažila znovu získat kontrolu nad svým darem. Na rozdíl od starého rybáře se Emienova mysl vyznačovala odolností a bystrostí, připomínajíc divokou změť emočních konfliktů, což jí bylo bližší než cokoli jiného. Taen byla odhodlána bratra najít. Soustředila se, aby si vzpomněla na jeho tvář, černé vlasy, které se mu neuspořádaně vlnily nad obočím, jeho oči, plné stínů a ostražitosti ode dne, kdy si nehoda vyžádala život jejich otce. Kolem ní najednou explodovalo světlo, jako by tato vzpomínka umožnila mezi oběma sourozenci spojení.

Soustředíc se na schopnosti svého daru Taen zjistila, že se dívá na pochodněmi osvětlenou galerii palácového nádvoří. Z klenuté cihlové chodby vyšli dva muži, svlečení do pasu a vyzbrojeni flerety, se kterými cvičili. Při rychlém sledu šermířských výpadů se silnější z mužů vrhl vpřed. Ostří jeho zbraně zazvonilo o soupeřovu zbraň. Menší chlapík cosi zabručel a vzpamatoval se.

„Dávej si dobrý pozor na práci nohou, chlapče,“ řekl větší z mužů. Taen najednou s překvapením zjistila, že jeho partnerem je její bratr.

Otráven neustálým napomínáním a nevědom si přítomnosti své sestry Emien odpověděl protiútokem. Taen, spojená se svým smyslem pro snění, sdílela bratrovo zadostiučinění, když zasypal učitele údery své zbraně. Tempo se zvýšilo. Světlo plamene se odráželo od potem pokrytých ramen obou bojujících mužů, když – půvabně jako tanečníci v rytmu výpadu a odvety – kroužili po dvoře. Soupeř měl chlapce cvičit, aby cvičením získal větší zručnost. Taen, ponořená do bratrovy mysli, si uvědomila, že Emien bojoval kvůli vyšším cílům, jako by výsledek tohoto jednoduchého souboje v sobě nesl schopnost otrávit jeho budoucnost.

Ocel zvonila o ocel s ostrým, zlostným lomozem. Oba muži lapali po dechu. Zaujat divokou hrou světla na fleretech, každý z nich svého soupeře škádlil různými fintami, hledaje škvíru v soupeřově ostražitosti. Omámená bratrovou nenávistí jako vínem si Taen téměř nevšimla pozvednuté ruky, když bratrův instruktor vydal pokyn k ukončení souboje. Na malý okamžik se zdálo, že se Emien nepodvolí. Pak ale spustil hrot fleretu k zemi a otřel si zpocené čelo hřbetem zápěstí.

Instruktor ho pozorně sledoval, potom si od něj vzal cvičný fleret. „Už se docela lepšíš. Budeš-li cvičit, můžeš být opravdu velmi dobrý. Teď si trochu odpočiň. Setkám se s tebou opět zítra.“

Emien pozoroval mistra šermíře při jeho odchodu zúženýma očima. Chvála, která mu zněla v uších, pro něj neměla žádný význam. Stále ještě si nebyl vědom přítomnosti Taen. Přešel dvůr a sebral z lavice svou košili a kabátek, který byl ušitý z jemné, nachově červené látky a lemován černou a zlatou výšivkou. Manžety měl zdobené krajkami a límec ke krku se zapínal na ozdobné háčky. Taen, pobavena bratrovým vybraným vkusem, se zachvěla, když bratra začal pot chladit na těle. Mířil vysoko, od té doby, co se odloučili na palubě Vrány. Nějak, někde, společně s lepším postavením získal zároveň hlad po moci, který žádný trénink se zbraněmi nemohl zmírnit.

Zařízení pokoje představovalo větší bohatství, než si uměla Taen představit na jednom místě, ale po třech týdnech života na dvoře krále Kisburna si Emien stěží všiml vzácného dřeva, vzorovaných koberečků nebo jemných vlněných tapiserií, jež pokrývaly zdi vedle oken. Emien, maje košili a kabátek přehozeny přes paži, se podivil, že pokoj není prázdný.

U krbu stál bohatě oblečený důstojník, který se živě bavil s ženou, jejíž oděv zdobil hermelín a ametysty. Její sněhově bílé vlasy poutala jemná zlatá síťka. Náramky na jejích štíhlých zápěstích zvonily stejně sladce jako Tamlinovy zvonečky, když zvedla hlavu a zjistila chlapcovu přítomnost. Důstojník se zajíkl a odmlčel se. – Ducaté tváře se mu chvěly rozčilením.

Emien se zdvořile uklonil, jako by byl zvyklý na dvorní způsoby po celý život. To, jak ladně se pohyboval, Taen znepokojovalo. Ba co hůř, důstojníkova tvář měla ve stínu podivný výraz, jako by se něco na jeho pokožce nemělo objevit na světle.

Pokud si Emien na osobě důstojníka všiml něčeho neobvyklého, rozhodl se, že se tím nebude zatěžovat. „Tathagres, lorde Sholle, prosím o prominutí, že vás tak obtěžuji. Kdybych odhadl, že koncil skončí dříve, zvolil bych si jinou cestu.“

Tathagres ho propustila netrpělivým mávnutím ruky. Bolestně si vědom její krásy, Emien pokračoval k řadě pokojů, které mu sloužily jako jeho vlastní byt. Tam hodil drahý kabát na čalouněnou židli, shromáždil sloužící a panovačně si poručil vodu na koupání. Taen, překvapena tím, jak snadno Emien zapřel své vychování v Imrill Kandu, se dívala, jak její bratr peskuje služebnictvo kvůli maličkostem a jak je pak zuřivě vyhání pryč. Znechucen tou výměnou názorů dokončil Emien koupel osamocen. Pak si nalil víno a natáhl se, vyčerpán, na drahocennou pokrývku postele.

Neusnul okamžitě, jen ležel s otevřenýma očima a pozoroval světlo jediné svíce, která zůstala zapálená na jeho nočním stolku. Taen vycítila, že odpočinek k němu přichází s obtížemi. Trápily ji nešťastné změny, které s sebou přinesl život u dvora a které potkaly jejího bratra. Rozhodla se použít svůj dar a přinést mu útěchu. Taen, která se do jeho vědomí snesla jako sen, soustředila své schopnosti do jediného ohniska a rozprostřela jako přikrývku nad jeho myšlenkami mír. Vedla ho zpátky k jeho počátkům v Imrill Kandu. Emien, obklopen jemnou vůní uzeného masa a šepotem větru vanoucího od moře, doprovázeným zvoněním zvonků visících ze střechy nad půdou, kde v dětství spával, se uvolnil. Odzbrojen jemností snu, který mu Taen poslala, upadl do spánku.

Nevědom si toho, že jeho myšlenky ovlivnil někdo jiný, si představoval, že stojí vedle své sestry na travnatém úbočí kopce nad vesnicí. Jejími vlasy povíval letní vánek a foukal jí je do tváře. Kolem ní vlála šedá vlněná látka její sukně. Malé hnědé kozy zanechaly pastvy a strkaly ji svými čumáky do rukou, škemrajíce o zrní. Taen zajela prsty do jejich hrubé srsti, majíc ve tváři radostný úsměv. Emien, dívaje se na ni, téměř zapomněl na to, že je chromá, a na nevinnou zranitelnost, která mu dovolovala věřit Anskiereovým lžím. Nyní však byla Taen mrtvá, ztracena v bouři jako jeho otec. Už nikdy si nebude hrát s kozami na loukách Imrill Kandu.

Ačkoli její vzpomínka obsahovala pouze tragédii, ve snu se pořád jen usmívala. Oknem svého daru pozorovala bratra očima nejjasnější modři. Řekla mu: „Emiene, já žiji.“

Emien se zavrtěl na posteli, snaže se osvobodit od muk, které, jak poznal, nebyly ničím než noční můrou. Taen zemřela. Imrill Kand je mu navždy znepřístupněn. V horečkách a zpocený bojoval s vidinou své sestry. Trval na své nenávisti k Anskiereovi. Sen mu neulehčil. Nemohl se přimět probudit se.

„Emiene, ne.“ Taenin hlas, svůdný svým soucitem, udeřil do jeho izolovanosti. „Přežila jsem tu bouři, když se Vrána potopila. Strážce bouře mě ochránil. Teď jsem s tebou, cožpak to nevidíš? Ach, proč musíš věřit lžím Tathagres? Nevíš snad, že tě zneužívá?“

Její slova ho nikterak neuklidnila. Laskavost, kterou měla Taen v úmyslu, nepřinesla Emienovi nic než sklíčenost, otrávenou stejně tak, jako byl on sám díky své vině. Neboť pokud byla jeho sestra zachráněna Anskiereovou rukou, každý zločin, který spáchal kvůli tomu, aby ji pomstil, se stal neoddiskutovatelně zlem.

Hodil sebou na posteli, vzlykaje tou bídou. „Ty jsi mrtvá,“ řekl vyčítavě. Když ho obraz jeho sestry nechtěl opustit, zvolal hlasem plným zuřivosti: „Nech mě už konečně na pokoji!“

„Ale proč?“ Taen hledala jeho tvář. Její jasné oči se najednou zalily slzami. „Co tě přimělo obrátit se proti Strážci bouře, který tě kdysi chránil? Věřil jsi veliteli armády, že vyvraždil v Tierl Ennethu celý národ? Emiene, Anskiere je nevinný. Mohu ti to dokázat.“

Taen, která se spoléhala, že jí bratr uvěří, shromáždila snové obrazy, které měly jejímu bratrovi ukázat, jak jí její dar umožnil vědět nade vší pochybnost, že Anskiere nezavinil utopení bezmocných lidí. Dotkla se bratrovy mysli pomocí pravdy, zcela nepřipravena na skutečnost, že její poselství mu nepřineslo nic než vinu.

Emien, který s ní nesouhlasil, odsekl: „Ne!“ Odsouzen vidinou, kterou spřádala Taen, k nemilosti, znovu se zavrtěl a nasadil proti své sestře otrávené sedliny vlastního pokrouceného důvodu, ve snaze získat znovu důstojnost, kterou ztratil, když poprvé přijal Tathagres za svou paní.

Linie snu se sama zvrátila. Chycena do sítí bratrovy vášně měla Taen pocit, že je po hlavě vržena oproti zamračené obloze a pak zpět do divokých vln bouří vzdutých moří. Pošramocené a emočně rozervané mysli jejího bratra musela tato bouře připadat jako něco víc než jen přirozená odpověď živlů. Bouře vzala život jeho otci. Zmítána bouřlivým, zpěněným příbojem se potopila i Vrána. Skrz hučení bouře jednou Emien zaslechl křik topících se otroků a pláč jeho ztracené sestry. A když znovu sevřel rukama posetýma puchýři kormidlo člunu, musel se bezmocně dívat, jak moře zbavuje života ty, co zatím ještě přežili, s vášnivou krutostí. Brzy jich zbyla sotva hrstka. Moře, ten neúnavný a nenasytný nepřítel, neustále číhalo za jeho zády. Zmítán znovu a znovu jeho mocí i silami čarodějů, kteří jej ovládali, se Emien zděšeně rozplakal.

Sžírán potřebou pomstít se, běžel Emien dolů na skalnatou pláž ostrova Cliffhaven. Taen, která s ním byla svázána svým snem, pocítila, jak mu do plic bodá při každém nadechnutí ledový vzduch. Jeho ušima slyšela hučení zpěněného příboje, který narážel na pobřeží, a volání racků, při němž běhal mráz po zádech. Vpředu se na pozadí oblohy tyčily jako zdi skalní útesy. Vznešené kamenné vrstvy byly uvězněny v krystalických vrstvách ledu. Surový chlad kouzel čaroděje způsobil, že Emienovi zčervenala kůže. Chlapec však necítil nepohodlí. Za tou baštou mrazu ležel jeho nepřítel. Emienovi nedopřávala posedlost po pomstě ani na chvíli oddechu. Roztrhá Anskiereovu obranu na kusy, i když si přitom poláme ruce. Taen zalila, na rozdíl od jejího bratra, vlna hrůzy. Uvědomila si, že sklovité pilíře ledu uvěznily Srážce bouře, který ji kdysi zachránil před ublížením.

Snažila se osvobodit, aby získala kontrolu nad snem, kterého se její bratr držel jako šílenec. Musel o osudu Strážce bouře vědět víc. Ale Emíenova nenávist byla příliš silná na to, aby se jí dalo odporovat, a sama její přítomnost ohrožovala jeho existenci. Dokonce i když Taen sáhla po vláknu, ze kterého spřádala svůj sen, aby jím mohla manipulovat, její bratr vytáhl z pochvy po boku meč a zvedl jej nad hlavu, připraven jím zasadit smrtelnou ránu.

„Ne!“ Taen padla na záda a zůstala ležet na ledě, neschopna uvěřit tomu, že by byl schopen udeřit. „Ty bys zavraždil vlastní sestru? Emiene!“

Její slova ho však nezadržela. Zdálo se, že Emien ji vůbec nevidí. Taen si s náporem děsivé hrůzy uvědomila, že zuřivost, která ho poháněla, byla namířena výhradně jenom proti Strážci bouře z Elrinfaeru. Emien se rozmáchne mečem a vůbec si neuvědomí, že ona mu stojí v cestě.

Právě když zkroutil zápěstí, aby se rozmáchl mečem, ozval se dole na pláži výkřik. O písek zaduněla kopyta jako údery válečných bubnů. Emien se otočil a spatřil jednoho z Kielmarkových strážců na koni, který se za ním hnal cvalem. Vzduch prořízla ocel, když se otočil, maje tvář pobledlou zděšením. Než se ale mohl připravit k obraně, obehnala ho síla, roztavená doběla jako magma. Cítil, jak ho přitahuje moc Tathagresina náhrdelníku.

Snové spojení unášelo Taen spolu s ním. I když byly její smysly otupeny přílivem cizích sil, slyšela, jak její bratr hlasitě křičí hrůzou. Vzpomněl si totiž na svou přepravu z Cliffhavenu do paláce na Kisburnově dvoře pouze při své noční můře. Byv vynesen z pevné půdy pod ledovými útesy, cítil se být jako dřív přenesen na místo, kde vládla temnota. Vzduch, který dýchal, v sobě nesl kovovou příchuť kovářské výhně. Motala se mu z jejího žáru hlava. Jeho snaha zůstat při vědomí zeslábla. Emiena, který připomínal světlo pochodně v temnotách, se zmocnila stvoření, jejichž rysy nenesly žádné známky člověčenství. Zatímco jej držely síly, které jej přepravily na jiné místo, vidina Prokletých Koru, kteří měli černou kůži a červené oči, se na něj vrhala z vysokého kamenného stupínku.

Taen, uvězněna v jeho představách, jichž byla svědkem, si démonů také všimla. Neschopna zasáhnout, stála vedle nich, když spolu rozmlouvali, zvažujíce dávku jedu v duši jejího bratra. S hrůzou stejně velkou jako Emienova se dívka dívala, jak jeden z démonů vstává a ukazuje na bratra a vyslovuje jeho jméno jako jednoho z vyvolených.

Taen projel odpor. Snová linie se díky bleskovému výbuchu negativních sil zpřetrhala. Překonala vzdálenost pomocí exploze emočního odmítnutí. Taen se jen zachvěla a probrala se v úzkém údolíčku na ostrově Vaere. Opět ukryta v lesíku si objala rukama kolena. To místo nevypadalo příliš bezpečně. – Taen se kolem sebe rozhlédla očima dosud obluzenýma snem. Ačkoli se snová linie, která ji spojovala s Emienem, zpřetrhala, Taen vycítila rezonující ozvěnu bratrových výkřiků, když se probudil z noční můry na hedvábné pokrývce ve své posteli v Kisburnově paláci.

Taen si ani v těch nejdivočejších snech neuměla představit, že by se její bratr mohl ocitnout v takovém nebezpečí, ačkoliv ho strach a zloba někdy činily krutým. Taen, plna starosti, váhala, zda má sdělit své pochybnosti Vaereovi. Ačkoli Tamlin činil rychlé úsudky, často se choval vůči záležitostem, které se přímo netýkaly jeho ostrova, netečně. Pokud měl Emienovi někdo pomoci, bude potřebovat péči a soucit někoho, kdo chápal jeho obtížnou povahu, někoho, kdo věděl, tak jako jeho rodina, že nikdy nebyl schopen si odpustit hrůzu, jež se ho zmocnila, když se zamotala ta síť, čímž začal nevyhnutelný sled událostí, jež vyústily v otcovu smrt.

Sama se svým dilematem a uvězněna na ostrově Vaere Taen věděla, že pouze jedna bytost z celého Keithlandu je dostatečně schopna obnovit bratrovu sebedůvěru. Aniž by se zdržovala požádáním Tamlina o svolení, shromáždila kolem sebe poničené zbytky svého smyslu pro sny a poslala své vědomí hledat Anskierea z Elrinfaeru.

Její sonda, křehká jako jemné hedvábné vlákno, letěla nad prázdnotou. Ačkoli mysl Strážce bouře se zdržovala v její blízkosti, Taen si vybavila každý jemný detail jeho přítomnosti. Pátrala po kontaktním rytmu příboje narážejícího na pláže jejího domova, po divoké, vášnivé podzimní písni prvního severního větru a neochvějné moci příbojů za slunovratu. To všechno byl Anskiere, a ještě víc, neměnný jako obnova, která se každého roku projevovala mírnými dešťovými přeháňkami. Věříc, že ji Strážce bouře pozná, se Taen soustředila na své poselství. Našla slabý záblesk denního světla. Spěchajíc nyní ve snaze dosáhnout svého, protáhla se branou vedoucí k vzdálené realitě.

Nejdříve ji pozdravilo mohutné dunění příboje a povzdech vánku pročesávajícího výšiny, v nichž se proháněly i pořádné větry. O chvíli později se tma kolem ní rozplynula a její smysl pro sny bolestně zasáhla sluneční zář vrhána z kosých neproniknutelných výšin těch samých ledových útesů, se kterými se Emien setkal ve snu. – Ten pohled ji zmátl. Rozervaná žalostnými nářky racků Taen cítila, jak se jí zmocňuje nepopiratelný smutek. Přehlédla tu opuštěnou krajinu nechtějíc uvěřit, že by její vidina skončila zde, v této bezbřehé pustině. Taen se pečlivě, jak ji to učil Tamlin, soustředila na místo, které by vyzařovalo známky života nebo jakoukoli stopu, která by ji upozornila na přítomnost Strážce bouře.

Odezva Anskiereovy moci téměř okamžitě pronikla branou, kterou Taen otevřela ve své mysli. Anskiere okamžitě poslal Taen ochranné síly, neměnné a pevné, kanály její citlivosti. Ujištěna již o jeho přítomnosti se dívka vzchopila a soustředila své zkušenosti čtenáře mysli na zdroj Strážce bouře.

Setkala se s temnotou, hlubokou a rozlehlou jako noc a zdánlivě neproniknutelnou jako zeď. Taen zalapala po dechu, neschopna se orientovat. Pronikla hlouběji ve snaze odhodit temnotu, která ji dusila, stranou a dostat se k vědomí Strážce bouře. Ale její chabé zkušenosti způsobily, že se až k tomu místu nedostala. Stín odmítl se rozestoupit. Taen, zmítající se jako můra v spodním tahu vzduchu, sebou házela a snažila se znovu zorientovat. Ale ochranné síly ji odmítly, znemožňujíce jí dostat se dál.

Taen trvala na svém. Najednou pocítila chlad, který se jí zařezával hluboko do kostí, až se zdálo, že všechny její myšlenky na místě zmrznou. Avšak její smysl pro sny pracoval dál. Najednou jej shora zatížila zdrcující tíha země a ledu. Taen vytrvala, snažíc se ze všech sil vypátrat skryté centrum ochranného kouzla, ale nebyl to Anskiere, koho našla. Zaslechla kvílivou ozvěnu pláče, na tu vzdálenost jen slabou. V podzemí ležela uvězněna podivná stvoření. Tajuplné tóny, způsobené jejich kvílením, mrazily Taen do morku kostí víc než hrozný chlad, neboť ten zvuk se dotkl jejího smyslu pro sen s takovým chtíčem a vražedností, jež nebylo možno zmírnit. Držena pevně Anskiereovým obranným kouzlem, stvoření, která tu Taen vycítila, nad ním nemohla zvítězit a osvobodit se. Ale zde, ve víru sil Strážce bouře, kde mohla Taen vycítit jeho přítomnost i to, že žije, našla ticho a mráz a neproniknutelnou nehybnost věků.

Taen, která konečně ztratila odvahu, se stáhla a vrátila se do svého vědomí. Uvědomila si své vlastní tělo. Ale lesík na ostrově Vaere, který se stal jejím dočasným domovem, se náhle zdál být podivně nepohodlný. Neměnné ticho, které v něm vládlo, se jejím uším zdálo být křečovité. Zasmušena bratrovým osudem a trpíc ztrátou Strážce bouře a osamělostí vyplývající z jeho nepřítomnosti, Taen sklonila hlavu a rozplakala se. Zabořila tvář do překřížených paží. Ramena se jí otřásala z pocitu ubohosti. Nevšimla si slabého zvonění zvonečků, když se po jejím boku objevil Tamlin.

Posadil se na skálu u jejích nohou. Čelo mu brázdily vrásky, jak se mračil. „Varoval jsem tě, že by to mohlo být riskantní, dítě.“ Odmlčel se, aby potáhl z dýmky. Do vzduchu se vznesl modravý dým, který podél jeho hlavy unášely vzdušné proudy, jichž se však ani na chvíli nezmocnil vánek. „Proč mi teď neřekneš, co tě tak moc trápí?“

Taen zvedla hlavu překvapena tím, že jí po tvářích tečou proudem slzy. Otřela si obličej o rukáv, zatímco Tamlin čekal na odpověď, maje palce zastrčené za okraj kapes. Jeho korálky a zvonečky byly v stříbrném příšeří, které vládlo na pasece, podivně tiché. Taen mu popsala, co ohledně svého bratra zažila. Její věty byly neobratné a kostrbaté, avšak Tamlin ji nepřerušoval. Zuřivě potahoval rty zúženými zájmem a obrostlými vousy z dýmky. Občas se dotýkal přímo Taeniny mysli, aby získal bližší údaje.

Znovu jí začaly téci slzy, když popisovala Anskiereův úděl, ale stěží si toho všimla. Tamlinovy oči získaly pronikavý výraz. Dýmka, na kterou zapomněl, mu zplihle visela z úst. Přesto ale neřekl ani slovo, dokud Taen vyčerpaně neupadla v mlčení, když dovyprávěla svůj příběh.

„Přinášíš mi smutné zprávy, čtenářko snů.“ Tamlin si povzdechl. Prohrábl si krátkými prsty vousy na bradě a začal zamyšleně otáčet troubelí dýmky v rukou. Konečně sebou trhl a lítostivě se zadíval na slzami zalitou tvář své chráněnkyně.

„Mám ten dojem, že démoni Keithlandu se stali nadmíru drzými. Lidstvo nelze nechat bez pomoci. Jestli Strážce bouře z Elrinfaeru už není aktivní, tvůj výcvik a tvé zkušenosti se staly věcí naléhavé důležitosti.“ Tamlin se odmlčel, jako by zvažoval obtížnou situaci, již není možné vyřešit. „Poté, co jsem vedl konferenci ohledně této sporné otázky, musí být Svobodné ostrovy varovány před nebezpečím. Poněvadž pokud jsem tu věc četl správně, démoni plánují útok proti Landfastu. Ve svatyni v Kordane jsou záznamy, které nikdy nesmějí zmizet z péče lidstva.“

Nedodal – což mohl – že většina tíhy zodpovědnosti za obranu lidstva může padnout na útlá ramena dívenky, která stála před ním. Brzy, bude-li třeba, musí podstoupit nejtěžší test svých schopností.

Kapitola 13

Cyklus snů

Nad konzolou v podzemní základně, která ukrývala Vaerey, blikala světýlka, připomínající světlušky. Pokud některé z panelů zůstaly potemnělé, autologické a pamětní banky, které kdysi sloužily sondě Corinne Dane, stále fungovaly na plný výkon. Avšak zatížen zodpovědností za přežití lidstva, se sám počítač vyvinul způsobem, který jeho tvůrci nikdy nepředpokládali.

Vaere nastavil důmyslné matematické funkce, které byly kdysi vytvořeny pro hvězdnou navigaci, na rovnice pravděpodobnosti. Taenino setkání s bratrem ukázalo jisté známky intrik vyvíjených démony vůči lidstvu. Vaere požadoval více údajů. Když však byl Pán ohně mrtev a klan kněžek upadl do nemilosti, mnohé zdroje inteligence zmizely. Anskiere znal dost, aby si získal přístup k průvodním jevům Taenina snu. Jenomže to, že jej nenašla ve víru jeho vlastního obranného kouzla, způsobovalo potíže. Sám Vaere nebyl schopen proniknout tou obrannou clonou.

Vaere, který se vyznačoval sofistikovanou mechanickou praktičností, sledoval různé alternativy a pak matematicky simuloval následky. Čísla se s nezvratitelnou pravidelností ukazovala jako negativní. Kdyby byl Vaere člověkem, ze strachu by klel. Kdyby byl strojem, uváděl by v soulad výsledné údaje a zvažoval nový přístup. Bylo by možné se dostat k Strážci bouře z Elrinfaeru, což by ale znamenalo značný risk.

Pod polárním ledovým příkrovem ležely v příkopu v oceánu Sathidy, což byly krystaly, které se staly základem Anskiereovy moci. Vaere nemohl vygenerovat zvukové rušení a krystaly vyzvednout. Anskiere by se hned dozvěděl, že jej potřebují. Ale pokud ano, jak vyplývalo z Taenina snu, mohl by být nějak zbaven svých schopností. Krystaly by vycítily jeho slabost a mohly by se postavit proti němu.

Sathidy byly cizí symbionty, které znásobovaly psychické schopnosti hostitele. Když se spojily s inteligentní bytostí, získávaly schopnost vnímat a nenasytnou chuť vládnout. Po konzole zablikala sem a tam světla, když Vaere nechal počítačem proběhnout další sadu možností. Kdyby se Sathidy pokusily o vzpouru, jaké množství Anskiereových schopností by bylo možno obětovat bez toho, že by byla v sázce možnost ztráty nadvlády? Dřívější údaje se staly jediným základem pro analýzu.

Přístupový obvod se uzavřel v paměťových bankách. – Vaere znovu prozkoumal Anskiereovy reakce, když se zpočátku spojil s matricemi Sathidů. Podrobil si první z nich, aby ji napnul, bez nepřiměřeně tvrdé práce. Grafy mapující úrovně jeho fyzického a psychického napětí se proměnily v čisté, rovné linie, které se pak vrátily k normálu. Druhý graf se ale od prvního lišil. O pár desetiletí později Vaere prohlížel výsledky snažení, které nebyly žádným způsobem zaručeny. Ovládaný dvojitý svazek poskytl geometrickou řadou narůstající moc. Ale chyba by nevyhnutelně vytvořila monstrum ovládané cizími vášněmi. Anskiere si zvolil mistrovství Strážce bouře s plným vědomím, že by mohl uspět nebo být ihned zabit Vaerey, kteří ho vycvičili.

Jeho stres narůstal v příkrých, surových liniích, mířících vysoko do nebezpečné zóny, když se nový Sathid připojil k tomu původnímu. Obě matrice se spojily, aby bojovaly s čarodějovou vůlí. Anskiere, vtažen do utrpení, se držel pevné půdy, až nakonec ty dva Sathidy uvedl do klidu.

Vaere posuzoval fakta s elektronickou přesností. Kdyby se Sathid dostal s Anskierem do sporu, ten nejoptimističtější výpočet ukazoval, že by jeho šance byly malé. Kdyby pohnal na Cliffhaven stráže, aby spoutal démony mrazu, zcela jisté by neuspěl.

Zklamán nepravděpodobnými vyhlídkami Vaere opustil nápad zkontaktovat se s Anskierem. Nezůstal-li tu již žádný Pán ohně, který by zastrašil démony mrazu, nebylo možné zvolit Strážce bouře. Když vyčerpal všechny možnosti, uvažoval Vaere o Taen, jejíž empatické schopnosti v sobě nesly takový příslib. Její výcvik však ještě zdaleka nebyl ukončen. Dívčina citlivost, srovnala-li se s matricí Sathidu, by mohla narůst až k bodu, kdy by se mohla dotknout mysli kteréhokoliv člověka v Keithlandu, aby získala informace. Bylo by možné ihned získat každý detail intrik démonů. Dívka byla mladá, nezkušená a dosud stěží schopná ovládat své nadání. Byla také ale neobyčejně statečná.

Vaere nechal neochotně proběhnout další sadu rovnic. Scházely-li dívce roky výcviku a přípravy pod vedením zkušeného učitele, vlastnila dostatečnou mrštnost, aby zvládla svou vlastní proměnu? Její osobnostní profil již byl nastíněn. Vaere zatím nezmapoval její odolnost vůči stresu. Ale extrapolace založené na jejím životopise vykazovaly výsledky, které nabízely jen slabou šanci na úspěch.

Vaere nebyl nikdy, v celé historii Keithlandu, nucen udělat s natolik skrovnými údaji tak krušné rozhodnutí. Zaplatili by příliš vysokou cenu, kdyby Taen neuspěla při pokusu odolat posmrtné ztuhlosti pout Sathidu. Kdyby jednou ztratila nadvládu nad matricí, nemohla by přežít. Ale logická úvaha vylučovala jinou možnost, jak to provést.

Světla na ovládacím panelu červeně blikala, když do něj Vaere vkládal jednu řadu číslic pravděpodobnosti za druhou. Má-li být plán démonů zmařen, Taen musí zvládnout matrici a dosáhnout plného potenciálu svého nadání. Maje za cíl ochranu lidstva, Vaere mohl zaručit jen to, že její tvrdá zkouška bude posuzována s optimální nadějí na úspěch.

Dívka neklidně odpočívala v kapsli, zatímco Vaere dokončoval svou pečlivou analýzu. O jeden den později, poté, co prozkoumal každou možnost, usoudil, že Taenina sebedůvěra se vážně naruší, pokud se jí bude snažit dát instrukce na poslední chvíli. Znalost poutacího procesují nebude k ničemu.

Vaere zkontroloval její vitální funkce a naposledy zkontroloval i stav jejího zdraví. Na rozdíl od Ivaina a Anskierea musí tohle dítě poznat žár poutacího procesu bez výcviku a předchozích zkušeností. Pokud přežije, aby získala nadvládu, bude fyzicky změněna, neboť trvalo sedm let, než dozrál jeden Sathid. Ale připojením principů hvězdné energie přímo k její kapsli by Vaere vytvořil časovou anomálii. Objevila by se ve věku sedmnácti let. Na rozdíl od toho by čas na Keithlandu pokročil o pouhý den. Až by byly nastaveny údaje o čase, dívka by byla od reality Keithlandu fyzicky izolována. Vaere by již nemohl intervenovat v její prospěch.

Taen ležela mírumilovně v kapsli. Svými ebenově černými vlasy, červenými rtíky a bledou pokožkou připomínala spící Sněhurku z pohádky ze starobylé země. Necítila žádnou bolest, když jí do těla pronikla jehla. Vaere jí vstříkl do žíly na paži roztok obsahující cizí entitu. Až se Sathid vyvine natolik, aby se jí postavil na odpor, udeří, dokud bude Taen nejzranitelnější. Dívka si časem svou psychickou mstu vybojuje.

* * *

Sathid pronikal tělem Taen rychle. Povzbuzen teplem a přítomností života, pučel a tápal kolem sebe instinktivně jako novorozené dítě, hledaje vědomí svého nového hostitele. Udělala na něj dojem Taenina povaha, začal se tedy kopírovat, aby se uchytil v její mysli. Citlivá psychická empatie jejího nadání se otevřela jejímu nejhlubšímu já jako brána. Taen, vedena Sathidovou potřebou zkoumat, začala snít o své minulosti.

Čas pro matrici nic neznamenal. Prozkoumávala dívčinu paměť od chvíle narození až po první schopnost vládnout jazykem. Analyzovala dokonce i ty nejmenší detaily. Skrze své vzpomínky se dívka učila chodit, mluvit a uvažovat. Dělíc se o ukradený koláč v uličce za pekárnou, objevila dvojakost a z první lži získala prohnanost. Taen snila dál. Nejdříve si neuvědomovala, že její vědomí obydlela cizí entita.

Vrátila se do doby, kdy jí byly dva roky. Seděla na matčině klíně a hrála si s mušličkami, zatímco do okna bušily kapky deště z odpolední přeháňky. Déšť vtékal i do komína, kde se jednotlivé kapky se syčením vypařovaly. Taen se soustředila cílevědomě na hru. Znepokojovalo ji cizí prostředí domu jejího bratrance. Strýčka Everetta, sedícího na vozíku, trápila horečka. Její matka ho ošetřovala, zatímco Emien s otcem vyjeli s šalupou na moře na lov ryb.

Nad hlavami jim zuřila bouře, která svou divokostí dokonce cloumala prkny na podlaze. Dívka se přitiskla k matčině hrudi. V drobných pěstičkách křečovitě svírala své mušličky. Najednou s hrůzou zjistila, že má potíže s dýcháním – Taen se začala dusit. Do tváří se jí vehnala červeň. Snažila se neplakat. Slíbila, že bude zticha, aby mohl strýček Everett spát. Ale zdálo se jí, že vzduch v jejích plících je hustý jako sirup. V prsou se jí usadila ostrá bodavá bolest. Taen se udělalo mdlo. Po tvářích jí stékaly slzy a vsakovaly se do hrnce jejích šatů, ale nahlas nevzlykala. Vyburcována chvěním holčiččina tělíčka ji matka zvedla do výše.

„Dítě, co to s tebou, u Kora, je?“ Zadívala se zkoumavě na dceřinu tvář.

Taen však dosud neuměla žádná slova, kterými by matce vysvětlila, jaká vidina se jí usadila v mysli. Že otec bojuje o život, zamotán do sítě pod temným kýlem šalupy. Byla příliš mladá na to, aby chápala, co je to smrt. Položila matce ruku kolem krku a rozplakala se. Sathid, který vycítil v jejím životě nesoulad, sondoval její vědomí hlouběji.

O tři dny později přivedli lidé z vesnice Emiena domů. Taen slyšela vrzání bot na kamenném prahu kuchyňských dveří. Muži hovořili ztišenými hlasy ve vedlejším pokoji. Matka najednou hlasitě vykřikla zděšením. Vyděšená Taen vykoukla zpoza dveří, držíc v ruce hadrovou panenku. Úplně na ni zapomněla. Spatřila Emiena, stojícího uprostřed hloučku cizích lidí. Měl na sobě dosud nepromokavý rybářský oblek, z něhož kapala mořská voda. Hleděl zarytě do země, zatímco muži rozmlouvali mezi sebou.

„Našli jsme jeho šalupu zmítanou větrem za útesem,“ řekl jeden vysoký muž matce. „Šalupa utrpěla v bouři nějaké škody, ale to půjde spravit. Lodní tesař vám nabízí své služby zadarmo.“

Taen uviděla matku sedět na židli. „A Marl? Co se stalo s Marlem?“

Cizinec pokrčil rameny. Nedělalo mu dobře o tom mluvit. „Nemohu říci, paní. Staří žraloci se o jeho pozůstatky postarají. Váš chlapec to ví. Ale nic neřekne.“

„Emien?“ Mariova vdova obrátila zaslzené oči na syna. Otevřela náruč, aby ho objala. Chlapec ale ucukl. Odmítl pohlédnout jí do tváře. Vědoma si toho, že se stalo něco vážného, se Taen ukryla z dohledu ostatních za dveře. Vyběhla z domu, který byl plný cizích lidí, a vyhledala úkryt v kůlně za stodolou s kozami. Tam skryly hustá tma a kupy voňavého sena její smutek. Ležela potichu, trpící a osamělá. Naslouchala. Přála si uslyšet veselý hlas otce, vracejícího se domů. Neozývalo se však nic, kromě cinkání zvonkohry, truchlivého vrkání holubů a pokřiku vesnických chlapců, kteří byli posláni ji hledat. Taen neodpovídala, přestože věděla, že o ni mají starost. Dlouho po západu slunce, když od přístavu začal foukat studenější vítr, a z hospody se linoucí utichající píseň, rozvrzaná jako houpací křeslo nějakého starce, vznášela nad opuštěnými vesnickými uličkami, se Taen vrátila domů.

Ti divní muži již odešli. Ale matčin smutek pronikl do dívčiny mysli. Stal se živnou půdou pro hrůzu vyplývající ze zmařených nadějí. Oné noci strýc Everett začal křičet. Sathid, pln intrik, se rozhlížel kolem, zatímco se dívenka schovala za prádelník, přikrývajíc si obě uši zimními přikrývkami. Ale i přes vlnu slyšela neúnavné dopadáni strýcova pásku a Emienovy bolestné výkřiky. Na Taen zaútočily oknem jejího nadání násilí, zloba a také nepochopení. Přitiskla si přikrývky ještě těsněji k obličeji. Zdálo se, že křik nikdy neutichne. Trest Emiena jenom zatvrdil. Týdny ubíhaly. Emien o bouři nikdy nemluvil. Jenom Taen, jíž její podivné nadání umožňovalo pochopit bratrovo rozpoložení, věděla, že on není vinen ztrátou otcova života. Byla příliš mladá na to, aby to uměla vysvětlit. Protože byl Emien také citlivé dítě, škoda se rychle stala trvalou. Nic už nemohlo napravit Emienovu nedůvěru, kterou choval ke strýci Everettovi.

Zdálo se, že Everetta to nezajímá. Vzal na svá bedra tíhu zodpovědnosti za obstarávání obživy pro bratrovu rodinu se zarputilým fatalismem ostrovana. Společně se svými mladými bratranci se Taen naučila být zticha, když se strýc vrátil z doků, a zůstat z dosahu jeho holínek, když špatné počasí zahnalo flotilu zpátky do přístavu. Everett byl vždy rozšafný, samotářský člověk, ale po Mariově smrti se usmíval i mluvil méně. Každé z dětí se ho neúnavně snažilo rozveselit, ale on nepřijal nikdy nic z toho, co udělal Emien.

Emien se začal stranit vesnických chlapců. Taen se stala díky svému vzácnému daru jedinou osobou v Imrill Kandu, která si k němu v jeho izolovanosti uměla najít cestu, dokud nepřišel Anskiere.

Strážce bouře měl s chlapcem trpělivost. Kde vesničané viděli vzpurnost, pohlédl čaroděj hlouběji a rozpoznal osamělost a touhu. Rád pobýval v Emienově společnosti. Po nějaké době začal chlapec chodit Strážci bouře v patách.

Taen, ovlivněna Sathidovým naléháním, snila dál. Nyní se ocitla ve věku sedmi let. Ačkoli byla dosud příliš mladá na to, aby doprovázela společně s čarodějem bratra při jeho výletech, vzpomněla si teď, jak Anskiere svolával divoké buřňáky z otevřeného moře nebo rozháněl přeháňku, aby přinesl sluneční svit. Emien se pomalu naučil znovu smát. Ve strýcově přítomnosti se však nesmál nikdy. V Anskiereově stínu jeho sebedůvěra rostla, až byl schopen mluvit o té bouři, která nešťastnou náhodou připravila jeho otce o život. Vesnice mu odpustila. Přesto ale Emien důvěru v sebe sama nikdy zpět úplně nezískal.

Jednoho bouřlivého jarního dne, kdy měla Taen osmé narozeniny, běžela do doků, aby tam počkala na rybářskou flotilu. Sathid jako tichý pozorovatel absorboval nitky jejího snu, které ji vedly bez dechu uličkami za návsí, kde se konaly trhy. Vítr cloumal jejím pláštěm i uvolněnými prkny stánků s rybami. Rozhazoval zlomené tyčky a kusy odpadků po dláždění, o nějž se tříštily dešťové kapky. Taen proklouzla branou mezi policemi na sušení ryb, prosolenými sprškami mořské vody, které sem přinesl vítr. Dneska se Emien po téměř třítýdenní nepřítomnosti vrátí domů.

Taen zpomalila do kroku, když doběhla na pobřeží. Vystavena plnému náporu větru, zuřila bouře nad hladinou moře. Hnala před sebou bílé hřebeny vln a rozptylovala jednotlivé kapky ve vzduchu. Vlny se hladově přelévaly jedna přes druhou, jako by se chtěly navzájem pohltit, narážejíce do doků s hrozivou silou. Staré, smolou napuštěné pilíře se otřásaly pod jejich náporem.

Taen přelétla zrakem vodou smáčená prkna s úzkostí. Počasí se od rána zhoršilo. Dychtivá spatřit flotilu, mhouřila oči před sprškou vody. Pozorně sledovala přístaviště. V kotvišti se houpalo a nadskakovalo na vlnách několik malých člunů. Zelenkavý, měděný nátěr jejich dna se vynořoval jako spodničky podnapilého děvčete. Obzor, zastíněný rozptýlenými vrstvami mraků, nebyl viditelný. Taen nespatřila ani stopu po vracející se flotile. Rozhodla se, že už nebude čekat. Povzdechla si a usadila se v závětří za nákladním navijákem.

Ve smyčkovém závěsu zůstala těžká přepravní klec. Lana vrzala, když jimi vítr houpal sem a tam. Vytržena tím zvukem a promočena na kůži se Taen zachumlala do svého pláště. Její pozornost znovu zaujal obzor, na němž se konečně objevil temný narudlý trojúhelník první plachty, který prořízl šero. Zbytek flotily následoval za ní. Taen, toužíc spatřit Dacsen, jakmile se vynoří na obzoru, si ani nevšimla světlého pramene roztřepeného lana nad svou hlavou, právě v místě, kde lano procházelo přes kladku.

První pramen slyšitelně praskl. Taen se vyděsila. Pohlédla vzhůru a uviděla bednu, která se zlověstně houpá na laně. Taen se snažila utéci, ale měla svaly ztuhlé zimou, proto její tělo nezareagovalo dostatečně rychle, když chtěla vstát. Klec se vysmekla dřív, než stačila uskočit. Tím zatížením se provaz zcela přetrhl. Dřevo, dosud spoutané v železné kleci, se z ní vysypalo a zasáhlo Taenin štíhlý kotník.

Matrice Sathidu se netečně dívala, jak ji našli navracející se námořníci. V promočených šatech již téměř ztrácela vědomí. Opatrně zvedli železnou klec. Jejímu bratrovi, který ji odnesl domů, toho moc neřekli. Jeden z mladších bratranců byl poslán, aby sehnal Strážce bouře.

Když se ale Anskiere dostavil, neměl žádné kouzlo, kterým by napravil Taeninu zraněnou nohu. Hlasem, v němž byla znát lítost, vysvětlil, proč jí nemůže pomoci. Bouře mezitím zuřila přímo nad Imrill Kandem a vítr cloumal šindely s řevem připomínajícím Prokleté Koru. Emien se díval, jak si Strážce bouře přehazuje přes ramena svůj šedý plášť. Čaroděj vykročil do noci, aniž by s chlapcem promluvil. Zanechal po sobě na prahu domu závan deště. Během hodiny uklidnil bouři natolik, aby mohl poslat člun na pevninu pro léčitele. Emien ale nikdy nezapomněl, že Anskiere ignoroval jeho přítomnost.

Taen se zotavovala pomalu. Sathid se naučil trpělivosti a vytrvalosti během dlouhých dní, kdy ležela v posteli, trpíc bolestí, kterou jí působila její hojící se noha. Strážce bouře strávil návštěvami u ní celé hodiny. Vycházky do hor spolu s Emienem značně omezil. Chlapec nejdříve naštvaně a nečinně posedával v kuchyni, dokud mu matka nevyhubovala, že je líný. Deprimován neštěstím, které se přihodilo jeho sestře, a nezájmem čaroděje, kteří byli jeho jedinými přáteli, trávil celá odpoledne sám na loukách, odmítaje vyhledávat společnost někoho jiného. Taen, která si byla vědoma jeho lítostivosti, nebyla schopna ho nějak potěšit. Uzavřela se mlčky do vlastní ubohosti. Jako mrzák nemohla nikdy pořádně čelit drsnému životu v Imrill Kandu. Flotila už navždy bude vyplouvat bez ní.

Zatímco snila během dlouhých měsíců svého uzdravování, Sathid se zavrtal hlouběji do její mysli. Pomalu, zkusmo, třídil to, co se dozvěděl. V prvním otráveném semínku konfliktu mezi ní a jejím bratrem našel slabost, po které v její povaze pátral. Dívka přijímala Emienovy nedostatky celkem dobře. Pronásledována jasnozřivostí svého daru mu však také rozuměla. Připravena o bezpečí otcovy lásky by bratrovi odpustila, přestože jí jeho tvrdohlavá povaha působila bolest a ničila její emoční rovnováhu. Z toho Sathid vyčetl potenciál, který mohl dobýt.

Matrice hledala další detaily. S krajní jemností zkoumala každý aspekt Taenina vztahu k bratrovi, a díky tomu zjistila odcizení vzniklé kvůli její náklonnosti k Anskiereovi. Sathid zvažoval možnosti. Zatímco Taen znovu zažila muka, která jí přinesl bratrův odmítavý postoj k Imrill Kandu, krystal vyzrál. Matrice v dívčině mysli se začala neoddělitelně spojovat. Sathidova psychická síla se spojila s Taeniným darem empatie a rozšířila její schopnosti do paranormálních proporcí.

Přišel den, kdy Sathid vystřelil dívčino vědomí za hranice jejího vlastního podvědomí. Nad kapslí, která obepínala její tělo, se zachvěla v měřiči umístěném v ovládacím panelu, který měl monitorovat její životní funkce, jehla. Vaere si všiml odchylky a začal ji aktivně sledovat. Sathid hledal možnost hlubšího uchopení, aby si zajistil své úsilí o moc. Taen bude znovu čelit bratrovi na Kisburnově dvoře. Ale s psychickou silou Sathida, která se nyní spojila s jejím darem, se dozví o jeho povaze víc, než si kdy předtím přála vědět…

* * *

Emien, útočně předkloněn, běžel chodbou vedoucí od královských komnat, nevědom si toho, že jeho pohyby jsou sledovány jeho sestrou a cizí hmotou. „Počkat!“ zavolal na malého blonďatého poslíčka, který běžel před ním. „Slíbil jsi to.“

Ale dítě, kterému mohlo být stěží dvanáct let a které se stalo součástí Kisburnovy domácnosti teprve nedávno, na chvíli zaváhalo. Pak se sklonilo a proběhlo portálem, pod nímž se procházelo do králova soukromého sadu.

Emien podrážděně zaklel. Ačkoli se to úsilí k jeho nejlepšímu sametovému kabátku a košili z jemného hedvábí hodilo stěží, přidal do kroku a spěchal za dítětem. Zachytil těžké dveře dřív, než se mu zabouchly před nosem, a utíkal dolů po schodech. Tenkými rukávy jeho oděvu pronikal chlad. Pod jeho holínkami praskala suchá stébelka trávy, ztuhlá zimním mrazem, když probíhal kolem sousoší zdobícího okrasnou kašnu. Voda v ní byla zamrzlá. Led uvěznil i do ní napadané listí. Emien znovu zaklel, otráven tím, že si zapomněl vzít plášť. Ale chlapci, kterého pronásledoval, musela být také zima, když byl oblečen jenom do královské livreje.

„Stůj!“ zvolal Emien. „To vždycky plníš své sliby takhle špatně?“

Ale poslíček tempo nezvolnil. Emien zahlédl skrz holé větve stromů v ovocném sadu hnědý brokát. S návalem vzrůstající zlosti přeskočil kamennou zídku a běžel dál. Do obličeje ho škrábaly větvičky, když odkláněl silnější větve, aby mu nepotrhaly oděv. Jeho dech se srážel ve studeném vzduchu. Postupně ale začal dítě dohánět. To se přikrčilo jako vyděšený králík v nejhustším podrostu v sadě. Emien, který se zastavil sotva jeden krok od něho, natáhl ruku a uchopil je za světlé vlasy. Poslíček zavřískl a zakopl o kořen. Emien, zbavený rovnováhy, udělal chybný krok. Oba chlapci narazili do kmene hrušně, který jim samozřejmě neuhnul.

Emien, který se odřel o ostré konce četných větviček, se zamračil na nešťastného poslíčka, který téměř způsobil, že se mu roztrhala jeho nejlepší košile. „Ty jsi ale otrava,“ řekl ostře.

Poslíček zvedl bradu, vyděšen starším chlapcem, ale odhodlán neskrývat se. Opřel se o strom. Těžce oddechoval, jak byl uhnaný během. Odmítal odpovědět.

„Kdy bude mít Tathagres audienci u krále?“ tázal se Emien. „Seznamy byly napsány dnes ráno. Už jsi je určitě viděl. Myslel sis, že jsem ti dal ten stříbrňák jenom tak pro zábavu?“ Chytil poslíčka za límec a surově mu jej utáhl kolem krku. „Měli jsme dohodu. Opovažuješ se ji snad porušit?“

Pobledlý poslíček zavrtěl hlavou.

Emien uvolnil stisk a otřel si ruce o kabátek. „Myslím, že ne.“ Jeho hlas zněl nyní podrážděně. „Sakra! To neznamená, že tím prozradíš státní tajemství, nebo tak podobně. Tak řekni, kdy jde Tathagres na audienci ke králi?“

Menší chlapce polkl a utřel si nos. „Zítra,“ řekl neochotně. „Musel jsi mi zničit můj kabátec?“

„A musel jsi ty přede mnou utíkat do královského sadu?“ poškleboval se po něm Emien. Hrábl do kapsy a hodil dítěti k nohám měďák. „Dej to služebné. Pokud si bude stěžovat, řekni jí, že máš velké štěstí, že ses z toho dostal tak snadno.“

Poslíček sebral minci s viditelnou nechutí. Ačkoli mu zimou modrala kůže, čekal celý rozechvělý pod stromy, dokud Emien neodejde. Pak v návalu bezmocné zlosti zadupával minci znovu a znovu do trávy, než se vrátil do paláce.

Taen, ležící v kapsli na ostrově Vaere, zakusila poslíčkovo ponížení, jako by se to přihodilo jí. Poprvé od chvíle, kdy začala snít, zjistila nárůst své schopnosti číst sny. Jako vždy si byla vědoma jistého nebezpečí, které z toho vyplývalo. Vyzkoušela své nové schopnosti a zjistila, že se může přesunout z Emienovy mysli do myslí jiných lidí i během jeho přítomnosti. Tento zážitek ji vzrušil. Stoupl jí do hlavy jako víno. Jako mládě, které poprvé vylétlo z hnízda, aby si vyzkoušelo svá křídla, se Taen rozhodla bratra doprovodit, když šel na výzvědy ke králi Kisburnovi, který měl poskytnout audienci čarodějce Tathagres. Sathid nic nenamítal. Její odpověď na Emienovu krutost matrice pozorně sledovala. Hodlala o ní získat více informací.

* * *

Sathid a Taen čekaly společně s Emienem, který se krčil v dusné temnotě tajné chodby za audienčním sálem. Povzbuzen vlastní odvahou přitiskl Emien oko k malému kukátku, které bylo maskováno vzorem, zdobícím zdi místnosti. Vyhrál sázku nad strážcem královských komnat se cvičebními flerety celkem třikrát, čímž si vydobyl za odměnu právo vstupu. Strážce byl suchopárný chlapík, jak zjistil Sathid pomocí své síly. Taen vnímala pocity tohoto muže bez větší námahy.

Ačkoliv strážce potěšilo, že nepřišel o spropitné, příliš s Emienovým plánem nesouhlasil. Mohli by ho soudit za velezradu, kdyby chlapce někdo našel. Ale hry jakéhokoli druhu byly strážcům zakázány, a on by kvůli tomu chlapci mohl přijít o měsíční čistou mzdu, kdyby se kapitán dozvěděl o jejich sázkách. Strážný, jako mnozí jiní na Kisburnově dvoře, Emienovým pochybnostem příliš nedůvěřoval. Tathagresin mladý průvodce na něj dělal dojem až nebezpečně ambiciózního muže. Jeho riskantní povaha nebyla žádným tajemstvím. – Z Emiena se brzy stal člověk, kterému nikdo nechtěl zkřížit cestu.

Zatímco se strážný potil na svém stanovišti, Emien pozoroval úředníky v místnosti královské rady. Byli tam přítomni jen tři z králových rádců. Lord Sholl, jako obvykle, seděl napravo od trůnu. Plešatou hlavu měl napůl zakrytou rukou, když se nakláněl ke králi a cosi mu šeptal do ucha. Nalevo od gobelínu stál dvorní velký mág. Tuto pozici zastával kterýkoli ze tří čarodějů, který se momentálně těšil největší králově přízni. Tathagres dosud nepřišla. Emien, který byl jako chlapec vychováván v chudobě v rodině rybáře, se díval, stále ještě uchvácen přítomností krále.

Jeho Milost z Kisburnu byl štíhlý, sehnutý muž ve věku stěží třicet tři roky. Jeho myší tvář oživovaly bystré, rychle se pohybující oči, kterým sotva co uniklo. Mysl krále se dala označit za do krajnosti popudlivou. Při uplatňování svých ambic neznal míry. A ačkoliv vypadal jako churavý školák, jeho majestátní oděv státníka prozrazoval povahu dobyvatele. Vládl pevnou a pádnou rukou, a pokud si jeho odpůrci u dvora stěžovali, že naslouchá až příliš ochotně lordu Shollovi, Jeho Milost, devátý vládce Kisburnu, nikdy nedělal bláhová rozhodnutí. Emien fascinovaně a se závistí pozoroval krále, který zamítavě zavrtěl hlavou. Lord Sholl se napřímil ve svém křesle, maje rty ohrnuté zklamáním. Na chvíli se zdálo, že chce něco dodat, ale král ho netrpělivě zarazil mávnutím ruky na znamení, že ho propouští. V tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešla Tathagres. Král, který ji už čekal, vzhlédl.

Emien přitiskl oko blíž k otvoru ve zdi, vzrušen očekáváním. Dnes měla jeho paní v úmyslu ukončit dlouhé měsíce čekání. Kdyby král souhlasil s jejím návrhem, vrátili by se v doprovodu armády a napadli Cliffhaven a Anskierea by už konečně porazili. Taen, jakožto pozorovatelka, potlačila zděšení. Pokud nezůstane pasivní, Emien zjistí její přítomnost a bude se před ní bránit.

Tathagres vkročila pánovitě do audienčního sálu, neomezována svou obvyklou nádhernou dvorní róbou. Emiena udivilo, když zjistil, že má na sobě mužský jezdecký oděv z hrubé kůže, holínky, kabátec a jezdecké kalhoty, bezvadně padnoucí, a plášť nachové barvy z barvené vlny jenž jí v měkkých záhybech spadal z ramen. Rádci, až na lorda Sholla, ji pozorovali se zatvrzelou odmítavostí, když se půvabně uklonila před královským trůnem.

Tathagres odepjala brož u krku a plášť si přehodila přes paži s takovou sebedůvěrou, že se to dalo těžko přehlédnout. Emien byl nucen obdivovat se její taktice. Tathagres opustila u dvora plného korupce a intrik veškeré ženské lsti s nekompromisní přímostí. Do audienčního sálu nepřinesla nic než snahu o přesvědčení ostatních o její vlastní moci. Ačkoli si obyčej žádal, aby král promluvil jako první, její postoj budil dojem, že čeká, kdy ji požádá o informaci.

Král se dychtivě naklonil vpřed, maje útlé prsty spletené do sebe a položené do klína. „Přišla jsi mi vysvětlit své plány ohledně Cliffhavenu? Pokud ne, buď stručná. Jde-li o tebe, dochází mi trpělivost.“

Za královými rameny si dva rádcové vyměňovali potají šeptem názory. Byla-li hlavní válečná flotila nedávno zničena Anskiereovou bouří, většina dvora odmítala se s Tathagres nadále bavit. Loďaři pracovali dnem i nocí, aby nahradili ztracené lodě. Než je ale všechny opraví nebo postaví znovu, bude ztracen celý rok. Tathagres podporoval jenom lord Sholl. K nelibosti ostatních se i přesto dosud těšil králově přízni.

Čarodějka se chovala, jako by k porážce nikdy nedošlo. „Pokud přinesu Cliffhavenu záhubu, naše smlouva se prodlouží. Potom, až Kielmark padne, budeš mít volný průjezd úžinou Main a Svobodné ostrovy bude možné přímo napadnout. A pak mi přineseš klíče od Elrinfaeru. Je to jasné?“

Jeden z rádců pod dojmem její přímočarosti úplně ztuhl. „S dovolením, Vaše Milosti.“ Král podrážděně přikývl, že může promluvit. „Paní, mohu poukázat na to, že ztráta válečné flotily vážně v současné době ovlivní jakékoli invazní tažení?“

Tathagres se usmála, majíc prsty zabořené v záhybech svého pláště. „Když Cliffhaven padne, můžete si vzít jejich lodě.“ Propustila rádce mírným pokynem hlavy. Pak se obrátila na krále. „Proč neprovést invazi na Svobodné ostrovy s pomocí Kielmarkovy flotily? Je známo, že jeho lodě jsou nejlepší v Keithlandu. Až ho porazíme, budou tvoje. Můžeš s nimi naložit, jak chceš.“

Král se opřel o opěradlo. Na jeho kabátci zazářily šperky, jak se rychle nadechl. Ale než promluvil, svou netrpělivost ovládl. „Porazit Cliffhaven? Ty žertuješ. Toho nelze bez komplice v jejich řadách dosáhnout.“

„Ale lze, Vaše Milosti. Pokud mi to dovolíte, mohu se postarat o spojku v pevnosti.“

„Jak?“ zeptal se král, který už nebyl schopen nadále potlačovat svou dychtivost. Rádcové po jeho levici se v obavách zavrtěli na židlích. Výraz lorda Sholla se nezměnil. Jeho ruce ale prozrazovaly jeho nedočkavost, neboť si pohrával se svými prsteny. Emienovi, který to všechno sledoval, se zdálo, že první králův rádce vrazil do Tathagresina plánu klín. Ale Taen, díky rozšířeným zdrojům matrice Sathidu, si všimla letmého znepokojení dvou společníků toho muže. Byli si velmi dobře vědomi, že lord Sholl zapadá do plánů té čarodějky. To zjištění je vůbec netěšilo.

Tathagres, která při svém rozhovoru s králem získala převahu, zvedla plášť z paže a nedbale jej přehodila přes opěradlo vyřezávané židle. „Mohu si s vaším dovolením sednout, Milosti?“

Král jí znechuceně pokynul. „Jak by měl být podle tebe Cliffhaven dobyt? Už se o to mnozí pokoušeli.“ Nezvážil fakt, že zničení sedmi královských útočných flotil zaneslo mořské dno za Kielmarkovým přístavem vraky. Předchozí vládci Kisburnu mnohokrát vyprázdnili pokladny ve snaze zničit to doupě vyvrhelů.

Tathagres se usadila na židli s uchvacující ladností. Teprve až si udělala pohodlí, promluvila. „Mám na mysli jiné taktiky,“ řekla, jako by odpovídala na královu nevyřčenou otázku. Vzhlédla k trůnu. Její fialkové oči ztuhly, připomínajíce svým chladem arktickou noc. „Mezi Prokletými Koru jsou ti, kteří budou ochotni stát se našimi spojenci. Jak snadné bude porazit Cliffhaven s armádou disponující silou, jakou představují démoni?“

Kapitola 14

Mistrovské počínání

Rádci vyskočili jako šipka vzhůru. Jeden z těch vyšších bouchl pěstí o stůl tak mocně, až se na něm stojící svícen zapotácel. „To je šílenost!“

„Vy nám přinesete zkázu!“ křičel druhý. „U požehnaných ohňů Kordane, čarodějko, žádný člověk se nespolčuje beztrestně s démony. K něčemu takovému v celé historii Keithlandu dosud nedošlo. Mohu připomenout, že Bratrstvo Koru naše spojení nikdy neposvětí? To by národ jistě rozlítilo jako příboj. Mohlo by to dost jistě i vyvolat vzpouru proti Koruně. Rádce se odmlčel, aby se téměř hystericky nadechl.

Než však mohl pokračovat, promluvil král. „Rád si poslechnu, co k tomu démony přimělo, paní. Proč by si měli přát nás podporovat?“

Rádci si postupně se šustěním brokátových oděvů zase posedali. Byly na nich znát jisté obavy. Všiml si toho také Emien, který je pořád ještě pozoroval otvorem ve zdi. Ale Taen, spojená s matricí Sathidu, mohla vnímat dění v jejich myslích přímo. Oba muži pozorovali lorda Sholla se směsicí paniky a jistého obdivu. Jeho názor by velmi pravděpodobně mohl posunout královo rozhodnutí za hranici únosnosti.

Taen zkoumala lorda Sholla Emienovýma očima. Setkala se s tím samým nepokojem, na který si vzpomínala z minulých dob, kdy Emiena poprvé následovala do jeho pokojů, jako by v pozadí stála osobnost hlavního rádce. Ačkoli se nepokusila o přímý kontakt s myšlenkami toho muže, pohlédl před sebe a zadíval se na dírku ve zdi. Možná si byl vědom toho, že jej někdo pozoruje. Taen cítila, že Emien potlačuje pocit neklidu. Tajná chodba jej ukrývala před zraky ostatních, a možná nikdo jiný, vyjma krále, o existenci kukátka ve zdi nevěděl. Lord Sholl se v té chvíli podíval jinam a Emien zjistil, že všichni v místnosti ztichli, aby slyšeli Tathagresinu odpověď.

„Démoni mají důvod si na Anskierea stěžovat.“ Odmlčela se na chvíli, těkajíc očima, jako by si srovnávala myšlenky. Ale pohled na lorda Sholla prozrazoval něco jiného. Soudě podle jeho zahloubaného, urputného pohledu, by Emien vsadil stříbro na možnost, že hlavní rádce byl do jejích plánů zasvěcen.

Tathagres to shrnula. „Přejí si smrt Strážce bouře a přístup ke svatyni v Landfastu. Rada Aliance určitě porazí zájmy Bratrstva. Nepřijmou kapitulaci, a proto musejí padnout. Démoni nemají žádné skrupule, to každý člověk ví. Budou si řídit vlastní válečné tažení, budou-li muset. Ale protože vaše zájmy se pohybují ve stejném rozmezí, proč se s nimi nespojit a tak ostrovy nezachovat pod nadvládou království? Já mohu pro Jeho Milost vyjednávat. Následky ponesu já osobně, to vám slibuji.“

Lord Sholl se dotkl králova rukávu. Naklonil se blíž a pošeptal mu cosi do ucha. Nikdo v sále jeho radu neslyšel. Ale Taen, která si rychle na své zvýšené schopnosti zvykla, se snadno dotkla královy mysli s někým moudřejším než krystal, který jí umožňoval se dívat. Zaslechla šepot hlavního rádce tak jasně, jako kdyby ten muž svou radu šeptal přímo jí.

„Můj králi, musíš si být vědom následků celé této záležitosti. Ta žena je ve spojení s démonickými silami, a to určitě již nějakou dobu. Lépe uděláme, když ji Kisburn bude kontrolovat, než dopustit, aby toho zneužil nepřítel.“

Taen objevila skutečnost, že rádce si získal králův zájem. Kisburn, jakožto zhýčkaný produkt dekadentního dvora, se vyznačoval potlačovanou fascinovaností vším, co bylo zakázané a co se jako nitka vinulo změtí morbidní zvědavosti. Na pozadí státních zájmů, které rámovaly jeho touhu po expanzi, bolestně toužil pokořit Cliffhaven a tím definitivně vyloučit Kielmarkovy ponižující požadavky, přispívat na provoz lodí proplouvajících úžinou. Kisburn také prahl po Svobodných ostrovech. Viděl jejich připojení ke království jako omluvu pro dřívější hanebnou porážku u poradního stolu. Taen zjistila na pozadí královských ambicí dostatek ozvěn vášně, aby ji to přesvědčilo. Král by mohl být bez dlouhých úvah přinucen přijmout Tathagresin návrh, ač byl jakkoli nemorální.

Taen se stáhla, rozrušena svým objevem. Protože se to týkalo i Emiena, vyplnily by se její nejhorší obavy, kdyby Tathagres oslovila démony a požádala je o spojenectví. Nemohla připustit, aby takovému kacířství nic nezabránilo. Její věrnost k bratrovi byla až moc hluboká. Nějak by se k němu dostala a osvobodila by ho od Tathagresina vlivu. Když se ale rozhodla jednat, Sathid uvnitř ní se, jak se dalo čekat, vzpamatoval. Past, kterou nalíčil, aby jí přinesl porážku, málem sklapla.

Rádci za kukátkem nejistě tápali, zoufale se snažíce vznést námitku, která by znevážila Tathagresin návrh. „Navrhuješ nám tu kacířství,“ řekl silnější z těch dvou. Tiskl řetěz, odznak svého úřadu, který mu visel kolem krku, jako by to byl zlomek posvěcené relikvie, odolný vůči zásahům Prokletých Koru. „Kterak se opovažuješ podněcovat krále, aby přestoupil zákon Kordane? Arcikněží by tě měli dát upálit.“

Tathagres se pomalu na rtech objevil opovržlivý úsměv. „Jen ať to zkusí.“ Odmlčela se. Na letmý okamžik vypadal výraz její tváře střízlivě. Pouze její oči žhnuly tou samou nadšenou výzvou, na kterou si Emien vzpomínal z dob, kdy mu přikázala, aby přistál s člunem v Skane’s Edge. Taen ve spojení s ním cítila, jak mu běhá mráz po zádech. Neměla ale čas vystopovat příčinu jeho neklidu dřív, než Tathagres pokračovala dál.

Tón jejího hlasu byl klamně mírný. „Pravda je, že se neodváží na mne vztáhnout ruce.“

Velký mág zadržel dech. Jeho nažloutlá pleť zbledla. Ztuhl na své židli po králově levici jako malovaná ikona. Rádci za ním znervózněli. Náhle jim na tuhé límečky začal stékat pot – Taen nepotřebovala žádné empatické dovednosti, aby pochopila, jak moc se báli Tathagresiny moci. Nikdo z mužů na stupínku se jí nemohl beztrestně dotknout. Zdálo se, že jenom lord Sholl a král se nezajímají o zjevnou výhrůžku té ženy. Rubíny v prstenu hlavního rádce se zaleskly, když sepjal prsty na desce stolu. Zděšení jeho kolegů mu sloužilo jenom k pobavení. Rychlý přesun myšlenek v Kisburnově hlavě ukázal, že zvažuje možné způsoby, jak se vyhnout spravedlnosti Bratrstva Koru, kdyby se spojenectví projevilo jako životaschopné. Ne-li nic jiného, přitahoval ho plán pohybující se na ostří nože. Taen, která se snažila zabránit takovému rozhodnutí, obrátila talent získaný díky Sathidu na nedůvtipného králova hlavního rádce.

Její sonda minula. Taen, která byla navyklá na vrstvené konfigurace lidské mysli, na její zafixované obavy pramenící ze zážitků v minulosti a na její naučené vášně, byla hned zmatena zamlženými políčky vzorů, zamotanou změtí vzrušení, které lidský rozum neuměl od sebe odlišit. Zmocnily se jí cizí obrazce. Taen se zapotácela. V tom okamžiku blízko její mysli cosi bouchlo.

Zmatená a opuštěná Taen se snažila znovu získat rovnováhu. Na vteřinu pocítila formu sil, které se ji snažily dostat do pasti. Jejich cizost se vymykala rozumnému chápání. Vyděšená Taen sáhla po svých rezervách. Ostrým úderem přetrhla spojení. Pak následoval mlhavý okamžik zmatenosti. Když se její vnitřní vidina konečně rozjasnila, zjistila Taen, že znovu vnímá to, co Emien.

Emien se krčil v suché, dusné temnotě za kukátkem. Zmáhala ho strašlivá bolest hlavy. Atakován prudkou reakcí, kterou nechápal, chlapec zasténal. Přitiskl si ruku na čelo nad obočím, kde ho hlava bolela nejvíc. Taen zaslechla i přes veškeré nepohodlí, které bratrovi způsobila, hlas lorda Sholla, jenž se nesl audienční síní.

„Máme tu špiona, Vaše Milosti. Umístil jste za kukátko ve zdi pozorovatele?“

Oba rádci překvapeně vykřikli. Přerušily je královy strohé rozkazy. Dveře audienčního sálu se prudce otevřely. – Emien si i přes hučení v hlavě uvědomil, že dupot nohou v uličce venku patří královským ozbrojencům, kteří byli posláni najít špiona. Vlna paniky, která jím projela, porušila Taeninu rovnováhu. Neměla čas zvažovat svůj zvláštní objev v mysli hlavního rádce, dokud Emien nevstal a nepraštil rozbolavělou hlavou o zeď.

„U Kora!“ zvolal překvapeně mág. „Tam vzadu někdo doopravdy je.“

V tu chvíli se otevřely dveře vedoucí na chodbu. V náhlém světle se objevily rozptýlené částečky prachu, když dovnitř vtrhli strážní. Emien se rychle otočil, aby utekl. Téměř okamžitě ho čísi ruka v kroužkovaném brnění uchopila za zápěstí. Strážný jím surově škubl a otočil ho tváří ke dveřím.

„Sakra!“ V hlase vojáka byla znát nezaměnitelná stopa opovržení. „Ty nejsi nic než jen prachobyčejný doprovod.“ Hnal Emiena ven z chodby, jeho ruka však chlapcovo zápěstí nesvírala tak silně. Vyděšený, ale vzdorovitý Emien dovolil strážnému, aby ho doprovodil chodbou a dveřmi do audienčního sálu.

Emien zaslechl mezi řečí rádců hlas Tathagres, v němž nebylo ani zdání po nějaké modulaci. „…Můj osobní doprovod, Vaše Milosti. Ne, neposlala jsem ho, aby nás špehoval. Udělal to z vlastní iniciativy.“

Emien, držen pevně strážnými, nasupeně pozoroval muže na stupínku. Rozhovor rádců se rozmělnil ve spekulativní zvědavost a mág prostě vypadal znuděně. Jen lord Sholl zíral na Tathagresina černovlasého panoše s neúnavnou intenzitou mrchožravého ptáka, dokud sebou Emien netrhl a neotočil se.

Jeho Milost z Kisburnu rozčileně bubnovala prsty o perleťové manžetové knoflíčky. Ve tváři měla kyselý, nespokojený výraz. „Odveďte ho pryč,“ poručil strážným. „Vyslechnu ho později, abych se rozhodl, zda jeho chování vyžaduje projednání před soudem.“

„Ne!“ Tathagres prudce vstala ze židle. Její plášť sklouzl na podlahu. Cinknutí, jak brož dopadla na kachličky, zaznělo v nastalém tichu jako zděšený výkřik. „Ten chlapec patří mně. Nikdo na něj nevloží ruku. Žádám, aby byl ihned propuštěn.“

„Jsi impertinentní,“ vyčetl jí král. „Jak moc toužíš po klíčích od Elrinfaeru?“

„Jak moc ty toužíš po Cliffhavenu?“ opáčila Tathagres. Naklonila hlavu a s majestátní ladností, jaké nebyla schopna dosáhnout žádná dáma u dvora, se lehce dotkla náhrdelníku u krku.

Emien, který stál mezi dvěma strážci, ji pozoroval. Ten pohyb upoutal pozornost lorda Sholla. Jeho pohled utkvěl na chlapci. Taen ho poslala s neočekávaným náporem síly vyhledat kontakt s bratrovou myslí. Jak získal hlavní rádce talent čtenáře myšlenek, zůstalo záhadou, ale jeho dotek byl hrubý. Emien si všiml přítomnosti někoho, kdo se snažil využít jeho myšlenky. Vzadu na krku se mu naježily vlasy. Při pokusu přerušit vpád do své mysli se nadechl a snažil se vytrhnout ze sevření strážců.

Král se prudce naklonil vpřed, znechucen tím vyrušením. Královská nelibost však na lorda Sholla neměla žádný účinek. Snažil se zlomit Emienovu nechuť a neklidně zkoumal jeho mysl, aby zjistil, zda chlapec stále ještě ukrývá dotek, který ho obtěžoval dříve u poradního stolu. Než by připustila, aby se zjistila její přítomnost, Taen se raději stáhla – bleskurychle jako rybka zamířila ukrýt se do mělčin, pryč z dosahu. Lord Sholl se v tom okamžiku vzdal pátrání. Jeho otrávený výraz ale prozrazoval skutečnost, že na nic nezapomene, dokud nebudou jeho podezření, týkající se Emiena, plně uspokojena.

„Mého panoše propustíš,“ řekla Tathagres králi. „Říkám ti, že patří mně. Hodláš mi odporovat?“ Vyslovovala svá slova zdvořile, ale Taen viděla do jejího srdce. Vyčetla v něm vraždu. Během chvíle děvče otestovalo záměry té čarodějky. Část Tathagresiny mysli, spojené s přítomností něčeho v dosahu zlatého náhrdelníku, který jí visel kolem krku. Ačkoli její tělo zůstalo stát před králem Kisburnu, v audienčním sále paláce, její myšlenky překonaly hranici temnot.

Taen, která byla svázána s myslí čarodějky snovou nitkou, ji doprovázela do dimenze noční můry. Zvedl se vítr, narážející do ní jako houf netopýrů, kteří za příšeří vylétávali ze svých úkrytů. Vzpamatovala se, odolávajíc pokušení. Ale urputnost, vyplývající z její výchovy na ostrově, propůjčila dívce sílu přemoci otřesené nervy. Pevně se držela svého spojení. Dusivá pokrývka stínů se najednou proměnila v světlo, červené jako při východu slunce, pozorovaného skrze bouři.

Intenzita osvětlení se zvýšila. Světlo najednou zářilo tak, že málem oslepovalo. – Taen vycítila příchod zla. Bojovala s naléhavou chutí se stáhnout. Najednou se jí zmocnila vlna divoké zášti. Oknem Tathagresina vědomí dívka pozorovala ďábelské tváře Emienova snu. Pouze tentokrát byla vidina přímá a bezprostředně hrozící. Taen to kvůli bratrovi vydržela. A ačkoliv ji zuřivost nenávisti démonů zraňovala, sáhla hlouběji, k částečnému pochopení jejich záměrů. Prokletí Koru jsou nejen zárukou Tathagresiny moci, chtějí ovládat i Emiena.

„Ne!“ Taenin zděšený protest rezonoval předivem jejího kontaktu a vrhl se na snovou nitku sotva vteřinu předtím, než se Tathagres spojila s démony. Vržena zpět do Emienovy perspektivy pocítila Taen neviditelnou sílu, která udeřila do rukou, jež svíraly zápěstí jejího bratra. Strážní vykřikli, pustili Emiena a couvli zpět. Zbraně proti kouzlům nic nezmůžou. Vojáci, hluší k příkazům krále, prchli z místnosti. Nebyli ochotní riskovat další kontakt s chlapcem.

„Nepokoušejte mou trpělivost, Vaše Milosti,“ řekla Tathagres, kterou rozruch kolem toho, co způsobila, nijak nevzrušil. Rádci, pobledlí zděšením, ji pozorovali, když se sehnula a sebrala svůj plášť. „Budu čekat na odpověď, ale ne dlouho. Moje trpělivost, jakož i můj čas, jsou omezené.“ S nenuceností, která hraničila s drzostí, přitáhla Emiena k sobě a spolu s ním odešla.

Chlapec šel své paní v patách, stěží schopen se udržet, aby nedal najevo škodolibou radost. V Tathagresině manipulaci s králem objevil hořkou, nevraživou pýchu. Inspirován přáním získat její zkušenosti, rychle nabyl zpět otřesenou sebedůvěru. Taen se s odporem stáhla. Z audienčního sálu dosud unikaly periferní emoce a pronikaly do jejího smyslu pro sny. Skrz rádcovu urážku a zděšení cítila královu chuť riskovat, která se jí zakousla do vědomí s krutostí jarního mrazu. Nemohlo být pochyb, vybral by si spojenectví s démony, i kdyby jen proto, aby zastrašil nepřátele.

Taen čelila rozrušení s pevným odhodláním. Zastaví bratrovu zkázu. Vycvičena Vaerey v umění číst sny a posílena v důvěře ve své zvýšené schopnosti se rozhodla pokusit se znovu zkontaktovat s Anskierem. Snad ho teď bude moci zavolat zpět, na pomoc bratrovi. Až na to, že v okamžiku, kdy se její mladé odhodlané srdce začalo věnovat této záležitosti, se Sathid vzepjal, aby jí v tom zabránil.

Cizí matrice pronikala bez varování jejími myšlenkami. Pak udeřila psychicky. Ta rána jí smýkla zpět, omráčila ji a překvapila. Taen upadla do agónie. Nejdřív si neuvědomovala, že cizí bytost, která se jí postavila na odpor, použila ty samé síly, které ovládala stěží před několika vteřinami. Taen se cítila být vržena zpět do mysli svého bratra, ale hlouběji, než to kdy zažila předtím. Upadla jakoby do temnot. Emoce, palčivé jako molové arpeggio harfových strun, jí projely, až se celá její mysl rozezněla v souladu s chlapcovou nesnesitelnou bolestí.

„Tvůj bratr Emien je krutý člověk. Jeho činy nelze odpustit,“ řekl Sathid uvnitř její mysli. Jeho hlas zněl jako její vlastní. Možná se trochu podobal i matčinu hlasu. Taen, topíc se v nočních můrách jako ryba, která uvízla v síti za žábry, se pokoušela zvednout hlas a vzepřít se. Ale jako by měla v hrdle knedlík, přes její rty nevyšlo ani slovo.

„Podívej se sama,“ pokračoval hlas žalobce. Taen zjistila, že není schopna zavřít oči před vidinou, která ničila její vědomí.

Spatřila bratra Emiena, který právě přecházel po palubě Vrány, svíraje v pěsti dlouhý provaz s uzly. Člun sebou házel a jeho čelen mířil díky hřebenům vln, které se rozdíraly o jako břitva ostré útesy, k obloze. Emien hrozil veslařům hlasem, který zošklivěl zlostí. Tou samou rukou, kterou osušoval Taen slzy, když ještě byla malé dítě, zvedl provaz a vší silou jím bušil do zad bezmocných veslařů.

Taen vykřikla na protest, ten však nebyl vyslyšen. Po nahých zádech veslařů stékala v hustých kapkách krev, která se mísila s kalnou vodou na dně člunu. Emien mezitím řval jako šílenec – jeho hlas se stále více podobal hlasu strýce Everetta.

„Ne!“ vykřikla Taen. „To není pravda!“ Ale díky svému nadání viděla detaily, které prozrazovaly něco jiného. Člun narazil do skály s ranou, která Taen ohlušila. Znovu se propadla, skrz smrtelný křik umírajících mužů, do temnoty.

Sathid ji následoval. Honil ji s nelítostnou jistotou. „Tvůj bratr je vrah. Porušuje životní zásady. Nech ho, ať si žije v zatracení.“

Taen zakňourala na protest. Avšak pozorovala Emiena skrz ohněm osvětlené větve stromů v lesním údolí. Emien sebral oblázek a přesně mířeným hodem pomstychtivě ukončil život postaršího muže. Oběť se zhroutila a zůstala tiše ležet, zamotána do záhybů svého černého pláště. Taen, popíchnutá k akci divokou nevírou v něco takového, propátrala bratrovu mysl. Scéna, které se stal svědkem, byla uchována v jeho paměti. Z emocí, jež v něm vyvolala, se dalo vyčíst, že by na ni raději zapomněl.

Taen ohromeně ustoupila. Emien už nebyl ten prudký, ale nevinný bratr, kterého milovala v Imrill Kandu. Někde, nějak, se stal tvrdým a necitlivým, a to takovým způsobem, který by nepřijala ani jeho matka. Zraněna tou změnou a neschopna jí přivyknout, se Taen propadla do bolesti. Sathid, který očekával vítězství, se pohnul, aby ji v sobě uvěznil.

Zatímco dívka ležela pasivně, vytvářel s pomocí zbytků její víry bariéry. V okamžiku, kdy se její láska k bratrovi promění v nenávist, bude její uvěznění kompletní. Sathid se na chvíli zastavil, aby se škodolibě radoval. Jak velice hladce jeho proměna proběhla. Dívka mu stěží odolá.

Taen, topíc se ve smutku, ucítila ozvěnu Sathidova triumfu. Jeho emoce získaly falešný tón. Ať Emien někoho zavraždil nebo ne, nemohla ho nechat na pospas Tathagresiným démonům. Znovu se vrátila k původnímu rozhodnutí. Její emoce polarizovaly a ona hned poznala, že obraz i hlas patří nepříteli. Ne lord Sholl, to tenhle ji znal. Využil její paměti a vzpomínek proti ní samotné, aby zlomil jejího ducha.

Taen provedla protiúder. Se zlobou zrazené se uvolnila ze Sathidova stisku. Vzpomněla si na obraz oběti, kterou Emien srazil kamenem. Tentokrát si ale prohlédla celou akci a poznala v muži v černém plášti Hearvina, jednoho z Anskiereových protivníků, představujících zlo.

„Lháři!“ obvinila Sathida. „Kdo ti dal právo se do toho míchat?“

„Já žádné právo nepotřebuji,“ odpověděl Sathid. „Jsem součástí tebe.“

Když se Taen odmlčela, aby se zamyslela nad tím tvrzením, matrice dodala: „Podívej se sama.“

Taen zaměřila zkoumavý pohled do sebe. S veškerou dostupnou disciplínou, kterou ji naučil Tamlin, prozkoumala zdroj Sathidovy intervence a zjistila, že je nerozuzlitelně spojen s jejími silami čtenářky snů a že jeho povaha je zrcadlovým obrazem povahy jí samotné. Sathid mluvil pravdu. Protivník, jemuž čelila, byla ona sama. Protože její já ji nutilo opustit bratra a porušit integritu její výchovy v Imrill Kandu. Taen chápala, že matrice představuje temnou stránku její povahy, tu defektní tvář jejího sobectví, která se snažila překonat jemnost a lásku nespokojeností.

„Vidíš,“ řekl Sathid. „Jsme jedna bytost. Protivit se mi, znamená popírat vlastní zdroje.“

Jeho slova však stěží rozptýlila Taenino podezření. Následovat Sathidovu logiku znamenalo udělat tu samou chybu, jakou provedl Emien na úkor své vlastní ceny. Taen, která přežila neštěstí, díky němuž musela žít jako mrzák ve společnosti, kde je fyzické zdraví nezbytně nutné, již přijala skutečnost, že nikdy nebude dokonalá. Odmítla by Sathidův návrh, neboť celý život musela strádat. Protože věřila, že jeho vměšování je rozšířením její vlastní malomyslnosti, bezohledně jej zavrhla, nenechávajíc sebemenšího místečka pro dohady.

„Pomohu bratrovi, bez ohledu na to, co udělal,“ řekla Taen odhodlaně.

Sathid se vrátil se smíchem, který nad poli jejího vědomí vytvářel dunivé, démonické ozvěny. „Ty jsi skutečně idealistický blázen. Opravdu znáš svého bratra, kterého se snažíš zachránit? Myslím, že ne. Emien se totiž stal někým úplně jiným, než byl ten bratr, se kterým jsi vyrůstala. Pokud se mu teď pokusíš pomoci, je zjevné, že tě díky své povaze zabije.“

„Ne!“ Taen sebou trhla zpět. Snažila se vyhnat tu iritující přítomnost čehosi cizího z mysli. To však bylo její neoddělitelnou součástí. Zjistila, že se té noční můry jenom tak nezbaví.

„Podíváš-li se, uvidíš,“ vyzýval ji Sathid.

Taen, vyburcována pocitem vlastní počestnosti, se snažila zjistit míru jeho tvrzení. „Tak mi to ukaž. Polopravdy mě ale nepřesvědčí. Dovol mi, ať se sama přesvědčím, že je Emien opravdu zlý.“

Hnána Sathidovou chladnou logikou, hledala Taen bratra. Ponořila se do bezedných hlubin Emienova podvědomí a procházela územím jeho mysli, které bylo dokonce i jemu neznámé. Navštívila krajinu nejistoty. Citlivý vůči chybám spatřil Emien svá raná léta jako období, kdy čelil neoblomným a zraňujícím zájmům starších příbuzných a tlakům vzbuzovaným snahou o přežití v Imrill Kandu, což neponechávalo žádný prostor pro jeho obavy. Marl, s nímž sdílel pracovní nápor pouze Everett, byl často nucen žádat svého mladého syna, aby na svá ramena vzal náklad určený pro dospělého. Emien – osamělý díky své vnímavosti – skrýval utrpení a snažil se i nadále splnit očekávání, která byla příliš velká na to, aby je zvládlo dítě. Život se stal nemilosrdnou zkušeností, neradostnou snahou to všechno vydržet. Emien opovrhoval tvrdou prací, neboť ta dávala nemilosrdně na odiv jeho slabost.

Taen objevovala jeho osobnost s nejkrajnější trpělivostí. Míříc přímo do jádra jeho bytosti zjistila, že Emien tajně toužil postihnout krutost, jako by způsobování bolesti ostatním mohlo nějak ulevit jeho sžíravému pocitu vlastní neschopnosti. Přesto ale pokroucená přání sama o sobě ještě neznamenala, že se z něj stane zločinec. Zoufalá Taen se pečlivě snažila hledat dál.

Vystopovala pod vrstvou bratrova obdivu k Anskiereovi emoce. Strážce bouře se osobně snažil rozehnat melancholii vyplývající z otcovy smrti. Taen zkoumala důvěru, která nejdříve vyrostla mezi čarodějem a jejím bratrem. Ten kontakt byl zpočátku křehký a jemný jako zázrak zrození nebo jako světlo v tmách uprostřed zimy. Pod čarodějovým vedením Emien objevil štěstí a smích a zcela novou radost z přijetí sama sebe. Zprávy o Tierl Ennethu a Anskiereově vině na něj dopadly s ničivostí pohromy. Skutečnost, že dal svou nejhlubší lásku odsouzenému muži, jehož zločiny žádný člověk nemohl prominout, uvrhla Emiena do víru rostoucí, neovladatelné zuřivosti. Celá jeho vratká stabilita se zhroutila jako hrad z písku pod náporem příboje.

Rána v podobě toho objevu dopadla na Taeniny obranné linie. I ona zakusila pocit paniky, kterou Emien poznal přitom, když zuřil, oslepen brutální osamělostí zrady. Díky snové linii jeho sestra poznala strach, hrůzu a nakonec i první kyselá semínka zášti. Emien totiž nikdy nepřijal zodpovědnost za vlastní neštěstí. Kdyby mu Anskiere připravil zmar a smrt pomocí těch samých sil, které, jak přísahal, věnoval na ochranu Tierl Ennethu, vše, pro co žil, by se stalo lží. To, co se naučil, ho však zanechalo zranitelného a udělalo z něj další oběť ničivé nemilosrdnosti osudu. Chlapec, hnán jedovatým přívalem hořkosti, si přál, aby byl nikdy nepoznal iluzi, kterou mu přinesl Anskiere – že život může odměnit člověka, který se snažil rozvíjet svou sílu a pro kterého bylo bezpečí a štěstí věcí víry v to, že jej může dosahnout kdokoli, kdo se o to snaží. Emien cítil, že ho spokojenost navždy opustila, proto se vzdal víry.

Zdeptána pocitem ztráty, který sdílela spolu s bratrem, se Taen stala svědkem zrodu jeho posledního přání. Emien hledal způsob, jak zničit strach, který na něj vystrkoval drápy z nejtemnějšího koutu jeho bytosti. Přál si mít zbraň, moc dostatečně velkou, aby si byl jist, že žádný člověk, ani čaroděj, ani síla osudu ho nikdy nebudou soudit, ani ho neodsoudí. Už nikdy sebou nenechá manipulovat rukama toho, koho miloval. Od této chvíle nevěřil nikomu.

Jeho duch, uvězněný za cihlovou zdí v pozici nevhodné k obraně, toužil po volnosti. Taen zjistila, že bída jejího bratra nezná hranic, a on je ani nechápe. Nemohl dosáhnout míru bez toho, aby si nejdřív neuvědomil chybu. Poháněn Tathagresiným opovržením se rozhodl, že jednodušší bude zabíjet.

Věřil tomu, že jeho sestra zemřela, že byla bez milosti utopena Anskiereovou rukou, když se potopila galéra Vrána. Aby uznal, že je živá a dopravená do bezpečí rukou toho samého čaroděje, znamenalo potlačit to, co se stalo základem jeho existence. Ačkoli Taen dosud neznala rozsah zoufalství, které vzniklo z jeho utrpení, podržela si pravdu, kterou předpověděl Sathid. Emien by vraždil dřív, než by si odpustil chybu, které se dopustil tím, že odsoudil Anskierea, dokonce i kdyby život, který si vzal, patřil jeho vlastní sestře.

Sathid zaujal pozici. Okamžik, na který čekal, se blížil. Dívčina loajalita se jistě pod tíhou poznání zlomí. V té chvíli, až ji oslabí šok z odmítnutí, matrice dosáhne permanentní nadvlády nad její vůlí.

Taen ucítila první závan Sathidova očekávání. Odstrčila jej od sebe, ostře a bezdůvodně jako malé dítě. Bratrova ztráta důvěry ji nezničila. Neuvítala jeho neodbytnou snahu sdílet s ní smutek. Její ztrátu nemohlo utišit žádné logické vysvětlení. Sathid čekal s chladnou trpělivostí hada. Změřil Taeninu zranitelnost a odtud se rozvíjel. Zaměřil svůj útok na událost, jež jí mohla způsobit největší rozčarování. Výsledek byl nevyhnutelný jako mráz na sklonku léta. Po letech strávených zkoumáním Taeniny povahy matrice očekávala, že bolest brzy zlomí jejího ducha.

Ten okamžik však nikdy nenadešel. Taen, dceři generace rybářů, kteří statečně čelili rozmarům oceánských bouří, se Emien nezdál být ztracený, dokud nezemře. Jestli Strážce bouře nemohl ušetřit jejího bratra, alespoň by mohl znát způsob, jak ulevit jeho bídě. Dívka se sebrala. Vyhledá Anskierea. Tlačen dotírající hranou jejího rozhodnutí, Sathid zjistil, že podcenil objem její naděje.

Nyní už muselo dojít ke konfliktu, v němž nezůstala, až na překvapení, žádná výhoda. Když Taen sáhla po schopnosti překonat vzdálenost k ledovým útesům, Sathid zaútočil. Udeřil s fyzickou agónií, kterou poznala, když jí bedna rozdrtila kotník. Měl v úmyslu ji vyvést z rovnováhy.

Taen pronikla horká, doběla rozžhavená, vlna bolesti. Považovala Sathida za svého nepřítele. Ačkoliv se usídlil v její mysli, projevoval svou vůli jako odlišná bytost, a nyní stál mezi Taen a Anskierem jako překážka. Anskiere byl Emienovou jedinou šancí na vysvobození. Dívce se zatmělo z prudkosti útoku matrice před očima. Držela se svého vědomí s urputností námořníka hozeného přes palubu. Vzdát se znamenalo upadnout v zapomnění. Taen, která zvládla muka zranění předtím, to vydržela i nyní. Žádnému mučení nepodlehne. Nahlédla do Emienova zraněného ducha. Ani sama smrt by ji nepřiměla zvolit si ten stejný způsob zrady sebe sama.

„Najdu Anskierea.“ Její slova prostupovalo utrpení, ale její úmysl byl nezlomný. „Dej mi volnost.“

Sathid zaostřil pohled jinam. Napadl její mysl záznamem zraňujících obrazů, které získal z její paměti. Taen se dívala na domy v Imrill Kandu, jejichž šedá, větrem ošlehaná prkna roznášela zuřící bouře po okolí. Matrice jí ukázala tu stejnou zkázu, jaká potkala obyvatele Tierl Ennethu, když Anskiereovy síly zničily jejich domovy a rodiny. Jako led studené kapky jí smáčely sukni a přitlačovaly ji dívce ke kolenům. Dopadaly na zem před ni, když procházela zbytky ulic vesnice. Pod rozbitými trámy bratrancova domova objevila kosti Strážce bouře, kterého hledala, poházené jako úlomky vraku po roztrhaném vlněném plášti. Lebka, mající oční jamky zaplněné pískem, ji vyčítavě pozorovala.

„Ne!“ Taen se vzepjala Sathidovu stisku, čímž jej nutila obraz vymazat. Snažila se čelit jeho ošklivosti pomocí vlastních vzpomínek na krásu, a obrazy se jí míhaly v mysli. Matrice se je snažila narušit. Taen si představovala, že trhá divoce rostoucí květiny ve skalách Imrill Kandu. Ruce jí svíraly vadnoucí trnité keře. Teplo ohňů při slunovratu odlétlo pryč jako prach proměněný v nepříjemnou plískanici. Malé fialové mušličky, které kdysi sbírávala na plážích při odlivu, zpráchnivěly, když se jich dotkla. Sathidova škodolibost neznala hranic. Neochotna dívat se, že vše, co milovala, znesvětila jeho nevraživost, dívka hledala prostou mysl lovce ryb, kterou jí kdysi Tamlin půjčil k procvičování.

Protože existence lovce ryb jí nikdy nebyla drahá, Sathid nenašel vazbu, kterou by mohl prozkoumat. Zaváhal, vyveden z míry, a v té chvíli Taenina vůle zvítězila. Její smysl pro sny se vyjasnil. Znovu viděla samu sebe Emienovýma očima. Seděl na lavičce na dvoře paláce, ochromený a chvějící se. Tathagres jej vzala za loket. Najednou byla plná zájmu.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Omdlel jsem?“

Taen hned poznala, že její konflikt se Sathidem neprošel bez účinku na bratrovu mysl. Dokonce i když se matrice sebrala k druhému útoku, cítila chlapcovu bolestnou zmatenost. Také si všimla, že Tathagresin soucit maskoval hlubší city, visící jako korálky na drátku nedůvěry. Přesto si ale Sathid nedovolil další zkoumání. Taen uchopila bratrovu mysl rychle, jako když se potápník vynoří nad hladinu, aby se nadechl vzduchu. Držela ji pevně. Chlapec procedil skrz sevřené rty pár slov. „Trochu se mi točí hlava,“ řekl. „Strážní se se mnou moc nemazlili, když mě chytili.“ Než ho Taen pustila, přehodila přes bratrovy myšlenky závoj zmatenosti, aby se dezorientace, kterou zakusil po svém odchodu z královského audienčního sálu, nemohla příliš vyjasnit. Pak, když Sathid vyskočil, aby se jí znovu zmocnil, se Taen ponořila do vířící spirály prostoru a času a prolétla jí do přístavní krčmy v jedné vesnici. Tam stál pod oknem s okenicemi jeden její důvěrně známý a nudný člověk. Na sobě měl dosud páchnoucí nepromokavý rybářský oděv. Žadonil o přízeň baculatého děvčete, které v krčmě pracovalo.

Sathid vycítil skutečnost, že ji přestává ovládat. Nepřipraven na obranu snažil se přijít s nějakou strategií, ale v Taeniných vzpomínkách nenalezl nic, co by vysvětlovalo příčinu toho, že vyhledala právě tohoto rybáře. Matrice, jíž byl odepřen přístup všemi směry, si zvolila nenucenost. Tím samým způsobem, jakým přetvořil Taeniny vzpomínky na mušličky, divoce rostoucí květiny a ohně při slunovratu, se Sathid zaměřil na předmět její soustředěnosti a vytvořil iluzi svého protějšku.

Taen měla na rybářovy způsoby dvoření přesně vyhraněný názor. Tak bránila Sathidovi v tom, aby ji obklíčil. Do rybářovy prosté mysli bylo celkem snadné vniknout. Matrice upevnila plným ovládáním zkušeností čtenáře myšlenek svou pozici a zvýšila mužovu vnímavost.

Promrzlý rybář, který stál pln naděje uprostřed zahrady s léčivými bylinami, v níž dosud neotrhané byliny z poslední sklizně měly stvoly zhnědlé mrazem, byl na krátkou chvíli dezorientován. V okamžiku, kdy se jeho zamlžené smysly projasnily, zjistil, že ve své mozolnaté ruce svírá stonky sedmi červených růží. Pohled na ně jej šokoval tak, že ztratil řeč. Nevěděl, jak se tam uprostřed zimy, kdy nic nekvetlo, objevily. Všiml si víc zdráhavěji zbytku Sathidových iluzí, protože nic kolem něj nebylo stejné.

Jeho plesnivý nepromokavý oblek byl nahrazen pláštěm z česané šedé plsti. Jeho až k bokům vysoké holínky zmizely také. Proměnily se v měkké legíny z teletiny se stříbrnými cvočky a vyšitými manžetami. Neupravený spletenec rezavých vlasů a vousů, který mu většinou spadal až na krk, a většina jeho rysů doznaly značné proměny. Muž nyní vypadal čistě a upraveně, až nad tou proměnou údivem vyvaloval oči.

Dvakrát polkl a zvedl chvějící se prst, aby se dotkl jedné růže. Kloub prstu si odřel o trn. Přesvědčen o tom, že tato vidina je důsledkem šílenství, hlasitě vykřikl překvapením.

Ten hluk objekt jeho vášně vylekal. Okenice nad jeho hlavou se prudce otevřely a dívka vyklonila hlavu z okna. Otevřela ústa, aby ho pokárala. Sathid, jehož lest byla téměř zničena, byl nucen zasáhnout. Zahrnul tu ženu do svého snového kouzla. Velkoryse obohatil rybářův zjev ještě o sametový kabátek do pasu.

Když žena zjistila, že prosebník pod jejím oknem není ten otravný rybář, který s sebou večer co večer do jejího výčepu vnese pach tresek, vykřikla s kořistnickým potěšením. Stál tu čistý, urostlý chlapík, podle jehož oblečení se dalo soudit, že je bohatý. A navíc, růže v zimě, to je také dost nákladná záležitost, kterou si nemohlo dopřát žádné děvče z přístavu, pokud by se o ni neucházel přímo sám král. Tahle nikdy neváhala. Usmála se, skrývajíc zlomený zub jazykem. Přeskočila práh dveří, aby ji políbil. Rybáři se rozšířily oči při pohledu na to, co přistálo jen několik palců od jeho nosu. Neschopna ubránit se humoru, jenž byl obsažen v rybářových směšných nesnázích, Taen vyprskla v smích.

Sathid se vzpamatoval z úleku. Ve spektru lidských emocí ležel posměch nejdále od sklíčenosti nutně vyplývající z porážky. Maje k dispozici pouze Taeninu výchovu v drsném prostředí Imrill Kandu, ze které mohl vyvozovat závěry, příliš humor nechápal. Věděl jenom to, že jeho pokus o zastrašení selhal. Znechuceně tedy konstrukci svého útoku opustil. Děvče z krčmy, které zjistilo, že má tvář napůl zakrytou rybářovými mastnými vousy, tlumeně vykřiklo. Pokusilo se vyškubnout, ale chlapík měl nyní pěst vsunutou za její blůzu. Bělené plátno se roztrhlo se stěží předstíranou záminkou skromnosti. Žena znovu vykřikla, zatímco její nápadník sklíčeně zíral na živůtek vycpaný vlněnými hadry.

Při tom pohledu se Taen omezila na záchvat veselí, které ji rozechvívalo. Sathid se marně snažil znovu získat vliv, ale komický výraz ve tváři rybáře dívku dočista opanoval. Na chvíli svůj hysterický smích nedokázala ovládnout. Matrice, zmatena nezdarem, se stáhla. Nad kapslí, která ukrývala Taenino tělo, se posunovala metr za metrem a spustila se do zelených sektorů číselníků. Vaere, který stál poblíž, si tento fakt poznamenal. Dívka ve své snaze o nadvládu triumfovala. Její smích postupně nabýval snesitelných rozměrů. Porazila Sathida a nárokovala si plnou schopnost ovládání schopností čtenáře snů vlastními silami.

Taen se sotva zastavila, aby si vychutnala vítězství. Ve chvíli, kdy zjistila, že její vůli už nikdo neoponuje, posbírala roztěkané myšlenky. Ačkoli každý její nerv volal po odpočinku, soustředila své zkušenosti čtenáře snů na jediné místo. Kvůli Emienovi se znovu vrhla vpřed, aby vyhledala čaroděje Anskierea.

Kapitola 15

Anskiereova kouzla

Ledové útesy se tyčily nad severním výběžkem pevniny Cliffhavenu. Ve srovnání se špinavou šedí bouřkových mraků byly bílé jako sníh. Dole pod nimi nenasytné mořské vlny vytesávaly do kouzlem spoutaného ledu jeskyně. Sprška vody do něj narážela s palčivou zuřivostí, drsnější, než jak tomu bylo kteroukoli zimu zvykem. Vzduch štípal s břitkostí ostří arktické noci. Sem se Taen vrátila, aby vyhledala čaroděje Anskierea.

Tentokrát spatřila obranné síly, které teď byly díky rozšířenému vědomí, získanému ze spojení se Sathidem, dobře viditelné. Z povrchu útesu vyzařovaly posunující se závoje modrofialového světla. Taen vystopovala z něj vyplývající energii hluboko do země, jednu do sebe zapadající vrstvu po druhé, když pátrala po Strážci bouře. Jejími smysly pronikal mráz a zahaloval její nejhlubší vědomí skličujícím závojem padajícího sněhu, který ji dezorientoval, než se rozplynul. Ale energie, které ji předtím mátly, se nyní zcela vyjasnily. Ačkoli síly, které Taen získala z matrice, nezaručovaly žádný vliv na počasí, Anskiereovy schopnosti pocházely rovněž od Sathida. Viděny čočkami jejího nově zrozeného mistrovství, byly jejich struktury srozumitelné. Taen, sledujíc vzor spletitý jako stužky, které tkaly starší ženy v Imrill Kandu, zamířila kouzlo proti jeho zdroji. Z dálky zněl pískot démonů mrazu, doprovázený hlasitějšími tóny, hrozivějšími, než na jaké si vzpomínala. Ale Taen si jich nevšímala. Neobtěžoval ji ochromující strach její předchozí zkušenosti. Brzy, při víření obranných sil, zkonfrontovala kužel ticha a tmy, která dříve porazila všechny její zkušenosti.

Zastavila se tam, aby se znovu soustředila. Žádný důvod, kvůli kterému byl Anskiere v zajetí, nemohl být slabý. Taen, která již byla oslabena bojem se Sathidem, se neodvažovala dotknout konečné obranné síly s méně než naprostou opatrností. Zde by mohl mít špatný úsudek fatální následky. Jediné uklouznutí by mohlo snadno způsobit škody, jaké by žádná moc Keithlandu nebyla schopna napravit. Taen vrhla vpřed svůj smysl čtenářky snů s nádechem nejvyšší jemnosti a rozprostřela vědomí jako zámotek kolem překážky, aby poznala, kde je soustředěna Anskiereova obrana.

Konfigurace, na kterou narazila, jí připadala být podivně známá. Díky rozšířenému vnímání smyslu pro sny poznala trojitý kruh síly, který kdysi vystřeloval lesknoucí se pásy světla kolem křídel sokola bouře, kterého vypustila z paluby galéry Vrána. Ale nyní jí Tamlinovo školení zaručovalo kompletnější pochopení. Propletenost moci tvořila obranné síly čarodějova vybavení. Jediný dotek by zabil jakoukoli bytost, která by nebyla přivyklá na jeho rezonanci. Ale Taen v té struktuře vycítila trhlinu.

Něco se zdálo být v nepořádku s kontinuitou obranné síly. Její symetrie nebyla perfektní, jako by do ní něco udeřilo a způsobilo disharmonii. Taen prozkoumala anomálii svým smyslem pro sny. Obranné síly byly určitě narušeny, i kdyby jen mírně. Rezonance vměšování se uklidnila. Její povaha Taen vyburcovala. Vyděsila ji. Před ní sem přišel někdo s nekalými úmysly. Po průchodu té osoby zůstala v obranných silách díra. Ačkoli Taen měla dostatek znalostí, aby si získala plný přístup ke všem škodám, poznala dotek čehosi mimo kouzla. Ať se ke Strážci bouře snažil dostat kdokoli, byl nástrojem Prokletých Koru. Za viníka se dala v tomto případě považovat sama Tathagres.

Tento objev vyvolal v Taen zlost. Když se ta čarodějka magicky přepravila s Emienem na Kisburnův dvůr, síly, kterými manipulovala, patřily zcela určitě Anskiereovi. Kdysi se zmocnila jeho věcí, aby zvedla hladinu moře v Tierl Ennethu. Taen se najednou začala bát o bezpečnost Strážce bouře. Vrhla svůj smysl pro sny nemilosrdně za obranné síly a zkoumala, co je za nimi.

Narazila na Anskiereovo vědomí, ostré, bezprostřední a náročné. Taen si živě vzpomínala, jak čaroděj ovládal počasí v Imrill Kandu, ale s jedním rozdílem. Anskiere spal, jeho vůle byla v klidu, jako by nahromadil své zdroje, čekaje na den probuzení, který měl teprve přijít. Vypadal nevzrušeně. Dokonce ani Tathagres se zjevně neodvážila vyrušit čaroděje, kterého vyškolili Vaereové. Taen opatrně vložila své vědomí do čarodějova. Její dotek byl tak letmý, že se neprobral ze stagnace, když se k němu připojila a začala snít spolu s ním.

Anskiereův spánek vytvořil krajinu zklamaných nadějí, ostrých vzpomínkou na spory. Sedm desetiletí totiž Strážce bouře a Pán ohně spolupracovali. Jejich talenty se spojily v jedinou sílu. Spolu pokořili jedenáct druhů Prokletých Koru a pak spolu uvěznili nejhrozivější protivníky Keithlandu, démony Mhargy z Tor Elshendu. Ačkoli oba čárodějové pracovali mysl vedle mysli po dobu delší, než činí délka života většiny lidí, Taen mezi nimi neobjevila žádnou lásku.

Napůl vnořena do stínů emoce, co rozštěpila sen Strážce bouře, poznala dívka jedovaté, politováníhodné zákruty povahy Ivaina – Pána ohně. Tato špatnost Anskierea zraňovala, poněvadž si vzpomněl, že Ivain před Cyklem ohně radikálně otřásl svým zdravým rozumem. Anskiere mu vrátil takovou krutost se soucitem a kdysi i s důvěrou, která mu téměř přivodila zkázu. Ivain jej totiž zradil, když byli na vrcholu úsilí zabránit šíření Mhargů. Strážce bouře přežil a pokračoval sám, dokud nedosáhl uvěznění démonů, ale jizvy, které mu způsobil Ivainův špatný čin, se nikdy nezhojily.

Taen nyní hleděla na snahy démony mrazu pustit. Otřáslo jí sdílené poznání, že Anskiereův život zcela závisel na zkušenostech Pána ohně. Byla vyladěna na stejnou vlnu s Anskiereovými tužbami. Její smysl pro sny kopíroval rozhodnutí uvolnit kouzelné vybavení k vyzvání Ivainova potomka, aby vstoupil do služby. Tato volba v sobě nesla ozvěny tragédie. Anskiere plně chápal, že chlapec, který na jeho výzvu odpověděl, musí jednoho dne trpět kvůli otcovu osudu. Žádný člověk, který pokoušel Cyklus ohně, neunikl jeho stopám šílenství. Proto bylo Ivainovo jméno vzpomínáno s nenávistí, ačkoliv mladý muž, který jako první přijal výcvik od Vaereů, byl milován pro svou velkodušnost.

Taen, kterou tížila Anskiereova minulost a jeho agonizující možnost jediné volby, vyladila své vědomí ke kouzlu, které představovalo její poslední naději. Protože ta naděje také zahrnovala osud jejího jediného bratra, vytyčila cestu kouzel, která Anskiere vytvořil, aby povolal syna Ivaina, Pána ohně. Proud síly vystřelil na severozápad, vznášeje se nad otevřeným mořem a maje jasný cíl, jako by veden světlem majáku. Dívka kouzlo sledovala pomocí snové linie.

Její pátrání začalo bez vynaložení větší námahy. Vedena přesností Anskiereova díla spěchala Taen nad hřebeny vln s lehkostí letu tažného ptáka. Procestovala nezměrnou vzdálenost během několika vteřin, aniž by se přidržovala orientačních bodů v krajině, zšeřelé pod mírně zataženou zimní oblohou. Kouzlo najednou zakolísalo. Taen se zapotácela. Stržena ozvěnou násilí se pokusila zmírnit rychlost. Avšak kouzlo kolem ní náhle explodovalo. Jeho lineární postup se zařezával do víru vynaložené síly jako pokroucený drát.

Taen se zmocnil zmatek a úplně ztratila stopu. Překonávala tento děsivý moment omráčenosti, klopýtajíc až k hraně prázdnoty a snažíc se udržet kontakt s místem, kde se kouzlo porušilo díky chaosu. Její nadvláda postupně začala převažovat. Snová linie se stabilizovala. Taen znovu získala orientaci, ale pocítila vyčerpání. Pod sebou spatřila zasněžené střechy domků rybářské vesnice, které se krčily na úpatí hor při pobřeží. Z jejich komínů stoupal kouř. Taen díky své vnímavosti, podivně zvýšené smyslem pro sny, vycítila slabou vůni březového dřeva. Venkovská cesta ji vedla ven z usedlosti. Stáčela se vzhůru po svahu, ohyb za ohybem, dokud se neztratila ve věčně zeleném zakrslém podrostu.

Taen sledovala obyvatele vesnice s pozorností čtenáře myšlenek. Nenašla však nic víc než prosté myšlenky rybářského národa, týkající se oprav sítí, pečení chleba a odstraňování vrstev ledu, který ochromoval přístav. Taen měla dojem, že je nemožné, aby se předmět Anskiereových nadějí nacházel mezi těmito upracovanými lidmi. Podstatně pravděpodobnější jí připadalo, že Ivainův potomek žije na nějakém vzdálenějším místě, dostatečně daleko od přerušení kouzla, způsobeného Tathagresiným transferem. Taen, utvrzená ve své předtuše, opustila vesnici a zaměřila svůj zájem na severozápad, v přímé linii od Cliffhavenu. Její hledání ji vedlo nad vysoko ležícími, sněhem zavátými průsmyky Furlains, do kopcovité krajiny na vzdálené straně, kde stromy Seitforestu vrhaly na pozadí zimní oblohy matnou siluetu.

Tam vypozorovala Taen nad holými korunami buků stopy Anskiereova kouzla. Jeho struktura byla stěží viditelná. Taen se díky jejímu smyslu pro sny jevila jako spletité paprsky světla. Ty se ustálily, jak pokračovala. Postupně se staly strukturálně neporušenými. Žádná moc kouzlo nenarušovala. Zlom za Furlains přerušil kontinuitu kouzla, které Anskiere vytvořil, aby povolal Ivainova potomka do Cliffhavenu, jako by se akvadukt přelomil v půli mostního oblouku. Ale Taen bez těžkostí vyčetla orientaci kouzla ze zbylých segmentů. Cesta kouzla se znovu objevila, přímá jako linka, kterou nakreslil projektant. Vedla skrz dlouhá zarostlá údolíčka Seitforestu, až nakonec skončila na prahu lesníkova srubu.

Tam Taen objevila plavovlasého chlapce, asi tak v Emienově věku, který byl až po krk zachumlán v kožešině. Jeho dech ihned zamrzal v průzračném zimním vzduchu, když se supěním zvedal těžký balík na křehkou konstrukci tažných saní. Taen podle jeho neklidných, sebezpytujících myšlenek ihned poznala, že našla to, na co se kouzlo zaměřilo. Tento štíhlý, ničím zajímavý chlapec byl onen Ivainův potomek, v jehož pomoc Anskiere při svém osvobození doufal.

Prostovlasý chlapec, mající líce zčervenalé mrazem, si vůbec nevšiml přítomnosti kohosi, kdo pozoroval jeho pohyby. Potýkal se rozčileně s uzlem na provaze, který si přinesl, aby jím zabezpečil náklad na saních. Rukavice a poryvy větru mu to však znemožňovaly. On ale přesto ani jednou nezaklel. Tiše se snažil provaz rozmotat. Obočí nad hnědýma očima měl stažená, jak se mračil. Taen se zastavila, zaujata jeho prostými myšlenkami, jak tak přemýšlel nad svým úkolem. Nad jejím zájmem momentálně převládla zvědavost. Dívala se, jak chlapec přivazuje náklad s horlivou pečlivostí. Chlapec dokončil práci. Pečlivě náklad přivázal a udělal několik uzlů, aby se provaz nerozvázal, tak pečlivě uvázaných, jako by je vázal syn rybáře.

Dveře srubu se prudce otevřely. Chlapec vzhlédl. Objevil se v nich vysoký, štíhlý zálesák, mající na hlavě čepici z kuní kožešiny. Černé vlasy, již značně prošedivělé, mu padaly na ramena. Přistoupil k chlapci a poklekl vedle saní.

S opatrností muže, který vyrostl v divočině, zkontroloval napětí provazů. Potom se spokojeně napřímil a poplácal chlapce po rameni. „Dobrá práce,“ řekl jemně. „Nezapomněl jsi na zapalovač a kamínek do zapalovače?“

Chlapec poplácal rukou po vaku, který mu visel u boku. Ačkoliv neřekl ani slovo, plachý úsměv, který projasnil rysy jeho tváře, prozrazoval pocity těžko ovladatelné pýchy. Zálesákovu pochvalu zoufale potřeboval. Taen, citlivá vůči faktu, že osud Anskierea, Emiena a snad celého Keithlandu spočívá na nejistých ramenou tohoto chlapce, natáhla ruku, aby prohloubila jeho myšlenky.

Její vstup byl tichý jako let sovy a její kořist nic takového neočekávala. Chlapec, jehož jméno znělo Kerainson Jaric, nesl známky nedávného bolestivého poranění. Pracoval jako učeň zálesáka Telemarka. Tichý a vážný Jaric se zoufale snažil zesílit. Bez přestání se pokoušel jít dál, jako by musel překonat něco horšího než jen slabotu, kterou cítil při rekonvalescenci po zranění. Když ale Taen hledala známky jeho nedávné minulosti, našla jenom prázdnotu a palčivý pocit hanby. Kerainson Jaric ji zmátl tím, že nedisponoval žádnou vědomou vzpomínkou na minulost nebo na příbuzné.

Jeho osud pohnul Taen k lítosti. Sáhla do jeho mysli s pomocí veškerých zkušeností čtenáře snů, aby zjistila, proč tomu tak vlastně je. Učinila znepokojující objev. Jaricovo soužení pramenilo jednak z rány na hlavě, kterou mu uštědřili psanci, a pak ze zpětného nárazu po Tathagresině zásahu v době, kdy narušila Anskiereovo kouzlo. Mohla by přimět chlapce, aby si vzpomněl. Ale díky jednomu ukradenému záblesku vzpomínky na minulost, na který zapomněl, Taen pochopila dost, aby věděla, že obnovení paměti mu nepřinese vůbec žádný užitek. Přesto ale, kdyby ponechala Jaricův vrozený talent na straně protivníka, démoni by určitě zvítězili. Anskiere by se ze svého vězení již nikdy nedostal a klíče k Elrinfaeru by padly do rukou Tathagres. Taen se stáhla od chlapce na mýtinu. Trápila ji skutečnost, že jeho mírumilovný život se zálesákem neměl mít delšího trvání.

* * *

V tom okamžiku, kdy psychická síť Taenina vědomí nabyla normálních proporcí, Vaere zaklapl časový diferenciál, kterým ji ovládal. Kapsli, ve které spočívalo její tělo, navrátil podstatě kontinuity Keithlandu. Dívka v kapsli mírumilovně spala. Během dlouhých let jejího uvěznění v kapsli jí narostly vlasy lesklé jako havraní peří. Její tělo plně vyspělo. Cyklus Sathidovy nadvlády na dívčino psychické zdraví uvalil vysokou daň. Vaere zjistil, že její váha je až nebezpečně nízká a že vyčerpáním přišla o většinu vitality. Kdyby Taen vysvobodil z chráněného prostředí kapsle, v současném oslabeném stavu by riskoval její onemocnění. Ale snové vidiny, které vysílala, byly normální. Odpočinkem nakonec znovu získá rovnováhu.

Následující měsíce ale vyvinou základní faktory, které rozhodnou o přežití lidstva. Vaere vypočítal čísla pravděpodobnosti, jako kdyby si dělal starosti. Taen během svého zdokonalovacího procesu objevila nové informace. Nově objevené skutečnosti vytvářely hrozivý obraz. Vaere vypočítal další sadu extrapolací a vydedukoval z číslic potenciální neštěstí. Zdálo se totiž, že démoni se opovážili míchat se rovnou do lidské politiky, poprvé od katastrofy Corinne Dane. Pokud se daly Taeniny vjemy považovat za přesné, hlavní rádce krále Kisburna byl celkem jistě cizí vlkodlak. To s sebou neslo nezměrnou hrozbu, neboť za královými horkokrevnými ambicemi a jeho rozhodnutím věřit Tathagres by se dal spatřit vliv lorda Sholla. Vaere si uvědomoval význam celého tažení proti Svobodným ostrovům jako záminku k tomu, aby se knihovny Landfastu dostaly do rukou démonům. Padne-li Aliance, dědictví lidstva bude nezvratně ztraceno.

Na panelech blikala světýlka jako hvězdy, když Vaere počítal rovnice. Nyní víc než dřív bylo zapotřebí Taenina talentu čtenáře snů. Jen ona mohla vyzvat cizího vlkodlaka a zničit jeho vliv na záležitosti lidí, které si vybral, aby s nimi manipuloval jako s loutkami. Ale nadvláda Sathidu ji též učinila zranitelnou. Vaere věděl, že křehká dívka, již chránila kapsle, bude bez milosti zničena, pokud se démoni dozvědí o její existenci. Jen dvě bytosti měly dost síly, aby ji chránily – Strážce bouře, jehož dosud činilo kouzlo poutající démony mrazu bezmocným, a nezkušený potomek Ivaina, Pána ohně.

Vaere vyvodil ze svých výpočtů závěry s čímsi, co se dost podobalo emocím. Taen bude muset zůstat většinu zimy v kapsli, aby obnovila své fyzické síly. Během té doby musí věnovat své schopnosti čtenáře myšlenek k obnově Jaricovy paměti a zavést ho přes Furlains k vesnici Mearren Ard. Až se chlapec dostane k moři, Anskiereovo kouzlo začne účinkovat. Vaere srovnal vyhlídky a zjistil, že prostor pro chybu neexistuje. Jaric, přestože byl nemilosrdně poháněn vpřed kouzlem, nejspíš nedopluje do Cliffhavenu dřív než na jaře. V té době již armády vyplují k úžině, čímž se dá počítat s Kielmarkovou porážkou.

Otázka hmotného zájmu již nezávisela pouze na Taen, ani na nejistotě Anskiereovy záchrany. Podle Vaereovy analýzy záviselo přežití lidstva na možnosti, že se Kerainsonu Jaricovi podaří ovládnout nadvládu Cyklu ohně. Kdyby se lord Sholl od Tathagres dozvěděl, že Ivain po sobě zanechal potomka, démoni by chlapce pronásledovali tak dlouho, dokud by ho nezabili.

Kdyby byl Vaere člověk, mohl by si zoufat. Vyrovnanost chlapcovy budoucnosti spočívala na Taenině vlivu jakožto čtenářky snů a na výsledcích závodu s nemilosrdným časem. Skutečnosti na něj totiž naléhavě dotíraly. Kdyby Jaric nedostál svému dědictví, démoni by dokonali pomstu vůči lidstvu. Problémy, které Vaere posuzoval, s sebou nesly nejistotu koňských dostihů. Protože přežití lidstva spočívá v Jaricových rukou, musí jej Taen poslat k ledovým útesům a k Anskiereovi dřív, než tam dorazí Kisburnovy armády.

* * *

Řemeny tažných saní se zadíraly Jaricovi hluboko do ramen, když saně vyprostil z houští. Do vlasů mu padal sníh a rozpuštěné sněhové vločky mu nepříjemně stékaly pod kožešinový límec. Ale Jaric ani nepomyslel na to, aby si stěžoval. Uprostřed zimy budou závěje pod stromy hluboké a prachové. Zakryjí překážky, ve kterých nyní uvízly kluzné lišty saní. Jaric si představil okamžik, kdy Telemark zvedne z háků na půdě naolejované sněžnice. Díra v jeho paměti ho rozčilovala méně, když měl zvládnout nový úkol.

Zálesák se mlčky pohyboval sněhem zapadaným lesem. Jaric jej následoval, táhnuv sáně nemilosrdně přes spadnutý kmen stromu. Řemeny se mu bolestivě zadíraly do rukou, když kluzné lišty překonávaly s jemným kovovým zvoněním překážku. Balíky se znovu zachytily o větev. Jaricovi padal za krk mokrý sníh. Zastavil se, aby setřásl z ramen led.

Telemark se zastavil také a ohlédl se. „Počkej,“ řekl chlapci, který zápolil se saněmi. „Já ty sáně chvíli potáhnu.“

Jaric zavrtěl zahanbeně hlavou.

Zálesák chlapce pozoroval. Jeho větrem ošlehaný obličej dostal vážný výraz. „Jaricu,“ řekl nakonec, „existují zákony, které muž neporuší, pokud žije v divočině v zimě. První z nich zní: Nikdy neplýtvat zbytečně silami.“

Telemark natáhl ruku neuvěřitelnou rychlostí k Jaricovi a poplácal jej po rameni. Ne však moc silně. Přesto ale to poplácání zasáhlo, přímo jako rána, bolestivě Jaricovy svaly, zesláblé váhou saní. Chlapec sebou podvědomě trhl.

„Jsi unavený.“ Zálesák jemně vytrhl Jaricovi z ruky řemeny od saní. „Jestli se vyčerpáš, kdo mi bude pomáhat postavit tábor a rozdělat oheň?“

Chlapec si povzdechl a přikývl. Ustoupil stranou, aby mohl Telemark přetáhnout sáně přes kládu. Ačkoli měl zálesák tvář otočenou na druhou stranu, Jaric chápal, že ho trápí skutečnost, že od svého uzdravení po té nehodě málo mluví. Ve způsobech jeho chování bylo občas znát zklamání, ačkoli se s ním chlapci nikdy nesvěřoval.

Jaric stiskl rty. Díval se, jak Telemark táhne sáně zdánlivě bez vynaložení jakékoli síly. Jeho rytmický krok a nepřerušený svistot kluznic po sněhu odrážely víc než roky shromažďovaných zkušeností. Přesto tento spěch prozrazoval jeho obavy. Jaric nerad zálesákovi, který mu poskytl přístřeší a vyléčil ho, působil potíže. Doposud se rozhovoru s ním vyhýbal. Slova ho vyrušovala. Vytvářela rušivé momenty, jejichž následky nebylo možno zmírnit, jako kdyby představovala víc než jen prostý zvuk při jejich vyřčení. Mluvit znamenalo přestat se orientovat, ztratit se v černotě prázdnoty, kde končila jeho paměť a kde ho neznámo nekonečně mučilo nezodpovězenými otázkami. Jaric si připadal jako námořník, který spadne přes palubu do vod, nad nimiž se vznáší mlha. Vychutnával si výlučnost oné chvíle. V nastalém tichu naslouchal, zda neuslyší znamení, které by jej přivedlo zpět k minulosti, již ztratil.

Jak odpoledne ubíhalo, počasí se zhoršovalo. Jaric, oslepen houstnoucími sněhovými vločkami, zakopával o větve. Za manžetami bot měl plno sněhu, který se měnil v led, to jak se prodíral houštím, pokrytým čerstvě napadaným sněhem. Terén se stal méně schůdným. Rozrývaly jej stružky černé, nezledovatělé vody, stékající z úbočí kopce. Přesto ale chlapec kráčel dál, aniž by požádal o odpočinek. Telemark se zastavil drahnou dobu před západem slunce pod vysokým skalním útesem. Vítr hnal sníh ve vířivých oblacích pryč z holého hřebenu. Sněhové vločky vířily se svištěním nad osekanými kládami přístavku.

Zálesák, otočený zády ke skalám, se opřel jednou nohou o sáně a složil ruce na koleno. „Myslíš, že bys dokázal postavit úkryt?“

Jaric se pousmál. V tichém, sněhem spoutaném lese se cítil jako doma. Těšila ho vyhlídka na to, že vybuduje tábor, k čemuž před odjezdem z Morbrithu zatím neměl nikdy příležitost. Avšak nevrátila se mu žádná vzpomínka na jeho dřívější bezmocnost, která by ho trápila, když poklekl a položil ruce na provazy, kterými byl svázán náklad na saních.

Telemark se zasmál a sklonil se, aby mu pomohl. „Počkej, já si vezmu luk a dvě pasti na bobry. Předpokládáš, že bych mohl položit pasti a obstarat večeři, než bys vybudoval tábor a založil oheň?“

Jaric se zašklebil. Strhl si zuby jednu palečnici a důkladně se pustil do uzlů.

„Dobře tedy, dáme si závod,“ navrhl Telemark. „Pokud zvítězíš, začnu tě učit bojovat s holemi. Vítr udržuje sníh na srázu v tenké vrstvě. Tam by mělo být dostatečně pevné místo.“

Zálesák rozvázal balík a vytáhl z něj dvě ocelové pasti. Každá měla dlouhý řetěz zakončený kovaným kruhem. Pak rozvázal toulec se šípy, vzal luk a sekeru a potichu zmizel v lese. Jaric jen stěží jeho odchod zaznamenal. Vyložil saně s nadměrným spěchem a odvázal zalátanou plachtovinu, již měl v úmyslu použít k postavení úkrytu. Za manžety bot mu padal sníh, když ji přehazoval přes klády přístavku. Plachtou cloumal ledový vítr, zatímco se snažil zajistit ji provazy, aby neulétla. Ale Jaric byl nadšen z důvěry, která v něj byla vložena, a nepohodlí si nevšímal. Natáhl plachtu a zásoby bezpečně přemístil pod ni. Potom běžel a klouzal se v čerstvě napadaném sněhu. Natáhl si znovu palečnice, uchopil řemeny saní a odjel hledat palivové dříví.

Vrátil se s plným nákladem, téměř bez dechu, přesto se ale smál. Rozehřátý tou námahou si stáhl palečnice a pustil se s pomocí zapalovače a kamínku do práce. Padající sníh odřezky dřeva zvlhčil. Jaric utvořil z dlaní misku, schoulen proti větru. Znovu a znovu se snažil rozdmýchat jiskry, aby se oheň rozhořel. Chlapec se ohlédl přes rameno, jist si tím, že Telemark se objeví každou chvíli. Když ale konečně z hoblin vyfoukal malou jiskřičku, zálesák ještě nedorazil.

Jaric na hobliny naházel ledabyle kusy dřeva. Pak, naplněn pýchou, jak se mu práce podařila, se posadil na okraj prázdných saní a natáhl nohy v promáčených holínkách k ohni. Když plameny získaly zlatočervenou barvu, chlapec se zaposlouchal. Chtěl se přesvědčit, jestli neuslyší Telemarkovy kroky. Každý sval v těle měl napjatý. Sníh padal a se syčením se rozpouštěl nad ohněm. Připomínalo to šepot duchů. Březová polena praskala a syčela, dokud nezčernala a neproměnila se v popel, zatímco za kruhem světla z ohně větve stromů praskaly pod tíhou ledu. Mokré skvrny na jeho legínách postupně usychaly. Stoupala z nich pára. Jaric si přetáhl kapuci pláště přes hlavu a pokoušel se nedělat si starosti. Telemark se často pohyboval tak tiše, že jej neslyšela ani divoká zvířata. Jestli se zdržel, byla naděje, že bouře jejich sázku přerušila.

Ale větve, které hodil do ohně jako první, se již dávno proměnily v uhlíky a on se dosud nevrátil. Denní světlo se pomalu proměnilo v příšeří, které prostoupilo les za kruhem ohně. Jaric třel neklidně palečnicemi o kolena. Cítil teplo prohřátého oděvu, když mu uschlé legíny začaly obepínat holeně. Noc byla na spadnutí. Telemark by se teď už měl vrátit. Jaric již zapomněl na své radostné nadšení. Zíral do šera a zvažoval možnost, že se mohlo přihodit něco zlého.

Myšlenka, že jediná žijící osoba, kterou po své nehodě znal, mohla být něčím ohrožena, ho velice rozrušila. Protože vítr foukal silněji, neodvažoval se už déle jen tak sedět a čekat. Vstal a vešel do přístavku. Z balíku se zásobami vytáhl dva naolejované provazy. Třásly se mu ruce, když je omotal kolem konce hole a zajistil je drátem. Přesto ale úkol dokončil s pečlivou přesností, jak ho to naučil zálesák. Nyní si jasně uvědomoval, že zimní počasí by mu nedbalost neprominulo. Pak vložil obalený konec hole do ohně.

Naolejované provazy chytily a vzplály. Světlo z takto vyrobené pochodně osvětlilo pořádně celé tábořiště. Jaric si připjal Telemarkův náhradní nůž, pod paži vsunul suchý plášť, popadl pochodeň a ustoupil z dosahu bezpečí tepla, sálajícího z ohně, do ledové černoty noci.

Napadaný sníh téměř zcela zakryl Telemarkovy stopy. Zůstaly jen sotva viditelné kulaté otlaky jeho pat. Kde podrost prořídl, sněhové závěje jeho stopu již zcela přikryly. Jaric potlačil nutkání spěchat. Kdyby v té tmě špatně odbočil, už by možná zálesákovu stopu nikdy nenašel. Zvedal se prudší vítr. Plamen pochodně plápolal. Zahaloval chlapcovu tvář čadícím kouřem. Jaric mrkal očima, které ho pálily. Raději držel pochodeň před sebou v natažené paži. Byl-li Telemark zraněn, existovala reálná šance, že mohl zmrznout dřív, než ho Jaric najde.

Chlapec si razil cestu hájem mladých borovic, veden zjištěním, že sníh byl z jejich větví nedávno setřen. Terén za nimi se svažoval do příkré propasti. Podrost mladých výhonků vrhal ve světle pochodně dlouhý, třepotající se stín. Sněhové vločky se snášely na návěje sněhu, třpytíce se jako diamanty. Jaric se skrčil pod spadnutou větev. Uschlé listí dubu jej šlehalo do tváře a jeho holínky klouzaly po nejistém terénu. Když se mu ale podařilo sejít ze svahu, vítr se utišil. Zde se i sníh hromadil pomaleji. Telemarkovy stopy byly znatelnější.

Jaric si razil cestu sněhovou bouří. Dole pod svahem se třpytila nezamrzlá voda, černá na pozadí bílých břehů. Potok byl široký a dost hluboký na to, aby se v něm daly umístit pasti na bobry. Chlapec pokračoval opatrně dál. Půda pod jeho nohama byla díky napadanému sněhu zrádná. Chybný krok by mohl skončit neštěstím. I přes svou pečlivost Jaric sklouzl po posledním svahu, když se zapletl do svěšených větví vrby. Z pochodně vylétly jiskry, připomínající světlušky uprostřed léta, když máchl paží, aby získal rovnováhu. Jeho holínky rozstříkly vodu v mělčině potoka. Proud vody vyryl v korytě potoka mezi zasněženými skalami zrádné brázdy. Jaric se chytil větve. Stěží se ubránil pádu. Zastavil se, těžce lapaje po dechu. Čekal, až se plamen znovu pořádně rozhoří. Nahoře po proudu zaslechl šumění vodopádu. Telemarkovy stopy vedly tím směrem.

Chlapec se vydal po proudu. Pokračoval pomalu. Terén byl zledovatělý a plný kmenů padlých stromů. Kráčet po úbočí rokle se dalo považovat za hazard. Jaric nemotorně klopýtal přes uschlé větvě. Ba co hůř, poprvé si všiml, že pochodeň začíná dohořívat. Proklínal sám sebe, že si s sebou nevzal náhradní pochodeň. Telemarkovy stopy v té tmě vedly kupředu. Zdánlivě nikde nekončily. Kdyby se vrátil pro novou pochodeň, celé jeho hledání by mohlo přijít nazmar.

Šumění vodopádu znělo hlasitěji. Plamen plápolal ve větru, až nakonce skoro úplně vyhasl. Zbyla po něm jen rudá zář. Jaric si razil cestu proti větru, přes hustě naskládané větve bobří hráze. Pohled na ně mu dodal kuráže. Telemark by si takové místo k položení pastí určitě vybral. Chlapec, chránící dohořívající plamínek vlastním tělem, spěchal dychtivě kupředu. Stopy končily na okraji rybníčku, v němž se tvořil spodní proud. Tam byla půda podivně narušená, jako by z ní někdo smetl sníh borovou větví. Jaric šel blíž a spatřil čerstvě nalámané větvičky, spadající dolů do ledových vodních hlubin. Jaric poznal konstrukci čerstvě nakladené pasti na bobry. Rozhlédl se doširoka po tom místě. Past sama by měla ležet na samém dně rybníčka. Její ocelový kruh by měl být pod hladinou dobře připevněn. Jakýkoli pach člověka by totiž případnou kořist odradil.

Klopýtaje po nerovném terénu si chlapec razil cestu kolem hráze. Břeh na protější straně byl hladký a bílý, neporušený stopami, které tam mohl zanechat člověk. U kraje potoka však ležela potemnělá hromada bláta. Dno rybníčku bylo nedávno sníženo. Jaric se zamračil a šel zpět po svých stopách. Telemark pravděpodobně udělal do hráze díru a pak tam umístil druhou past v očekávání, že ji nějaký bobr přijde opravit.

Chlapec se odvrátil od hráze. V nejistém světle plamene, které mu zůstalo z jeho pochodně, zkoumal lesknoucí se hromadu bláta a větviček, která ucpávala ústí potoka. Díra, pokud nějaká existovala, se ztrácela v temnotě. Změť větví, která se nacházela poblíž, představovala pro člověka s nepříliš spolehlivým zdrojem světla zrádný terén. Jaric zvážil situaci a zjistil, že nemá na výběr. Musí se vrátit do tábora pro novou pochodeň a pak najít bezpečnější místo k překročení potoka.

To zjištění ho naplnilo zoufalstvím. Sevřel prsty kolem pochodně a zachvěl se, ztuhlý mrazem a ztracený v temnotě Seitforestu. Truchlivý nářek vodopádu překrývalo svištění větru vysoko v korunách stromů rostoucích na horském hřebenu. Jaric zaváhal. Zastavil se a naslouchal, veden touhou vytušit místo, kde by se mohl Telemark nacházet, dřív, než pochodeň úplně dohasne. Na okamžik byla jeho touha dost zoufalá. Zdálo se, že sám les se přestal hýbat, aby s ním sdílel jeho bolest. Najednou se ho zmocnila nevolnost. Jaric se zapotácel. Musel se chytit větve, aby neztratil rovnováhu. Ale chvíle dezorientace se protáhla a ve zmírajícím plamínku pochodně spatřil vidinu ženské tváře.

Žena byla mladá, snad v jeho věku. Vlasy měla černé. Jako černý samet se jí vlnily kolem ramen. Její modré oči na něj hleděly upřeně a v její tváři se zračil vážný zájem.

Jaric těžce zalapal po dechu a začal ustupovat. Podvědomě trhl rukou. Plamínek pochodně zaskomíral a téměř uhasl. Dívčina tvář mu ale zůstala v paměti, jako by její přítomnost uzamkla všechny jeho myšlenky na jednom místě.

„Neboj se mě, Jaricu,“ prosila ho dívka. Tón jejího hlasu mu pronikal až do hloubi srdce. „Připadám ti jistě jako sen, ale mohu tě zavést k tomu, koho hledáš.“

„K Telemarkovi?“ zeptal se Jaric nahlas. Zvuk jeho vlastního hlasu jej udivil. Tma a vítr spolkly jeho slova a proměnily je v ozvěnu. Na vteřinu si myslel, že slyší někoho volat z druhého břehu potoka.

„Muž, kterého hledáš, leží za bobří hrází,“ řekla dívka. „Má zaklíněnou nohu a je zraněný. Musíš za ním okamžitě jít.

Jaric se pustil větve a spěšně se vydal směrem k hrázi.

Ale dívka zavrtěla netrpělivě hlavou. „Ne.“ Tmavé vlasy se jí zhouply a její tvář najednou zmizela v mlze. Dívčin hlas mu však dosud zněl v paměti. „Musíš potok překročit dál po proudu. Za první pastí najdeš kameny, po kterých můžeš bezpečně přejít.“

Jaric se vzpamatoval. Zjistil, že se napůl omámeně dívá na hladinu vody. „Kdo jsi?“ zeptal se nahlas.

Místo odpovědi však slyšel jen svištění větru ve větvích. Přesto se mu ale nyní zdálo, že přes šumění vodopádu zaslechl Telemarkův hlas. Zálesák volal jeho jméno. Hlas sice zněl slabě, nedal se ale splést s ničím jiným. Nebýt té podivné kouzelnice, nemusel si jej všimnout.

Jaric se otočil, klouzaje v čerstvě napadaném sněhu. Sešel dolů po svahu. Vzdálenost k rybníčku se zpětným proudem a k první pasti se mu zdála být delší, než jakou si ji pamatoval. Pod jeho nohama se rozprostíraly a tancovaly stíny. Pochodeň zasyčela. Její plamen se nyní díky proudu vzduchu znovu na chvíli rozhořel. Přechod v podobě kamenů se nacházel přesně v oněch místech, jak mu slíbila ona kouzelnice. Temný proud přetínala řada plochých balvanů, připomínajících pilíře nedostavěného mostu. Jaric cítil, jak se mu potí dlaně. Byl otřesen nepochybnou skutečností, že zjevení té ženy bylo něčím víc než fantazií zrozenou ze strachu a rozčilení. Ale starost o Telemarka ho hnala dál. Nedávala mu čas o tom přemýšlet.

Protilehlý břeh potoka lemoval hustý podrost. Jaric jím pronikl, nedbaje toho, že mu větve rvou oděv. Nohy mu často sklouzly po kluzkém kamenitém terénu. Jaric zpomalil, počítaje kroky, aby udržel mírnější tempo. Sněhová vánice brzy uhasí jiskřičky, které zbyly z jeho pochodně.

„Jaricu, tady.“ Zálesákův hlas zněl ve větru chraptivě, přesto docela blízko, z místa dole na břehu.

Jaric následoval zvuk hlasu, prodíraje se netrpělivě trnitými keři. Trny mu rozdíraly rukáv. Jaric rukou trhl, drže pochodeň vysoko nad hlavou. V slabém oranžovém světle, vydávaném uhlíky, spatřil ve sněhu schoulenou postavu.

„Telemarku!“ Přemožen náhlým palčivým pocitem strachu, Jaric sklouzl dolů po svahu. Zálesák zde ležel na zemi, s nohou zaklíněnou mezi dvěma spadlými stromy. Rameny se opíral o skálu, jež se rozprostírala dál podél břehu potoka. Nůž zůstal vězet kolmo v ledě poblíž jeho ruky. Bílá řezná rána v kůře nejbližšího kmene prozrazovala jeho zoufálou snahu se vysvobodit. Strom ale byl příliš silný na to, aby se dal rozřezat. To, že musel bojovat s bolestí zkrouceného kotníku, ho nakonec úplně vyčerpalo.

„Jaricu –“ Zálesák se usmál, ačkoli měl rty zmodralé zimou. „Sekera je dole u potoka. Upustil jsem ji, když jsem upadl.“

Jaric poklekl a vytáhl zpoza opasku náhradní plášť.

Ale Telemark se netrpělivě zamračil. „Jdi hned,“ řekl rychle. „Najdi tu sekeru, dokud máš ještě nějaké světlo.“

Chlapec se kousl do rtu. Přehodil plášť přes zálesákovo nehybné tělo a šplhal dolů po břehu. Sekera byla zapadaná sněhem. Její držadlo leželo napůl ve vodě. Jaric vytáhl nástroj z vody. Jeho váha tížila nepříjemně chlapcovy svaly, které ho již bolely slabostí. Jaric si přehodil sekeru přes rameno a vykročil klopýtavě vzhůru do svahu.

V té chvíli pochodeň zhasla. Jaric objal prsty navlhlé topůrko sekery a uvažoval, zda má dost výdrže, aby vysvobodil Telemarka a dopravil ho bezpečně do tábora.

Kapitola 16

Spřadačka snů

Jaric poklekl vedle Telemarka, zakrývaje svého přítele před nejhorším náporem větru vlastním tělem. Ve vzduchu divoce poletovaly vločky a usazovaly se v bílých závějích na náhradním plášti, který přikrýval ramena zraněného muže. Telemark potřeboval péči, teplo a veškerý dostupný komfort, který mu mohly poskytnout zásoby zanechané v balících v táboře. Jaric odhadl, že přístavek se nachází ve vzdálenosti asi půl míle. Na to, aby tam došli bez světla, to bylo dost daleko. Protože se bouře ještě zhoršila, čas hrál podstatnou roli. Chlapec si přál proklít nepřízeň osudu. Slova mu ale uvízla v hrdle a dotírající zoufalství nad Telemarkovým neštěstím nenašlo jiný výraz než ticho.

Telemark, pohnut chlapcovým zaraženým mlčením, na něj promluvil z tmy: „Jaricu, mnohé problémy se na první pohled zdají být horší. Nesmíš zapomenout, že člověk nezvládne udělat současně více kroků než jeden. Ta nejpříjemnější obtíž se musí rozložit na malé úkoly, které se dají snadno zvládnout. Každá nesnáz, kterou nelze zvládnout tímto způsobem, se stane tvým neštěstím. Tohle není ten případ. Věř si. Všechno dopadne dobře. A dřív, než si myslíš.“

Tato rada chlapce moc neutěšila, byl-li vystaven skutečnosti, že Telemark kvůli pokroucenému kotníku dosud trpí bolestí. Ale Jaric s tou samou otupělou kuráží toho dne dokázal, že získal sebedůvěru cizince, který neměl minulost ani vlastní vzpomínky, a zálesákovi plně důvěřoval. Jinou možnost neměl. Buďto Telemark mluvil pravdu, nebo oba riskovali smrt, způsobenou mrazivým větrem v bouřlivé noci.

Zálesák sáhl před sebe a chytil Jarica za zápěstí prsty již téměř ztuhlými chladem. Tímto dotekem chlapec ucítil, jak se zálesák chvěje. Celým jeho tělem třásla zima. Odhadl, že Telemarkův klid byl nejspíš jen statečná přetvářka, neboť zálesák chápal vážnost situace, a Jaric byl příliš vnímavý na to, aby se nechal oklamat.

Zda Telemark poznal chlapcovo rozčilení, se nedalo ze způsobu jeho chování vyčíst. „Našel jsi tu sekeru?“

„Ano.“ Jaric polkl. Pokračoval, odhodlán zůstat neoblomný, ačkoli slova vyslovoval s obtížemi. „Raději rozdělám oheň.“

„Hodný chlapec.“ Telemark uvolnil stisk a zesláble se znovu opřel o zasněženou skálu. „Větve tohoto padlého stromu se zdají být vysušené. Pracuj pomalu. Já si na teplo raději počkám, než aby ses i se sekerou propadl do tmy.“

Přesto ale Jaric věděl, že s rozděláním ohně nesmí otálet moc dlouho. Zvedal se vítr. Svištěl s prudkými poryvy skrz koruny stromů. Hnal před sebou se zuřivou silou sníh. Než bude moci chlapec ochránit Telemarka před chladem, co nejrychleji, zálesák by se propadl do deliria a pak do bezvědomí. Jaric si vybral suchou větev. Zvedl sekeru nad hlavu a sebejistě se s ní rozmáchl. Byl si dobře vědom, že kvalita úderu záleží na jeho síle. Větev se zachvěla a praskla. Dolů se snesl mokrý sníh. Zasypal vršek Jarkových holínek. Jaric vytrhl ostří sekery ze dřeva, setřepal sníh z bot a znovu se rozmáchl. Věděl, že kdyby se jen na chvíli zastavil, slabost a strach by jej na místě zmrazily.

Pracoval bez pomyšlení na odpočinek. Po nějaké době nabyly jeho pohyby ustáleného rytmu, zcela nezávislého na vůli. Od topůrka sekery se mu na dlaních udělaly puchýře i přes palečnice, on ale žádné nepohodlí necítil. Vyčerpání ho zbavilo schopnosti vnímat realitu. Svaly mechanicky odpovídaly na potřeby této chvíle. Teprve když nashromáždil otýpku dřeva tak akorát do náruče, odložil Jaric sekeru stranou. Vyhrabal v závěji vedle Telemarka jámu. K očištění terénu od sněhu použil hůlku. Pak spěchal dolů na břeh potoka a vrátil se s plnou náručí kamenů, ze kterých doposud kapala voda. Chvějícíma se rukama vyrovnal nerovnosti ve skalnatém podloží. Do středu takto chráněného místa narovnal dřevo a konečně začal pracovat se zapalovačem a kamínkem.

Bouře jeho úsilí mařila. Vítr unášel jiskry pryč do tmy a rozházel i poslední suché hobliny, které našel ve svém váčku. Jaric vytáhl zachmuřeně nůž a nařezal nové. Na zápěstí mu sedal sníh, když pracoval. Díky tomu mu chlad pronikal až do morku kostí. Telemark se už delší dobu nepohnul. Chlapec, který se bál toho, že najde zálesáka v horší kondici, se odhodlaně postavil řádění živlů. Vykřesal další jiskru. Teď se z hoblin zakouřilo. Konečně chytily. Jaric chránil plamínek vlastními dlaněmi jako kus zlata. Přidávaje jednu větvičku po druhé, živil pomalu se rozhořívající oheň, nedbaje toho, že si přitom spálí prsty. Pak přehodil svůj plášť přes větev, čímž vytvořil ochranu proti větru. Jeho lem zatížil kameny a naklonil se k Telemarkovi. Zálesák tam ležel se zavřenýma očima. Na chlapcův dotek nereagoval.

Jaric na něho promluvil, přestože ho ta slova pálila v hrdle. „Cítíš nohy?“

Zálesák se pomalu pohnul. Jeho odpověď zněla nesrozumitelně. Jaric mohl jen odhadovat význam gesta, které následovalo. Chlad začal zpomalovat Telemarkovy reflexy. Momentálně nebyl schopen racionálních činů.

Vědom si toho, že zálesákův stav je kritický, Jaric zvedl z ohně větev. Hledal, dokud nenašel dlouhou masivní hůl. Odvlekl ji s sebou a její konec vrazil mezi dva kmeny, které věznily Telemarkovu nohu. Pak opřel každou unci své váhy o její druhý konec. Hůl pod jeho rukama skřípěla. Kůra se odštípla a obnažila dřevo, připomínající v záři ohně starou kost. Jaric zavřel oči a táhl, dokud ho tou námahou nezačaly pálit šlachy. Horní kmen se trochu posunul, pak zůstal vězet na místě jako omletý kámen. Jaric se schoulil a zoufale se opřel o hůl. Provizorní klín se s praskáním zakomíhal. Cítil, jak ho pálí dlaně. Nezískal nic než zoufalství.

Chvěje se stresem a vyčerpáním, nechal Jaric hůl holí. Padl do sněhu na kolena a horečnatě prozkoumal rukama Telemarkovu uvězněnou nohu. Jeho práce nevyzněla naprázdno. Kmeny již tak končetinu nedrtily. Zálesákův kotník však byl pořádně oteklý. Kdyby jej chtěl uvolnit, způsobil by zálesákovi obrovskou bolest a nevyčíslitelné škody, pokud byla nějaká kost zlomená.

„Kost je neporušená,“ zamumlal Telemark, který byl dost při vědomí na to, aby si uvědomil, co se děje. „Musíš táhnout, dokud se kmen neuvolní.“

Jenomže Jaric raději takové možnosti přednost nedával. Upravil okraj podpatku Telemarkovy boty pomocí nože a pomalu a opatrně začal jeho nohu vytahovat. Jak tak jemně pracoval, Telemark na něj na chvíli nevěřícně pohlédl. Zakousl se do rukávu, aby nekřičel bolestí, až chlapec vyprostí jeho kotník zpoza kmenů.

Jaric podepřel přítelova ramena a pomohl mu posadit se. O kmeny spadaných stromů se dalo dost dobře opřít, a zatímco se Telemark, celý roztřesený, posadil na měkké záhyby pláště, chlapec si třel údy, aby rozproudil krevní oběh. Potom se otočil, aby zjistil rozsah přítelova zranění. Noha nebyla zlomená. Svaly byly ale pohmožděné, oteklé a bolestivé na dotek. Zálesák se na takto zraněných nohou neunese. Za hodinu se bouře stala ještě prudší.

„Tady nemůžeme zůstat.“ Telemarkovi drkotaly zuby zimou. Zdálo se, že sebekratší slovní projev jej připravuje o poslední zbytky síly.

Jaric se dotkl přítelovy paže, žádaje ho, aby byl zticha. Obočí se mu stáhlo, jak se mračil, když uvažoval, co by měl udělat dál. Pokud uřízne větev, která poslouží jako berla, mohl by se zálesák pohybovat. Nejdřív ale musí mít čas, aby ho celého zahřál. Rozpoutala se taková bouře, že žádný oheň by v ní nedokázal hořet dlouho. Postup lesem se zraněným člověkem by byl mučivě pomalý. Jaric věděl, že se musí smířit s cestou zpět do tábora, aby z naolejovaných hader vyrobil pochodně. Neodvažoval se ale nechávat Telemarka samotného, dokud nenaseká dostatek dřeva, aby mohl být oheň během jeho nepřítomnosti udržován.

Jaric znovu zvedl sekeru. Ačkoli ho bolely paže a ramena z vyčerpání, přešel ke kořenům nejbližšího vyvráceného stromu a rozmáchl se s námahou sekerou. Sekera opsala čistý oblouk. Ocel dopadla na dřevo s nemilosrdným zaskřípěním. Náraz způsobil, že Jaricovi projela loktem tupá bolest. Třísky létaly, zapadajíce do stínů. Jedno polínko vedle druhého stavěl Jaric hromádku palivového dříví, aby se ujistil, že Telemark přežije. I kdyby přišla další rána a jeho někde něco zdrželo.

Závěje sněhu v houští sahaly až do pasu, když Jaric odešel, sám, aby vyrobil v táboře čerstvé pochodně. Chlapec tvrdošíjně čelil těžkému sněhu. Byl příliš unaven na to, aby jakkoli zvažoval smysl svého počínání. Porval se s celou tou krutou, bouřlivou zimní nocí, jen aby Telemarka dopravil v pořádku zpět. Nebyl si vědom toho, že překonal sám sebe, co se týče síly, zkušeností a vytrvalosti, každé omezení, kterým kdysi pohrdal, když byl neduživým učněm v Morbrithu.

* * *

I přes bouři se dalo rozeznat, že svítá, když Jaric uložil Telemarka do přístavku. Teprve když viděl, že zálesák je bezpečně zabalen do přikrývek, znovu se vystavil větru, aby vyhrabal z jámy nashromážděný sníh a provlhlý popel z ohně, který rozdělal předešlé noci. Chlapec se neodvažoval odpočívat, dokud nenashromáždí dostatek čerstvého dřeva a nezakryje své dílo plátnem. Musel mít dřevo připravené, aby dávalo dostatek tepla, kterého by mohlo být v nejbližší době zapotřebí. V uších mu hučelo slabostí, měl pohmožděné celé tělo a chvěl se vyčerpáním. Pak si stáhl holínky, mokré legíny a kabát. Zachumlal se do své přikrývky a téměř okamžitě usnul.

Bouře ustala po poledni. Obloha se vyjasnila a teplota poklesla. Les zkřehl chladem. Jaric se probudil do oslepující záře z třpytícího se, sluncem zalitého sněhu. Telemark vstal dřív než on. Nad ohněm bublala v kotlíku voda. Chlapec ucítil neodolatelnou vůni bažanta a bylinek, které se vařily spolu s masem. Chtěl vstát. Zabručel, když zjistil, že bolestí ztuhlé svaly ho nechtějí v první chvíli poslouchat. Když se díky pálení dlaní posetých puchýři plně probudil, vzpomněl si na agonizující snahu vytrvat, kterou zažil minulé noci. Zděsil se, když spatřil odhozenou přítelovu přikrývku. Vytáhl z balíku čistý kabátek a přetáhl si jej neobratně přes košili. Strčil nohy do ledově studených holínek a popadl zmrzlý plášť, který použil jako ochranu ohně.

Telemark seděl s vymknutým kotníkem a pohodlně se opíral o polínko před ohništěm. Jeho luk a nůž na stahování kůže ležely vedle něj ve vědru s horkou vodou. U jeho nohou se povalovala hromádka roztroušených pírek.

Jaric ukázal na zálesákovu poraněnou nohu. Ve tváři měl zmatený výraz. Pak zvídavě pohlédl na hrnec s vařící vodou. „Jak to?“

Telemark se zasmál. „Naházel jsem do podrostu trochu zrní. Bažanti jsou líná stvoření, obzvlášť napadne-li sníh. Často raději riskují a vezmou si potravu od člověka, než by se namáhali sami. Máš hlad?“

Jaric přikývl. Usadil se na hromadě dříví a přes kolena rozprostřel zmrzlý plášť, aby roztál a usušil se. Telemark pozoroval strnulé, pečlivé pohyby svého společníka s každým kousíčkem předchozí bystrosti.

„Chlapče,“ řekl jemně. „Ať už pocházíš odkudkoli a ať jsi kdokoli, na tom tu vůbec nezáleží. Předchozí noci jsi odvedl práci dospělého muže, a to dobře. Máš plné právo být na sebe pyšný.“

Jaric zamyšleně pozoroval své ruce. Nevěděl, zda se může usmívat. Bál se, že kdyby přijal zálesákovu chválu, mohlo by se přihodit něco nečekaného, co by tuto krásnou chvíli zničilo. Toužil podělit se s ním o prožitek oné podivné vidiny, která se mu zjevila u bobří hráze. Chtěl zálesákovi říci o černovlasé dívce, kterou spatřil ve snu, aby ho vedla. Ale zabránila mu v tom potřeba nejdříve si uspořádat myšlenky. Než mohl něco říci, Telemark ho předešel.

„Než se moje noha uzdraví, budeš muset klást pasti ty. Dám-li ti potřebné instrukce, myslíš si, že to budeš schopen zvládnout?“

Jaric vzhlédl, maje hnědé oči vykulené překvapením. Nikdy neuvažoval o možnosti, že by mu zálesák mohl důvěřovat a svěřit mu kladení pastí. Dokonce i když seděl, celý rozbolavělý a unavený, maje ve tváři známky stresu, který prožil minulé noci, věděl, že by se mohl vyrovnat se zodpovědností. Ať už byla jeho minulost, na kterou si nevzpomínal, jakákoli, minulé noci své schopnosti jasně prokázal.

„Vynasnažím se,“ řekl rozvážně. Poprvé od chvíle, kdy nabyl vědomí a probral se, zmaten a bezejmenný, v zálesákově srubu, mu slova proudila na jazyk snadno.

Telemarkova vážná tvář, přestože bledá vyčerpáním, se roztáhla v úsměvu. „Dobrý člověče,“ řekl jemně. „Podej mi balík s pastmi a já ti ukážu, jak klást pasti na kunu, stříbrnou lišku a lední vydry.“

Jaric pracoval na mýtině, zalité odpoledním sluncem, pod Telemarkovým vedením. Učil se zvláštnosti řemesla lovce kožešin. Když se zešeřilo, naložil balík s vybavením na sáně a připoutal jej řemínky.

Vstal za svítání. Nechal Telemarka hospodařit v táboře a vykročil sám do lesa, aby poprvé ve svém životě kladl pasti na zimní kožešinovou zvěř. Dříve nakladl jen tolik pastí, kolik zvládl během jednoho dne. Učil se ale celkem rychle. Jeho sebedůvěra se zvedala, až se vyrovnala jeho zkušenostem. Uběhl týden. Úlovky, které uvazoval ke konci saní, neustále narůstaly. Během té doby se Telemarkův kotník zahojil dost na to, aby zálesák zvládl obejít vnitřní okruh pastí. Chlapec pak pokračoval až tam, kde si mohl zvolit vlastní okruh. Brzy se rozednilo. Jaric naložil s tvrdě zaslouženou hrdostí sáně zásobami potravin a šatstva a vyrazil ke svému vzdálenějšímu lovnému území.

Uznal zimní les za svůj domov, ať byl zapadán novým sněhem, pod nímž mizely všechny stopy, nebo jej ozařovaly štiplavě chladné paprsky slunce, které připomínaly průzračný diamant. Během následujících týdnů si razil se saněmi cestu hlubokými závějemi den za dnem. Pokaždé sám nasekal dřevo, aby měl večer čím živit oheň. Postupně sílil. Jeho tvář získala snědý nádech, díky tomu, že byl neustále vystaven nepřízni počasí. Výsledky jeho práce naplnily kůlnu, když se vrátili do Telemarkova srubu, pachem vydělávaných kůží.

* * *

Nadešel další večer uprostřed zimy, lišící se od ostatních střídmou oslavou ve srubu. Jaric zíral celé hodiny do ohně. Svíce, jejichž plameny nečadily a které se vyráběly z včelího vosku, byly přineseny právě pro tuto příležitost. Kdyby v minulosti znal takovou krásu, jeho mysl by si ji stejně nevybavila. Chlapec, zahloubaný tiše do úvah, usrkl svařeného vína, které bylo teprve před chvílí staženo z ohně. Nebyl si vědom toho, že jej zálesák na oplátku pozorně sleduje.

Košile, které na sebe oblékal na podzim slabý rekonvalescent, mu nyní padaly ze svalnatých ramen, které mu zesílily. Telemark si té změny všiml, ale nijak to nekomentoval. Ač byl Jaric pevně stavěný a sebevědomý a také mrštný, jak se dalo soudit podle jeho vzhledu, skutečnost, že si nemohl vzpomenout na svou minulost, ležela na jeho mladém srdci jako stín. Připraven o jakoukoli možnost poznat svůj původ, žil život člověka pronásledovaného duchy. Každý závazek se stal riskem a každý výsledek práce hradem postaveným z písku.

Ale doba uprostřed zimy nebyla příhodná pro setrvávání v zasmušilých myšlenkách. „Pojď do kůlny,“ vyzval ho zálesák. V jeho modrých očích se zablesklo. „Mám tam něco, co ti chci ukázat.“ Vstal, sundal z věšáku u zadních dveří plášť a hodil jej Jaricovi. Chlapec ho následoval do noci.

Telemark otevřel zástrčku od dveří kůlny, botou skopl z dřevěného prahu sníh a zatáhl za těžké dveře, aby je otevřel. Jaric čekal, zatímco zálesák vytáhl z kapsy zapalovač a zapálil svíčku na nedaleké konzole na zdi. Plamínek začal váhavě v průvanu plápolat. V tom zpočátku mihotavém světle chlapec spatřil na pracovním stole lesk nového kovu. Vykřikl a přistoupil blíž. Tam ležela sada nových pastí, dosud zářících novotou, jak byly přineseny z kovárny. Byly pečlivě vyskládány vedle sebe, jak to měl Telemark ve zvyku. Neschopen slova se otočil a pohlédl na zálesáka.

Telemark vytáhl z rukávu uvolněnou nitku, překvapen intenzitou chlapcova pohledu. „Udělal jsem zásoby během té doby, kdy jsem byl upoután na lůžko. Měl jsem právo to udělat, jak se zdá. Teď už toho znáš dost, abychom mohli udržovat v činnosti dva vzdálené okruhy pastí. Máš chuť?“

Jaric natáhl ruku a přejel nabroušené čelisti vydry váhavě prsty. Neměl rád zvířata, která zabíjela, jako tohle. Běhala si po světě, neznajíce svůj osud. Ale Telemark se nikdy při svém řemesle nechoval lhostejně. Bral si jen to, co potřeboval, což pro něj bylo nad slunce jasné, a nikdy nežádal víc kvůli tomu, že by snad byl nenasytný. Les byl jeho živobytím i jedinou láskou. Jaric i přesto, že neměl žádné zážitky z minulosti, ze kterých by mohl vyvozovat závěry, chápal, že by lepšího přítele těžko našel. Soucit a důvěra, které vyplývaly ze zálesákova gesta, se ho hluboce dotkly. Na chvíli nemohl odpovědět. Přesto ale výraz v jeho mladé tváři prozradil zálesákovi víc než jakákoli slova.

Chlapec přijal zodpovědnost, kterou si zasloužil. Na jaře snad bude mít nashromážděn dostatečný počet kožešin, aby si mohl koupit kvalitní meč a nůž. Telemark, který si byl jistý tím, že Jaricův osud neleží tady v Seitforestu, se tiše modlil, aby měl chlapec dostatek času a možností dokončit výuku, se kterou započal.

* * *

Uběhl jeden měsíc. Les mírumilovně spal pod sněhovou přikrývkou. Jarica dělila od Telemarkova srubu vzdálenost čtrnácti dní pěší chůze. Jaric se posadil a natáhl si nohy vedle uhlíků, které žhnuly v táborovém ohni. Vyčerpán namáhavým dnem, kdy kladl pasti, a nasycen masem pečeného zajíce, se opřel o kmen pokroucené staré břízy. Obloha změnila barvu z bledě fialové do tmavě indigové. Stmívalo se. Výprava probíhala dobře. Tažné sáně byly naložené kožešinami, včetně několika kožešin vzácných šestinohých ledních vyder, jejichž vysoce ceněná kožešina měla krásné stříbrné a černé skvrny. Telemark bude mít radost. Ale vyrazit zpět do tábora hned ráno bylo předčasné. Jaric se nyní těšil ze své večerní samoty.

Zde, jako nikde jinde, cítil ve své duši mír. Seitforest se i uprostřed zimy vyznačoval nevšední krásou. Jeho zákon byl přísný, ale spravedlivý, a jeho ticho nijak nerušilo souženého ducha. Ačkoli Jaric zvládal zodpovědnost vyplývající z náročné práce lovce, díra v jeho paměti ho mučila. Zanechávala v jádru jeho bytosti pocit prázdnoty, který nemohl vymazat žádný skvělý výsledek práce. Cítil se být tak poddajný, jako měkká hrnčířská hlína, která se přizpůsobila licí formě Telemarkova života, která však sama o sobě žádný tvar nemá. Jaric bombardoval mentální bariéru bezvýsledně otázkami, dokud ho nerozbolela hlava. Jeho minulost zůstala i nadále zahalená. Dokonce i Telemark mu již přestal slibovat, že jednoho dne se mu snad paměť vrátí.

Chlapec vzal z hromady dřeva hůlku a šťouchl jí do uhlíků v ohni. K obloze vylétly třpytící se jiskry, jež měly krátkého trvání, tak jako v noci kvetoucí květy révy. Ty se otevíraly jen na jednu hodinu zvečera a pak ihned povadly. Ten obraz zadusil dech v Jaricově hrdle. Pevně zaťal prsty do hůlky, která se mu tvrdě zaryla do dlaní. Kde takové květy již viděl, a kdy? V době, kdy nabyl po své nehodě vědomí, mráz již spaloval zeleň Seitforestu.

Jaric se zachvěl. Najednou se mu nevysvětlitelně udělalo nevolno. Naplnil plíce vzduchem prosyceným vůní borovic, ale okamžik dezorientace jej neopouštěl. Na pažích se mu objevila husí kůže, přestože mu nebyla zima. V uších mu zněl podivný nápěv, který se nedal srovnat s ničím, co zažil v poslední době.

Jaric přihodil do ohně polínko. Uhlíky se rozlétly do sněhu, až to zasyčelo, a začala z nich stoupat pára. Jaric se vzpamatoval. Začal si mnout rukávy. Snažil se zahnat to mrazení pomocí podceňování sebe samotného. Pomohl mu od něj znovu pohled do ohně. V jasném středu plamenů znovu spatřil tvář té ženy, která jej oné noci zavedla ke zraněnému Telemarkovi. Její černé vlasy poutal jako korunka věneček z myrty. Kvítky jemných barev se jí hodily k jejím modrým očím. Protože žádné takové květy nemohly nejspíš uprostřed zimy kvést, Jaric usoudil, že to musí být kouzelnice. Její krása ho naprosto zmátla.

Promluvila, a její hlas mu zněl uvnitř hlavy divně, jako by její poselství přicházelo ze vzdálenosti mnoha mil. „Kerainsone Jaricu, pohlédni na mne a zapamatuj si mou tvář, neboť k tobě přijdu dnes v noci ve snu. Nabídnu ti úplné navrácení paměti, aby sis vzpomněl na minulost, kterou jsi ztratil. Ale na oplátku za to žádám odměnu.“

Její obraz se zachvěl a začal se vytrácet.

Jaric, šílený touhou dozvědět se víc, vykřikl: „Jakou odměnu?“

Ale jeho slova zněla prázdným lesem, aniž by na ně dostal odpověď. Oheň hořel stejně jako předtím. Jaric zaťal pěsti a opřel je o ušpiněné legíny, až mu klouby prstů zbělely jako stará slonovina. Dívčin záhadný slib ho připravil o trpělivost a její nadpozemská krása se mu vpálila do mysli. Chlapec, ničený strachem až moc intenzivním na to, aby se dal vypovědět, objal rukama kolena a pohlédl neklidně na oblohu. Zářily na ní hvězdy, připomínající úlomky ledu. Prosvítaly mezi siluetami větví. Někde v houští na severu houkala pochmurně sova. Seitforest zůstal v zimní tmě nezměněn, až na to, že mír, který Jaric našel ve večerní osamělosti, byl nyní nenapravitelně porušen. Ubohý a opuštěný Jaric hodil do ohně další polínko a pak si přitáhl plášť těsněji k tělu. Proměnil zlobu, které se nemohl zbavit, v pohyb. Přesto ale žádné lidské úsilí nemohlo zahnat mrazení, které mu ta neznámá kouzelnice zasadila do srdce.

* * *

V noci se zvedl vítr, ženoucí skrz záplatovanou plachtu nad přístavkem, který představoval jen skromný úkryt, ledový průvan. Jaric se stočil do kožešin jako kočka. Napětím nemohl usnout. S hořkou ironií uvažoval, zda poselství té kouzelnice nebylo pouhou iluzí, zrozenou z jeho vlastních nenaplněných potřeb. Jeho zklamání bylo tak intenzivní, že dívčino další poselství kolem něj prošlo bez povšimnutí. Jednu chvíli ležel, maje hlavu položenou na ohnuté paži. Pak zavřel oči a upadl do uvolňujícího spánku.

* * *

Jaric snil o tom, že stojí ve středu šerosvitem zalité mýtiny. Vzduch byl průzračný a jemný. Pod jeho botami se vlnila tráva. Zimní šero Seitforestu nahradilo přítmí pod do nebe se tyčícími cedry, jejichž věk a majestátnost se nedaly srovnat s žádným zalesněným územím, známým smrtelníkům. Chlapec hned věděl, že se zdržuje na místě za hranicemi času, které si kouzelnice zvolila pro jejich setkání.

Nikdy ho nenapadlo, že by měl cítit obavy. „Trvalo to dlouho, než jsi za mnou přišla,“ obvinil ji, když vystoupila zpoza stromů.

Její oděv zářil v příšeří bíle. Spadal podél jejího těla v půvabných záhybech. Přestože mýtina byla i nadále podivně tichá, její přítomnost připomněla Jaricovi hudbu, světlo pochodní a šustění jemného hedvábí v noci uprostřed léta. Ty asociace nic nepoutalo. Zanechaly v něm pocit nejistoty a zmatenosti, neboť se mu zdálo, že tyto vzpomínky patří někomu jinému.

„Ne.“ Kouzelnice se dotkla jeho ruky drobnými teplými prsty. Jarica její blízkost dezorientovala. Hleděla mu hluboko do očí a mluvila k němu, jako by sdílela jeho nejosobnější myšlenky. „Ta vzpomínka je tvoje, Jaricu. Vyrostl jsi v Morbrith Keepu. Hrabě, který tam vládne, často do svého salonu zval dámy.“

Jaric cítil, jak se mu svírá hruď. Přinutil se promluvit. „Předtím ses zmínila, že za mou minulost požaduješ odměnu.“

Přestože kouzelnice byla již dospělá žena, rysy její tváře prozrazovaly určitou nejistotu, jako by na něj jejíma očima hledělo najednou dítě. Žena sklopila zrak, ne však dost rychle, aby skryla letmý záblesk smutku. Jaric podle vyložené touhy v tónu jejího hlasu odhadoval, že ona jeho odpověď již znala. Ať ji vnitřně znepokojuje cokoli, přijme to. Kdyby ne, zoufalství nad ztrátou vlastní identity a z něj vyplývající otázky by ho mohly dohnat k šílenství. Možnost, kterou mu nabízela, nebyla spravedlivá, což ona dobře chápala, a to ji trápilo. Pohlédla dolů, jako by ji upoutaly květiny u jejích nohou.

Ale její neklid nebyl dostatečně velký, aby ji přiměl zrušit omezení, které na něj uvalila. „Odměna je takováhle, přejdeš Furlains, při nejbližší možné příležitosti. Když dojdeš na pobřeží, do města Mearren Ard, tvůj osud projde rukama někoho mnohem mocnějšího, než jsem já.“

Kouzelnice vzhlédla. Výraz její tváře prozrazoval neskrývanou úzkost. „Jaricu, přísahám ti na svůj život. Osud, který tě čeká, je v životně důležitém zájmu těch, kteří střeží lid Keithlandu. Anskiere z Elrinfaeru je moudřejší než kdokoli jiný, kromě Vaereů. Nežádal by tě o službu bez pádného důvodu.“

Ale pro někoho, kdo si nevzpomínal, že by byl v minulosti někomu věrný, jména, ani dívčina naléhavá prosba, vůbec nic neznamenala. Jaric tvrdě semkl rty. Vypadal úplně jinak, než onen vyděšený chlapec, který kdysi dávno utekl z Morbrith Keepu na ukradeném koni. „Přijímám,“ pravil lhostejně.

Ačkoli kouzelnice získala ústupek, po němž toužili Vaereové, její vítězství bylo hořké. Jaricovo rozhodnutí nevzešlo ze soucitu s Anskierem ani z ohrožené existence lidstva. Souhlasil jenom proto, aby získal povědomí o svém prvorozenectví. Lépe než nic. Taen věděla, že následky jsou těžší, než si uměl nejspíš představit.

* * *

Telemark odhodil hadr, který používal k čištění. Pověsil poslední konvici na skobu ve špižírně a konečně podlehl neklidu. Jaric se měl vrátit už před týdnem. Nechtěje si přiznat hloubku svého zájmu o něj, zálesák přecházel po nevelkém prostoru srubu, hledaje jakoukoli, byť sebemenší, stopu po nepořádku. Všechno, co mu patřilo, měl ale uklizené, vyleštěné a spravené již dvakrát po sobě poté, co se před několika dny vrátil.

Povzdechl si a přešel k oknu. Na Seitforest padalo šero. Matná záře pod buky byla plná ticha a vysoké závěje pokrývaly indigově modré stíny. Zima se už dostala za svou polovinu. V tuto dobu bývaly sněhové závěje nejhlubší, než se začaly rozpouštět a měnit v koryta potůčků. Žádné zuřivé bouře se tu již nevyskytovaly. Odpoledne dokonce i slunce svítilo tepleji, což poskytovalo možnost cestovat snadno, dokonce i s plně naloženými sáněmi. Řada pastí, jež nakladl Jaric, se nacházela v mírném terénu, daleko od jakékoli frekventované cesty, na které by mohli číhat psanci. Chlapce by nemělo nic zdržet.

Telemark odešel od okna a začal přecházet po místnosti, rozčilen vlastní zranitelností. Ve všech ostatních případech se naučil být fatalistický. Osamělý život zálesáka mu vyhovoval. Žádnou společnost nepotřeboval. Přesto v něm Jaricův vážný zájem vyniknout a mlčenlivost ve chvílích, kdy pátral v hlubinách své duše, zanechaly víc než jen soucit. Telemark upravil okolí krbu – toho dne snad popadesáté. Možná to byla skutečnost, že chlapec nesl hroznou známku svého osudu, která způsobila, že ho zahrnul veškerou péčí, která byla v jeho silách, ač to bylo jen během krátkého zimního období. Jen málo lidí těšilo, že se stali terčem sváru mezi čaroději, tím méně, když šlo o llondelské proroctví. Jaric byl tak nesmírně lidský. Pro jakéhokoli citlivého člověka bylo nemožné, aby s ním jeho trápení nepohnulo.

Telemark se znovu zastavil u okna. Na les se snesla noc. Ve slabém světle měsíce se rýsovaly potemnělé, pokroucené siluety stromů. Netrénovanému oku se nezdálo být nic v nepořádku. Ale Telemarkovu pozornost upoutalo cosi ve stínech na cestě za kůlnou. Jeho prsty se zaťaly do rámu okna. Podíval se pozorněji a spatřil i ten sebemenší pohyb. Netrpělivost ho poháněla jednat dřív, než o tom mohl logicky popřemýšlet.

Telemark běžel ke dveřím. Popadl lucernu a sundal ji z háku, proklínaje to, že se mu tak třesou ruce, když hledal zapalovač. První jiskra knot úplně minula. Druhá chytila. Aniž by se zdržoval oblékáním pláště, Telemark vyběhl do ledově chladné noci.

Lucerna vrhala šípy světla mezi ojíněné stromy, které se rýsovaly před ním a jiskřily mrazem. Oslepen poté, co vyšel z šera srubu, Telemark přimhouřil oči. Nebyl ani schopen říci, zda se na cestě opravdu něco hýbe. Obavy v něm vzbudily zarputilost. Odmítl zvážit nápad, že by se snad mohl mýlit.

„Jaricu?“ To slovo po sobě zanechalo ozvěnu a pak zaniklo. Zbylo jen ticho.

Telemark sklonil lucernu. Zmocnilo se ho zklamání. Sáhl po zástrčce u dveří srubu. Než ale mohl vejít dovnitř, zaslechl zvuk, který se pokoušel zaslechnout během pěti jednotvárných dní. Ostré zacinkání, když kluznice sání přejely přes skálu za ohybem cesty.

Lucerna se zhoupla, když se Telemark prudce otočil. V jejím mihotavém světle spatřil chlapce klopýtajícího ven z houští, který nesl plnou náruč kožešin. Nic se nezdálo být v nepořádku. Když ale Telemark přišel blíž, všiml si, že Jaric, který byl obvykle oblečen s až fanatickou pečlivostí čistě, vypadá sešle a nedbale. Měl neoholené tváře. Pod očima, v nichž se mu zračila naléhavá a bolestná ostražitost, měl tmavé kruhy.

„Jaricu, co se stalo?“ Zálesák postavil lucernu na pařez. Divoce chlapce objal, jako kdyby to, že jej tiskne pevně v náruči, mohlo nějak zahnat zlou předtuchu, která ho trápila celý týden.

Jaric se k němu zoufale tiskl, ale po chvíli se narovnal. „Už vím, kdo jsem,“ řekl. Náznak zlosti v tónu jeho hlasu způsobil, že se Telemarkovi na krku zježily vlasy. Vzpomínka na Llondelovu vidinu a na chlapcův nevysvětlitelný osud v něm vyvolala nutkavý pocit, že se musí rozplakat. Místo toho ale popadl lucernu a mávl rukou směrem ke srubu. „Pojďme domů. Můžeš mi to říci později.“

Jaric se zhluboka nadechl. Opřel se do řemenů sání, jako by ta propocená kůže byla vším, co ho poutalo se zemí. „Mám také jistý dluh,“ oznámil mu.

Telemark najednou chápal, proč byl chlapcův krok tak těžký. Vypadalo to, že osud, který mu předpověděl démon Llondel, nad ním konečně získal převahu. Zálesák kráčel po chlapcově boku. Nutil se zachovat klid. „Ten příběh může počkat,“ řekl, protože v Jaricově potřebě se vypovídat vycítil rovněž jistý odpor k mluvení.

Oba se zastavili na prahu srubu. Telemark pověsil lucernu na hák na konzole nad hlavou a svižně se sklonil k saním. Uzly byly uvázány s až bolestnou pečlivostí, jako by se tím Jaric pokusil zmařit nevyhnutnost svého osudu, přes soustředěnou oddanost k jeho současné síle. Kožešiny byly odborně zabaleny. Ani jeden chlup se v nákladu během balení netísnil. Ostří sekery se lesklo. Bylo nedávno naostřeno a opatřeno olejovým nátěrem proti rzi.

Ten chlapec a já jsme si hodně podobní, přemýšlel Telemark. Najednou stiskl rty, když si uvědomil, jak hluboko jeho vliv zapustil kořeny. Jaric neměl minulost a žádnou představu o sobě samém, až na příklad, kterým se pro něj stal muž, jenž ho vyléčil. Nyní byla taková chabá míra stability vším, co chlapec musel zachránit před devastací naprostého zvratu. To poznání, které se objevilo, když Jaric poprvé vjel do Seitforestu, bylo kruté, ale spravedlivé. Před nehodou, která se mu přihodila, by chlapec zcela jistě nepřežil.

Telemark řekl s jemností, s jakou konejšil zraněné zvíře: „Věděl jsem až moc dobře, že tu nezůstaneš. Ale jak a kdy odjedeš, je pouze na tobě. Do té doby je i nadále můj srub tvým domovem.“ Přinutil se soustředit na rozvazování uzlů. Jaric se rozechvěle nadechl. Připomínalo to téměř vzlyk.

Telemark si přitom nemohl pomoci, musel vzhlédnout. Ve žlutavém světle lucerny uviděl, jak Jaricovi po tvářích tečou slzy. V chlapcových slzami zaplavených očích spatřil agonizující poznání sebe samotného a spravedlivou hrdost na výsledky získané tvrdou prací v zimním lese. Za tímto poznáním se však nacházela pochybnost o vlastních kvalitách, která ho mučila, jako by se objevila nějaká rána z dětství, aby pronásledovala dospělého muže. Najednou se totiž zdálo, že v osobě, která stála mlčky a odhodlaně vedle zálesáka, zbylo z chlapce jen velmi málo.

Rozerván pocitem nesnesitelného soucitu, Telemark už nedokázal udržet svou zvědavost déle na uzdě. „Kolik ses toho dozvěděl?“

Jaric se sklonil a začal uvolňovat s mechanickou praktičností provazy. „Téměř vše. Vím, kde jsem vyrostl, a znám jména rodičů, kteří mě přivedli na svět. Vím, že nejsem Kerainův pravý syn. Jsem syn čaroděje.“ Odmlčel se, nehodlaje uvádět žádné jméno, a zdánlivě také neochoten jej přijmout. „Z tohoto důvodu jsem opustil Morbrith Keep, kde jsem byl vychován. Nevím ale nic, jak nebo proč jsem odešel. Nevím ani to, proč musím odejít, vím jen to, že odejít musím.“

Prsty mu přimrzaly k uzlům. Vzhlédl. Jeho pohled se přímo setkal s Telemarkovým pohledem, poprvé od jeho návratu. Zálesák si všiml, že žije v hrůze z toho, jaká jiná překvapení by na něj mohla číhat ve vzpomínkách, které mu zatím byly odepřeny.

Ale dokonce ani Telemarkova bystrá intuice nemohla odhalit plnou pravdu, že Jaricova vlastní matka se ho zcela určitě pokusila zabít, jakmile se narodil. Druhé děti z kovářského cechu ho na tuto skutečnost nikdy nenechaly zapomenout. Ve spisech Morbrithu byl uveden i Kerainův záznam o činu jeho snoubenky. Jaric, jakožto písařův učeň, si ty spisy sám prošel a našel chladnou pravdu o vévodově spravedlnosti, přepis výpovědi vedle záznamu o rozsudku, jímž byl nevinný člověk odsouzen k smrti pověšením.

Dítě jménem Kerainson Jaric vyrostlo v muže bez toho, že by kdy vlastně poznalo hrůzu vyplývající z odmítnutí vlastní matkou. Nyní, kdy si poprvé nejasně uvědomoval vlastní cenu, spřadačka snů, která hlídala poslední ztracená vlákna jeho minulosti, žádala, aby se vzdal toho jediného štěstí, jaké kdy poznal, výměnou za službu dalšímu čaroději, jehož jméno se propojovalo se čtyřmi tisíci mrtvých. Jaric, rozpolcen objevem sebe samotného, k němuž došlo pod Telemarkovým vedením, a celoživotním pocitem neschopnosti, bojoval proti rozporům, které ho vnitřně oslabovaly.

„Musím překročit Furlains a jít do města Mearren Ard na pobřeží,“ řekl. V jeho hlase nebyla znát žádná emoce.

Chlapcova slova Telemarka zasáhla jako jeho poslední zjištění, že tento mladý muž je prokletý. Chytil Jarica pevně za zápěstí. „To může docela dobře být. Ty ale nikam nepůjdeš, dokud nedojdu na trh do Corlinu pro zásoby.“ Jaricův překvapený výraz jej ihned přiměl chovat se vlídněji. „Pojď dovnitř a ohřej se. Průchody přes Furlains jsou v tuto roční dobu stejně uzavřené. Čtrnáctidenní odpočinek ti jedině prospěje, než se vydáš na takovou cestu.“

Jaric přikývl. Pustil se do vykládání saní, jako by se vše vrátilo do normálních kolejí. Ale Telemark podle jeho viditelné úlevy, která se mu objevila v obličeji, poznal, že den rozloučení bude obtížný. Nemohl dělat nic, než připravit chlapce na cestu co nejlépe. Pro začátek to znamenalo objednávku dobrého, vyváženého meče u zbrojíře v Corlinu. Zálesák se však o svém úmyslu Jaricovi ani slůvkem nezmínil.

Kapitola 17

Mearren Ard

Jaric trůnil na židli z vyřezávaného javoru. Loktem si zakrýval oči před slunečním světlem, které pronikalo oknem Telemarkova srubu od jihu. Čerstvě přiostřeným perem, které držel v ruce, sepisoval zásoby, které by mu měl zálesák koupit během svého jeden měsíc trvajícího výletu na trh v Corlinu. Ale návrat jeho předchozích zkušeností mu činil pramalou radost. Důvěrně známý tok inkoustu a úhledné, ostře řezané písmo, které se objevovalo pod hrotem jeho pera, dokazovaly s konečnou platností, že spřadačka snů nelhala. Kdysi přepisoval texty v Morbrith Keepu. Ta jistota v něm vzbuzovala pocit, že je v pasti.

„A brambory,“ řekl Telemark, přecházeje mezi oknem a krbem způsobem, jaký se pro něj stal rutinou během Jaricovy rekonvalescence. „A olej do lampy. To by mělo pokrýt všechno.“

Jaric opatřil list papíru ze zvyku datem a odložil pero stranou. Zíral na své prsty, nyní plné mozolů. Na pravém palci měl jizvu. Zakousla se mu do něj vydra chycená do pasti, když se k ní sklonil, aby jí zasadil ránu z milosti. Ruce, které si prohlížel, už nevypadaly jako ruce písaře. Každý večer, když v zálesákově krbu zaplápolal oheň, minulost, kterou mu zpřístupnila spřadačka snů v jeho mysli, mu připadala být vzdálená. Patřila křehkému neduživému cizinci, jehož ve spánku pronásledovala noční můra vlastní bezmocnosti. Jaric zaťal pěsti. Mrazilo jej, i přes teplé sluneční paprsky, které s sebou přinášely příslib brzkého příchodu jara. V noci mu proudily myslí sny a hrůzy jeho bývalého já a odnášely pryč sebevědomí, které objevil po Telemarkově boku. Chlapec žil v obavách, že jednoho dne zeslábne a setká se se svým předchozím obrazem, který byl pravým vyjádřením jeho ceny. Nic z jeho logického uvažování během dne nemohlo potřít jeho nejistotu.

„Jaricu?“ Telemark si překřížil paže a opřel se o komín. „Budu pryč čtrnáct dní. Ujisti se, že teplota v kůlně, kde schnou kůže, nespadne pod bod mrazu. Začal jsem pěstovat v bedýnce v zadním rohu kůlny semínka.“

Jaric zjistil, že byl toho dne již počtvrté vyrušen ze zamyšlení. Přikývl.

„Dobře.“ Telemark se napřímil. Vzal z desky stolu seznam. „Víš určitě, že nechceš přijít za mnou? Mohli bychom přestěhovat klíčící semínka do sklepa v kořenech stromu.“

„Mně nevadí tu zůstat.“ Jaric vstal, když zálesák prošel srub, aby shromáždil poslední věci, které si připravil na cestu do města. Chlapec nad svým rozhodnutím zůstat doma necítil žádnou lítost. Ačkoliv o tom Telemark nijak zvlášť nemluvil, nově pěstovaným klíčkům léčivých bylin by se ve sklepě mezi kořeny stromu dařilo špatně. Když Jaric zůstane a bude udržovat oheň, krabice se sazenicemi nebude nutné přemísťovat, aby se zabránilo jejich zmrznuti, a vnitřní okruh pastí bude možné udržovat v chodu.

Telemark zavázal tlumok a zpříma pohlédl na Jarica. „Budeš v pořádku, když zůstaneš sám?“

Chlapec přikývl. Zazátkoval lahvičku s inkoustem a povstal, aby pomohl zálesákovi odnést zbývající zásoby ke dveřím. Venku čekaly tažné sáně, které již byly naložené kožešinami. Jaric stál zaraženě po straně, zatímco si Telemark připínal opasek s mečem a přehazoval přes rameno luk. Na okraji Seitforestu číhali zloději dokonce i uprostřed zimy. Kožešina lední vydry měla cenu výkupného za knížete. Zálesák nikdy nešel k převozu neozbrojen.

Jaric se díval, jak se jeho přítel připravuje k odchodu, s podivně smíšenými pocity. Telemarka bude zcela určitě postrádat. Ale po jeho návratu do srubu mu už kouzelnice, která mu odemkla bránu k jeho minulosti, neposlala žádné sny. Kdyby se tak objevila, až bude sám. Chlapec si přál mít jedinou, byť poslední, možnost se jí zeptat, než se otevřou průchody přes hory. Jeho vzpomínky na minulé události již byly kompletní, až na okolnosti jeho odjezdu z Morbrithu. Jaric víc a víc cítil naléhavý význam chybějících faktů. Taen určitě měla důvod mu je zatajit. Když jí její schopnosti spřadačky snů dovolovaly překračovat mentální bariéry, které mu zůstaly po zranění, jistě by je svou vůlí dokázala také obnovit. Jaric měl důvod se domnívat, že s ním někdo manipuluje.

Telemark, který nechtěl otálet s odjezdem, když saně již byly naloženy, vyrazil do Corlinu. Sotva zmizel za ohybem cesty, pustil se Jaric do opravy nářadí, které zničil při obcházení pastí. Při západu slunce byl chlapec rozhodnut ptát se po důvodu, proč jeho život tolik zajímá čaroděje, který kdysi utopil polovinu obyvatel Tierl Ennethu.

Ale spřadačka snů se mu té noci nezjevila, ani nikdy jindy po Telemarkově odjezdu. Jaric očekával svůj osud se vzrůstajícím neklidem. Byl přesvědčen, že mu byl zapřen životně důležitý fakt. Jeho postoj však nijak neohrozil jeho práci. Kontroloval svědomitě pasti a kladl nové. Dny se již prodlužovaly, neboť se blížilo jaro. Rampouchy visící ze střechy srubu se začaly rozpouštět. Jako by někdo rozhodil po zemi křišťálové kamínky, s takovým zvukem dopadaly kapky vody do potůčku ztrácejícího se pod krunýřem ledu. Patnáctého dne se Jaric vrátil z obchůzky a zjistil, že tažné sáně jsou opřené o oprýskaná prkna kůlny. Z kamenného komínu srubu se kouřilo. Proužek dýmu připomínal na pozadí večerních červánků na obloze jemnou krajku. Telemark se vrátil.

Jaric vykřikl. Rozběhl se. Batoh se mu nemotorně houpal na ramenou. Dveře srubu se otevřely, když doběhl na okraj mýtiny. Vyšel z nich Telemark.

Chytil chlapce nedočkavě do náruče. „Rychle si ulož věci a pojď dovnitř. Mám pro tebe překvapení.“

Jaric udělal, oč jej zálesák požádal. Když se ale vrátil ke dveřím srubu, zaváhal. Čím víc se blížil jeho odjezd, tím víc ho rozčilovalo každé vybočení ze zvyku. Nikdy předtím zálesák nepřinesl z Corlinu nic neobvyklého. V jednom okamžiku si Jaric přál rozběhnout se zpět do chladné, ale známé temnoty kůlny. Ale Telemark jej pevně chytil za paži a vedl jej přes práh.

Na stole u okna slavnostně zářily svíce. Jaricův zrak však ihned přitáhl naleštěný kov, který se leskl v jejich svitu. Vedle sebe tam v řadě ležely meč, dýka a kapesní nůž. Blyštící se ocel ostře kontrastovala se zašlými prkny desky stolu.

Jaric otevřel ústa údivem. Jeho ruka spočinula bez pohnutí na dveřní zástrčce.

„Jdi blíž.“ Telemark ho jemně popostrčil. „Nechal jsem je vyrobit v Corlinu.“

Chlapec přešel místnost, jako by prkenná podlaha pod jeho nohama byla tenká a zrádná jako rozpouštějící se led. Svit svící dodával jeho vlasům bronzový nádech, když se sklonil k Telemarkovu daru, aby si jej prohlédl. Zbraně byly jednoduché, ale krásně dělané. Každý detail prozrazoval pečlivou řemeslnou dovednost, a v jejím výsledku se pojily půvab a krása s chladným smyslem pro výkonnost. Jaric hleděl na nádherný lesk řezné plochy ostří meče. Ihned poznal, že Telemark nešetřil na výdajích. Od ostrých špiček až po rukojeti zářila sada zbraní světlým leskem prvotřídní oceli. Rukojeti nesly jeho jméno, vyvedené ve stříbře.

Telemark přistoupil k chlapci. „Vyzkoušej si vyváženost,“ naléhal na něj jemně.

Jaric vzhlédl. V jeho obličeji se objevil ohromený výraz. Nijak se nepohnul, aby se zbraní dotkl.

Telemark, vyloživ si chlapcovu mlčenlivost po svém, jej uchopil za ramena a pevně jej stiskl. „Zasloužil sis je, až do posledního měďáku,“ řekl chápavě. „Myslíš si, že jsem zavedl jednu trasu navíc jen proto, abych si mohl ověsit okna brokátem?“

Náhle stisk uvolnil, zvedl ze stolu meč, a ačkoli se Jaric vzpíral, vsunul mu rukojeť do rukou. Chlapec nevěřícně zíral na meč, pak se vzchopil a zkusmo jím máchl. Světlo svic tančilo kolem nablýskaného ostří. Velikost i váha zbraně mu vyhovovaly až příliš dobře na to, aby to byla náhoda. Telemark zjevně přikázal, aby zbraně navrhli přesně pro něj.

Jaric zvedl oči k zálesákovi a promluvil přímo od srdce: „Děkuji ti. V životě jsem nedostal tak hezký dárek.“

„Tak dobře,“ houkl Telemark, naoko lhostejně. „Tenhle meč neztrať jako ten poslední.“

Najednou se stáhl ze světla, ale ne tak rychle, aby si Jaric nevšiml slz, které se mu zaleskly na větrem ošlehaných tvářích. Chlapec odložil meč stranou. Beze slov objal oběma rukama Telemarka kolem ramen. V té chvíli oba pochopili, že Telemark mu je víc než otec, kterého Jaric nikdy nepoznal, právě tak jako nikdo z Morbrithu, kde prožil dětství.

* * *

S klamavou rychlostí uběhly dva týdny. Jaric se bez větších obtíží věnoval rutinní práci lovce kožešin. Přál si, aby nikdy nezapomněl na odměnu, kterou slíbil spřadačce snů na oplátku za svou minulost. Noci se ale neúprosně krátily. Jaric se až příliš brzy probudil ze spánku. Probralo ho pleskání dešťových kapek o okap srubu. Už ráno bude muset Seitforest opustit. Ačkoli se počasí v horách teprve mělo změnit, muži, který cestoval sám, se doporučovalo přejít vysokohorské průsmyky brzy, než první karavany, které se vydají na jaře na cestu, nezačnou přitahovat pozornost banditů skrývajících se v záloze.

Telemark vstal na úsvitě. Pomohl Jaricovi sbalit do rezervního tlumoku na cestu buchtu, uzené maso a sýr, jako by mu připravoval zásoby na jeho obchůzku vzdáleného okruhu pastí. Mluvil jen velmi málo. Jeho tvář měla strhaný a unavený výraz. Tentokrát sbalenou přikrývku a sněžnice nepověsí po návratu zpět na skobu v podkroví.

Zavázal řemínky tlumoku zkušenými rychlými pohyby. Pak zkřížil ruce a opřel se o ně, dívaje se na chlapce s vážností, která mu nebyla vlastní. „Jaricu, pozorně poslouchej. Musím ti říci něco, čemu úplně nerozumím. Věřím ale, že je to důležité, a možná se ti ta informace jednou bude hodit.“

Chlapec odložil sněžnice na dřevěnou lavici a věnoval plnou pozornost zálesákovi. Telemark pomalu, s mnoha přestávkami, chlapci vyprávěl o svém setkání s démonem Llondelem toho dne, kdy se snažil chlapce dopravit k Bratrstvu Kordane v Corlinu. Nevynechal jediný detail, ačkoli vzpomínka na jeho pokus zbavit se zodpovědnosti za chlapce, kterého zachránil v lese, ho nyní hluboce zraňovala.

Ale Jaric přijal zálesákovu domněnku kriticky. „Vůbec nevím, co ty tvé sny měly znamenat,“ prohlásil, když Telemark skončil. Snažil se zálesákovi pozvednout náladu. „Až na to přijdu, dám ti určitě vědět.“

Chlapec a muž na sebe dlouho hleděli. Každý z nich si byl vědom, že okamžik odchodu již nelze dále odkládat. Jaric si konečně přehodil sněžnice přes rameno. Odhodlaně vykročil k háku u dveří, kde visel jeho plášť.

„Počkej,“ zarazil ho najednou Telemark. Přešel místnost a otevřel cedrovou truhlu, která stála vedle jeho postele. Sáhl hluboko do ní. „Chci, aby sis vzal tohle.“

Vstal, drže v ruce plášť z kožešiny lední vydry. Plášť byl nápadně kvalitní, luxusně silný a lemovaný zimní kožešinou lesního zajíce. Za celou lovnou sezónu Jaric takové kožešiny neviděl.

„To je až moc krásné,“ protestoval. Cena tohoto dárku byla tak vysoká, že by mu jej mohl závidět i král.

Ale Telemark přehodil plášť Jaricovi přes ramena, nechtěje poslouchat žádné výmluvy. „Tohle měl být dárek pro mého syna k jeho osmnáctým narozeninám.“

Jaricovi se zarazil dech v hrdle. Nikdy se nedomníval, že by Telemark mohl mít rodinu.

„Měl jsem chlapce a manželku.“ Zálesák přejel hladkou kožešinu prsty, během let, kdy kladl pasti, popraskanými. „Chlapec podlehl horečce, když jsem byl na tažení s vévodovou armádou. Z toho důvodu jsem opustil profesi žoldnéře.“

Spustil ruku. Všiml si zaraženého výrazu v Jaricově tváři a usmál se. Už jsem dávno přestal truchlit, chlapče. Máme oba štěstí, že si na tom kožichu nepochutnali moli, protože Eleith již nyní nepotřebuje žádné věno. Vezmi si ten plášť i s celým mým požehnáním. Zahřeje tě, až budeš cestovat přes hory. Nos jej ale vrchní stranou dolů, nebo tě kvůli němu bandité připraví o život.“

Nic jiného nedodal, přestože se Jaric domníval, že chce říci ještě něco. Snad to, že plášť může v případě potřeby prodat a výměnou tak získat nezměrné bohatství. Jaric, nenalézaje slov, kterými by vyjádřil své pocity, zálesáka naposledy objal. Posbíral své věci a vyšel ven ze dveří, do zahrádky před srubem.

Telemark zůstal stát dlouho ve dveřích, i poté, co mu chlapec, který se vydal po cestě na jihovýchod, zmizel z dohledu. Zálesákovi bude Jaric chybět a často bude během následujících měsíců uvažovat, jak se chlapci asi vede. Také ale pocítil obrovské zadostiučinění, když viděl, že úkol je hotov. Jaric k němu přišel bezmocný, zděšený a zraněný. Odešel s příslibem růstu a budoucnosti, ať už jakkoli složité. Kdyby se nikdy nevrátil, Telemark by vzpomínal na okamžik, kdy chlapec zmizel v Seitforestu. Neboť přestože Jarica osud, který jej čekal, děsil do hloubi duše, nacházel v sobě pořád ještě odvahu jít kupředu a čelit mu.

* * *

Jaric přešel Furlains, zatímco ledové sevření zimy dosud dotíralo na průsmyky s krutostí zaťatých pěstí obra. Razil si cestu sněhovými bouřemi, které hnaly v chumáčích sníh dolů z horských vrcholů. Jindy, když obloha zářila azurovou modří, cítil zuřivé dunění lavin, které otřásaly skálou pod jeho nohama. Ale Telemark ho vyškolil v umění přežít v zmrzlém srdci divočiny dobře. Jaric došel ke vzdáleným úbočím dva týdny před jarní rovnodenností. Ze soutěsky mezi dvěma zalesněnými úbočími kopců pohlížel dolů na rybářskou vesnici Mearren Ard.

Domky vypadaly jako dětské hračky, ve srovnání s čtvercovými cimbuřími strážních věží Corlinu. Budovy, postavené z dřevěných klád a opatřené zkosenými střechami s krytinovými deskami vyrobenými z cedru, byly uhnízděné na úbočí kopce, který se tyčil nad dvěma body krajiny. Mezi nimi se rozprostíral dobře chráněný přístav, v němž sem tam kotvily rybářské čluny.

Jaric zabořil sněžnice do sněhové závěje. Pečlivě svůj drahocenný kožešinový plášť sbalil a vsunul jej do tlumoku. Pak se pustil dolů po sotva znatelné cestě. Ve tváři měl zvláštní výraz. Stříbro, které měl v kapse, mu dlouho v krčmě nevydrží ani v tak malé vesnici, jako je Mearren Ard. Kdyby jejími jedinými obyvateli byli rybáři, jeho talent písaře a jeho znalosti lovení zvěře by se tu sotva daly uznat jako cenná obchodní komodita. Buď se čaroděj Anskiere rychle objeví, aby si nárokoval jeho služby, jak mu slíbila Taen ve snu, nebo Jaric vypluje na moře. Neměl v úmyslu prodat svůj kožich z lední vydry, aby si za utržené peníze mohl obstarat pokoj se stravou.

* * *

Jediná krčma v Mearren Ard byla během dne všechno, jen ne opuštěná. Jaric do ní vešel ze zablácené cesty, kterou tu nazývali ulicí, a podle chuchvalců kouře, vycházejícího z krbu, zjistil, že komín potřebuje protáhnout. Jakýsi stařík v nepromokavém oděvu se opíral o stůl v nejteplejším koutě místnosti, majetnicky objímaje rukama omlácenou konvici. Prsty měl zkřivené artritidou tak, že je nemohl pořádně používat. V očích, zapadlých v očních důlcích, byl však dosud znát bystrý duch námořníka. Znechuceně vzhlédl, zatímco Jaric vznášel dotaz na majitele krčmy. Na chlapcův příjezd tu však nečekal žádný cizinec. Jaric byl první návštěvník, který do Mearren Ard zavítal, po souši nebo po moři, od chvíle, kdy zima znemožnila přechod průsmykem. Chlapec si povzdechl a položil před majitele stříbrňák za pokoj. Neměl na výběr, musel si najít zaměstnání, dokud se Anskiere nerozhodne, že se mu představí.

Výčep večer, když se vrátili rybáři, ožil. Jaric ze sebe smyl špínu, kterou na sebe nasbíral během cesty. Pak sešel dolů a našel si neobsazený stůl. Poručil si pikantní kuře. Jedl, zatímco zakouřený vzduch odpoledne dostal zatuchlou příchuť pachu rybářských nepromokavých oděvů, které se sušily u zadních dveří. U baru se shromáždila skupinka mužů s větrem ošlehanými tvářemi. Jejich holínky silně páchly po rybách. Nazývali děvče za barem jménem, přesto s ní nijak neflirtovali. Zdálo se, že všichni mají manželky, které na ně čekají v útulných chatách, kromě věkem a artritidou sešlého chlapíka, který dosud seděl v rohu místnosti, jako by se ze židle nikdy nezvedl.

Jaric dojedl, vědom si letmých pohledů návštěvníků krčmy. Nikdo z nich se nepokusil přistoupit k jeho stolu. V na slovo skoupé, těsně sepjaté společnosti byl cizincem. Lidé čekali, až promluví on, a zřejmě se jim uleví, až dokončí to, kvůli čemu sem přišel, a půjde si zase po svých. Ale Jaric dal kouzelnici slovo, že zůstane, dokud se Anskiere nerozhodne jej kontaktovat. Ačkoliv toužil celým srdcem sbalit tlumok a vrátit se přes Furlains do Seitforestu, místo toho odsunul kosti, které zbyly po jeho večeři, stranou a vstal.

Muž na konci baru vzhlédl. Zkoumavě hleděl na světlovlasého cizince, který prošel kolem jeho ramene. Studoval jej s přivřenýma očima jako muž, který strávil celý život šilháním po vodě, přehlížením rybářských sítí a který si při navigaci pomáhal počasím a postavením hvězd. Jeho chování nebylo přátelské. Jaricovu přítomnost rybář považoval za vměšování, ale zdržel se jakéhokoli úsudku, dokud chlapec nenabral dech a nepromluvil.

„Potřebuji práci,“ navázal Jaric rozhovor. „Je mezi vámi člověk, který by uměl používat ruce jiným způsobem než vy?“

Rybář cosi zavrčel a postavil džbán s pivem na pult. Kolem něj utichla veškerá konverzace, když přejel pohledem Jarica od hlavy k patě. Protahované slabiky jeho odpovědi dopadly do ticha tak hustého, jako klid před bouří nad oceánem. „Pak se tedy umíš plavit, že?“

Chlapec přikývl, ačkoli v tuto svou schopnost moc nevěřil. „Jsem ochoten se učit.“

Muži zvedli nohy a zašoupali jimi po podlaze krčmy. Jejich mluvčí houkl podruhé: „K čemu? Nemáš tedy jiné řemeslo?“

Jaric odmítl kapitulovat před nedůvěrou, která se dala vycítit z mužových slov. „Strávil jsem zimu lovem v Seitforestu.“

„Pak jsi tedy přešel průsmyky?“ Rybář zvažoval střih Jaricova koženého kabátce a pak si všiml dobře udržované oceli nože, který měl pověšený u pasu. „Dobrá tedy,“ řekl nakonec. „Tavish přišel o syna loni v létě. Přijde sem hned, jak vyhodí v přístavu kotvu.“

Rybář ukázal na volnou stoličku na konci baru a otočil se ke svému pivu. Každý chlapec, který přešel Furlains sám před slunovratem, byl dostatečně silným společníkem, dokonce i ve srovnání s tvrdými pravidly života v Mearren Ard. Tavish stejně potřeboval nutně nového člena posádky.

Jaric se posadil a čekal. S nechutí si uvědomil, že by výsledek jeho žádosti byl určitě zcela jiný, kdyby neměl zkušenosti, které získal díky Telemarkovu výcviku. V jeho způsobech chování se však neodrazilo nic z nejistoty, kterou cítil. V tu chvíli se otevřely doširoka hlavní dveře. Dovnitř vstoupil statný muž s vousy rezavými jako liška, doprovázen jiným mužem, zjevně jeho bratrem.

Rybář, který předtím mluvil s Jaricem, ihned zvedl hlas, aby přehlušil hovor ostatních: „Tavishi! Mám tu chlapce, který chce práci. Jeho boty nikdy nepocítily účinky soli, ale prý sem přišel přes průsmyky.“

Tavish si z bot oklepal bláto, až se otřásala prkna podlahy. Následován těsně svým bratrem přešel houpavou chůzí muže, který je víc zvyklý na palubu šalupy než na pevnou půdu pod nohama, výčep. Jaric cítil, jak si jej zkoumavě prohlížejí dva páry bystrých modrých očí.

Tavish se poškrábal na bradě silnými prsty, odřenými o provazy. „Tak ty jsi přešel průsmyky, jo?“

Jaric přikývl.

„Dovol, ať se ti kouknu na ruce.“ Tavish chlapce chytil za zápěstí a prohlédl si mozoly na jeho dlaních. „Nebudou vypadat tak hezky po sezóně, kdy budeš zacházet se sítěmi,“ upozornil ho.

Jaric neřekl nic.

„Tak tedy dohodnuto.“ Tavish se naklonil přes barový pult a zavolal na výčepního, aby naplnil tři džbánky. Když jim je výčepní podal, Tavish si přitáhl jeden k sobě, druhý přisunul bratrovi a třetí rázně postavil před Jarica. „Tak pij. Vyplujeme hodinu před svítáním. Člun se jmenuje Racek. Až vyplujeme, určitě chytíš mořskou nemoc. Snaž se z ní rychle dostat a budeš se moci podělit o úlovek. Souhlasíš?“

„Souhlasím,“ odpověděl Jaric. Ochutnal pivo a zjistil, že je hořké.

Tavish se ušklíbl, pobaven chlapcovou grimasou. „Tak se napij.“ Poté vyprázdnil svůj džbán.

* * *

Jaric se objevil v přístavu v určenou hodinu. Nalodil se s Tavishem a jeho bratrem na člun zahalený v mlze. Cestou ke kotvišti, kde byl Racek uvázaný, nesl dvě vesla, která držel v rukou poprvé v životě. Jeho počáteční snaha působila neohrabaně. Protože seděl zády k přídi člunu a tma znemožňovala rozpoznat orientační body v krajině, měl potíže s udržováním přímého směru. Ale ta samá zatvrzelost, kvůli které si ho Telemark oblíbil, a nekompromisní touha učit se brzy uklidnila suché poznámky, kterými rybáři z Mearren Ard obvykle častovali nováčky. Pokud Tavish litoval, že musel půjčit nepromokavý oděv svého mrtvého syna cizinci, nedával to najevo. Během dalších tří dní se věnoval tomu, aby Jarica naučil, jaký je rozdíl mezi otěžemi plachty a zdvihacími lanky. Zdálo se mu, i přes jeho netrpělivou povahu, že se chlapec učí rychle. Večer se rybáři v krčmě sázeli, jak rychle bude v učení pokračovat. Přesto, dřív než mohl kdokoliv z nich odhadnout, Racek za sebou nechal pobřeží a vyplul na širé moře, aby roztáhl sítě daleko od Mearren Ard.

Den a půl Racek brázdil těsně u větru vlny severního moře Corine, poháněn svěžími vánky časného jara. Příď rozrážela pěnu bílou jako česaná vlna a racci se vrhali do brázdy, která se tvořila za šalupou. Jaric trpěl náhlým návalem mořské nemoci. Přesto ale povolil otěže plachty a změnil její nastavení, maje tvář sice pobledlou, ale plnou odhodlání. Nikdy si na nic nestěžoval. Jeho tělo si na kolébání paluby šalupy na moři brzy zvyklo. Poprvé měl samostatnou službu u kormidla, s živoucím pocitem vzrušení. V tu chvíli ho i Tavishův tvrdohlavý bratr přijal za člena posádky.

Vytáhli sítě, ztěžklé rybami. Jaric tahal provaz, dokud ho nerozbolela ramena. Když neměl hlídku, spal bezesným spánkem na svém lůžku. Chladný vzduch a nekonečný prostor vzdouvajícího se moře mu vyhovovaly. Chlapec se ale snažil, aby si svůj nový život nezamiloval až příliš. Věděl, že jeho čas na palubě Racka nemůže trvat věčně. Slib, který dal kouzelnici, musí být splněn nevyhnutelně, jako když odliv střídá příliv. Čaroděj Anskiere ho jednoho dne požádá o službu. Přesto osud, který mu Taen slíbila, k němu přišel znenadání, způsobem, jaký nečekala ani ona sama.

Když byli pryč z Mearren Ard dva týdny, Tavish řídil Racka směrem k jihovýchodu. Jaric, který zrovna neměl službu, snil o neklidných větrech a obrovských, do výše se tyčících vlnách se zpěněnými hřebeny. Probudil se s pocitem chladu, ale přitom celý zpocený. Ani horký čaj a plášť z olejem napuštěné vlny nemohl uklidnit jeho otřesenou mysl. Objal zmrzlými prsty hrnek, maje pocit, jako by se jeho mysli dotkla přítomnost kohosi cizího. Ono vzrušení v něm zanechalo napětí a neschopnost udržet pohromadě roztěkané myšlenky.

Tavish netrpělivě křikl dolů na kajutní schůdky. Jaric popadl holínky a šel nahoru, aby se postaral o sítě. Ale podivné tušení, které trápilo jeho mysl, nezmizelo ani na čerstvém vzduchu na horní palubě. Místo toho je ráno ještě zesílilo, až musel pracovat s pevně zaťatými svaly čelistí, aby nezačal křičet.

Přišlo poledne, zalité sluncem a příjemně teplé. Jaric se naklonil přes zábradlí, aby vytáhl první zmítající se náklad tresek. Mokrý provaz se mu zadíral do prstů a ramena se mu chvěla, jak se snažil náklad vytáhnout ze sítě. Náhle mu po kůži přejel mráz. Tělem projela malátnost. Jaric sebou trhl. Omráčen děsivým poznáním vzpomněl si na koně, na prašnou cestu v létě a na trestající větrný vír, který ho kdysi hnal kupředu, i proti jeho vůli. Pomatenost, kterou cítil, se ještě prohloubila. Jeho mysl se topila ve svištícím přívalu bouře. On se s ní snažil bojovat, dokonce i když ho síť táhla za zápěstí. V tunelu temnoty zaslechl Tavishovo popudlivé klení. Jaric se snažil vyjasnit si hlavu. Ale jeho vidina se mu rozplynula před očima a dech v hrdle začal být mělký.

V té chvíli vzduch nad jeho hlavou rozťal jev podobný blesku. Jaric zavrávoral. Zatmělo se mu před očima. Jeho myslí projela síla, krutá jako harpuny rybářů, které se používaly k lovu žraloků. Síť vyklouzla Jaricovi z rukou. Tresky spadly zpět do moře. Jejich břicha prořízla stříbřité hřebeny zelených vln.

Tavish zlostně zakřičel od kormidla. Otočil kormidlovou pákou dolů, čímž naklonil Racka po větru. Záplatované plachty o sebe nahoře bily, jak se do nich opíral čerstvý větřík. Před přídí člunu se rozstřikovala sprška vody. Ale kletby odumřely rybáři na rtech, když vzhlédl a spatřil Jarica. Chlapcova štíhlá postava se na okamžik zdála být téměř zářící, obklopená trojitým kruhem modrofialového světla. Nad jeho hlavou se vznášel obraz dravého ptáka, zlatohnědého a s načernalými pery.

„Sokol bouře!“ vykřikl Tavishův bratr. Hlas se mu chvěl zděšením.

Tavish upevnil kormidlo a vyrazil vpřed. Přiskočil k Jaricovi zrovna ve chvíli, kdy se chlapec bezmocně svezl na palubu. Solí pokryté vlasy měl zplihlé. Jako jemné hedvábí mu padaly na límec jeho nepromokavého oděvu. Rybář pohlédl přes nehybného Jarica na svého bratra. Jejich pohledy se setkaly. Tavishova ústa zkroutila zoufalá zloba, která u něj nebyla zvykem.

„Věděl jsem, že je to až moc dobré, aby to mohla být pravda,“ řekl po chvíli. Do boku člunu udeřila vlna, vrhnuvší do slunečního svitu spršku vody. Nad hlavním stěžněm se vznášeli na rozpjatých křídlech racci. Po kouzlech, která se projevovala nad palubou sotva před okamžikem, nezůstaly téměř žádné stopy, až na to, že Jaric ležel bez hnutí jako mrtvý na zádi lodi. Žádný lék smrtelníků jej nemohl probrat k životu.

„Pak bychom ho měli hodit přes palubu,“ navrhl bratr.

„Ne.“ Tavish byl neoblomný. „To se neodvážíme.“

Nikdo z nich už neměl toho odpoledne zájem o další rybolov. Bratr, který se Jarica nechtěl dotýkat ani s ním hýbat, přehodil přes jeho nepromokavý oblek přikrývku. Pak vytáhli sítě a změnili kurs Racka na Mearren Ard. Jejich rodinní příslušníci si všimli po smrti Tavishova syna během loňské sezóny špatného znamení. A přáli si, aby už na ně nikdy více žádná kletba nepadla – například kvůli tomu, že u sebe přechovávali chlapce, který měl cosi společného s čarodějnictvím. Později toho odpoledne, když se kotva, kterou pustili, zakousla do dna, byli opět v bezpečí přístaviště. Chlapec dosud dýchal. Tavish a jeho bratr nesli Jarica mezi sebou v přikrývce. Naložili ho do rybářského člunu s plochým dnem společně s tím, co s Rackem nalovili. Po napjaté debatě se vrátili do jeho pokoje v hostinci, kde ho složili na postel. Tavish zvedl překřížené pěsti na znamení obrany proti zlým čarám, zatímco jeho bratr odpočítal měďáky, které si Jaric vysloužil na rybářské lodi. Nechali ležet pečlivě vyrovnanou hromádku mincí na chlapcově tlumoku a poté pokoj opustili, spěchajíce mlčky zpět k jejich člunu. Ale zpráva o tom neštěstí se rychle roznesla po celé vesnici. Toho odpoledne dorazili také obchodníci z jihu, první lidé, kteří se sem dostali, když sníh na cestách roztál. Ruch doprovázející vykládání vozů a příprava ohrad pro jejich osly se majiteli hostince staly výmluvou pro to, aby se vyhnul chlapci, který ležel v zadním pokoji v podkroví. Když slunce dodalo střechám zlatě bronzový nádech, byl výčep přecpán těly rybářů, kteří si přišli vyslechnout novinky obchodníků. V místnosti to hučelo jako v úle. Nikdo se ale nezmínil o chlapci, který upadl do kletby čaroděje na palubě Tavishova člunu. Zvláštní, obchodníci se ptali na záhadný, již obsazený pokoj vzadu v podkroví, avšak nedostali žádnou odpověď. Nikdo z vesničanů by totiž neriskoval, že se vyslovením Jaricova jména nahlas vystaví nějakému neštěstí.

* * *

„Jaricu!“ Taenino volání se mu vrylo hluboko do paměti. Dosáhlo ho tam, kde se snažil bojovat sám se sebou, přemožen vidinou rozbouřeného moře a temnoty. „Jaricu, dovol mi, abych ti pomohla.“

On však volání spřadačky snů ignoroval. Už mu nezáleželo na jejích znalostech. Během chvilky, kdy jeho mysl uchvátila Anskiereova žádost o jeho služby, si vzpomněl zcela na svou minulost, dokonce i na zoufalý útěk z věže svatyně v Morbrithu. Staré vzpomínky jej zraňovaly jako nože mučitele, trhajíce jeho vratký mír na kusy. Během měsíců, kdy čarodějova kouzla ležela ladem, sloužila pouze ke zdvojnásobení své síly. Ale nyní, když se spojila s plánováným subjektem, jejich síla udeřila s ozvěnou daleko silnější, než Anskiere zamýšlel. Jaricovým tělem probíhaly běsnící přívaly moci. Každou vteřinu, kdy váhal vyslechnout volání, které jej táhlo na jihovýchod, nezměrně trpěl.

Přesto však tentokrát vytrval. Bojoval se silou, jak ho to učil Telemark, aby získal zpět svou vůli. Pomalu a pečlivě chlapec konstruoval ve své mysli rám, aby dostal trestající čarodějovy pokyny pod kontrolu.

„Jaricu, dovol mi, abych ti pomohla.“ Taenin obraz se objevil před ním v temnotách. Ve vlasech již neměla květiny, a obličej získal díky tomu, jak měla stažené obočí, strhaný výraz. Dělala si o Jarica starost. „Anskiere tě chtěl povolat, ale dokonce ani Vaere nepředpokládal, že by jeho síla mohla udeřit tak prudce. Prosím tě, dovol mi, abych ti pomohla.“

Ale Jaric, zraněný její zradou, jí zabránil v přístupu. Ona to věděla. Nechala ho plavit se, vědoma si toho, že čarodějova kouzla na něj čekala na moři za Mearren Ard, aby se ho zmocnila. Ona se na to všechno jen dívala, uvědomil si Jaric, ale nikdy mu nepověděla pravdu.

„Jak jsem se opovážila?“ Hlas kouzelnice prolétl jako oštěp jeho myslí, zostřenou bolestí. „Nemohu dělat nic, než poslouchat příkazy Vaereů. Nikdo neměl v úmyslu ti ublížit. Věř mi.“

Jaric však její pomoc nepřijal. Svazován nevítanou vzpomínkou na Kenciinu lítost, zaměřil svůj neklid proti spřadačce snů, jejíž slib mu způsobil taková muka. Myslí mu projela zlost, sžíravá jako plamen. Taenin obraz se rozplynul s palčivým pocitem lítosti. Taen jej zanechala samotného s jeho soužením. Jaric pomalu znovu navázal zpřetrhaná vlákna svého sebevědomí a získal tak zpět rovnováhu. Moc, odolná vůči jeho vůli jako chladné železo, zářila a jiskřila. Přesto jí ale chlapec odolával se stejnou zarputilostí, jakou prokázal oné noci, kdy Telemark ležel zraněný u bobří hráze. Jaric postupně zvládl dostatečně účinky kouzel, aby znovu získal sebevědomí.

Jediným úzkým oknem pronikalo tlumené světlo. Slunce zapadlo, zešeřilo se a nastal večer. Jaric si všiml, že leží v posteli nad výčepem a že má na sobě dosud vlhký vlněný kabátek. Někdo mu svlékl nepromokavý rybářský oděv, nejspíš Tavish. Na nohou měl ale dosud holínky a přes sebe měl nedbale přehozenou hrubou přikrývku, páchnoucí po rybách. Měl ji zastrčenou pod ramena, což mu dělalo potíže při pohybu.

Jaric se posadil. Zničeně se nadechl a odstrčil přikrývku na stranu. Pak si přitiskl ruce k rozbolavělé hlavě. Kouzlo nelítostně útočilo na jeho mysl. Snažilo se chlapce ovládnout, aby ho přimělo opustit hostinec a bezhlavě se rozběhnout dolů do přístavu. Nemohl přeplavat oceán, a cesta, která vedla podél pobřeží, se stáčela na jihozápad, tedy jinam, než jej vábila kouzla. Nemaje na výběr, Jaric k sobě přitáhl tlumok a položil si jej na kolena. Na podlahu s cinknutím cosi spadlo. Jaric zaklel. V šeru spatřil slabý lesk mincí rozkutálených u jeho nohou. Chlapec věděl, co to znamená. Zmocnil se ho hluboký zármutek. Zde, stejně jako v Gaire’s Main, ho čarodějova kouzla poznačila. Dokonce ani Tavish nyní už nestojí o jeho přítomnost.

Jaric vytáhl se zlomeným srdcem z tlumoku plášť z vydři kožešiny. Zabořil do hedvábných chlupů obličej, doufaje, že by mohl nad těmi kouzly získat nadvládu na dost dlouhou dobu, aby si zajistil možnost odchodu z Mearren Ard. Potom sebral odvahu a vstal. Z klína mu skouzla poslední mince a s jasným, čistým zazvoněním se odrazila od pelesti postele. Jaric sebou trhl. Doutnala v něm zášť. Prudce otevřel dveře dokořán. Telemark by mu prominul, že prodal kožešinový plášť, který hodlal dát synovi jako svatební dar. Jaric se ale zapřísahal při vzduchu, který dýchal, že přiměje Anskierea za tu oběť zaplatit. Svíraje prsty rukojeť nože, sešel do výčepu.

Kapitola 18

Callinde

Jaric se zastavil pod schody. Ve výčepu svítily všechny svícny, intenzivnější osvětlení však moc nepomáhalo. Třínožky a stoly halil modravý nádech oblaků kouře, stoupajících až ke krovům. Protože tam sedělo plno lidí, ventilace přes krb a komín byla znesnadněna. Nejeden rybář navíc kouřil dýmku, když seděl nad svým pivem. Všichni mluvili hlasitě, nejhlasitěji však jeden obchodník, oblečený v černém, kterého Jaric předtím neviděl. Chlapec, polekaný přítomností cizince, zatuchlým vzduchem a falešně veselou atmosférou, se stáhl zpět ke dveřím a naslouchal.

„Ach jo,“ řekl muž v černém. Opřel se o opěradlo židle, natáhl se jako medvěd a pak kývl na servírku, aby mu dolila džbán. Jeho posluchači se neklidně pohnuli, zatímco si svlažoval hrdlo. „V přístavech za úžinou se o tom dost povídá. Slyšel jsem to od námořníka, který tam byl. Kielmark prý blázní. Finanční příspěvky jej neuspokojí, poté, co jakási bělovlasá čarodějka spoutala Anskiereovu moc. Říká se, že Cliffhaven byl zničen bouří tak hroznou, že málem rozťala maják vpůli. Nyní je každá loď, která chce projet úžinou, prohledána, aby se určila hodnota zboží, které veze. To je potom zdaněno. Plných patnáct mil pak pluje s Kielmarkovou vlastní posádkou. Pak je bez omluvy propuštěna. Žádný čaroděj, říká jeden pirát, ať je jeho arogance strávena ohni, žádný čaroděj se nedostane ke Cliffhavenu dost blízko, aby se pletl do záležitostí pevnosti i s jejími zlodějskými psanci, to je jisté.“

Obchodník se na chvíli odmlčel, aby usrkl piva. Otřel si knír rukávem a dodal: „Nelze mu dávat vinu, aspoň ne zcela. Kdo by věřil čaroději? Já ne. Vzpomínám si, jak můj otec vyprávěl, že Ivain, Pán ohně, spálil jednu noclehárnu na troud jen proto, že střechou zatékalo a kapky vody ho probraly ze spánku.“

Obchodník říhl a pohladil si břicho. Vedle něj sedící honák přidal další příběh o Ivainově krutém vykořisťování. Další muž, mluvící s východním přízvukem, si vzpomněl na to, že Anskiere potopil Tierl Enneth. Jaric, který byl ukryt z dohledu za schody, všechno slyšel. Najednou měl pocit, jako by po něm sáhla sama temnota a poznamenala ho na místě, kde stál. Archivy Morbrithu ukrývaly dostatek svědectví o zákeřné zlovolnosti Pána ohně. Jaric četl příběhy těch, kteří se mylně domáhali úkrytu u vévody, spoléhajíce se na jeho milosrdnost. Tyto příběhy kolovaly potemnělým výčepem v Mearren Ard. Byly přikrášlovány lidskými emocemi, jaké psané záznamy neobsahují. Chlapci hrubá slova cizince pomohla poprvé pochopit cejch osudu, který mu Pán ohně a Strážce bouře připravili.

„Sakra, to my přece chápeme.“ Obchodník s vousy pokynul rybářům, kteří mu naslouchali, na znamení konspirativního bratrství. „Nikdo se špetkou rozumu by si nepřál čaroděje, který spřádá kouzla nad celým národem, který žije na svém vlastním zeleném travnatém pozemku. Ten chlapec nám nepřinese nic dobrého, pokud ho budete i nadále ukrývat, uvidíte. Ale promluvit si o tom není na škodu.“

Obchodníkův naléhavý proslov na vesničany účinkoval tak, že měli ústa pevně semknutá, jako by neuměli mluvit. Napětí ve výčepu se pro Jarica stalo nesnesitelným. Už to nemohl snést. Vystřízlivěl díky poznání, že by mohl přijít o život, kdyby se zjistilo, kdo je jeho otec. Opustil stín vrhaný schody a vešel do výčepu. V semknutých prstech svíral kožešinu z lední vydry, jako by to bylo nějaké mrtvé zvíře. Ačkoli se pohyboval potichu, muž nejblíž od něj zvedl hlavu od džbánku s pivem a ukázal na něho. Všichni otočili hlavu. Hovor najednou zcela utichl, jako by dveřmi za chlapcovými zády vešlo jakési nehmatatelné zlo.

Jaric kráčel dál, ačkoli ho to ticho rozčilovalo. Udělal další krok, nedbaje rozlitého piva, které se rozstříklo pod podpatkem jeho holínky. Servírka, která chtěla jít někoho obloužit, upustila džbánek, který nesla. Ten narazil do třínožky. Ozval se praskavý zvuk, který napjal nervy všech přítomných ve výčepu. Muž vedle servírky zaklel a pozvedl zaťaté pěsti, coby tradiční znak obrany vůči zlým čarodějným silám.

Jaric, kterého zabolela rychlost provedení tohoto gesta, se zastavil. Proti sobě měl půlkruh větrem ošlehaných tváří. Po celé délce i šíři místnosti v sobě jediná tvář nenesla známku vstřícnosti. Osamělý chlapec, snažící se udržet si duševní rovnováhu, zachytil ty kyselé pohledy, které do jeho duše vtiskly znamení. Tu se jedna brada bojovně vysunovala vpřed, tam uchopila šlachovitá ruka opěradlo židle stojící mezi dvěma páry nenávistných očí. Kouzla ale nezaručovala žádnou pomoc. Jaric byl sklíčený jako zajíc pronásledovaný mastify. Přesto se mu nakonec podařilo vyjádřit svou prosbu slovy: „Potřebuji člun, abych mohl přeplout moře Corine. Mohu za svůj odchod dobře zaplatit. Je mezi vámi nějaký muž, který by mi byl ochoten pomoci?“

Řady přítomných v místnosti se rozvlnily, jak se každý rybář k němu otočil zády. Jaricovi zmizely z tváří i poslední zbytky barvy. Zdálo se, že se z něj stala papírová figurka, drobná, křehká a pateticky zranitelná. „Za tento plášť by si král najal celou armádu!“ vykřikl. „Copak nemáte slitování?“

Jeho prosby ale vesničany z Mearren Ard nepohnuly ani trochu. Zůstali neoblomní, chladní a tvrdohlaví, neproniknutelní jako zeď pevnosti, dokonce i když Jaric máchl tím drahocenným pláštěm a rozložil jej na nejbližším stole. Zadusil nevěřícný výkřik klouby ruky. Kouzlo ho popohánělo s neústupností přílivového proudu, který téměř utopil veškerý soudný rozum.

Chlapec cítil, že ztrácí vládu nad kouzlem. Projela jím zlost. Maje v sobě stopu otcovy šílenosti, měl chuť výčep v Mearren Ard celý podpálit, až k nebi začnou stoupat sloupce kouře, které budou na pozadí oblohy připomínat zčernalá žebra. Vášeň ho však rychle opustila. Rozhořčený, chvějící se Jaric, jemuž se dělalo nevolno z té nevraživé změny jeho myšlenek, si odhodil pramen sluncem vybělených vlasů z obličeje a pohlédl na záda vesničanů.

„Není tady žádný muž, který by se odvážil rozpomnět na význam slova milosrdenství?“ Nemluvil hlasitěji než téměř šeptem, přesto však jeho odvážné obvinění dolétlo i do toho nejvzdálenějšího koutu místnosti. „Nedávejte mi nic jiného než člun. Najdu způsob, jak se na něm plavit.“

„Hej, chlapče!“ Černovlasý obchodník vstal ze sedadla poblíž baru. Měl dandyovský knírek a na sobě vlněný oděv, vyšívaný šarlatově, který budil úctu. Ostré rysy a zúžené oči mu propůjčovaly lstivý výraz, čímž připomínal krysu. „Já bych ti za ten plášť dal zlato, chlapče.“ Cena, kterou určil, však nebyla ničím než urážkou.

Jaric zavřel oči, mučen bolestnou vzpomínkou na Telemarkovu tvář toho rána, kdy otevřel starou cedrovou truhlu a vytáhl z ní svůj jediný poklad. Chlapec se nacházel v zoufalé situaci, to všichni v Mearren Ard věděli. Každý, kdo nesl znamení Anskierea z Elrinfaeru, nemohl handlovat se svým osudem.

„Chlapče!“

Jaric otočil pomalu hlavu, až spatřil obchodníka, který jej oslovil.

Muž se opíral o bar. Masitou dlaní svíral láhev vína. Pobaveně rozevřel rty. „Mathieson Keldric má člun, se kterým se už nemůže plavit. Proč se té staré relikvie nezeptáš, zda by ti jej nevyměnila za ten tvůj legrační plášť?“

Chlapec podle mužova posměšného tónu odhadoval, že rada nebyla míněna vážně. Byla to jen necitlivá snaha pobavit se na jeho účet. Jaricovi však projela tělem čarodějova kouzla jako žhavá láva. Každý okamžik se proměnil v nesnesitelnou agónii, horší než předtím. Neměl jinou možnost než přijmout obchodníkův návrh.

Jaricova otázka vpadla do nezvyklého ticha ve výčepu, aniž by zanechala odezvu. „Kdo je Mathieson Keldric?“

Obchodník se ušklíbl, čímž odhalil řadu zkažených zubů. „Tamhle je, synku.“ Ukázal na artritického staříka, který okupoval rohový stůl u krbu, jako by měl v úmyslu tam zemřít. Starý muž, napůl ochromený věkem a nemocí, byl jediný vesničan, který se ke chlapci z Morbrith Keepu neobrátil zády.

Jaric sebral plášť z lední vydry ze stolu a vzpurně vykročil ke krbu. Za jeho zády zavrzala židle. Kdosi šeptem pronesl jakousi obscénní urážku. Keldricův člun byl zjevně cosi, co se stalo dokola omílaným vtipem, v němž byl znát soucit s nepříznivou situací starého muže. Ale Anskiereovo volání nenechávalo místo pro dotazy. Jaric se opatrně blížil ke krbu v rohu místnosti. Mathieson Keldric ho pozoroval jasně šedivýma očima, připomínajícíma kalužiny po dešti. Ústa měl sevřená v očekávání, co po něm ten mladík asi chce.

Muž se najednou napřímil na židli. Otevřel pobaveně ústa a ukázal na bod vedle Jarkova ramene. Pokroucené prsty mu vylétly ke tváři. „Callinde!“ Vyřkl to jméno dost jasně, aby bylo v šepotu přítomných zřetelně slyšet. Jaricovi ten zvuk ale připadal být ve ztichlé místnosti hlasitější než výkřik. Nikdo z okolo stojících lidí to jméno však zřejmě nepřeslechl.

„Obchodník se zmínil, že máte člun, který byste mohl prodat.“ Jaric dychtivě přejel prsty po stříbřité kožešině pláště. „Nemohu vám nabídnout peníze, ale snad byste přijal obchod.“

Ale Keldric se choval, jako by s ním Jaric vůbec nemluvil. Bez odpovědi zíral do vzduchu. Jeho rty se hýbaly, nesplynulo z nich však žádné slovo. Na chvíli se zdálo, že bude Jaricovu potřebu ignorovat jako ostatní, že ho nechá bez pomoci v jeho situaci, kdy musel reagovat na úděsné volání čarodějova kouzla. Chlapec polkl. Cítil, jak se v něm dme vlna zoufalství – v uších mu začalo hučet, jako by mu do nich narážel divoký vítr, zvířený křídly sokola bouře. Hrozba nekonečné bolesti způsobila, že se mu na spáncích objevil pot.

„Prosím vás,“ řekl ochraptěle, rozrušen tím, že se jeho muka stala veřejným divadlem. „Musím mít člun.“

Mathieson Keldric se pohnul. Pohlédl na Jarica, jako by si teprve teď plně uvědomil jeho přítomnost. „Obchod? Za tohle?“ Sklonil hlavu k plášti a pohladil bílou kožešinu – tvář se mu zachmuřila. Jaric měl na okamžik dojem, že se v těch starých jasných očích zaleskly slzy. Chtěl odejít.

„Dobrá tedy,“ zabručel Mathieson Keldric. „Musíš přijít do doků. Moje Callinde je dáma, od stožáru až po kýl. Nedal bych ji muži, který se na ni nikdy pořádně nepodíval. Souhlasíš?“

Jaric se snažil potlačit rozechvění, které cítil v kolenou, a mrazení v zádech. „Souhlasím,“ řekl jemně.

Za jeho zády se ozval nevraživý šepot. Pronikal jím hlasitější hlas obchodníka a sykavý šepot zaklínání. Jaric to slyšel. Uvědomil si, že vztah starého Keldrica k jeho člunu se stal v Mearren Ard legendou. To, že se starý muž rozhodl s člunem rozloučit a dát jej chlapci, probudilo ve vesničanech pouze podezření.

Jaric, pobízen předtuchou, že se jejich šepot promění v hrozby, natáhl ruku ke staříkovi. Mluvil bez naléhání. Jeho věty se vyznačovaly zdvořilostí, které se naučil v rezidenci v Morbrithu.

„Tak pojď, moje dáma bude možná souhlasit.“

Hlasy zazněly hlasitěji. Když starý muž namáhavě vstal, Jaric cítil, že nevraživost vesničanů vůči němu ještě více narostla. Připadala mu stejně tak hrozivá jako bouře, která se rozpoutala nad skalami. Staré, zchromlé tělo Mathiesona Keldrica se nedalo popohánět. Kráčel namáhavě, jako by mu každý krok působil bolest. Přidržoval se Jaricova ramena. Kolem stojící lidé se s mručením rozestoupili, nechávajíce dostatečnou uličku, aby ti dva mohli projít ke dveřím.

Jaric si uspokojeně zhluboka oddechl. Noc byla vlhká a chladná, jak se zdálo poté, co vyšli z tepla, až téměř horka, krčmy. Ve vzduchu byla cítit sůl. Chlad však uklidnil chlapcovy nervy. Zkrátil krok, aby jej srovnal s kulháním starého Keldrica. Byl vděčen za mlhu, která ležela v uličce vedoucí do přístavu. Hustá tma mu aspoň ušetřila obviňující pohledy vesničanů. Brzy za sebou nechali poslední obydlí. Osvětlená okna zmizela za černou siluetou skladiště.

V dálce hučel příboj, narážející do pobřeží, a vzduch kysele páchl po na břeh vyplavených chaluhách a rybách. Mathieson Keldric zvedl z háku na pilíři, který byl zabořen hluboko do písku, lucernu. Chromými prsty bojoval se zapalovačem. Jakýsi odmítavý postoj, který z něj vyzařoval, však Jarica varoval před tím, aby mu nabídl pomoc. Přestože byl Keldric naprosto chromý, nebyl neschopný. Jaric vycítil, že člun, který tak zoufale potřeboval koupit, byl nerozlučně spojen s hrdostí starého muže. Zasahovat do tohoto vztahu, byť se zdvořilostí, znamenalo urážku.

Na zvlhlý knot dolétla jiskra a váhavě jej zapálila. Za tabulkami skla, pokrytými krystalky soli, se zamihotal plamínek. Keldric zvedl lucernu do výše. Chlapec vstoupil za starým mužem na mokrá prkna východního doku. Kolem se válela mlha, která jako přízrak šátrala po jeho holínkách. Prosívala se mezi černými zuby pilířů, zanechávajíc v Jaricových vlasech a na jeho oděvu drobné kapky. Keldric kráčel vpřed. Jeho postava připomínala v matném světle lucerny pouhou siluetu. Jaric spatřil v beztvaré tmě před sebou lesklý nátěr, zakončený pruhem. Pak si všiml vysoké zaoblené přídě a charakteristického tvaru kotvy. Ale ostrý pach hnijících prken jej varoval dávno předtím, než se ve světle lucerny objevil obrys starodávné veslařské lavice. Callinde byla stará a prohnilá, nic, s čím by se dalo vyplout na moře.

Jaric si uvědomoval, že tato zpustlá kocábka byla jediným Keldricovým pokladem, svatyní uchovávanou jako vzpomínka na lepší dny v mládí. V tu chvíli nemyslel na sebe. Na jeden nehybný okamžik ignoroval nelidské popouzení a pokyny kouzla a hleděl přímo na staříka, který čekal po jeho boku, maje chromé prsty obtočené kolem držáku lucerny se zoufalým pocitem, že obětoval sám sebe.

„Ale proč?“ Chlapec hledal odpověď v jasných, bledých očích. „Proč mi ji dáváte, po všech těch letech?“

Mathieson Keldric pokrčil rameny. „Máš v sobě potřebu.“ Pohlédl na své ruce a odplivl si. „Už nemůžu tak dobře na nohy a Callinde vypadá ucouraně jako děvka.“

Ale Jaric věděl, že je v tom něco víc. Tiše v sobě zadusil zlost, kterou by mohl chybně vyjádřit, a čekal, aby si vyslechl zbytek.

Starý Mathieson znovu pokrčil rameny a potom se zadíval vzdorovitě do tváře mladého muže. „Tak dobrá. Moje žena, viděl jsem ji stát u tvého ramene, tam ve výčepu. Měla černé vlasy, byla plná mládí a hezčí, než jsem si kdy uvědomoval, když ještě žila. Zdá se, že ta stará dáma by to chtěla.“ Najednou se výraz jeho tváře změnil. Objevily se v ní obavy. „Nechceš změnit její jméno, že ne?“

Jaric se náhle odvrátil, otráven náhlým zjevením. Taen zasáhla, zkoušejíc svůj talent spřadačky snů na bezbranném starém muži, aby mladíkovi pomohla při jeho cestě. Nejvíc hořce z toho všeho ale chutnalo poznání, že neměl jinou možnost než přijmout. Omlácená stará loď představovala jeho jedinou možnost, pokud měl uniknout nesnesitelné bolesti způsobené kouzlem.

Mathieson, který si chlapcovo mlčení špatně vyložil, chytil mládence za rukáv, snaže se ho neobratně uklidnit. „Ona tě bezpečně odnese, kam chceš, synku. Máš na to mé slovo. Ačkoli Callinde už může být opravdová babička, nemá však v sobě žádnou díru, která by se nedala opravit, a i její prkna jsou celkem dobrá. Však uvidíš.“

Jaric se napřímil. – Pozoroval staříka jasnýma očima, v nichž se zračila poctivost. „Děkuji. Ne, nikdy její jméno nezměním.“ Sundal kožich z lední vydry z paže a pověsil jej přes Keldricova shrbená ramena. Pokud mi poradíte s tesařinou, bude opět jako nová a pevná, jako toho dne, kdy byla spuštěna na vodu. To slibuji.“

Mathieson Keldric strčil lucernu chlapci do ruky a plivl si do dlaně. „Přísaháš?“

Jaric přikývl.

Starý muž si přitiskl vlhkou ruku na čelo a pohlédl na své nohy, najednou uveden do rozpaků tím, že trval na starém rituálu. „Dobře tedy,“ řekl spěšně. „Nářadí je na břehu, a já si jsem jist, že se s ním neumíš ohánět tak jako já, když jsem byl v tvém věku. Nebo nechceš začít hned teď?“

„Ano,“ odvětil Jaric. „Vytáhneme ji na břeh.“

Keldric se ušklíbl. „Jo. To je práce pro dva silné muže.“ Vrhl na Jarica vyzývavý pohled. „Jak dobře umíš veslovat?“

Jaric se na něho usmál. Jeho neklid trochu polevil. „Tak dobře, jak budu muset. Je vaše babička vybavena vesly?“

Keldric odpověděl suchým zasmáním. Ačkoli byl starý, chromý a měl zlomené srdce, Mathieson v sobě tím, že našel v Jaricově nezkušenosti dostatek humoru, nezapřel vesničana. „Mám rybářský člun, synku,“ promluvil afektovaně. V mlžné temnotě noci před jarním slunovratem pokračoval v dávání instrukcí chlapci ohledně toho, jak by měla být Callinde odtažena z vlečiště.

* * *

Taen, dosud ještě obalená kapslí Vaereů, snila o tom, že sedí v nadčasovém příšeří hájku. Její dospělost, kterou teprve nedávno přijala za svou, skrývaly bledé záhyby hedvábné róby. Přes její kolena ležela nádobka s vyřezávanými krystaly, tak jako po většinu času během čtrnácti dní, kdy ji Tamlin učil umění vrhat snové obrazy na vodní hladinu. V současnosti tři skupiny Kisburnových královských jednotek předváděly nevelké manévry, jsouce limitovány hranicemi tvořenými stříbřitou hladinou příboje.

Cvičení Taen připadalo jako lehkomyslné mrhání časem. Díky zvládnutí Sathidu se mohla dotknout kterékoli mysli v Keithlandu podle své vůle a pak sdělit své nálezy pomocí snové linie s dokonalou čistotou myšlenky. To, že přiměla příjemce jejího snu uvěřit tomu, co vidí na vodní hladině, jí připadalo nudné. Další vrstva iluze, již považovala za neúčelnou. Taen si povzdechla, zatímco generál válečného loďstva dal v míse příkaz svému pobočníkovi. Zazněly trumpety, na znamení toho, že inspekce jednotek je již u konce. Pečlivě vyrovnané řady kopiníků zvedly miniaturní zbraně na pozdrav. Zapadající slunce pozdě odpoledne vrhalo odlesky od naleštěného ostří kopí.

Dokonce i Taeninu nevycvičenému oku připadal ten pohyb nebezpečně perfektní. Po hodinách přísného výcviku byly jednotky připraveny k akci. Kisburn zamýšlel plavit se se svou vojenskou silou do Cliffhavenu. Hodlal tam dorazit nejpozději za čtrnáct dní. Emien by je doprovázel. Tamlin ale přesto trval na tom, aby Taen vytříbila ukázkovou sadu iluzí, vytvořených kvůli tomu, aby jejímu talentu spřadačky snů dodaly na záhadnosti.

Taen, které se dotkla palčivá zloba, mísu naklonila. Voda vyšplouchla ven. Na okraji mísy zůstalo několik kapek. Kisburnovi vojáci, představující nyní změť červené a zlaté barvy, vykřikli. Jakmile Taen přerušila kontakt, ztratili se. „Proč?“ zeptala se, přestože se mýtina v tu chvíli zdála být opuštěná.

Tamlin se okamžitě objevil. Jeho zvonečky zněly nelibozvučně, jak byl rozčilený. Ukázal na misku. „Je nutné se bránit. Démoni by tě zabili, kdyby někdy pojali podezření, že oplýváš takovým talentem. Oni mají nejenom telepatické schopnosti, ale také umějí vyvolat vzpomínky svých předchůdců, až k úsvitu jejich dějin. Naštěstí pro lidstvo nevyvinuli žádnou kulturní potřebu ceremonií, legend nebo ritualizovaného náboženství.“

Tamlin překřížil ruce na prsou, maje husté obočí stažené k sobě, jak se mračil. „Po Velkém pádu žilo již sedmadvacet generací. Během té doby jsem zamaskoval nejcennější tajemství lidstva formou mýtů a legend. Démoni takovým věcem nepřikládají žádný význam. Nevidí ve víře žádnou logiku a žádnou realitu mimo rasovou paměť. Dívají se, ale nedokáží objevit můj záměr.“

Na Taen to dojem neudělalo. Tamlin přenesl váhu z jedné nohy na druhou a rozčileně píchl prstem do misky. „Pokud tvůj zákazník věří, že vidí obraz na vodě, který však pro oči jiných neexistuje, pak démon, který se dívá, jej pustí ze zřetele s tím, že jde o pantomimu, o letitý tradiční způsob předpovídání osudu, za což kdekterý obyčejný člověk utratí nejeden měďák, aby se něco dozvěděl. Démoni nerozumějí lidské snaze ovládat vlastní osud. Tímto způsobem tvůj pravý talent zůstane bez povšimnutí.“

Taen přejela rukou po vyřezávaném krystalu, uklidněna tou tirádou. „Promiň. To bych si bývala nikdy nepomyslela.“

Zvonečky jemně zacinkaly, když se Tamlin posadil proti ní do trávy. Položil si bradu na štíhlé prsty a promluvil klidněji: „Rozuměj mi, dítě. Více dědictví lidstva, než je pro tebe bezpečné, je na tom podobně. Landfast sám nemá jinou obranu. Aby se zachránily jeho záznamy před démony, musíš věřit mému úsudku. Nyní znovu zapoj svou sílu a ukaž mi, jak si vede Jaric.“

Taen umístila misku mezi kolena a pak čekala, až se voda ustálí. Potřebovala pauzu hlavně proto, aby zklidnila své vlastní nervy. Protože se tak často dívávala do Jaricovy mysli, potom, co začala účinkovat Anskiereova kouzla, nebyla schopna najít v sobě kvůli Jaricovu neštěstí mír. Ani Tamlinovo naléhání, ani nebezpečí hrozící Keithlandu, nic z toho nemohlo narušit její smysl pro zodpovědnost.

Taen zavřela oči a pečlivě vyčistila svou mysl. I přes její rozechvění proplouvala Jaricova přítomnost kanálem jejích schopností plynule. Skrz proces obnovy paměti poznala jeho mysl lépe než kterákoliv jiná žijící osoba. Její volání se vzneslo jako pták neslyšně mávající křídly. Neslo její myšlenku až na severní pobřeží, do vesnice Mearren Ard. Taen, která se sotva zastavila, aby si odpočinula, ucítila slanou příchuť vánku, který ovíval její tváře a z něhož se dala vycítit přítomnost moře i pronikavá vůně jedlí. Uvnitř křišťálové misky se objevil obraz.

Na dvorku vedle věkem sešlé kůlny se jako sníh leskla nová tráva. Pokrývaly ji hobliny. A právě tam se Jaric skláněl nad dřevěnou kozou a pečlivě vyměřoval délku prkna, které brzy nahradí popraskanou lavici na pravoboku Callinde. Lněný oděv se mu lepil na ramena, když se potil při práci, a zápěstí mu pokrývaly dřevěné piliny. Na jeho opálené kůži vypadaly světle. Taen, na niž udělala dojem hra svalů v jeho pažích, přemítala, že děvčata z Morbrith Keepu by si ho patrně dobírala úplně jinak, kdyby ho viděla nyní.

Ale neustálé přitahování kouzla a dny neúnavné práce Jarica vyčerpávaly tak, že na sebe přestával myslet. Kladl jedno prkno vedle druhého, aby jimi nahradil prohnilé části Callinde. Nepohodlí vyplývající z Anskiereova volání mu nedovolovalo žádné přerušení práce, ani po západu slunce, kdy jiní lidé vyhledávali odpočinek. Jaric pracoval horečnátě celé noci za svitu lucerny, poháněn neznámou silou, dokud od toho, jak neustále svíral nástroje, nedostal křeč do prstů a jeho tělo se nezhroutilo slabostí.

Taen, která pozorovala mohutné rytmické údery hoblíku o prkno, bolelo, že musí sáhnout do jeho mysli a propůjčit mu mír, který mu mohly poskytnout její schopnosti spřadačky snů. Ale Jaric by netoleroval ani stopu po jejím kontaktu, od toho dne, kdy se zhroutil na palubu Tavishova člunu. Domníval se, že jej zneužila pro své vlastní sobecké cíle. Zůstal izolovaný, přestože jej osamělost nahlodávala a paže se mu chvěly únavou, když posté zvedl hoblík, aby jím ohladil dřevo. Na zemi se hromadily piliny, bledé a křehké jako noční motýli. I přes všechnu nezkušenost zacházel chlapec s nástroji dobře. Dokonce i starý Mathieson našel jen málo důvodů si stěžovat. Ale spřadačka snů viděla za jeho schopnostmi značnou míru bolesti, která se stala jejich inspirací. Jaric jednal z důvodu nevyhnutelnosti. Neměl z výsledků své práce žádnou radost.

Taen posunula obraz, čímž se v křišťálové míse zobrazil trup Callinde. Celé sekce jejího pravoboku byly zbaveny prken. K obloze tak čnělo jenom několik jejích prohnutých žeber. V přístavišti ostře kontrastovala žlutá prkna s věkem sešlými deskami jejího kýlu. Jaric udělal viditelný pokrok. Přesto bylo jeho plavidlo na hony vzdáleno spuštění na vodu. Kisburnova armáda čekat nebude. Královy lodi se přesunou rychle jako mraky zatemňující obzor za doky Mearren Ard přes moře. Ani Kielmarkova pevnost nedokáže odolat démonům.

Najednou se přes okraj obrazu mihl jakýsi podivný stín. Udivena jeho přítomností Taen ztuhla. Naklonila se blíž k misce. V obličeji se jí objevil náznak znepokojení. Zamračila se.

Tamlin vyskočil. Jeho pohyb doprovázelo cinkání zvonečků. „Něco je v nepořádku?“ zeptal se rychle. „Co tam vidíš?“

„Nevím –“ Taen zaměřila pozornost na Jarica, hledajíc zdroj stínu, který rychle prošel jejím kontaktem. Mathiesonův dvorek však zalévalo slunce a Jaric nerušeně pracoval. Taen se zájmem vyladila spojení. Jemné ruce, které kdysi přepisovaly kopie listin pro vévodovu knihovnu, nyní pokrývaly puchýře a byly drsné od používání tesařského nářadí a kladiva. Chlapec byl díky stresu vyhublý a vyčerpaný. Vlasy, které se mu kadeřily nad čelem, mu vybělilo slunce. Kolem očí měl hluboké kruhy. Taen však na něm kromě únavy nic jiného nenašla.

Poraženě vzhlédla. Nebyla schopna vysvětlit intuitivní pocit, který ji varoval a při němž se jí vzadu na krku ježily vlasy. „Něco jsem zahlédla,“ řekla.

„Já vím.“ Vaere si pohrával s dýmkou. „Je k tomu důvod.“

Neřekl ale, oč jde. Když ho Taen nutila, aby jí to prozradil, prostě zmizel. Žádné z obvyklých lákadel ho zpátky nepřivedlo.

Taen, která byla ponechána sama sobě, zvedla křišťálovou misku z klína a položila ji vedle sebe do trávy. Nehledíc na Tamlinův příkaz, vztahující se k vodě, shromáždila své schopnosti spřadačky snů a s úsilím ne větším, než je snění za dne, zaměřila své myšlenky znovu na Mathiesonův dvůr, k Jaricovi. Rozhodla se, že se bude dívat, zda se stín, který se mihl přes okraj její vidiny, nevrátí.

K západu plující slunce vrhalo skrz nezakryté oddíly trupu Callinde prodlužující se stíny. Jaric, chráněný před větrem vanoucím od moře klopenou střechou kůlny, odsunul své plány stranou a s důkladností zálesáka založil oheň pod propařovací komorou. Mezitímco dřevěné desky vydávaly teplo, vzal tesařské nářadí a začal jím zvolna opracovávat nerozřezané klády. Taen se dívala, jak kolem létají třísky. V ubývajícím světle připomínaly světlé, stříbřité létající ryby. Intenzita Jaricova odhodlání v ní vzbuzovala úctu. Tento chlapec, na rozdíl od Emiena, přežil jizvy, které mu zbyly po nevyrovnanosti, která mu otravovala v raném mládí život. Byl zraněn, popoháněn a vyčerpán, přesto se mu ale podařilo pokračovat dál, aniž by vybuchl nenávistí. Taen zadržela dech. To srovnání ji zraňovalo. Vedle Jarica vystupovaly nedostatky jejího bratra s devastující a hořkou jasností. Nesmí se ale vzdávat naděje. Jednoho dne by Jaric snad mohl Emiena přivést k tomu, aby získal znovu důvěru v lidský soucit.

Mearren Ard se po západu slunce ponořila do tmy. Jaric přestal pracovat, aby si otřel pot z čela, a rozsvítil lucernu visící na provaze z rahénka Callinde. Přišla Keldricova neprovdaná neteř a přinesla košík s chlebem, uzenou rybou a sýrem. Jaric jí poděkoval, nedbaje výzvy v jejím úsměvu. Jeho způsoby chování prozrazovaly výchovu u dvora v Morbrithu. Taen za jeho zdvořilostí spatřila surovou bolest, jež mu zůstala díky Kenciině bezmyšlenkovitosti. I přes veškeré své schopnosti Jaric po oné nehodě v Seitforestu nevěřil, že by se mohl změnit. Přestože ho při jídle pozorovala nejhezčí dívka z Mearren Ard, která se tam schválně zdržela, vyložil si její obdiv mylně jako soucit. Pocit ubohosti způsobil, že jedl mlčky. Dívka byla příliš plachá na to, aby se sama pokusila narušit jeho osamělost. Shrnula své kaštanové vlasy pod kapuci pláště a tiše odešla, jako i během předešlých sedmi nocí.

Jaric oprášil z oděvu drobky a shrnul výsledky své práce. Lucerna proměnila dvůr v kruh otáčejících se stínů. Taen, zbavena posledních zbytků lidskosti a unášena rytmem Jaricovy palice, kterou přibíjel nahřátá prkna s pomocí tří hřebů z akátu k trupu lodi, málem zmeškala chvíli, kdy se nad jejím obrazem znovu mihl stín. Chlapec udeřil vedle. Těžká palice ho udeřila přímo do palce, až mu roztrhla kůži. Jaric zaklel, bez toho, že by se zlobil. Omotal kolem rány manžetu košile, aby zastavil krvácení. Rána nebyla hluboká. Poněvadž byl Jaric unavený, bolest jej velice rozrušila. Přestal se ovládat. Zvedala se v něm vlna síly kouzla, vír, který se snažil přemoci poslední zbytky zdravého rozumu.

Po dvoře se přehnal poryv větru, který plamenu v lucerně propůjčil barvu krve.

Jaric vykřikl. Klesl na kolena, maje ruce složené na prsou. Vítr mu shrnoval vlasy do tváře. Taen si na okamžik, který jako by ztuhl v čase, povšimla černě žíhaných konečků křídel, která ve tmě tloukla nad Jaricovou hlavou. Pak ji vidina opustila. Odezněla, zanechávajíc za sebou jen vzdálené hučení příboje za přístavem. Jaric se otřásl. Sáhl nemotorně, mechanicky po palici. Byl zcela vyčerpán a neschopen snést enormní zátěž, která tížila jeho bedra. Taen přerušila kontakt.

Hájek ji obklopoval s neměnným poklidem, který mohl vést až k šílenosti. Taen si přitiskla hedvábnou róbu k ramenům, přestože jí nebyla zima. Se vší naléhavostí, jaké byla schopna, zavolala Tamlina.

Vaere se ihned objevil. V rukou nedržel žádnou dýmku a jeho zvonečky najednou přestaly cinkat. „Viděla jsi sokola bouře,“ řekl jemně.

Taen propukla v pláč. Rozčilena tím, že neovládla své emoce, přikývla. „Jak jsi to poznal?“

Tamlin se posadil na obvyklé místo, na kámen uprostřed hájku. „Nemusel jsem hádat, dítě. Jde o přirozený zákon čarodějnictví. Anskiere uvolnil energii, volání bouře, které jsi zažila ve formě sokola. Ten vytvořil bouři, jak měl v plánu, a rozplynul se, vykonav rozsudek, aby byla Kisburnova válečná flotila zničena. Zdroj oné energie, který byl ponechán sám sobě, neměl žádný cíl. Za normálních okolností by zůstal ležet bez užitku, dokud by jeho tvůrce nezničil jeho vzorec. Jenomže Tathagres porušila kouzla, která obklopovala Jarica a došlo k tomu, čemu se říká utažená smyčka. Konstrukce, vytvořená Anskierem, se vymkla rovnováze. Tuto okolnost nikdy nepředpokládal. Taková disharmonie by přitáhla a svázala jakékoliv volné konce, které se mohly nacházet poblíž; v tomto případě to vyvolalo bouři.“

Taen si pohrávala s jemnou látkou manžety svého oděvu. „Co se stane Jaricovi?“ A Emienovi, pomyslela si, svůj strach o něho však nedávala najevo.

Když Tamlin změnil polohu, zacinkal jeden zvoneček. „Kouzla a sokol bouře zůstanou nadále ve spojení. Každý následující den bude tvořena bouřka. Budeme-li mít štěstí, Jaric vypluje dřív, než se rozpoutá.“

Tohle však Taen věděla i bez ptaní. Callinde pravděpodobně nebude hotova včas. Taen polkla, nechtějíc si přiznat z toho vyplývající závěry. Zuřivost bouře rozmetala celou Kisburnovu válečnou flotilu jako hromadu plev. Taen mučila představa, že Jaricovo plavidlo rozlamuje na kusy zpěněná přílivová vlna. Když znovu našla schopnost mluvit, řekla: „Jaric možná do Cliffhavenu nikdy nedopluje.“

Tamlin vstal. V ruce se mu náhle objevila dýmka. Mlčky kouřil, čímž protahoval čas, než odpověděl. Zachmuřený výraz jeho tváře, jenž se dal pokládat za smutek, napůl halila oblaka kouře. „Možná že vůbec nedopluje. Už pro něho nemůžeme udělat nic víc, než se jen modlit, aby se mu to podařilo. Je to Ivainův syn. Je mnoho důvodů v to věřit.“

* * *

Ale pouhá naděje Taen nestačila, aby ji podporovala během následujících dní, kdy Jaric téměř padl vyčerpáním při opravě zničeného trupu Callinde. Díry v jejím žebroví se zaplňovaly s agonizující pomalostí, jak se zdálo. Když přitloukl do kormidelního vesla mosazné hřebíky, vzpomněla si znuděná a chladně klidná Taen na dobu, kterou strávila na palubě Vrány. Nyní se usadila v Mearren Ard. Na kopci nad vesnicí rostly jedle, které nyní byly nehybné a tiché, jako by se mezi nimi neproháněl vítr. Rybáři, které k sobě poutal přístav, natírali ráhna lakem a kleli nad lesknoucí se vodní hladinou. Ačkoli se o oné události nikdo z mužů nezmínil ani slovem, všichni přemýšleli o chlapci, kterého se dotkla na palubě Tavishova člunu kletba čaroděje. Hovor v krčmě začal být neklidný.

Jaric pilně pokračoval v usilovné práci. Byl jí plně zaujat a na nic jiného nemyslel. Protáhl kladkami hlavního stěžně Callinde nová lana a zalátal trhliny v jejích plachtách. Klid skončil v hodině, kdy loď byla spuštěna na vodu. Keldricova neteř statečně bojovala cestou do doků s poryvy větru, svírajíc v náruči plášť ze zelené vlny.

„To je pro tebe,“ křičela, přesto však byl její hlas v zuřivém kvílení větru stěží slyšet. Půvabné rysy její tváře nyní odrážely i její obavy a naději. Copy měla svázané červenými stužkami.

Jaric se vyhrabal ven z útrob skladiště. Vlasy se mu lepily ke krku jako tenké pramínky zlata. Přijal dar s upřímnou radostí. Slabostí jí však téměř nebyl schopen pořádně poděkovat.

„Tak si jej zkus, Jaricu.“ Dívka, kterou jeho váhavost vyvedla z míry, mu položila pihovatou ruku na paži.

Jaric se jí vytrhl. Dost ho to překvapilo. Jeho tmavé oči se rozšířily emocí, kterou dívka nechápala. Vykoktala omluvu a vycouvala. Jakmile prošla kolem trupu Callinde, rozběhla se. Chlapec se za ní díval, jako by přimrzl k místu, kde stál. Chtěl ji zavolat zpět, aby se jí omluvil, ale slova mu uvízla v hrdle. Díval se, dokud dívka nezmizela z dohledu. Kolem hlavy mu hvízdal vítr a tiskl mu vlněný plášť ke stehnům.

„V přístavu tě dostihne stará známá bouře,“ varoval ho Mathieson, který se k němu přišoural. „Lepší bude na ni nečekat.“

Jaric zavrtěl hlavou. Hodil plášť do skříňky, kterou opatřil petlicí, a pak odvázal lana Callinde. Hlavní plachta se začala zmítat jako šílené zvíře, když ji napnul. Nad vrcholem stěžně se válela mračna a do vodní hladiny začaly zlostně bubnovat kapky deště. Vlny, které tím vznikaly, narážely do kormidlového vesla. Mathieson si odplivl a kousl se do kloubu prstu. Jen naprosto šílený, nebo naopak nesmírně statečný člověk by se vydal v takovém počasí na moře.

Člun, který vypadal pod černající oblohou velice křehce, vyplul z doku. Jaric s námahou přitahoval plachty. Nechal lana narážet do stěžňů. Do hlavní plachty se opřel vítr. Callinde ztěžkla. V jejích útrobách praskalo, když si razila cestu kupředu. Její příď rozrážela zpěněné vlny. Starý Mathieson zůstal osaměle stát v doku. Díval se, jak jeho dáma míří na otevřené moře.

„Callinde tě tam bezpečně dopraví,“ zašeptal. Vítr čechral kožešinu pláště z lední vydry, který chránil staříkova shrbená ramena. Ale kožich, který by potěšil prince, pro něj znamenal méně než nic. Očima zaplavenýma slzami se díval, jak člun, který kdysi patřil jeho otci, se stále víc zmenšuje. Nakonec zmizel, i s cizím člověkem, který jej řídil.

Kapitola 19

Sokol bouře

Mathieson Keldric nebyl jediný, kdo se díval, jak Callinde opouští Mearren Ard. Taen se na ostrově Vaereů sklonila nad křišťálovou misku. Její vidina se soustředila s horečnatou intenzitou na potemnělou plachtu barvy tříslové kůry, která poháněla člun vyplouvající z přístavu. Vlny narážely do boků lodi, plující podél pobřeží jako útočná kavalerie. Před její přídí se rozstřikovaly spršky vody. Jaric nařídil kurs na otevřené moře a Cliffhaven. Kormidlo ho tahalo za ruce a člun se kolébal a stáčel. V brázdě, kterou po sobě zanechával, se tvořil zpěněný vír. Přesto ale Jaric držel kurs pevně, ačkoli Callinde mu připadala být jenom o trochu pevnější než hromada třísek, které jsou bezmocně vydány napospas živlům.

Taen bleskově zaměřila pozornost na záď. V křišťálové misce spatřila bílé hřebeny zpěněných vln, přelévající se jedna přes druhou. Callinde připomínala temný stín, který navíc zahalovaly spršky vody. Taen si vzpomněla na ztroskotání lodi a neštěstí, které ji traumatizovalo během jejího raného dětství v Imrill Kandu. Zahnala tuto vidinu z mysli.

Obraz poslušně zmizel z hladiny vody v misce. Ačkoli vyřezávaný okraj misky stříbřitě žhnul, v jejích zpocených dlaních dostal nádech obyčejnosti. Taen neustále pronásledovalo svědomí. Kdyby nezasáhla, Jaric by zůstal v bezpečí Seitforestu a klidně by se s Telemarkem věnoval kladení pastí. Zvedla třesoucíma se rukama misku. Její nervy se odmítaly zklidnit. Voda jí skapávala z prstů jako slzy, když položila nádobku do trávy vedle sebe.

Uvědomila si, že je zbabělá. Muka, jež jí působila snaha ovládnout Sathid, jí hluboko do mysli zasela znamení hrůzy. Dávala přednost strašlivé jistotě, že Emien zradil ty, kdož mu byli nejbližší, před konfrontací s chybami, jichž se svým chováním dopustil. Taen si prohrábla prsty své dlouhé hedvábné vlasy. Použila Tamlinovy plány pro Jarica jako výmluvu. Dopustila, že uvěřila, že by Ivainův potomek mohl Emiena napravit, kdyby uměl vysvobodit Anskierea z ledových útesů. Tím, že nikdy nekonfrontovala bratrovu pokroucenou povahu, se mohla zcela vyhnout pravdě, kterou jí zjevil Sathid.

Taen zírala na své ruce. Prsty měla delší, vytvarovanější a půvabnější, než když byla malé děvčátko, které kdysi přistálo na březích ostrova Vaere. Vyrostla, ale dětinsky skrývala své sny za riskem ostatních. Dokonce sama před sebou ospravedlňovala Jaricovy nesnáze, jen když to bylo v Emienově zájmu. Nyní Jaric bojoval o život se silami Anskiereových kouzel. Spřadačka snů, která ovlivnila jeho osud, se cítila být zahanbena.

Taen složila ruce do klína. Klid, který obsahovala kouzla Vaereů, ji rozrušoval. Jejich neměnná bezpečnost způsobovala, že nebezpečí, které Jaricovi hrozilo, bylo naopak živější. Taen, jež se polepšila díky přívalu tvrdohlavé odvahy, věděla, že by nikdy nemohla dopustit, aby se budoucí spojenec jejího bratra musel spoléhat jen na sebe. Možnost, že by potomek Pána ohně mohl selhat, jí vnutila kruté poznání. Musí se snažit bratra zachránit sama, i kdyby při tom pokusu přišla o jeho lásku.

Taen se usadila v trávě a pozorně se rozhlédla po hájku. Mýtina byla opuštěná. Tamlin se poté, co jí vysvětlil přítomnost sokola bouře, již neobjevil a ani neodpovídal na její volání. Taen byla ponechána sama sobě. Křišťálové misky si vůbec nevšímala. Poprvé od chvíle, kdy dosáhla nadvlády nad svým talentem, zavřela oči a zaměřila své schopnosti spřadačky snů na Kisburnův dvůr a svého bratra.

Jemné vaerské příšeří bledlo před nabízenou nádherou tanečního sálu paláce. Osvětlovala jej řada svic vetknutých do stříbrných svícnů. V jejich jasné záři se leskly nákladné a drahocenné róby šlechticů. Stoly se prohýbaly pod sladkostmi. V rohu byl umístěný kvintet královských hudebníků. Král nařídil opulentní oslavu k uctění odjezdu flotily. Tam také našla Taen svého bratra.

Ve vzevření mladého muže, který odpočíval na hedvábných poduškách na sedátku u okna, nebyl znát jeho rybářský původ. Emien mnul mezi prsty naplněnou číši. Zbavil se svého přízvuku. Ruka, která držela skleničku s vínem, byla elegantní a bez mozolů. Chlapec, oblečený v kabátek z černého sametu s nachově červeným a zlatým okrajem, vyzařoval šarm a se svými černými vlasy vypadal dobře.

Kolem něj se shromáždilo několik mladých šlechtičen, které se snažily upoutat jeho pozornost. Ale Taen viděla, že není příliš důvtipný a že jeho úsměv je samolibý. Emien v dámské společnosti nespatřoval žádné potěšení. To, že plýtvají obdivem k někomu, kdo neměl ani vliv, ani moc, mu nedávalo smysl. Přijímal jejich flirtování s tajným odporem. Víno v číši vůbec neochutnal.

Taen shromáždila své schopnosti spřadačky snů. Nepřála si ovlivňovat bratrovu mysl v místnosti plné hlučně se bavících lidí, obzvláště byl-li tam určitě přítomen i lord Sholl. Musí Emiena přinutit, aby odešel. Taen čekala na svou šanci, pečlivě se snažíc nerušit bratrovy myšlenky.

Jakási blondýnka s kučeravými vlasy ostýchavě vykřikla. Pohodila hlavou. Pramen jejích vlasů přejel po Emienově zápěstí. Její stužky se zachytily za jeho manžetu. Taen se chopila příležitosti. Zatímco dívčino flirtování Emiena rozptylovalo, proklouzla tiše do bratrovy mysli. Emien se zasmál. Odsunul stužky, aniž by přitom vylil víno. Situaci okomentoval vtipnou poznámkou. Ale jeho myšlenky byly na hony vzdáleny hlučnému veselí v tanečním sále, který Taen našla. Tathagres a král spolu rozmlouvali v soukromém pokoji. Dokončovali plány, jak se spojit s démony proti Cliffhavenu. Později se Emien dozvěděl, že Tathagres seděla sama před hořící svíčkou, majíc ruce zdvižené k náhrdelníku, který jí visel kolem krku, a tonouc v hlubokém transu. V té chvíli povolá tři různé rasy démonů a přiměje je, aby jí sloužili k účelu zničení Anskierea z Elrinfaeru. Emien, který planul touhou získat takovou moc pro sebe, si přál být jejímu čarování přítomen.

Taen poznala, že se dostala k cíli. Dotekem sotva znatelným, jako dopadání dešťových kapek, pronikla do bratrovy mysli a vyostřila jeho vnitřní touhu v neklid.

Mladá dívka si rozčileně přehodila pramen vlasů přes rameno. „Emiene! Ty mě neposloucháš.“

„Promiň.“ Chlapec vstal. Číši vína vtiskl dívce do ruky. „Omluvíš mě?“

„Snad neodcházíš, Emiene? Ne tak brzy.“ Dívka pohodila svou hezkou hlavinkou a přejela mu prsty po rukávu. „O půlnoci bude ohňostroj.“

Emien si dívčina zájmu nevšímal. Nijak zvlášť se ho to nedotklo. Přejel pohledem taneční sál, nenašel však žádného hosta, který by dostatečně vyhovoval jeho zájmům. Nedbal spřadačky snů, jejíž vměšování způsobilo, že ho ten třpyt a okázalost i mladé dámy začaly nudit. Bez jediného slova své obdivovatelky odstrčil. Dívaly se za ním udiveně i zklamaně, když kráčel po naleštěném mramoru tanečního sálu a posléze zmizel v postranních dveřích.

Chodba za nimi byla opuštěná, až na několik uniformovaných strážných, kteří stáli bez pohnutí na svých místech. Taen svůj dotek proměnila v nátlak, což Emiena přimělo zrychlit krok. Jeho boty z teletiny nevydávaly na koberci pokryté chodbě žádný zvuk. Emien zabočil do jiné, setmělé chodby a vyšel ven, do větrné tmy dvora se sloupovím.

Mezi sloupy z leštěného mramoru svítil měsíc, který tvořil na vzorovaných dlaždicích přesné geometrické vzory. Emien se opřel o dveře a potom závoru tiše vrátil na místo. Sestřinu přítomnost si neuvědomoval. Nevěděl, že to ona ho žene na opuštěné místo. Chvěl se v chladném jarním vzduchu. Zjistil, že není sám.

Uprostřed stříbřité zahrady, kde loni kvetly růže, čekala jakási žena. Její róbou z lehkého materiálu povíval vítr. Na řetěze, který měla zavěšený kolem krku, jí zářil měsíční kámen. Černé vlasy, spletené do copů, měla omotané kolem hlavy. Zdobil je myrtový věneček. Emien, zcela omráčený její krásou, udiveně pustil zástrčku dveří. Noční vzduch mu uvízl v hrdle.

Zvedl oči k jejímu obličeji. Když studoval jemný oblouk obočí a rtů, vybavil se mu v mysli pocit jakési důvěrné známosti. Rozbušilo se mu z toho srdce v hrudi. „Taen?“

Žena se usmála. Líbeznost jejího zjevu zpřetrhala poslední nitky nedůvěry. Emien se zhluboka nadechl a zakryl si oči prsty. Její přítomnost nemohla být reálná. Pouhý sen, zrozený z vína a přemíry jídla. Když se ale znovu podíval, přistoupila k němu blíž. Její krok vypadal divně. Všiml si i toho, že její tělo vyspělo do podivuhodné krásy.

„Ne, už nekulhám, Emiene,“ řekla jemně jeho sestra, jako by odpovídala na jeho nevyřčenou myšlenku.

Šla ještě blíž. Tenké hedvábí její róby jemně zašustělo po trávě, ze které setřelo rosu. Emien, ochromený nevěřícností, se opíral o pevný dřevěný dveřní rám. Taenin stín plul před ní, pouhá silueta, rýsující se na dlažbě. Ještě dva kroky a stála by po jeho boku.

„Ne!“ Emien zvedl paži a zakryl si obličej, jako by se bránil noční můře. „Jdi pryč!“

Taen zkrátila vzájemnou vzdálenost. Nyní stála pouhých několik palců od bratra. „Proč bych měla odejít, bratříčku? Já ti neublížím.“

I přestože měl zavřené oči, cítil Emien teplo její kůže a dosud slyšel šutot hedvábí na jejích prsou, jak dýchala. Sukně její róby, kterou povíval vítr, jí jemně narážela o nohy. Chlapec sebou trhl a ustoupil. Cítil, jak se mu železné kování dveří bolestně zarývá do zad.

„Vůbec jsem se neutopila.“ Taen pevně vytvářela v hloubi bratrovy mysli vidinu. Její hlas, nesoucí se mezi sloupy kolonády, zněl naprosto přesvědčivě. „To, co teď vnímáš, je pravda. Když se Vrána potopila, Anskiere mě dopravil bezpečně na ostrov Vaere. Zbytek si můžeš podle legend domyslet. Dospěla jsem, Emiene. Už nejsem chromá. Objevila jsem také takové štěstí, jaké jsem v Imrill Kandu nepoznala.“

Emien, jemuž její schopnosti spřadačky snů dodaly odvahy, natáhl ruku a dotkl se jejího copu. Ale sestřina přítomnost, teplo sálající z jejího těla, jej však jenom vyděsily. Sevřel ruku v pěst. Se zdrcující silou jí praštil do dveří za svými zády. Přidušeným hlasem řekl: „Ne.“

Taen ho pozorovala se zlomeným srdcem. „Proč, Emiene? Proč jsi musel zapomenout na víru? Co to s tebou Tathagres udělala, že nemáš radost z toho, že tvá sestra žije a je spokojená?“

Emien odvrátil tvář, až se mu napjaly šlachy na krku do nepřirozené pózy. Chvěla se mu ústa. Taen vycítila v jeho mysli hlasitý protest. Vnímala rej jeho myšlenek jako hejno vystrašených ptáčat. Pýcha, strach i věrnost, to vše se smísilo v jeden chumel. Taen sdílela jeho bolest, která se stala i její bolestí, přesto neváhala ani okamžik.

„V poctivosti je mír, Emiene, a odpuštění znamená pochopení. Pohlédni do svého srdce.“ Taen se jemně opřela o jeho mysl, slibujíc mu útěchu a lásku. „Odejdi od Tathagres, můj bratře, protože tě u sebe zdržuje ze sobeckosti. Pohrdá tebou.“

Ta slova se ho dotkla. Emien se otočil a pohlédl jí do tváře. V jeho obličeji se zračila nejistota. Taen mluvila pravdu. Vytáhla ho nahého na světlo soudnosti. Emien lapal po dechu. Zabořil hlavu do dlaní, maje duši zčernalou nenávistí. Vrazil do dveří. Obraz jeho sestry jej však neustále pronásledoval. Vytvářel pod jeho víčky kouzlo, které jej nutilo si vzpomenout. Její slova, jasná a nevinná jako jeho vzpomínka na zvonečky koz na lukách Imrill Kandu, mu nemilosrdně bušila do uší.

„Mamince scházíš, Emiene,“ upozornila jej Taen tiše. V jejím hlase se zračila naděje. „Truchlí nad tvou nepřítomností víc než nad otcovou smrtí.“

Ta připomínka se najednou stala něčím víc, než mohl Emien snést. Vymanil se z Taeniny přítomnosti s bolestí, zlostí i hrůzou. „Moje sestra je mrtvál“ Jeho ohlušující křik se odrážel od kamene a s ošklivými podtóny se jako ozvěna nesl zahradou.

Vzpurný tón jeho odmítnutí Taen šokoval, jako by dostala ránu. „Zahanbuješ své předky, bratře. I je chceš zradit?“

Jenže Emien získal ztracenou rovnováhu a její prosba s ním nepohnula ani trochu. „Ano.“ Z jeho hlasu čišelo zlo. „Co jsou zač? Nic než mizerná, páchnoucí banda hlupáků. Již nikdy nebudu ztrácet čas přemýšlením o jejich neužitečných životech, které celé obětovali páchnoucím nepromokavým rybářským oděvům a sítím na tresky. Až skončím, jejich rod, možná i celé moře, mi bude sloužit.“

Jeho přesvědčení, jedovaté jako had, znělo vítězoslavně nad snovou linií. Taen v bratrovi vycítila zlo, jehož hloubka způsobila, že se její schopnosti rozostřily. Zesláblá Taen se na mýtině ostrova Vaere rozplakala. Okouzlené ticho ji sotva mohlo uklidnit. V okamžiku, kdy přerušila kontakt, který vyslala do Emienova srdce, věděla, že se postavil proti ní z nenasytnosti. Pak, když poprvé okusil otravující chuť moci, jeho hlad narostl do rozměrů, kdy se už nemohl, a ani nechtěl, vzdát svých tužeb, získat nadvládu nad svým bližním. Taen si přitáhla kolena k hrudi a sklonila hlavu. Tížil ji neutěšitelný smutek. Tathagres svou práci odvedla dobře. Ani sám Anskiere nyní jejímu bratrovi nepomůže.

* * *

Emien opustil kolonádu. Zavřel za sebou dveře vedoucí do měsícem ozářené zahrady s bouchnutím tak silným, že to otřáslo vyřezávanými dveřními trámy. Emien se chvěl a potil. Zastrčil zástrčku a pak zůstal stát. Těžce oddechoval, opíraje se o chladivou ocel. Jeho sestra byla malá dívenka, mrtvá, utopená v mořských vlnách. Viděl, jak se Vrána potopila. Bolest, kterou mu působilo svědomí, postupně odezněla. Ustoupila logice a rozumu. I paniky se zbavil. Ta dospělá žena, která se před ním objevila, mohla být pouhým snem, znesvěcením vytvořeným Anskiereovou lstivostí, kterou chtěl čaroděj podminovat jeho sebedůvěru.

Emien se ve tmě usmál. Najednou se mu vrátila rozjásaná nálada. Zvrátil hlavu a rozesmál se. To, že byl součástí Tathagresiných plánů, muselo něco znamenat. Byl by blázen, kdyby to neviděl. Proč by se s ním jinak čaroděj vycvičený Vaerey obtěžoval? Ten nápad ho zcela zaujal a nechal jej upadnout do neklidných úvah o vlastní důležitosti. Taen možná přežila, a to, co mu řekla, mohla dokonce být pravda. Pokud ano, byla výtvorem Vaereů, kteří ji okradli o dětství a použili proti němu jako šachovou figurku.

Emien se odpoutal ode dveří a vykročil po chodbě. Byl unaven z čekání a dělalo se mu k smrti nevolno z toho, že jím někdo manipuloval. Otráven divokým přívalem arogance spěchal ke svým pokojům. O Anskiereovo zničení se postará sám. Kielmark bude mít moc práce s démony na březích svého ostrova, než aby se zabýval jediným mužem. Led bude prolomen a smrtelně nebezpečné ostří vnikne čarodějovi do těla. Emien si otřel zpocené dlaně o černý samet kabátku. Pokud Anskiere zemře jeho rukou, získá si tím dokonce i Tathagresinu úctu.

Emien vstoupil sebevědomě do svého pokoje. Na svícnech nesvítila jediná svíčka a vzduch byl mrazivý. Komorná zapomněla po západu slunce zavřít okno. Chlapec za sebou nechal dveře otevřené dokořán a prohledával římsu nad krbem, až našel zapalovač a křemínek k němu. Zapálil jedinou svíčku a pak zabouchl křídlové okno. Plamínek zaplápolal v průvanu. Emien proklínal mihotavé světlo. Poklekl před břidlicovou deskou krbové římsy a založil oheň. Už se nebál podivných mihotavých vzorů, které plameny vrhaly na koberec vedle jeho kolen. Od chaty z dřevěných fošen, v níž se narodil, ušel dlouhou cestu. Už nikdy ho nic nepřesvědčí, aby se vrátil.

Emien vykřesal pod polínky jiskru a vstal. Přikročil k šatníku a otevřel jeho vykládané dveře. Ačkoli šatstvo uvnitř něj leželo ve tmě, Emien se v něm rychle probíral prsty a třídil drahocenný samet i brokát po hmatu. Přejel po jemné tkanině oblíbené batistové košile. Tentokrát ho ale její jemnost nezajímala. Místo toho si vybral kalhoty z těžkého lnu, kožený kabátek a námořnické holínky, které si koupil, než odpluli ze Skane’s Edge. Emien, pln starostí a netrpělivosti, naházel šatstvo na postel a začal si rozepínat manžety.

Nezaslechl Tathagres, která vešla do pokoje dveřmi za jeho zády. Překvapena jeho přítomností se zastavila na prahu. Neušlo jí šatstvo vyskládané na posteli, ani Emienova odhodlaně napřímená ramena. Po tváři jí přelétl stín chladné vypočítavosti.

Tathagres počkala, dokud si chlapec nerozepnul košili. Pak tiše přešla pokoj a přejela štíhlými prsty po holé kůži jeho krku. „Emiene?“

Chlapec sebou prudce trhl, neotočil se však. Tathagres cítila, jak mu tělem probíhá pod její dlaní nepatrné chvění. Když však chlapec promluvil, svá slova ovládal. „Myslel jsem, že máš nějakou práci u krále.“

„Už je hotová.“ Tathagres posunula své zápěstí. Chytila hedvábný límec jeho košile a jemně za něj zatahala.

Emien ji vzdorovitě pozoroval. I přes snahu jí odporovat se mu dech zarazil v hrdle. Tathagres se oblékla na oslavu – k jejímu štíhlému pasu přiléhal provokativně šat z bílé krajky. Zápěstí jí obepínaly zlaté náramky. Vlasy, které jí spadaly na holá ramena, měla protkané ametysty. Kolem ní se ve vzduchu vznášela jemná vůně. Emien, kterého její blízkost vyvedla z rovnováhy, přejel uznalým pohledem její dokonalá ňadra.

Tathagres si toho všimla. Po rtech jí přeběhl slabý pobavený úsměv. Přejela škádlivě nehtem po Emienově klíční kosti. „Proč jsi opustil slavnost? To ti není podobné. Cožpak ještě nebude ohňostroj?“

Její dotaz zněl obyčejně. Emien však za ním vycítil moc. Mohla by ho přinutit, aby jí řekl pravdu, kdyby chtěla. Chytil se příležitosti, která se mu naskytla, a nonšalantně jí povyprávěl o tom, co zažil v opuštěné růžové zahradě. „Přišla ke mně vidina mé sestry. Možná potopení Vrány přežila. Pokud ano, Anskiere ji poslal na ostrov Vaere, protože se mi zjevila jako dospělá žena.“ Odmlčel se. Tathagresin dotek na jeho kůži mu působil bolest. Ačkoli se jeho tělo chvělo touhou, divoce se tomu bránil, vědom si toho, že ona své krásy zneužívala jako nástroje, s jehož pomocí s ním mohla manipulovat. „Ukradli Taen dětství. Dohlédnu na to, aby za to Strážce bouře trpěl.“

Tathagres spustila ruku a zamračila se. Emien ustupoval vzad, dokud se nedotkl lýtky pevného dřeva postele. Se stěží skrývanou vzdorovitostí si dál rozepínal košili. Tathagres ho neustále sledovala. Pohrávala si s náramky na svém zápěstí. Půvabné rysy její tváře zastírala starost, kterou si neuměl vysvětlit.

„Tvá sestra tě nutila, abys mi vypověděl službu,“ řekla Tathagres konečně. Vypadala téměř chtivě. „To kvůli tomu ses rozhodl, že Anskierea připravíš o život ty sám?“

Emien potlačil zachvění tím, že shodil košili z ramen. Dotkl se oděvu rozloženého na posteli. „Zajímá tě to?“

„Jistě.“ Tathagres odhadla vzdálenost mezi ní a jím. S rukama volně svěšenýma podél těla sklonila hlavu a opřela si ji o jeho svalnatou hruď. „Záleží mi na tom.“ Cítil její dech na své kůži. „Cožpak jsi to neuhádl? Jsme předurčeni osudem, abychom spolupracovali.“

Její přítomnost ho spalovala a uvolňovala emoce jako divoké jarní přívaly. Emien se zmohl na drsný smích. „Ve všech směrech, paní?“ Chytil ji za štíhlá zápěstí a zvedl je s mocným stiskem námořníka. „Nezapomeň, viděl jsem tě zabíjet. Proč jsi přišla?“

Tathagres se nevzpírala, ačkoli její jemná kůže pod jeho prsty zčervenala. Zvedla hlavu. Její rty se ocitly jen několik palců od jeho úst. „Je to předurčeno.“

V jejím hlase zazněl falešný tón smutku. Emien ji pozoroval, rozrušen její rozporuplností. Tathagres se na chvíli téměř přestala ovládat. Chlapec si v nestřeženém okamžiku všiml, že ji poutá nějaký záměr, jehož původ se nedal odhadnout. Vydala se mu na milost proti své vůli. Naléhavá touha se jí zmocnit mu začala přerůstat přes hlavu. Emienovi pulsoval v žilách chtíč jako bouřlivý příboj. Viděl, že na rozdíl od strážných, zavražděných na pobřeží Cliffhavenu, by si na ni mohl činit nárok.

Povolil stisk a otočil její štíhlé ruce ve svých rukou dlaněmi nahoru. Tathagres přesunula váhu. Bokem, ledabyle zahaleným krajkovou látkou, se mu otřela o stehno. Emien se v odpověď na její chování celý zachvěl a úplně ji pustil. Tathagres spustila ruce a objala ho kolem pasu. Jedno jen stěží oděné ňadro přejelo po jeho hrudi a zanechalo za sebou žhavou stopu, když se k němu naklonila a políbila ho. Emien jejímu přizpůsobivému doteku chvíli odolával. Potom, s pomstychtivou záští, ji objal kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

Rozpoutala se neskutečná vášeň, jako voda valící se peřejemi. Emien, kterého se zmocnila neovladatelná fyzická touha, klesl na postel i s Tathagres. Pod jejich společnou vahou se začaly trhat její šaty. Chlapec zatáhl za zip na šatech. Bílá krajka se rozestoupila a odhalila její žádostí rozpálené tělo. Dotkl se jej prsty. Zabořil tvář do jejího tepla. Rozum byl zcela zapomenut. Jeho tělo se chvělo, když Tathagres zkušeně a jednoduchým pohybem vysvobodila jeho mužství z kalhot. Emien jí zajel prsty do vlasů. Ztratil veškerou soudnost, proto si nevšiml zjevného triumfu v jejím úsměvu, když roztáhla nohy a přijala ho.

Jejich spojení proběhlo velmi rychle. Emien, který vlétl po hlavě do bouřlivého příboje emocí, zcela vyčerpán klesl vedle Tathagres. Ležel na zádech na zmuchlané přikrývce. Puls v jeho žilách se zpomaloval. Dlouho se nechtěl pohnout. Tathagres ležela tiše vedle něj, majíc jednu ruku majetnicky omotanou kolem jeho hrudi. Emien ji pozoroval. Všiml si, že usnula. Světlo svíčky ji hýčkalo. Jejím ladným křivkám propůjčovalo půvab mistrovského díla, spočívajícího na sametu. Chlapec jemně shrnul z Tathagresiny tváře stříbřitou loknu, čímž vystoupily její až nadpozemsky dokonalé rysy. Přes všechnu úctu se okouzlením, které v něm zanechala jeho první zkušenost se ženou, táhlo vlákénko vypočítavosti.

Věřila, že ho využila. Ve spánku vypadala opuštěně a zranitelně, víc než kterákoli normální žena. Ruce měla volně položené na jeho těle. Rozevřené rty zdůrazňovaly její dívčí křehkost způsobem, který Emien považoval za rušivý. Nebylo na ní nic výjimečného. Ať se snažil jakkoliv, nemohl srovnat ženu ležící po jeho boku s kouzelnicí, která zvedla vítr v Cliffhavenu nebo se dohadovala s královským dvorem v poradní místnosti. Napadlo ho, že moc, kterou disponovala, mohla být vypůjčena od démonů, aniž by se tím nějak narušily jejich vzájemné vztahy.

Emien přejel lehce prsty zlatý náhrdelník kolem jejího krku. Tělem mu projela vlna vzrušení. Plán, který vznikl poté, co Taen zmizela, mu najednou připadal směšný a průměrný. Jeho ambice náhle vzrostly. Nyní si dá načas. Slíbil sám sobě, že až příležitost dozraje, získá Tathagresinu moc pro sebe. Pak bude mít Anskiere z Elrinfaeru opravdu dobrý důvod se ho bát.

* * *

Rozbouřené vlny narážely do pevných prken Callinde a vítr se proháněl mezi jejími stěžni s neutuchající zuřivostí. Kormidelní veslo Jarica tahalo za ramena se silou splašeného koně. Dlaně měl rozedřené až do masa. Po pěti dnech na moři bolest ztuhlých svalů proměnila každou další hodinu u kormidla v mučení. Potrhaný oděv na něm visel a při každém pohybu mu odíral kůži. Přesto ale všechno to nepohodlí bledlo ve srovnání s tíhou kouzla, jež ho poháněla vpřed. Jaric se plavil s tím, že každá buňka jeho bytosti byla do krajnosti, na pokraj deliria, vypjatá.

Kompas Callinde se skláněl a houpal ve svém pouzdře. Spirálovitá jehla se otáčela na všechny strany. Loď se divoce zmítala ve vlnách. Jaric si toho nevšímal. Nepotřeboval žádný přístroj, který by ho vedl. Anskiereova kouzla ho neustále udržovala v bdělosti, a směr, odkud jej k sobě vábila, zkroutil v jeho těle každý sval. Callinde se obrátila. Vratiplachta zadního stěžně byla dobře připevněná, tak, aby její ovládání bylo otázkou pouhé zkušenosti, jak si to přál její návrhář. Přesto ale Jaric neměl dost síly, aby s ní manipuloval. Cítil se být příliš vyčerpaný na to, aby se zabýval upevňováním lan. Slabost vysávala jeho vitalitu. Každou ubíhající hodinou jeho odolnost vůči volání kouzla více klesala. Maje jednu nohu opřenu o člunovou lavici na pravoboku, bojoval s nekonečnou noční můrou, která se v jeho mysli usadila jako černý mrak, aby nepřišel o rozum.

Bouře neustále zuřila nad značně širokým prostorem. Callinde, poháněná její zuřivostí, plula rychle vpřed. Po stěží šesti dnech, kdy vyplula z Mearren Ard, se před ní v příšeří objevil maják Cliffhavenu. Jaric si jej sotva všiml. Řídil loď, oslepen halucinací. Občas vídával hnědočerné peří sokola bouře, který mu prolétl nad hlavou, maje drápy natažené před sebe, jako by chtěl přistát. Kolem jeho roztažených křídel se objevila modravá aureola, která ustoupila před oslepujícím světelným bodem. Tato vidina ho často doprovázela celé hodiny. Jaric, dezorientovaný a vyčerpaný, doufal, že bude schopen si zachovat duchapřítomnost, aby loď bezpečně dopravil do cíle. Břeh, k němuž ho přitahovalo volání kouzla, se rychle blížil.

Nedaleko od něj se objevil ostrov. Jeho jakoby vykrajované pobřeží bylo setmělé, až na oranžové světlo vrhané majákem v nejvyšší věži pevnosti. Lana se zmítala a narážela o stěžně, když se vzduly plachty Callinde poté, co jimi cloumala bouře. Jaric cítil, kterak kormidlo vzadu strhává proud. Nozdry mu naplnila vlhká vůně země, mísící se s pachem tlejícího listí. Prkna pod jeho nohama praštěla, když se člun zmítal na hřebenech neustále se zvedajících vln. Příboj, ženoucí se před přídí lodi, syčel a pěnil, narážeje do pobřeží.

Jaric se opřel, aby na kolébající se palubě udržel rovnováhu. Hučení příboje, který narážel do písku pobřeží, jej ohlušovalo. Z tváří mu jako slzy kanula slaná voda. Každým okamžikem mohla jeho loď narazit na tesáky útesu a rozbít se o něj, přestože ho Mathieson ujišťoval, že člun s mělkým dnem přistane i u neznámých pobřeží bezpečně. Jaric se užíral, maje nervy napjaté jako luk. Keldricova víra ho nijak neutěšovala. Dokonce ani pevný kýl Callinde nebyl zárukou toho, že by nemohla narazit na podmořský útes.

Hřebeny vln se neustále valily ke břehu. Příď lodi rozstřikovala spršky vody. Jaric upíral pálící oči vpřed. Člun nadskočil. Dno se dřelo o hrubý písek. Kormidlo sebou trhlo a zarylo se do mělčiny. Jaric vykřikl, když se mu vysmeklo břevno z ruky. Vyskočil kupředu, aby uvolnil plachty. Uvolněné plachty byly vydány na milost větru. Jejich pleskání nad Jaricovou hlavou znělo jako údery biče. Přivalila se další vlna, jež na pobřeží zratila svou sílu, stačila však starý člun posunout. Jaric stiskl rty. Málem podlehl panice. Ale ukázalo se, že na slova starého muže se lze spolehnout. Callinde proplula zničujícím přílivem jako tuleň. Její průsečnice skřípaly po štěrku, až konečně spočinula na severním pobřeží Cliffhavenu.

Jaric odjistil zdvihací lana a třesoucími se prsty spustil plachty. Hlavní plachty a vratiplachta sklouzly na palubu, kde zůstaly ležet jako mokrá hromada plátna. Jaric pak odtáhl hlavní ráhno proti větru, zajistil plachty a skočil do chladné vody, která mu sahala po kotníky. Volání kouzla se mu zakouslo do mysli. Dohánělo ho to téměř k šílenství. Někde na tomto setmělém pobřeží leží ledové útesy, které znal pouze ze snu a kde měl být podle předpovědi osudu uvězněn Strážce bouře z Elrinfaeru. Ale Jaric odmítl nesnesitelný nátlak na dost dlouhou dobu, aby mohl vydolovat dvojitou sadu pařezů vedle masivního balvanu v křoví. Ačkoli měl úplně odřené ruce a bolela ho záda, odtáhl Callinde z dosahu mořského příboje a zabezpečil ji proti přílivu. Ani Anskiereovo volání by mu nezabránilo v tom, aby Mathiesonův člun jen tak opustil a nezabezpečil ho před zničením.

Na okraji jeho snového obrazu se zatřepotal sokol bouře, poté, co si z hrudi vytáhl meč a dýku. Jaric si toho vůbec nevšímal. Delirium ještě úplně neodeznělo, to věděl. Přesto však cítil, že brzy odezní, a nehodlal se vzdát. Připjal si opasek a spěchal na břeh. Postup však byl obtížný. Jeho kroky brzdil suchý písek. První pevná půda, na kterou vstoupil po několika dnech, se zdánlivě propadala a kroutila pod jeho nohama. Duny brzy ustoupily křovinám. Jaric klopýtal nocí, krutě drásán trnitými keři a zakopávaje o kořeny a kamení.

Najednou téměř vedle něj zakřičel jakýsi muž. „Hej ty, cizinče! Zůstaň stát.“

Jaric zaslechl zvuk podobný zvuku harfy, když ocel zazvonila o pochvu. Ztuhl. Pak kdosi zamával lucernou chráněnou proti větru. Jarica zaplavila oranžová zář, která ho přinutila zůstat stát na místě. Oslepený chlapec si zakryl tvář paží. Šilhaje do té záře si všiml nablýskaného lesa kopí a jako jehla tenké řady tasených mečů. Maje za zády moře, ocitl se v pasti.

Muž v uniformě s odznaky kapitána přistoupil k němu. „Ihned řekni, co tu hledáš, nebo riskuješ život.“

Jaricem cloumalo neustávající volání kouzla, ale přesto se snažil přidržovat posledních zbytků rozumu. Instinkt ho nabádal, aby se snažil využít jakékoli, byť sebemenší výhody. Zúžil oči do štěrbin, aby v šeru lépe viděl. Pak, skrývaje se za křovím, aby nebylo znát, že se hýbá, popadl jílec svého meče a odpověděl vybranou mluvou dvorního vyslance. „Přicházím v míru. Povolal mě sem Anskiere z Elrinfaeru. Ctím vaše zákony, ale budu se zodpovídat pouze jemu. Dovolte mi projít.“

„Toho by měl vidět Kielmark,“ rozhodl kapitán náhle. Vydal pomocí gest rozkazy vojákům. Hroty kopí zablýskly a sklonily se, vyrovnány v řadě jako příčle kola, jehož středem se stal Jaric.

„Živého?“ ozval se čísi hlas zezadu.

Kapitán krátce přikývl.

Jarica se zmocnil neuvěřitelný nával zlosti. Všiml si, že na jeho žádost nikdo nereaguje. Ozbrojenci měli v úmyslu ho zadržet i násilím, bude-li to třeba. To se najednou stalo překážkou, kterou jeho dlouho zkoušená trpělivost již nemohla déle snést. Vykřikl a vyšel na světlo. Trnité keře ho tahaly za ruce. Kolem ucha mu proletělo kopí, ale neškodně narazilo do skály. Jaricova pěst potom zasáhla lucernu a shodila ji na zem. Plamen zhasl. Osm králových elitních strážců začalo bloudit ve tmě, když najednou ztratili orientaci.

Jaric se ohnul. Odřel si ale rameno o čísi zbraň. Muž, který ji držel, zvolal: „Tady je!“

Kapitán za ním vykřikl rozkaz. Někdo vyskočil, aby znovu zapálil lucernu. Jaric vytáhl meč a dýku, zoufale ovládaje svou mysl před útoky černohnědého těla sokola bouře. Zakopl o hůl a padl do rukou ozbrojence v koženém kabátci.

Muž se otočil, aby mu viděl do tváře. Jaric, konfrontován s mihotavým leskem oceli, se mu vzepřel. Odvrátil ránu dýkou. Třeskot zbraní však přitáhl útočníky jako vlky. I přes hučení větru Jaric slyšel dupot bot mužů, kteří se k němu prodírali křovím. Jaric provedl protiútok, divoký a zoufalý. Volání kouzla mu znělo v uších jako chór sirén. Spalovalo mu nervy neutišitelným plamenem. Jinou bolest necítil, ani když ho ostří protivníkova meče škráblo do ramene.

Jaric se bránil dýkou. Na útoky reagoval pomalu, avšak ubránil se. Jeho nepřítel upustil meč a sevřel si pořezané zápěstí. Na jeho místo nastoupil další útočník s mečem. Jaric učinil výpad. Jeho zbraň udeřila o ocel protivníkovy zbraně tak prudce, že ho píchlo v rameni. Úder ho na chvíli zbavil soustředěnosti. Nad hlavou mu zazářilo světlo. Objevil se obraz sokola bouře, který posléze zmizel na obloze. Všichni přítomní ozbrojenci náhle znali jeho polohu. Rozběhli se k němu.

„U ohňů, to jsou zase nějaká kouzla,“ křičel kdosi. „Kielmark bude zuřit. Chce se někdo vsadit?“

V odpověď na Jaricův výpad se ozvalo zazvonění oceli, když znovu stiskl pevně zbraň. Vytasil meč. Za ním ozářila tmu jiskra. Plamen v lucerně se zamihotal, rozhořel se a ozářil křoví, z nějž najednou vyběhly jakési stíny.

„Milosrdný bože!“ zvolal ohromeně Jaric. Na jeho hruď mířilo půl tuctu hrotů mečů, ve světle lucerny červených jako krev. Za jeho zády stál kapitán a mířil na něho kopím. Konec byl zjevný, přesto však nikdo ze zkušených vojáků, kteří jej obklíčili, nepředvídal konečný pohyb.

„Vy asi budete má smrt,“ zašeptal pronásledovaný Jaric. „Nikdy jsem neměl na výběr.“

S výrazem agonizujícího zoufalství se rozehnal proti nim. Kapitán jen stěží stihl zareagovat. Sklonil kopí a zásahl jím zezadu vetřelcovu hlavu. Rána srazila Jarica na kolena, meč a dýka mu vylétly z rukou. Padl nemotorně na ně. Svalil se do křoví.

Kapitán k němu rychle přistoupil. V ruce držel tasený meč, připraven ho zabít. Když se vetřelec nehýbal, kopl ho prudce do žeber. „Vstávej!“

Jaric nereagoval ani na násilí, ani na slova. Křovím divoce cloumala bouře. Ale sám Jaric ležel nehybně jako hromada těsta, přikryt svým pláštěm. Kapitán mu strhl helmu z hlavy a shrnul mu prsty vlasy z čela. „Přineste světlo, hoši. Je v bezvědomí.“

Vsunul jeho meč do pochvy. Nad křovinami se roztančily stíny, když jeden z mužů přinesl lucernu. Kapitán uchopil Jaricovo bezvládné zápěstí, jež spočívalo na okraji pláště, a převalil Jarica na záda. Vítr čechral jeho světlé vlasy a házel mu je zpět do čela. Chlapcova tvář byla pohublá. Její profil připomínal vyřezávaný týk. Po klíční kosti, kolem tuhého límce z ručně tkané látky, mu stékala krev. Dlaně měl poseté puchýři, rozedřenými do živého masa, díky bezpočetným hodinám u kormidla.

„U Kora.“ Kapitán se opovržlivě ušklíbl. „Ať je to kdokoli, zoufale potřeboval tu přistát. Podívejte se, ano? Sotva mu na bradě raší vousy.“ Muž se odmlčel a otřel si dlaně, jako by ho jeho povinnost uváděla do rozpaků. „Ale Kielmark ho stejně bude chtít vidět, aby ho mohl vyzpovídat. Spoutejte mu ruce zatraceně dobře. Ať je to chlapec nebo dospělý muž, na jednu noc nám způsobil potíží až až.“

Jeden nižší důstojník běžel na pláž a po chvíli se vrátil s dlouhým lanem z hlavního stěžně Callinde. Spoutal Jaricovy končetiny s bedlivou pozorností. Další strážný sebral chlapcovy zbraně. Pak jednotka zabalila s charakteristickou výkonností vězně do jeho deštěm promáčeného pláště, aby ho mohla dopravit ke Kielmarkovi.

Kapitola 20

Zajatec

Po téměř čtrnáctidenní absenci se Tamlin zhmotnil s neorganizovaným chvěním pírek a cinkáním zvonečků v hájku. „S tou miskou si nedělej starosti,“ řekl rychle. „Co se stalo Jaricovi?“

„Stráže z Cliffhavenu jej uvrhly do vězení.“ Taen nepotřebovala slova, aby odpověděla. Ode dne, kdy Tathagres narušila Anskiereova kouzla, celé loďstvo Keithlandu pocítilo dozvuky Kielmarkova znechucení. Jaricův život, jakožto vetřelce, kterého povolal čaroděj, byl v nebezpečí. Taen na Tamlinovu žádost vrhala své snové linie spřadačky snů na sever s přímou silou šípu vystřeleného z luku. Její talent během několika vteřin odhalil obraz.

Vysoko klenuté stropy se chvěly ozvěnou rychlých kroků, když kapitán stráží a dva jeho podřízení kráčeli po chodbě vykládané vzorovanými dlaždicemi. Mezi sebou nesli jakési neforemné břemeno. Taen zaostřila ohnisko svého vnímání a zjistila, že předmět, který nesli, byl Kerainson Jaric, zabalený do vlastního zeleného pláště. Měl zápěstí a kotníky spoutané slanou vodou promáčeným provazem.

Kapitán zabočil za roh, zastavil se a hlasitě zaklepal na zavřené dveře. „Hlásí se noční hlídka, lorde,“ řekl zvučně. „Přináším ze severního pobřeží vetřelce.“

Z druhé strany portálu k němu dolehlo zaklení. Pak ostře cvakla zástrčka. Dveře se rozlétly se skřípěním pantů do chodby. Sám Kielmark pokynul ozbrojencům, aby šli dál. Měl na sobě sametový kabátek, ale zjevně nebyl ozbrojen. Ale nikdo, kdo u něj sloužil, se neodvažoval znevažovat jeho nemilosrdnou autoritu.

Strážní vešli dovnitř. Přinesli boty ušpiněné od písku a navlhlou výstroj a položili je na koberec společenské knihovny Cliffhavenu. Kolem zdí se táhly od podlahy až ke stropu police s knihami a římsa nad krbem byla vyřezávaná z nejvzácnějšího mramoru vykládaného stříbrným uzlíkovým vzorem. Vzduch voněl po kůži a pergamenu. U stolu seděl obchodník s mazaným výrazem ve tváři. Měl na sobě oděv z hrubé šedé látky a byl napůl ponořen do jakýchsi tabulek. Pohlédl zvědavě na ozbrojence, kteří přinesli vězně na světlo.

„Promiňte to vyrušení,“ obrátil se Kielmark ke svému hostu. Pak si otřel klouby prstů, potřísněné inkoustem, o již špinavý rukáv a ukázal doprostřed exkluzivně vzorovaného koberce. „Složte ho tamhle. A stáhněte z něho ten plášť. Chci se na něj podívat.“

Muži složili náklad na podlahu. Když stáhli z těla vlněný plášť, zajatec se nemotorně překulil na břicho. Jeho tvář, nyní otočená ke světlu vrhaného plameny v krbu, připomínala tvář vyhladovělého dítěte. Dokonce i Kielmark ji na chvíli pozoroval s jistým překvapením. Taen potom vycítila, že jeho nedůvěra převládla. Pán Cliffhavenu se rychle sklonil, aby prozkoumal toho nešťastníka, jenž se odvážil proniknout na jeho území.

Taen upevnila snovou linii a jemně rozšířila svůj dotek i na Jarica. Pak tlumočila svá zjištění Tamlinovi. Je v bezvědomí, není mrtvý. Meč ho škrábl do ramene, když ho zajali. Rána je mělká, nic vážného. Modřina na jeho hlavě je vážnější, ale ne tak jako zranění, které utrpěl v Seitforestu.“

Kielmark chytil Jarica za rameno a otočil ho. Udivilo ho, když zjistil, že mu po bledé kůži na krku stéká krev. „Takže vám způsobil potíže? Jak velké?“ Zatímco mluvil, urval chlapcův límec a prozkoumal zranění, které se pod ním skrývalo, šetrně prsty. „Raději byste mi měli podat úplnou zprávu. Jak se sem dostal?“

„Sám.“ Kapitánovo brnění zachrastilo, když přesunul váhu. „Ten chlapec sem připlul ve starém oprýskaném rybářském člunu, řízeném kormidlem, s jednou hlavní plachtou, jedním hlavním stěžněm a zatracenou vratiplachtou zadního stěžně.“

Kielmarkovy ruce spočinuly na Jaricově rameni. Vzhlédl a nebezpečně na ně zaměřil své světlé oči. „On přistál jen s tím. V té bouři? U ohňů! Je to šílenec. Není pochyb, že na vás zaútočil jen proto, že je to vážně blázen?“

Strážní se krčili ve stínu, zatímco jejich kapitán popadl se zjevným napětím svůj malý kulatý štít. Každý voják v Cliffhavenu si vzpomínal na Kielmarkovu zlobu a na přísahu, kterou pronesl toho rána, kdy neznámá čarodějka dopustila, aby se nad celým ostrovem přehnala bouře. Jaricovo tělo, natažené bezmocně před krbem, nevzbuzovalo jiný cit než soucit.

Taen cítila pomocí snové linie kapitánovy obavy, když dokončoval svou zprávu. „Snad ne. Chlapec vystoupil na břeh ozbrojen, ale ničí společnost nehledal. Když jsme ho oslovili, tvrdil, že ho sem povolalo kouzlo Anskierea z Elrinfaeru.“

Při vyslovení jména Strážce bouře Kielmark ztuhl. Sevřel mohutné pěsti, až se látka jeho vyšívaných manžet napjala. „Anskierea? U Kora, to už nikdy ne!“

Taen, kterou poutalo snové vlákno, zadržela na pasece ostrova Vaere dech. Ohlušena divokým přílivem Kielmarkovy zloby se neodvažovala zasáhnout, dokonce ani aby zajistila Jaricovi bezpečnost. Mužova nedůvěra způsobila, že přestal být odolný a ocitl se na pokraji šílenství. Kdyby zjistil, že jeho vnitřní mysl byla narušena schopnostmi spřadačky snů, jeho reakce by těžko mohla být rozumná. Taen dávala pozor, aby nenarušila jeho rovnováhu. Odhodlala se, že ho uvede do bezvědomí, kdyby se nahnul nad Jarica. Jeho divoký výbuch zlosti však rychle odezněl. Kielmark ovládl zlost chladným rozumem, maje obočí stažené, jak se přitom mračil.

Taen se zachvěla, ale napětí ji opustilo, když Kielmark přestal bouchat pěstí do stolu a obrátil se na kapitána. „Pokračuj!“

Muž zíral raději na koberec, než by riskoval přímý střet s pánovýma očima. „Ten chlapec převrhl kopnutím lucernu. Honil nás s mečem a dýkou v ruce. Pak se objevil světelný záblesk. Jeden muž tvrdil, že spatřil obraz sokola bouře. My ostatní jsme byli příliš zaměstnaní na to, abychom si všímali detailů. Pane, jestli jsou v tom čáry, nikomu neuškodily.“

Kielmark vstal s nebezpečným výrazem ve tváři. „Našli jste jeho zbraně?“

Šlo o rutinní dotaz. Jeden z ozbrojenců rychle předložil Jaricův meč a dýku. Kielmark zbraně přijal. Bez řeči poodešel k velkému svícnu, který stál na římse. Světlo plamenů dodávalo jeho tmavým vlasům bronzový nádech, když sklonil hlavu, aby ocel podrobil podrobnému průzkumu. Taen vycítila jeho hlubokou soustředěnost. Pokusila se otupit mužovu antipatii k vetřelcům. S jemnou precizností rozšířila svůj smysl pro sny a vyslala klid, aby obrousila hrany jeho nevraživosti. Ale ukázalo se, že Kielmarkova nálada je odolná jako kalená ocel. Taen dohnala své schopnosti až do krajnosti, ale její snaha se zdála být užitečná stejně tak jako pokus čelit lavině.

Pán Cliffhavenu zamyšleně přejel po ostří meče. Potom zvažoval to, co mu vypověděl kapitán. Když si dal celý příběh dohromady, položil meč i dýku na stůl vedle zeleného pláště.

„Který čaroděj by nosil ocelové zbraně z Corlinu?“ řekl suše. „Nakonec, když byl zoufalý, mohl ten chlapec odhodit zbraně a použít kouzlo.“ Kielmarkovi se na krku zaleskly rubíny, když překřížil své mohutné paže na hrudi. „Zdá se, že chlapec se jmenuje Kerainson Jaric, pokud ovšem ten meč neukradl, o čemž pochybuji. Jeho velikost se k němu hodí až příliš dobře a ocel je vykovaná nedávno, zřejmě na objednávku.“

Vládce Cliffhavenu se odmlčel, maje ve tváři odtažitý a napjatý výraz, jak přemýšlel. Nikdo z přítomných nepohnul ani svalem. V hájku na ostrově Vaere zadržela Taen dech. Kielmark se konečně pohnul a prohlížel si zúženýma očima chlapce ležícího na koberci. Uvažoval, co s ním. Kapitán si toho všiml a viditelně se mu ulevilo. Kdyby následovala výtka, už by ji Kielmark vyřkl. Nevědom si toho, že takové jednání by mohlo být výsledkem působení spřadačky snů, se díval, jak si pán Cliffhavenu probírá prsty vousy a pak vyslovuje svůj úsudek.

„Zamkněte vězně do vězení ve východním křídle. Není to čaroděj. Mohl by se však snadno s nějakým spojit. Sokol bouře by mohl být zodpovědný za to mizerné počasí, které tu teď vládne.“ Kielmark ustoupil ke stolu s tabulkami. Vypadal ustaraně a rozčileně. Vydal konečné rozkazy, otočen zády ke svým podřízeným. „Zavolejte ranhojiče, ať se podívá na to chlapcovo zraněné rameno. Až se ten mladík vzpamatuje, dejte mu najíst a napít. Pak mi dejte vědět. Chci ho vyzpovídat, ale nechci ztrácet čas, kdyby se v mé přítomnosti objevil hladový. Nic neriskujte. Postavte k cele dva strážné a ty provazy vyměňte za železná pouta.“

Strážní zasalutovali. Sebrali vězně z podlahy. Stále si dávajíce pozor na rozpoložení Kielmarkovy mysli, spěšně odnesli Jarica z knihovny. Závora pod kapitánovou rukou zacvakla. Zavřel dveře s nadpřirozenou opatrností.

Ale Kielmark tomu, že vetřelce odnášeli pryč, sotva věnoval pozornost. Když se sklonil k tabulce, která ležela nahoře, vycítila Taen, že o zajatci přemýšlí se zájmem. Kielmark právě praštil pěstí do inkoustem vyvedeného pobřeží kolem úžiny Main. Potom pohlédl na obchodníka v oděvu z hrubé tkaniny. „Vaše zprávy se mi nelíbí. Nedávají smysl. Proč by Kisburn poslal na Cliffhaven armádu o síle tří flotil? Něco v tom nehraje.“ Jeho hlas zněl zachmuřeně. „Raději bych se měl dozvědět pravdu dřív, než se zvedne tahle bouře. Pokud jednotky vypluly v době, o jaké se zmiňujete vy, jediné, co je může zadržet před tím, aby vpluly do úžiny, je pořádný vítr od západu.“

Vládce Cliffhavenu si dlouhé hodiny prohlížel tabulky. Setrvával v úvahách, jako by hledal odpověď ve vykládané desce stolu, na níž spočívaly jeho ruce. Na stolku za jeho zády kapala z Jaricova pláště na jeho drahocenný koberec slaná voda.

Taen přerušila kontakt a nasměrovala striktní výzvu na Tamlina. Vyhnula se mluvení. Raději mu objasnila Jaricovu situaci pomocí svých schopností. Kielmark, který nevěděl, že chlapec, který je Anskiereovou jedinou nadějí, dovolil, aby žil jen proto, že se domníval, že jeho přítomnost má co do činění s tou bouří. Potřeboval, aby bouře pomohla bránit Cliffhaven tak dlouho, jak bude trvat důvod Kisburnovy agrese.

„Jaric je v nebezpečí.“ Taen pátrala v snědé vrásčité Vaereově tváři, snažíc se najít nějakou stopu po emocích. Když nic nenašla, pokračovala ve spřádání snů. „Nemohu ovládat Kielmarkovy reakce na dálku. Má příliš silnou vůli.“

Nepotřebovala zdůrazňovat, že k uvěznění Jarica došlo v tu nejnevhodnější dobu. Jeho odolnost byla během plavby oslabena. Ve chvíli, kdy v Kielmarkově vězení nabyl vědomí, na něho volání kouzla zaútočilo s nesnesitelnou silou. Jaric, kterému byla odepřena svoboda a tím i možnost je následovat, mohl docela dobře přijít o rozum.

Tamlin potáhl důkladně z dýmky, aniž by se pohnul. – Kouř stoupal v kroužcích kolem jeho knírku a obočí a líně kroužil kolem jeho čepičky poseté korálky. „Musíš jet do Cliffhavenu,“ řekl prostě. „Jiná možnost není.“

Taen vyskočila. Převrhla ve spěchu křišťálovou misku. Stříbřitý proud vody se vpil do trávy. „Ale jak to mám udělat? Na to, abych tam doplula, budu potřebovat několik dní a ani nemám člun.“

Kouzelné ticho hájku spolklo její rozčilení bez ozvěny. Tamlin vypustil kroužek dýmu. Pírka z něho v nehybném vzduchu zplihle visela. „Mohu tě tam dopravit během pár hodin, o tom nikdy nepochybuj.“ Vyndal dýmku z úst a zadíval se na svou svěřenkyni nehybnýma černýma očkama. „Vysvoboď Jarica, pakliže můžeš. Ale na oplátku mně slib jednu věc. Nech ostrov před Kisburnovým loďstvem ustoupit k horizontu, jinak riskuješ za trest život. Tathagres ví o tvých mistrných dovednostech a lord Sholl, posunovač tvarů, přísahal, že tě zničí.“

Taen se dívala na jeho ruce, které ho svrběly díky zlé předtuše. Během výcviku často cítila omezení. Nyní jí hájek, který ukrýval srdce vaerského tajemství, připadal jako drahocenná, mírumilovná nebesa, na míle vzdálená nešvarům říší smrtelníků.

„Rozumíš?“ zeptal se Tamlin naléhavě.

Taen přikývla, bojujíc s nevysvětlitelným nutkáním se rozplakat.

„Pak tedy poklekni.“ Vaere ukázal na trávu. Dýmka z jeho ruky nevysvětlitelně zmizela.

Taen tížila zodpovědnost, kterou nemohla odmítnout. Udělala, co po ní chtěl. Jaricův a Anskiereův osud, a možná i celého Keithlandu, spočíval na jejích ramenou. Chvěla se. Cítila, že ji opustila odvaha, když Tamlin položil ruce na její hlavu. Zvonečky se zachvěly ve vzduchu, když tleskl dlaněmi o sebe. Hájek se zatočil a zmizel. Taen byly odebrány její smysly a ona se po hlavě vnořila do noci.

* * *

Kapsle, která Taen ukrývala, byla navržena tak, aby byla mobilní, přestože ze své kolébky necestovala již téměř čtvrt století. Zablikala světélka, pohlcená v rozsáhlé databance Vaereů. Neprodyšné strojní zařízení zareagovalo. Systémy začaly pracovat, připraveny vypravit se do Cliffhavenu. Obvody proběhly elektrické impulsy, to když přístroje kontrolovaly svou operativnost. Servomechanismy odplombovaly kapsli a pracovaly, aby připravily Taenino tělo na získání vědomí. Její končetiny pokrývala róba spřadačky snů, vyrobená z látky, na níž nebyl jediný viditelný šev. Barvy přecházely od mlhavě šedé k modrofialové, když přes záhyby a lem róby přecházely paprsky světla. Manžety a límec zdobilo zlaté lemování. Jeden robot závěrem vtiskl Taen do černých vlasů myrtový věneček.

Vaere i přes lpění na detailech mytologie, z níž sám pocházel, vtiskl svým plánům nádech serióznosti. Kapsle byla jasně identifikovatelná relikvie z podpůrných systémů Corinne Dane. Kdyby jí nebyla věnována pozornost, nemohla by po ztroskotání zůstat funkční tolik generací. Démoni se vyznačovali eidetickou pamětí, zakládající se na nedotčenosti za života každé generace. Kdyby kapsli někdo během Taenina přistání zpozoroval, nepřítel by si mohl všimnout důkazu, že Vaereové ještě žijí. Kdyby k tomu došlo, přítomnost počítače by byla využita častěji než záznamy Landfastu. Pokud se však měla Taen dostat do Cliffhavenu co nejrychleji, aby mohla pomoci Jaricovi, nezbývala jiná možnost. Vaere dal mechanicky a bez emocí do řídicích systémů detonační roznětku. Bude-li mít Taen štěstí, přistane nezpozorována a kapsle si nikdo nevšimne až do jejího sebezničení výbuchem. Vaere vložil do počítače souřadnice Cliffhavenu s neomylnou přesností. Následovala poslední kontrola pohonných systémů a poté zažehnutí motorů.

Hluboko v podzemí, na ostrůvku zahaleném hlubokým lesem cedrů, v němž mizely všechny stopy, vystřelil z tuby skryté pod hladinou moře stříbrný objekt. Proklouzl vodou s tlumených hučením turbín a zamířil na sever. Při své cestě za sebou zanechával fosforeskující bubliny.

* * *

Během poklidné hodiny před svítáním rozechvěl všechny okenní tabulky v oknech směřujících k přístavu v Cliffhavenu ohlušující rachot. Kielmark, kterého to probralo ze spánku, vyskočil z postele se zuřivou náladou. Za oknem svého pokoje spatřil oblohu, která byla plná narůžovělých mraků a pod ní střechy skladišť v přístavu. Kielmark, který byl až na rubínový náhrdelník úplně nahý, rozrazil dveře svého pokoje.

„Připravte mi osedlaného koně a přiveďte ho k západnímu postrannímu vchodu!“ Strážný, který hlídkoval na chodbě, zmizel na schodišti. Kielmark bez jakéhokoliv zdržování popadl kalhoty, holínky a opasek s mečem, které ležely u jeho postele. Vyrazil z pokoje, aniž by se zdržoval oblékáním. Bude mít dost času se obléci, až bude u západního vchodu čekat na svého koně, což v nejlepším případě nebude trvat déle než pár vteřin. Po celý den i noc byl u dvora v Cliffhavenu připraven pro naléhavý případ osedlaný kůň s uzdou.

Kielmark běžel podél vnější zdi pevnosti. Pochva meče a přezka pásku mu přitom narážely do kolen. Záře v přístavu již pohasla, žhnuly jenom žhavé uhlíky. Kielmark si s klením přetáhl přes stehna kalhoty. V mlze k němu dolehl výkřik, doprovázený staccatem koňských kopyt, narážejících o dlažbu. Vtom se objevil štolba, který vedl na otěži grošáka s kladivovou hlavou, jenž přešel z klusu do kroku.

„Ke mně!“ Kielmark se chytil hřívy a vyskočil na koně ještě dřív, než se úplně zastavil. Pobídl grošáka bosýma nohama, protože holínky nechal na dvoře. Projel bránou a zamířil do temného centra bouře. Schody za bránou vzal klusem.

Okovaná kopyta bušila do dlažby jako kladiva, až od nich létaly na obě strany jiskry. Kielmark ječel, pobízeje koně šleháním uzdou po krku nemilosrdně v cval. Za prvním ohybem schodiště stočil koně z cesty a vyrazil dolů po svahu. Dusot koňských kopyt uvolňoval lavinu kamínků. Křoví odíralo Kielmarkovi paže a ulomené větve ho škrábaly do nahých palců, on ale na nepohodlí nijak nedbal. Vedl svého zpoceného oře proplétajícími se uličkami k přístavu. Dorazil tam slabou minutu po výbuchu.

V zátoce ležela poházená prkna, z nichž jako prapory šlehaly plameny, které přílivovým vlnám dodávaly krvavý nádech. Pobřeží obklíčil půlkruh strážných a sevřel osamělou postavu, jejímiž šaty cloumal vítr. Ale zbraně strážných byly skloněny dolů do písku a jejich disciplína vypadala v přítomnosti jejich velitele podivně laxně. Kielmark se nespokojeně zašklebil. Vytáhl meč, až se mu na paži rozehrály svaly, pobídl koně patami a zamířil rovnou k půlkruhu strážných.

Byl dost rozzloben, aby uhnul před muži, kteří se před jeho koněm rozestoupili. Zakřičel, aby přehlušil bouři: „Co se to tu děje?“

Ale než stačil projet kordonem a zastavit koně, již zaslechl odpověď. Na pobřeží stála nějaká žena, sama a beze zbraní. Po ramenou jí splývaly vlasy černé jako bezhvězdná noc. Hlavu neznámé krásky zdobil myrtový věneček. Podle květin a nadpozemského lesku jejího modrofialového oděvu ji Kielmark identifikoval jako spřadačku snů. Chování strážných se nedalo považovat za lehkomyslnost. Byli pod vlivem kouzelnice. Ačkoli se snažili pozvednout zbraně, ty se jim podivuhodně vysmekávaly z rukou. Kielmarkovi vyrazil na čele pot. Chvěla se mu pěst, v níž svíral meč, jak se snažil jej udržet napřímený. Zdálo se, že najednou je na jeho ruku příliš těžký.

Projela jím zlost. Dva incidenty spojené s čarodějnictvím během jediné noci ho úplně zbavily tolerance. Oslovil ženu, která se odvážila obrátit svá kouzla proti jeho mužům, s vražednou zlobou: „Co tě sem přivádí? Odpověz rychle! Tvoje přítomnost je nanejvýš nevítaná.“

Spřadačka snů na něho hleděla s výrazem jasné vyzývavosti. „Dnes v noci jsi vsadil do vězení vězně, jistého Kerainsona Jarica. Jsem zde proto, abych tě požádala o jeho propuštění, kvůli bezpečnosti tvé i celého Keithlandu. Nesmíš ho zadržovat. Je to potomek Ivaina, Pána ohně, a má naléhavou povinnost.“

Kielmark překvapeně spustil meč. To, že onen drobný blonďatý chlapec, kterého k němu dopravili strážní, by mohl být Ivainův syn, by nikdy nečekal. Ten fakt vysvětloval mnohé. Pán Cliffhavenu sklonil zbraň a objal rukama krk svého koně. Nechráněná ocel zazvonila o železo třmenu, když se naklonil vpřed.

„Kdo tě poslal?“ zeptal se nepokrytě.

Spřadačka snů zvolala, aby ji v hučení příboje bylo slyšet: „Tamlin z Vaere, ten, který dovedl Anskierea k jeho mistrovství. Pokud si přeješ vysvobodit Strážce bouře z ledového sevření a nechat ho opustit břehy tvého ostrova, Jaric to sám dokáže.“

Kielmark zaklel. Napřímil se v sedle a rozrušeně vsunul meč do pochvy. Natáhl ruku k spřadačce snů. „Pojď sem. Nedojednávám obchody, aniž bych neměl nad hlavou střechu, která by mě chránila před větrem. Piješ víno?“

Taen zavrtěla hlavou a nejistě popošla vpřed. Kielmark, který si to vyložil jako tichý souhlas, pobídl koně a vyjel jí v ústrety. Sklonil se, silně ji objal a vytáhl ji do sedla před sebe. Když otočil koně, její černé vlasy se mu ovíjely kolem holých ramen. Propustil strážné gestem ruky a pak vyrazil vzhůru do svahu k pevnosti.

* * *

Taen seděla nepohodlně na kraji čalouněné židle v Kielmarkově studovně. Šaty měla naaranžované tak, aby zakrývaly její ruce, které měla usilovně sevřené v klíně. Pán Cliffhavenu přecházel jako vlk kolem krbu. Dosud neměl košili. V ruce držel vyřezávaný achátový pohár. Usrkl vína a pak podrobil spřadačku snů, která seděla před ním, dlouhému, nepříjemnému výslechu.

Bez varování se zastavil a promluvil: „Jsi mladší, než vypadáš.“

Taen pozorovala záblesky plamenů a jeho jiskřící rubínový náhrdelník. „Vaere mne sem poslal pouze z důvodu nejvyšší nouze. Cliffhavenu hrozí větší nebezpečí, než si umíš představit.“

„Opravdu?“ Kielmarkovy oči se zúžily. Dlouho čekal na odpověď, ale Taen se k ní nijak neměla. Za oknem pomalu začalo svítat. Chlupům na jeho hrudi dodal úsvit tajemný stříbřitý nádech.

Kielmark nakonec řekl: „Tím, že se snažíš se mnou uzavřít dohodu, nezískáš nic.“

Taen čelila jeho hrozbě s drzou otevřeností. „Můj lid nevyjednává. Pane, pokud bych si přála s tebou nějak manipulovat, udělala bych to, v případě potřeby i bez tvého souhlasu.“

Její tvrzení Kielmarka zasáhlo. Prudce postavil pohár na okenní římsu, až mu víno vyšplíchlo na prsty. Dívka sedící na židli sebou trhla, své varování však neodvolala. Taen seděla ve své zlatem lemované róbě s kamennou tváří a tiše, dokud sluha, který přinesl víno, neodběhl, aby přinesl ručníky a konev s vodou. Kielmarkovi stékalo víno z prstů na dlaždice, aniž by si to vůbec uvědomil. Ačkoli se dívka zdála být nevinná a zranitelná, myrtový věneček a její šaty dosvědčovaly, že ji vycvičili Vaereové. Tato žena, skoro ještě dítě, byla sama schopna disponovat takovou silou jako Anskiere.

Sluha se vrátil. Pohlédl Kielmarkovi do tváře a pak začal beze spěchu utírat rozlité víno.

Taen pozorovala pána Cliffhavenu se znepokojující jistotou. „Raději bych s tebou jednala přímo.“ Její snaha se zdála být nefalšovaná. Vypůjčila si inspiraci pro další snovou linii až z nejhlubších útrob jeho srdce. „Strážce bouře z Elrinfaeru tě má v nejvyšší úctě. V jeho prospěch ti přináším varování. Kisburn touží dobýt Svobodné ostrovy. Cliffhaven kontroluje úžinu a tak nyní překáží ambicím Prokletých Koru. Démoni touží po Landfastu. Díky machinacím Tathagres budou podporovat krále proti tobě.“

Kielmark sebou prudce trhl, jako by spolkl jed. Do tváří se mu vehnala červeň. Sluha při pohledu na něho vycouval pozpátku z pokoje. „Kruci! On se opravdu opovažuje, že?“

Jeho zloba zasáhla Taenino vědomí s ničivou silou kulky. Podrobena nadmíru těžké zkoušce se Taen snažila uchovat si nadhled. „Pane, poslouchej mě pozorně. Musíš Cliffhaven opustit a evakuovat své poddané.“

Kielmarkovo zdrženlivé chování vystřídal výbuch zlosti. Taen si všimla, že sahá po meči, a vyskočila. Z její osoby vyzařovala moc. Nutila se, aby mluvila věcně. „Pane, respektuj mě. Čas je cenný a zbytečně mrháme slovy. Podívej, něco ti ukážu.“

Rozpřáhla ruce a uvolnila před ním veškerou sílu svých schopností. Kielmark, naladěn její vůlí k soucitu, neměl na výběr. Musel pohlédnout do džbánu. Na vodní hladině se objevily obrazy. Taen ho vedla řetězcem okolností na cestu, která začínala v Kisburnově tajném poradním sále, pokračovala přes do diskuse ponořené vlády Svobodných ostrovů až k zálesákově odloučenému srubu za pohořím Furlains. Kouzelnice mu ve snech ukázala největší slabinu Keithlandu. Zmínila se také o strategickém významu Cliffhavenu. Nevynechala nic. Formovala Kielmarkovy emoce podle své vůle. Nejdříve ho zasáhla královými otravnými ambicemi. Kielmark, ovládán jejím dotekem, ochutnal nenasytnost, která proměnila rybářova svědomím pronásledovaného syna v bezohledného poskoka. Poznal krutost ženy, jež podněcovala tuto proměnu. Bombardován na oplátku kouzly čaroděje, trpěl bouřlivými větry prohánějícími se nad oceánem a spolu s Jaricem zažil také dlouhé osamělé hodiny za kormidlem Callinde. Taen ho nenechala vydechnout. Znovu posunula obraz a vrhla Kielmarka hluboko pod led, který svíral severní pobřeží Cliffhavenu. Tam Kielmark uslyšel výkřiky krvežíznivých démonů mrazu. Vycítil poslední zoufalou naději čaroděje, jehož si cenil jako bratra.

„Pusť Jarica,“ požádala ho Taen. Její slova zněla houževnatě v Kielmarkově mysli. „Pokud tak neučiníš, vše, co je ti drahé, bude zničeno.“

Pustila ho najednou, s vypočítavostí ze své moci. Voda ve džbáně ztratila snové vidiny. Byla zase obyčejná a průzračná jako dřív. Kielmark zíral před sebe. Nabyv plného vědomí, zjistil, že mu po tvářích tečou slzy. „Ty mě uvádíš do velké nevýhody,“ řekl jemně. Natáhl ruku po karafě, aby si znovu naplnil pohár.

Najednou se ozvalo prudké zaklepání na dveře.

„Pane!“ Dovnitř strčil hlavu kapitán s kulatými bronzovými náušnicemi. „Pojďte. Máme potíže s tím vězněm!“

Kielmark pustil karafu. Ta se rozbila s pronikavým cinknutím o dlaždičky. Kielmark se předklonil a vyrazil ke dveřím. Prudce je otevřel a pokynul Taen hlavou, aby ho následovala. Kapitán mu vyprávěl, co se stalo, když společně běželi po chodbě.

„Chlapec se probral a začal křičet. Potrhal si kůži na zápěstích, jak se snažil vysvobodit z pout. Ranhojič obvázal ránu na rameni a odešel. Strážný nemohl najít důvod, proč se ten vězeň tak rozčiluje. Pane, on vstal, aby mu nabídl pomoc. Druhý strážný otevřel dveře a téměř oslepl pod vlivem kouzel.“ Kapitán, lapaje po dechu, dokončil zprávu. „Strážný byl sražen k zemi. Prosil mě, abych vás informoval, že viděl sokola bouře, který se objevil v cele. Nyní se vězením prohání vítr jako hurikán puštěný z řetězu. Nikdo se neodvažuje k vězni přiblížit.“

Kielmark přecházel po klenuté chodbě, až to dunělo. Pak zakřičel na Taen: „Můžeš nějak pomoci?“

Taen téměř bez dechu odpověděla: „Pokud Jaric dosud neztratil rozum, tak ano.“

Kielmark se prudce otočil. Aniž by se zastavil, popadl Taen do náruče, již podruhé toho rána. Kouzelnice se tiskla k jeho rameni, připomínajíc obyčejnou hromadu šatstva, jako by ztratila svou důstojnost. Cítila, jak Kielmark protáhl krok, až unavený strážný zůstal pozadu. Jeho prsty způsobovaly Taen modřiny. Protože ale měla starost o potomka Pána ohně, stěží si toho všímala. Vydržela jeho běh do vězení bez námitek. Vyslala své snové schopnosti vpřed, aby vyhledaly Jarica.

Kontakt uvolnil vlnu hrůzy a bolesti a otupující nezkrotný příval moci, jehož zamýšlený směr byl zmařen. Síla narůstala každou vteřinou. Obrátila se proti Jaricově duchu se zlovolnou destruktivitou cyklonu. Už neměl žádnou vůli, která by ještě mohla být zlomena, jak si Taen všimla. Ve chvíli, kdy s ním sdílela jeho hrůzu, se její nadvláda zachvěla. Kouzlo se přelévalo přes její snovou linii. Najeden agonizující okamžik vypila plnou číši Jaricova utrpení a mělo to na ni takový účinek, že pootevřela ústa zděšením. Nebyla zvyklá reagovat na tak hrozivý příliv energie. Její spojení se rozplynulo. Ohromená a zcela dezorientovaná, zůstala ležet v Kielmarkově náruči.

Pak pozvedla hlas, aby ji bylo v tom hluku slyšet. „Mé schopnosti jsou bez užitku, dokud se nedostaneme k Jaricovi.“

Kielmark krátce přikývl. Sešel po několika schodech a vyšel ven na dvůr. Ze střech stékala dešťová voda přímo na jeho hlavu a obočí. Taeniny šaty z jemné látky během několika vteřin úplně nasákly vodou. Na dvoře zuřila bouře, která jako šílenec bouchala okenicemi a dveřmi. Kielmarka to ale neodradilo. Běžel dál, dokud se před ním v lijáku neobjevilo jako černá silueta na pozadí zakaboněné oblohy vězení. Sklonil hlavu, aby čelil řádění živlů, a rozkopl dvojité dveře vězení.

Uvnitř sice nepršelo, ale svistot větru byl ohlušující. Do Kielmarka narážel průvan, pronikající nahoru z podzemí. Kielmark postavil Taen na zem. Objal ji rukou kolem ramen a chránil ji vlastním mohutným tělem. Sešli dolů po schodech. Vedl Taen k cele, kde ležel Jaric, jeden namáhavý krok za druhým.

Dveře se otevřely. Zevnitř je oslnilo prudké bílé světlo, které ozařovalo hrubé zdi chodby. Vlhký vzduch v sobě měl ostrou vůni ozonu. Taen měla mlhavou vidinu. Spatřila obrovská křídla, jejichž pírka měla černý a hnědavě zlatý nádech. Zuřivost bouře přehlušila její výkřik. Chytila se Kielmarkova zápěstí a ukázala před sebe. Ale on si přítomnosti sokola již všiml. Přikývl. Chvíli se jeho mohutná postava tyčila vedle Taen. Pak Kielmark vykročil tvrdohlavě vpřed. Vítr ho málem zbavil rovnováhy. Zpocené prsty se zaryly Taen do masa. Natáhl druhou ruku a sundal z dveří cely železnou závoru.

Taen vtiskla tvář do jeho ramene, když se Kielmark snažil překročit práh. Cítila, jak se mu pod její tváří napínají svaly. Vítr proudil úzkou chodbou se zuřivostí peřejí. Bránil postupu vpřed. Kielmark se sklonil a zakřičel do ucha spřadačky snů: „Až se k němu dostaneš, drž se pevně.“

Taen přikývla. Do obličeje ji bily její vlastní rozpuštěné vlasy. Cítila na chvíli za svými zády Kielmarkovu náruč. Pak sebou hodila proti moci bouře. Podařilo se jí proniknout dveřmi do cely.

Taen, oslepena jasem kouzla, zakopla a padla na kolena a pak se natáhla přes nehybné tělo. Jaric, na něhož účinkovala všechna ta moc kouzla, nijak nereagoval. Taen nic neviděla. Tápala před sebou. Pravou ruku si odřela o pouta, která ji řízla do dlaně. Otočila se a získala rovnováhu. Kolem uší jí svištěl vítr připomínající křik mučené oběti. Taen se vzepřela její síle. Přejela rukou kolem pout a uchopila Jaricovo zápěstí. Její prsty se zabořily do masa, které nebezpečně vychladlo a bylo zvlhčené krví. Taen se z toho, co zjistila, vyděsila. Zatímco křídla sokola bouře rozpoutávala nad její hlavou větrnou smršť, shromáždila své schopnosti, aby mohla vyslat sen.

„Jaricu!“ zvolala zoufale. Opatrně se ho dotkla. Její křik, plný soucitu, však nenašel odpověď. Taen se opřela o kámen po chlapcově boku a vzala jeho obličej do svých teplých rukou. Potom svou vůli naostřila jako zbraň a pronikla do jeho bytosti, spřádajíc sny jako úkryt pro sužovanou Jarkovu mysl, které se dotýkala. Rychle a sebejistě vrhla vůči jeho myšlenkám překážku, přes kterou kouzlo nemohlo proniknout. Izolovaná a přesně ohraničená soustředěnost jejích schopností se začala vytrácet.

Bolestný jas jejího okouzlení se zachvěl a pak zmizel. Vzal s sebou i obraz sokola bouře. Taen spřádala ve tmě svou hradbu stále pevněji a silněji. Vítr utichl, už jenom šeptal. Povíval zlehka Taeninými šaty kolem jejích kotníků. Taen se pomalu posadila a uvolnila napjaté svaly. Jaric pod jejíma rukama dosud dýchal, ale jeho mysl nenesla ani záblesk toho, že by si uvědomoval sám sebe.

Na chodbě zacinkalo něco kovového – vyskočila jiskra a v plameni se objevily ostře řezané rysy Kielmarkova obličeje. Mračil se. Přidržel lucernu ve výši kolen. Jakmile se plamen přestal mihotat, Taen obrátila pozornost znovu na potomka Pána ohně, který ležel natažený vedle ní. Obě zápěstí měl odřená od pout. Z bledé tváře ji pozorovaly slepé oči a na její zápěstí se svezl pramínek sluncem vybělených jemných vlasů, které vítr a sůl proměnily v nevzhlednou změť. Taen, která se poprvé ocitla v jeho fyzické blízkosti, udivilo, že je drobnější, než jaký na ni udělal dojem v Seitforestu. Opatrně mu přejela prsty po obočí. Jaric se nepohnul. Taen vycítila, že pod navlhlou lněnou košilí je jeho tělo chladné jako sama smrt.

Vedle Taen dopadla zář světla z lucerny a ozvalo se šustění bot o podlahu. Dívka vzhlédla a zjistila, že u ní stojí Kielmark s lucernou. Jeho chladné oči se zabodávaly do Jaricova těla.

Taen Kielmarkovi odpověděla na otázku dřív, než ji stačil vyslovit. „Nevím. Snad budu moci probrat Jarica z bezvědomí, ale kouzla se ho brutálně dotkla a tvé jednání bylo téměř nelidské.“ Dotkla se s odporem pout. „Tohle se mu musí ihned sundat. Potom udělám, co bude v mých silách. Máš-li s tímto chlapcem vůbec nějaké slitování, obstarej koně a doprovod, aby mohl dorazit k útesům tak rychle, jak jen to bude možné.“

Kielmark se s pro něj necharakteristickou tolerancí zdržel komentáře. Jako vládce své říše nehodlal přijímat od nikoho příkazy, ani od spřadačky snů, kterou vycvičili Vaereové, ne. Taen příliš pozdě litovala netaktnosti své žádosti. Kdyby jí zhatil plány, kdo ví, zda by ho vůbec mohla ovlivňovat, když byl tak přelétavý a až nepředvídatelně divoký. Dech jí uvízl v hrdle, když čekala na jeho rozhodnutí.

Kielmark poklekl vedle Jarica. Pořád ho ještě studoval. Z opasku vytáhl klíč a otočil jím v poutech, která svírala Jaricova zápěstí. Zámek se rozskočil s ostrým cvaknutím. Pán Cliffhavenu sundal vězni pouta s podivnou, až rušivou, jemností. Taen si uspokojeně oddechla. Prsty, jimiž pročesávala Jaricovy vlasy, se uvolnily. Taen se sklonila nad štíhlou chlapcovou postavou, jako kdyby plakala.

Kielmark hodil pouta na podlahu. Pak vstal, čekaje s těžkou skrývanou netrpělivostí, až dozní ozvěna bouře. „Víš co? Ten chlapec je drobný, ale nadmíru houževnatý. Možná právě prošel tím, čemu se říká Cyklus ohně.“

Poté hodil klíč do kapsy kabátu a pohlédl na spřadačku snů, která se vetřela na jeho ostrov. Vítr jí strhl myrtový věneček. Černé vlasy jí splývaly z ramen a kroutily se do neposlušných pramenů. „Máš odvahu,“ dodal Kielmark zamyšleně. „Myslím, že sis koně a doprovod vysloužila. Dále už ti pomoci nemohu. Mám ostrov, který musím bránit.“

Taen, jež přestala slyšet jako smrtelník, nevstřebala význam jeho slov. Celou svou soustředěnost vrhla do svých schopností hned poté, co byl Jaric zbaven pout. Její dotek šel do hloubky. Spřadačka snů vycítila v těle pod svýma rukama jedinou skomírající jiskřičku vědomí. Nevšimla si, že Kielmark postavil lucernu vedle ní a pak tiše odešel, aniž by jí dal najevo, že odložil veškerou opatrnost. Jelikož byl tvrdý jako žula, do níž bije mořský příliv, hodlal se postavit Kisburnovi a jeho smečce démonů. Dokud žije, pevnost dobyta nebude.

Kapitola 21

Ledové útesy

Jaric byl ztracen v nicotě bez stínů, na hranicích smrti. Pocítil jakýsi proud, který přeťal jeho osamělost. Prudce sebou trhl. Už nechtěl čelit žádné bolesti. Zůstal ležet jako platýs, který se usídlil na mořském dně, aby unikl ostrým čelistem predátorů.

Ale čísi přítomnost nemizela.

„Jaricu!“ To jméno proniklo srdcem jeho mlčenlivosti a zanechalo jej otřeseného ozvěnami, z nichž každá byla důkazem soucitu. To volání slibovalo mír ve světě, který už málem musel opustit, a také mu nabízelo vyléčení. Ale vzpomínka na pronikavou bolest kouzla v něm zela jako otevřená rána. Jaric se neodvažoval důvěřovat. Byl za mřížemi, s pouty na rukou, tudíž ten hlas by mu nepřinesl nic než další naději, která by znovu zemřela. Podobné naděje se dočkal od spřadačky snů, která ho kdysi zradila. Anskiere nikdy nezapomínal – a nikdy neodpouštěl. Jeho kouzla mu nemohou zaručit pokoj.

„Synu Ivainův!“ To volání v něm zažehlo jiskru, jako když se paprsky světla lomí ve vodě. Zesláblý Jaric se zoufale snažil potopit ten záblesk do temnoty. Jeho snaha však byla přehlušena. Myslí se mu začaly míhat obrazy, které ho pronásledovaly v jeho osamělosti. Jaric, kterému byl odepřen veškerý odpočinek, hlasitě křičel. Čísi přítomnost pronikala do hloubi jeho bytosti a zaplavovala jeho mysl radostí tak čistou, že se málem rozplakal.

Hladina řeky se v slunečních paprscích třpytila jako diamanty. Na břehu seděl chlapec s udicí. To dítě byl on sám a ta vzpomínka z dětství patřila jemu. Vidina se bez varování posunula. V Seitforestu padal sníh. Každá vločka, která se usazovala na tmavou vlnu jeho rukavic v dosahu světla z lucerny u kůlny, byla více spletitá než tkaná krajka. Telemark si prohlížel kožešiny, navršené na saních. „Ty se nikdy nevzdáš, Jaricu. To na muži nejvíc obdivuji.“ Zálesák ho pochválil i za výbornou práci v lese. Chlapec byl šikovný, přestože dosud lední vydru nikdy nelovil.

Jaric mimo sny pocítil hanbu. Toužil po anonymitě archivů v Morbrithu, ale svatyně mu byla odepřena.

„Synu Pána ohně!“ Volání doprovázely zoufalé ozvěny a hrůzná představa Morbrithu v ruinách. Ale Llondel, který původně vytvořil varování pomocí obrazů, se proměnil v prach. Vykrvácel po zásahu chladné oceli meče hraběte. Jaric poklekl na ulici poseté kostmi. Zakřičel na protest, ale nikdo si jeho úzkosti nevšímal.

„Kerainsone Jaricu!“ Volání vytvořilo crescendo obvinění, doprovázené živou vidinou Mathiesona, který osaměle truchlil na větrem ošlehaném pobřeží, maje prsty vnořené do límce jeho drahocenného kožichu.

„Ne.“ Jaric se zachvěl. Odmítl tu nesnesitelnou vidinu, že se nehodí pro to, aby na něm někdo vyžadoval takovou oběť. Vše, co ho k tomu dohánělo, se snažilo marně. Jaric se pohnul, dohnán k tomu, aby se bránil. Řasy se mu zachvěly. Otevřel oči a zjistil, že bolest ve skutečnosti již pominula.

Vidiny z jeho mysli zmizely. Spřadačka snů, která mu kdysi zastoupila cestu, nyní hýčkala jeho hlavu ve svém klíně. Ale její lesklé černé vlasy, na které si Jaric vzpomínal, nyní zplihle visely kolem jejích ramen. Dívka už neměla na hlavě věneček. Její světlé oči byly naběhlé slzami z vyčerpání. Ruce, spočívající na jeho ramenou, se chvěly. Ve srovnání s chladnou kamennou dlažbou, na které ležel, byly teplé.

„U Vaereů,“ řekla Taen jemně. „Myslela jsem, že jsem tě ztratila.“ Její úsměv byl tak sladký, že se Jaricovi zarazil dech v hrdle.

Vedle jejích kolen hořela lucerna. Za její žlutou září Jaric viděl zdi bez oken a mříže a poblíž ještě jasnější lesk ocelových pout. Dotkl se zápěstí. Díky palčivé bolesti odřené kůže zjistil, že mu někdo sundal pouta.

„Dveře jsou také otevřené,“ řekla kouzelnice.

Jaric se posadil, maje oči rozšířené náhlou nezměrnou nedůvěrou. Už ho jednou podvedla a nechala ho plout po moři za Mearren Ard vstříc utrpení.

Taen ho pevně chytila za rukáv. „Ivainsone, ne.“

Chlapec se při zvuku toho jména zachvěl. Jaricovi se zkřivila ústa při vzpomínce na jinou bolest.

Kouzelnice ho pustila a povzdechla si s lítostí, v níž se zračil smutek. „Mezi lítostí a péčí je rozdíl. Zkus mi věřit. Poslední slova, která Kencie vyřkla, ti měla ublížit. Ale já mluvím sama za sebe. Vaere se velice mýlil, co se týče volání Anskiereova kouzla.“

Jaric si se zjevnou nelibostí přetáhl rukávy přes čerstvé rány na zápěstích. Taen jen zakročila v jeho prospěch. Je docela možné, že mu zachránila život. „Lituji. Neměla jsi za mnou chodit.“

„Ale přišla jsem.“ Taen si promnula kůži na lokti a smutně se usmála. „Na zbytku nezáleží. Jsi schopen jízdy na koni? Mohu zmírnit účinky kouzla pouze na omezenou dobu. Také se začíná zvedat nová bouře, spojená s tvou přítomností. Musíme jít a ihned požádat o koně.“

Vstala, čekajíc na jeho reakci. Jaric dlouhou dobu zíral na odřenou kůži na svých rukou. Z jeho ztuhlé tváře se nedalo vyčíst, co si myslí. Taen čekala, aniž by se snažila číst jeho myšlenky. Na rozdíl od Emiena, Jaric neprahl po pomstě, ani se nevztekal, když osud jeho život pořádně zašmodrchal.

Konečně k ní pozvedl zrak. „Půjdu,“ řekl nerozhodně. „Předpokládáš, že bys mohla přesvědčit strážné, aby mně vrátili zbraně a plášť? Byly to dárky. To, že jsem o ně přišel, mě mrzí.“

Odpověď byla zbytečná. Když Taen a Jaric vyšli z vězení, čekali na ně dva koně i Jaricovy zabavené zbraně, společně s pěti Kielmarkovými strážnými, kteří je měli doprovodit k severnímu pobřeží.

Dlažbu dvora bičoval déšť unášený větrem a drsný, jako kdyby obsahoval písek. Bouře se zhoršila. Bušila do koní i mužů s nezdolnou zuřivostí. Dokonce i za zdmi byla ve vzduchu cítit slaná příchuť bouřícího příboje, který připomínal dunění Velkého vodopádu.

Jaric sebral meč a dýku a vyskočil na grošáka s ošklivou hlavou. Kůň hrabal neklidně kopyty, když Jaric přitáhl otěže. Vzpíral se přitažené uzdě, maje uši přitisknuté k promočenému krku. Jaric držel uzdu prsty. Snažil se šetřit své odřené mokvající dlaně. Na rozdíl od toho rána, kdy unikl z Gaire’s Main, byl už dost dlouho sláb na to, aby zvládl zvíře, které svíral koleny. Přesto jej ale tento objev trochu uspokojoval. Jeho tělo se mohlo změnit, ale churavý chlapec, který kdysi opisoval rukopisy, se nemohl srovnávat s mužem, který opustil Telemarkův srub v Seitforestu. Jaric bojoval s nejistotou jako malý chlapec, ale teď i jako muž. Každičký okamžik jeho života totiž vytvářela čarodějova kouzla, která projevila svou vůli v Morbrith Keepu. Když Jaric vyjel ve společnosti Kielmarkových strážných ze dvora, uvažoval, jak se bude cítit, až dojede k ledovým útesům a konečně stane tváří v tvář Strážci bouře.

* * *

Déšť dopadal v hustých clonách na Kielmarkovu eskortu, když se zastavila na hřebenu nad severním pobřežím Cliffhavenu. Bouře, která se stávala prudší, ohýbala trávu v dunách a dunění příboje u pláže v sobě mělo jakýsi hrozivý podtón. Promočení a zubožení jezdci seděli shrbení na koních se svěšenými ocasy, čelíce větru. Koně frkali, aby dostali z nozder slanou příchuť spršek vody.

Jeden ze strážných se dotkl Jaricova lokte a ukázal na moře. „Tamhle,“ vykřikl. „Dojedeš na písčitou pláž. Právě v místě, kde ji obklopují skály, najdeš ledové útesy.“

Příboj, který dorážel na pláž, byl pro koně příliš vysoký. Jaric seskočil a podal otěže strážnému.

„Počkáme tu na tebe,“ zavolala na něho Taen. Sedíc na Kielmarkově skvělém kaštanovém hnědákovi, připomínala drobnou figurku. Chvěla se ve svých tenkých promáčených šatech, jež díky dešti získaly temně šedou barvu.

Jaric přikývl, ale nezdržoval se. Soucit těch cizích lidí mu nedělal dobře. Spěchal dolů po svahu k pobřeží. Strážné, kteří hlídali na okraji hřebene, nechal za sebou. Déšť stékal Jarkovi v potůčcích po límci. Při každém kroku se chlapec zamotával do jako úhoř kluzké trávy. Nedbal však na slabost, protože se chtěl svého úkolu zhostit co nejdříve. Duny vystřídaly hromady písku. Kousek od něj narážel do pláže příboj, který jej téměř ohlušoval. Jaric šel se skloněnou hlavou proti zvířeným sprškám vody. Přes jílce zbraní měl přehozený plášť, aby ocel chránil před solí. Když ušel padesát kroků od svahu, došel k rozeklaným skalám. Kámen, lesknoucí se v dešti, se před ním tyčil jako pevnost na kosém útesu. O úpatí skalnatého svahu se rozbíjel příboj, rozlévající kolem skály gejzíry pěny.

Jaric se plácal v mělčině, v místech, kde již žádná cestička nebyla znát. Voda mu narážela do lýtek. Jaric vsunul nohu do štěrbiny a vyšplhal se na nejbližší skalní útvar. Neodvažoval se pohlédnout dolů. Moře vířilo a hřmělo jenom několik yardů pod ním. Kroutilo vodními rostlinami, rostoucími při pobřeží. Člověk by se do nich mohl ve vodě rychle zamotat a utopit se. Dokonce i kdyby se mu podařilo vysmeknout, proud by ho strhl zpět jako hadr.

Jaric se vyhoupl na úzkou římsu. Do zad jej šlehaly spršky vody. Lezl vpřed. Prsty si přitom pořezal o vilejše. Přesto se ale neodvažoval postupovat dál, aniž by se přidržoval. Vítr, ostrý mrazem, který tu v tuto roční dobu nebyl zvykem, cloumal jeho šaty. Před ním se tyčily ledové útesy. Ale teprve když se římsa pod jeho nohama rozšířila, si jich Jaric všiml.

Pod nimi se zvedalo moře, zelené v místech, kde byl největší proud. Hřebeny vln se valily s hřmotem, jejž bylo za trest poslouchat, a opět se, zpěněné, lámaly o jako ocel pevné hradby ledu. Jaric vzhlédl. Zmocnila se ho bázeň z jejich šíře. Hradba ledu byla tak vysoká, že ji nahoře halily vířící chomáče mlhy. Jaric postupoval palec za palcem od jedné štěrbiny k druhé. Útes nechal za sebou. Na jeho povrchu zůstávala za Jaricem stopa, jako by tudy vedla cesta. Špatný krok, a spadl by dolů. Rozbouřené vlny pod ním jako by čekaly právě na to, až spadne.

Jaric opatrně postupoval k okraji srázu. Pod jeho nohama se uvolňovaly kamínky. Padaly dolů, až zmizely. Jaric udělal krok a pak další. Najednou ho oslepilo kouzlo, zářící jako blesk na obloze nad ním. V průsmyku zuřila bouře, doprovázená duněním a větrem. Jaric vykřikl. Byl si jist tím, že kouzlo překonalo překážku, kterou vytvořila Taen. Zabořil obličej do dlaní. Byl připraven na to, že bude bolestně roztrhán na kusy Anskiereovým neúprosným kouzlem.

Bouře ale utichla. Vítr se ztišil a zeslábl tak, že připomínal jen něčí dech. Přestalo také pršet. Poté, co země přestála zuření rozvášněných živlů, vypadala v nastalém nepřirozeném tichu zuboženě. Jaric udiveně zvedl hlavu. O útesy pod ním se pořád ještě rozbíjel příboj, ale vlny již nebyly zpěněné a poté, co je ke břehu nehnala bouře, opadávaly. Mlha na vrcholu útesu se rozplynula. Jaric, chvějící se kvůli tomu náhlému tichu, se díval, jak bouře kolem něj ustupuje.

Černé mraky se roztrhaly a sluneční paprsky obarvily Jaricova ramena dozlatova. Zmocnil se ho mír. Vlasy mu povíval vánek. Dolů spadlo jediné černohnědé pírko. Jaric je chytil, když letělo kolem něj. Otočil jej v ruce a uvažoval, co udělá s tímto semínkem moci sokola bouře.

„Dávej na ně bedlivý pozor, Ivainsone Jaricu,“ šeptal mu vítr.

Jaric se vyděsil. Rozhlížel se divoce kolem sebe, ale skalnatý sráz byl pustý jako předtím a led pod ním majestátně opuštěný. Ten vzkaz, který slyšel, mu mohl poslat jedině Strážce bouře z Elrinfaeru, který mu ukázal i obraz sokola bouře a poslal za ním kouzlo, které ho k němu mělo přivést. Dřív než Jarica to poznání stačilo ohromit, posbíral kuráž a promluvil. „Přišel jsem na tvou výzvu. Mohu se odvážit zeptat, za jakým účelem jsi mě sem povolal?“

„Jsi potomek Pána ohně,“ odpověděl vítr.

Jaric, sedící na skalní římse, nemohl znát hloubku ledové pevnosti, kterou Anskiere z Elrinfaeru pozvedl z hlubokého, stagnujícího spánku. Jeho mysl, vedená pírkem sokola bouře, přesáhla jeho trest. Mladý muž s vážnýma hnědýma očima očekával svůj osud.

Jaric se zachvěl, když ho obklopila přítomnost Strážce bouře. Věděl, že mu byla vyměřena daň, a domníval se, že Strážce bouře se cynicky baví. Nenajde však nikoho jiného než vyhladovělého, opáleného mladíka s vlasy vybledlými na slunci, drobné postavy a uměním dobře psát. Za tak velké vydání námahy to pro něj bude chabá odměna. Jaricovi vyryla hořkost a strádání kolem úst hluboké vrásky. Není divu, že z toho Anskiere vyvodí závěr, že se mýlil a že ho raději vůbec neměl zvát.

Ale zvedl se vítr a ostře zacloumal lemem jeho pláště. Štěrbina mezi mraky se rozšířila. Šikmé sluneční paprsky dopadly na vrstvu ledu a pronikaly jeho krystaly jako spektrum. Jako vězení byla tato ledová hora až moc krásná, tak, že vzbuzovala úctu. Byla také pevnější než jakékoli vězení vytvořené člověkem. Jarica náhle přepadl hořký smutek. Uvědomil si, že Strážce bouře už nebyl pánem jeho osudu. Jeho život závisel na tom, zda ho někdo zachrání zvenčí.

Ta skutečnost vyvolala v Jaricově mysli vzpomínku na jeho dřívější neschopnost. Chlapec, jehož se zmocnilo zoufalství, se snažil definovat to, co bylo zřejmé. „Já ti nejsem k ničemu, čaroději. Nemám takovou moc, abych tě mohl vysvobodit. Můj otec pocítil nad sebou tvou nadvládu. Zemřel s tím, že jeho dluh nebude nikdy splacen. Já jsem přežil jedině díky oběti jiného muže a žádné Ivainovo dědictví mě nezajímá. Nech mě jít. Nemám žádné prostředky, které bych mohl použít k tvému vysvobození.“

Vítr mu ve skalách smutně pošeptal: „Moc je tvým právoplatným dědictvím. Dědic má dostatek potenciálu, aby překonal svého předka. Ale na to musíš přijít sám. Nevolám tě sem proto, abych ti vnucoval tuto volbu.“

„Tak proč tedy?“ Jaricův výkřik se divoce odrazil od skály a ozvěna jej nesla dál. „Proč mě tedy vůbec voláš? Proč jsi mně nedovolil zůstat v Morbrithu nebo Seitforestu a nenechal mé dny plynout v míru?“ Jaric čekal na odpověď v houstnoucím neúprosném tichu. Žádné se mu ale nedostalo celé dlouhé minuty.

„Byl jsi povolán díky dluhu, který vůči mně má Ivain,“ odpověděl Anskiere v podobě větru. „Jako jeho potomek jsi vázán splnit pro mne jeden úkol. Vyhov mé prosbě a již nikdy nebudeš mít žádné jiné závazky. To ti slibuji. Pokud v tomto úkolu uspěješ, získáš vše, co si přeješ.“

Jaric polkl. Cítil, že mu ztěžklo srdce v hrudi jako olovo. Vzpomínka na příběhy vyprávěné pořád dokola v Mearren Ard mu najednou volně vytanula v mysli. O Anskiereovi se stěží někdo zmínil bez toho, aby ho neproklínal, a Ivainovo jméno bylo navždycky spojeno s krutostí. Malý, nejistý a vyčerpaný chlapec se bál šílenosti, zplozené Cyklem ohně, víc než samotné smrti. Ale přesto v sobě sebral dostatek odvahy, aby se zeptal na to, čeho se tolik obával: „Co je to za úkol?“

Vítr mu vzdechl u ucha: „Najdeš klíče od Elrinfaeru a budeš je uchovávat v bezpečí do té doby, než budou moci být vráceny.“

Když o Cyklu ohně nepadla ani zmínka, Jaric se zhluboka nadechl, udiven jednoduchostí příkazu. Klíče od Elrinfaeru má ve své moci Kisburn. Není možné se jich zmocnit pomocí prostředků běžných smrtelníků. Až budou jednou vráceny Anskiereovi, Jaric se už nikdy nebude muset starat o vaerské záhady, které zničily mysl jeho otce. Dluh, který mu zbyl po Ivainovi, stačilo smazat jediným činem.

Sluneční paprsky dopadaly na černou žulu pod jeho nohama laskavěji. Jaric zvedl oči k ledovému útesu, s lítostí i údivem. „A co ty sám?“ Jeho otázka oblétla roklinu, odrážejíc se od skal. „Nebudeš žádat, abych tě vysvobodil?“

Ale vítr mu už žádnou odpověď nepřinesl. Dole naráželo na útesy moře, neměnné jako sám čas. Jaric čekal nevěřícně na odpověď, která dlouho nepřicházela. Jedinou Anskiereovou odpovědí bylo ticho. Jaric nakonec pokrčil rameny, odvrátil se od zledovatělých útesů a vracel se po vlastních stopách k moři.

* * *

V době, kdy Ivainův dědic došel na pláž, Anskiere dřímal ve vězení z ledu a skal. Rušilo jej pištění démonů mrazů. Snil o proroctví, které mu sdělil llondelský mistr prorok. „Je dáno toto,“ předčítal démon z dokonalých pamětí úryvek o dědictví minulé generace. Jeho jazyk cizince se snažil zformovat slova lidí. „Čtvrtý předek nevlastního sourozence mé matky vypověděl budoucnost. Ta žena viděla sedmkrát sedm Llondelů a světlovlasého syna Ivaina, Pána ohně. Její vidina se pak zabarvila varováním. Střežte chlapcův život, protože on najde klíče od Elrinfaeru neporušené a také získá nadvládu nad Cyklem ohně. Potom musejí lidé a Llondelové zapálit v Keithlandu požehnané Plameny Koridane, aby mohli žít v míru na nebesích.“

Zatímco Jaric šplhal dolů po svahu nad dunami, proroctví se proměnila ze sna ve vzpomínku. Anskiere z Elrinfaeru se znovu uložil ke spánku, v naději, že slova llondelského proroka se ukáží jako správná. Těsně předtím, než přešel hranici snů do stavu stagnace, zachytil Strážce bouře odeznívající ozvěnu smíchu. Zda smích patřil Ivainovi nebo Tathagres, případně zda to byl pouhý odraz jeho vlastní představivosti, to se nedalo uhodnout.

* * *

Jaric dosáhl vrcholu útesu. Udivilo ho, když spatřil pouze Taen a jednoho strážného. Ostatní jejich průvodci zmizeli. Otěže grošáka, kterého Jaric nechal v péči kapitána, nyní třímal sám Kielmark, který seděl na mohutném vraníkovi. Podle způsobu držení těla si pána Cliffhavenu nemohl nikdo s nikým splést, přestože měl kabát střižený z hrubé hnědé vlny a měl obyčejné zbraně i štít. Seděl v sedle z leopardí kůže. V jeho bystrých očích se zračil chlad podobný chladu zamrzlé vody, když se Ivainův potomek zastavil vedle jeho třmene.

Jaric pozdravil Kielmarka jako hraběte, zdvořilým úklonem. Uklonil se s půvabem, přestože v tom nebyl vycvičen. „Pane, žádám tě o propuštění. Musím odplout. Je můj člun pořád tam, kde jsem ho zanechal, nebo jste jej zabavili?“

Kielmark jeho žádost ignoroval. Seděl bez pohnutí na svém vysokém koni a studoval mladého muže se vší impozantní arogancí, jaká příslušela jeho stavu. „Copak víš o Anskiereovi?“

Jaric při tomto ostrém dotazu pozvedl bradu. Hnědé oči se setkaly s modrými. Chlapce ten pohled překvapil a zároveň šokoval. Nebyl zvyklý na přehlížení. Jeho rychlý projev duchapřítomnosti u Kielmarka vyvolal náhlé přehodnocení úsudku.

Jaric odpověděl s chladnou netrpělivostí: „Možná bych se místo toho mohl zeptat na to samé já vás, pane. Nepřeji si totiž nic, než získat znovu svobodu, kterou jsem ztratil. Strážce bouře mě povolal kvůli tomu, že na mého otce uvrhl klatbu. Abych splatil dluh, musím v jeho službách splnit jeden úkol. Znovu vás žádám, abyste mi dovolil odrazit od vašich břehů.“

Kielmarkův kůň uskočil rozčileně stranou, když jeho ruka mírně trhla otěžemi. „Jaký úkol mu máš splnit?“

Jaric mu sdělil téměř důvěrně: „Musím najít klíče od Elrinfaeru. Chtěl byste mi v tom zabránit?“

„To nemusím.“ Kielmark hodil grošákovy otěže do rukou udiveného chlapce.

Taen mírně vykřikla zděšením. Kielmark ihned obrátil koně k ní. Plakala, všiml si Jaric, nebo se možná s někým přela. V bledém obličeji se jí zračila starost a zdálo se, že má bradu vystrčenou odhodlaněji, než si situace žádala.

„Zvaž to laskavě ještě jednou, paní,“ zašklebil se na ni Kielmark s nenasytným potěšením. „Klíče u sebe přechovává Jeho Milost král Kisburnu, který proti mně táhne s armádou démonů. K tomu, aby se dalo odhadnout, co se stane jakémukoli Ivainovu potomkovi, kdyby riskoval utkání s ním v té starobylé kocábce, není třeba mít talent spřadačky snů.“

Taen zatáhla za uzdu klisny. Stiskla rty při té potupě. Rozhodla se, že na tu urážku neodpoví. Jaric, hodlaje ji bránit, si ale stoupl před Kielmarkova koně, přestože ho ta slova zraňovala a dováděla k šílenství. V sázce byl i jeho osud.

Kielmark zjemnil tón hlasu. „Myslím, že jinou, lepší možnost nemáš, dcero Vaereů. Nabízím ti poctivou dohodu – spojí-li se Cliffhaven s tvými schopnostmi, má šanci této hrozbě démonů čelit. Sděl mi počet, kolik jich proti mně poslali, a kryj mé muže. Na oplátku pomohu dostat tvého posunovače tvarů k jeho bohům a Jaricovi pomohu získat klíče od Elrinfaeru.“

Taen bez hnutí odpověděla: „Pane, již jsem ti to řekla. Můj lid nikdy nevyjednává.“

„Tak dobrá.“ Kielmark pokrčil rameny. Ve tváři měl drsný, hrůzu nahánějící výraz. „Nezapomeň na své šance.“ Vyškubl otěže svého koně Jaricovi z ruky a pobídl koně podpatky holínek. Potom nahlas dodal, aby ho bylo v hučení příboje slyšet: „Chlapče, tak si tedy pluj, kam chceš. Ta tvoje polorozpadlá Callinde je odvlečena do jižního doku v mém přístavišti. Vezmi si ji a vypluj. Máš k tomu mé požehnání.“

„Ne!“ Taen se otočila v sedle. Tvář měla bledou, ale zračilo se v ní odhodlání. „Já zůstanu. Jen kvůli Jaricovi udělám, oč mě žádáš. Ale pokud prohraješ, kéž Vaereové proklejí tvé jméno až k bránám pekla. Slíbili mi smrt, pokud neposlechnu.“

„To ne, paní!“ Jaric zachytil uzdu klisny, šokován obětí, kterou mu nabízela. „Nesmíš se kvůli mně obětovat!“

Kielmark jeho protestu nedbal. V jeho očích se divoce zablýsklo. Jeho hřebec divoce bušil kopyty do země, nechávaje v půdě hluboké stopy. Kielmark se ale udržel bezpečně v sedle, maje rty ohrnuté v prudkém výbuchu smíchu. „U ohňů Koru, ženo, já vypráskám Kisburna z přístavu.“ Neklidně popotáhl nosem, dívaje se na matnou linii obzoru. „Mí kapitáni si budou myslet, že jsem posedlý po moři, až uslyší můj návrh. Ale můj plán bude účinkovat. Nebudeme brát žádné zajatce, aspoň ne tehdy, budu-li tomu moci zabránit. Dokud budu žít, bude Jaric v bezpečí. Dávám ti na to slovo vládce.“

Ta jeho zlovolná pýcha vehnala Taen slzy do očí. Kielmark dodrží slovo až k nevlídným bránám smrti. Ale Tamlinovo varování tížilo její mysl i tehdy, když vládce pobídl koně v cval. Zmizel za dunami jižně od nich. Jaric zůstal stát jako omráčený. Žádná moc Keithlandu nemohla přivést Kielmarka zpět a přimět jej změnit názor.

* * *

Pět dní poté, co druhá Anskiereova bouře uvolnila stisk, kterým svírala Cliffhaven, vpluly do úžiny Main tři válečné lodi krále Kisburna. Od západu dosud foukal vítr. Tato nepříznivá okolnost rozčilovala kapitány. Byli nuceni si se svými loděmi, přetíženými jednotkami mužů a zásobami, probíjet každou míli cesty. Jejich postup se dal považovat za namáhavý a pomalý. Za přítomnosti Prokletých Koru na palubě námořníci reptali, ale ihned plnili každý příkaz, dělajíce znamení proti zlu, dokonce i když pracovali osaměle.

Kromě Tathagres si jen jediný muž ze společnosti na lodi Morra přítomnosti démonů nevšímal. Emien sdílel úzkou kajutu se dvěma důstojníky. Nelíbila se mu. Nyní odpočíval na přední palubě, opřen zády o zábradlí. Loket, o který se opíral, měl složený na dřevěné obrubě. Cítil se bez opasku s mečem a dýkou, na jejichž váhu byl zvyklý, divně, jako nahý. Ale protože démoni Gierjové nebyli schopni v přítomnosti železa uplatnit svou moc, žádný muž na palubě vlajkové lodi zbraň neměl. Morra byla zbavena kotev a řetězů a zámečníci vyměnili každičký kousek oceli za součástky z mosazi. Loď vezla i náklad písku, speciálně kvůli proplutí úžinou.

Vojáci, jimž byl odepřen spolu se zbraněmi i pocit bezpečnosti, posedávali po lavicích a nervózně si šeptali. Jejich neklid přiměl Emiena se zamračit. Po dlouhém zdržování ležel Cliffhaven pouhé dvě míle za ohybem. Nevraživá nenávist, kterou Emien cítil k Anskiereovi, zdaleka převážila jakoukoli nedůvěru vůči démonům, které vzali s sebou, aby s jejich pomocí dosáhli Kielmarkova svržení. Chlapec dychtil po chvíli, kdy se konečně rozpoutá boj, jak se tak opíral o zábradlí pod napnutými plachtami.

Foukal příjemný vítr, prohánějící se mezi jednotlivými ostrůvky v úžině. Morra plula pod plně napjatými plachtami. Emien pohlédl úkosem na vlnky a zaklel. Příboj se nedávno obrátil. Zvedající se proud jejich postup brzy zredukuje téměř na nulu.

Kapitán poslal pro hloubkoměřiče, aby zjistil hloubku a určil, zda loď může plout na hranici svých možností, pod rozvinutými plachtami. Morra na pozadí skalnatého pásu země, jež se nepřátelsky tyčila před nimi v měsíčním světle, vypadala jako duch. Aspoň světlo měli na své straně, pomyslel si Emien kysele. Každá loď, kterou by proti nim vyslali, by se na stříbřité hladině moře jevila jako inkoustová skvrna. To, že Kielmark zaútočí, bylo jisté, alespoň to slíbil démon Thienz.

Thienz sám stál opřen o křížový stěžeň na zádi u kormidla. Komíhající se lucerny vzadu nesvítily, ale Emien v červené záři lucerny u kompasu zahlédl temnou linii šklebících se rtů, podobných rtům ropuchy, zúžených očí a chocholovité pokrývky, které zdobily korunu na hlavě toho stvoření.

Lano měřiče sklouzlo do vody vedle místa, kde Emien seděl. Pět sáhů, potom čtyři a potom tři. Moře se stávalo čím dál tím víc mělčím. Kapitán dal signál a loďmistr vykřikl: „Všichni připravit. Všechny ruce a lidské štíty, všechno do pozoru!“

Kormidelník otočil kormidlem. Loďmistr volal příkazy skrz štěrbinu mezi plachtami a výstrojí, když se Morra stočila po větru. Plachty sebou zmítaly, jak je námořníci s námahou zvedali. Provazy byly se skřípěním kladkostroje vytahovány vzhůru. Morra vyplula pod plnými plachtami. Loď, která je následovala po větru, zopakovala manévry vlajkové lodi. Emien vzrušeně přejel po moři za úžinou pohledem. Před nimi ve tmě číhala Kielmarkova záloha. Chlapec, osamělý mezi Kisburnovými muži, byl zvědavý na to, jak ji démoni pošlou ke dnu.

Thienz najednou ztuhl. Pozvedl svou masivní hlavu. Tupý obličej obrátil k nebi jako ohař, který zachytil lákavou stopu. Nepřestával nasávat vzduch. Za denního světla byl Thienz napůl slepý a zcela postrádal čich, ale vlastnil empatickou citlivost, vyvinutější, než měl kterýkoli schopný jedinec, spojený se Sathidem a vycvičený Vaerey. Z pozice ve vzdálenosti devět mil zaměřil proudy, které nemohl vycítit žádný člověk, a celkem spolehlivě určil pozici, počet a strategii Kielmarkovy obranné flotily. Emien nervózně čekal, co se stane. Slavný vládce renegátů proti nim neměl žádnou šanci.

Kapitán se přitočil k loďmistrově rameni. „Cítíš něco?“

Thienz supěl přes své žábry. Nic neříkal. Přesto ale i nadále zaujímal ostražitou pozici. Emien se pokoušel cokoliv zaslechnout, když kapitán oslovil muže na hlídce. „Sežeň Tathagres. Gierj by měl přijít na palubu. On útok přesně načasoval. Tohle musí být ta nejvhodnější chvíle.“

Thienz napnul žábry a zaskřehotal. Na šlachovitých zápěstích mu zazářily korálkovité ornamenty, když zvedl přídavné končetiny, které se daly považovat za ruce, a ukázal před sebe. „Lodi, dvanáct v přístavu, sedmnáct na pravoboku. Z pobřeží ostrova jim dávají signály ohni. Nyní kápitáni zvedají plachty. Obeplují útes po obou stranách a postaví se do řady po větru. Doufají, že nás vlákají na palubu.“

V chodbičce cinkl kov. Tathagres, mající přes koženou halenu natažené ornamentální brnění zdobené stříbrným tepaným vzorem, vystoupila zlehka na palubu. Usmála se na kapitána, který se nervózně tahal za bradu. „Oni nám přímo hrají do ruky, cožpak to nevidíte?“ S provokativním půvabem pověsila svůj nachově červený plášť na upevňovací skobu a přejela pohledem šest stvoření, která se jí v patách vyrojila na palubě.

Démoni Gierjové, provazcovití, oslizlí tvorové, ve tmě vypadající jako shluk stínů, se rojili kolem jejích holínek. Jejich oči žhnuly bledě a mihotavě jako svíčky nějakého čaroděje. Emien se i přes svůj zájem o ně zachvěl. Z deseti ras démonů, které dosud nebyly spoutány, byli Gierjové nejnebezpečnější. Nohama s ostruhami škrábali do fošen paluby, když se hýbali, záludní a rychlí jako lasičky a tvořili kruh. Jejich těla se jako by rozpustila a proměnila v jedinou hmotu, když sklonili úzké hlavy k sobě.

„Vydejte posádce kabáty,“ nařídil kapitán jednomu námořníkovi. Pot nad jeho obočím nebyl zcela způsoben horkem. Jeho silné ruce se chvěly, když přijal svůj vlastní plášť z rukou kajutového stevarda.

Thienz hlasitě zaskřehotal a štěkl. Kielmarkovy první lodi, drobné jako hračky, obklíčily masivní výběžky země na konci úžiny. Emien také popadl plášť. Vlna ho dřela do kůže, když si jej pevně zapnul ke krku. Chlapec, který se v nenasytné vyčkávavosti díval, jak lodi obklopují útes, se ale zapomněl poškrábat.

Kielmarkovi kapitáni udržovali pozici se zručností, která se však nevyrovnala šíři Keithlandu, precizně jako hodinky. Každé plavidlo se stočilo po větru, aby se potom vydalo dolů úžinou. Emien, který na lodi postrádal dalekohled, mohl jenom odhadovat jejich velikost a vybavení, což bylo vidět pouze částečně. Nepřátelské síly pečlivě přehazovaly ráhna a plavily se pouze podél pobřeží. Na několik krátkých minut unikly světlu vrhanému jasným měsícem. Když se dostaly ze stínu země, objevily se ve vyrovnané formaci. Obrysy první lodi se beznadějně mísily s obrysy lodí, které ji následovaly.

Emien se usmál. Proti lidskému nepříteli by byla Kielmarkova taktika mocně účinná. Ale s Gierji na palubě sloužily záviděníhodné zkušenosti členů jeho posádek jenom k jeho vlastní porážce.

Tathagres si na ubytovací palubě olízla bledé rty. Náramky na jejím zápěstí zacinkaly, když se dotkla kapitánovy paže. „Oni nám to ulehčují,“ řekla, pobavena jeho neklidem. „Když jsou ty lodi tak blízko u sebe, vzplanou jako ohně Koridami, uvidíte.“

Ale její samolibost u muže, který dvakrát bojoval s těmi nejzavilejšími mořskými vlky Keithlandu a byl poražen, nenašla odezvy. Kapitán dychtivě zkontroloval směr plavby, dívaje se čas od času přes loďmistrova široká ramena.

Kielmarkova flotila, plující za příznivého větru, se řítila vpřed s udivující rychlostí. Tathagres sundala ze zábradlí svůj plášť a s nedbalou ladností si jej přehodila přes ramena. Gierj začal monotónně prozpěvovat. Měřič zavolal hlasitě, aby přehlušil ten zvuk, zjištěnou hloubku tři sáhy. Muži se rozběhli k plachtám a Morra se opět otočila. Emien přešel kolem kajut námořníků na přídi a opřel se o zábradlí. Loď se pomalu stočila od břehu. Zaklínadla démonů nabývala na intenzitě, až splynula v jediný plynulý tón. Emienovi při něm trnuly zuby. Už nemohl déle předstírat, že mu ta stvoření na palubě Morry nevadí.

„Kapitáne, skasejte plachty a zastavte loď.“ Tathagres vstoupila do kruhu démonů a pečlivě si upjala plášť.

Námořníci vyšplhali po úponech k podkasané plachtě. Zpěv Gierjů nabýval vrcholu. Nesl se ječivě nad mořem jako falešné tóny fléten. Emien si zakryl obě uši rukama. Uvažoval, jak lidé v ochranných pláštích mohou snést bolest působenou tím nelidským zvukem.

Tathagres promluvila z ubytovací paluby v cizím jazyce. Thienz jí odpověděl, mávaje hubenými pažemi. Pak sklonil své tělo dolů ke kajutním schůdkům. Už se po něm nežádalo, aby uplatňoval své pozorovací schopnosti. Kielmarkovy lodi, vyrovnané jako ovce jdoucí na porážku, pluly vstříc svému neblahému osudu.

Gierjové začali kvílet ještě víc. Jejich falešná píseň se nesla nad vodou. Prošedivělý loďmistr, zvyklý na jejich přítomnost, otočil Morru proti větru a upevnil kormidlo. Vlajková loď se nechala unášet proudem, balancujíc v něm jako můra, zatímco ji nepřátelé začali obklopovat z obou stran. Kvílení Gierjů nabylo podoby jódlování. Pak náhle utichalo, až se proměnilo jen v pouhý šepot. Tathagres se lehce dotkla prsty náhrdelníku. Vyřkla jediné sykavé slovo. Teplota kolem ní klesla. Dosáhla hodnot obvyklých v zimě.

Emiena ten náhlý chlad bodal do plic. Zalapal po dechu. Chlad se mu jako nůž vřezával až do morku kostí a plášť se mu přilepil k ramenům jako papír. Brázdu za lodí lemovala jinovatka, která se v měsíčním světle leskla jako křišťál. Usedla i na zábradlí, lanoví a kormidlo a dodala jim bílou barvu. Loďmistrův knír zkroutil mráz. Teplota pořád klesala. Muži, s prokřehlými prsty a zčervenalými nosy, přivírali před mrazem oči. Zmrzly jim i řasy.

Píseň Gierjů slábla, až se ztratila ve vzduchu nad mořem. Tathagres pozvedla ztuhlou paži k připlouvající řadě lodí. Teplota znovu poklesla, přinášejíc hrozivý chlad arktické noci. Provazy praskaly jako staré kosti a prkna úpěla jako pod ledovým sevřením. Kolem Gierjů náhle zazářila aura kouzel. Obličej kapitána i loďmistra zmodral. V té tmě byl vidět i jejich dech. Tathagres zvedla paže. Ze středu Gierjů vylétla energie jako blesk a začala světélkovat v jejích dlaních. Emien přivřel oči, ale kouzlo zářilo až příliš jasně na to, aby se dalo snést.

Zakryl si oči rukama. Zpěv Gierjů ustal uprostřed tónu. Z Tathagresina hrdla vyrazil vysoký, naříkavý výkřik. Z jejích prstů explodovala síla a noc rozčísl blesk, doprovázený zaburácením. Morra se poklidně houpala na vlnách, obklopena jako obvykle stínem. Ale za jejím předním stěhem Emien spatřil oheň, který před blížícími se Kielmarkovými loděmi vzplál jako přízrak Koru.

Plameny šlehaly k obloze, roznášejíce nad mořskou hladinou spršky jisker a uhlíků. Během jediného okamžiku se každá nepřátelská loď proměnila v hotové peklo. Praskání hořících prken přehlušovala hradba výkřiků v agónii, které se nesly úžinou. Obránci Cliffhavenu zmizeli ze svých pozic. Emien se zpocenýma rukama chytil zábradlí. Destruktivní moc démonů v něm vzbuzovala úctu. Zmaten tou radostnou náladou a zděšen pocitem hrůzy se zmámeně díval, jak na vodní hladině hoří dvacet devět lodí.

Thienz, ukrytý pod kajutními schůdky, si přitiskl ploutvím podobné prsty k obličeji. Jeho jemné fyzické smysly přemohla proměna energie. Oslepen vlastními živly se pohupoval a neklidně naříkal, zatímco se kolem jeho žáber usazovala mrazivá jinovatka. Tathagres stála na ubytovací palubě, připomínajíc krutou bohyni, vytesanou z mramoru. U jejích nohou se plazili Gierjové, škrábajíce svými drápy. Vyhublé obličeje zvedali k úžině. V jejich očích, v nichž se nezračily žádné emoce, se odrážely destruktivní účinky jejich moci. Živí lidé na palubě Morry stáli bez pohnutí, zatímco lodi v úžině stravoval oheň tak dlouho, dokud po něm nezbyl pouhý dým.

Emien, stojící na přední palubě, se zachvěl. Ústa mu zkroutilo chmurné přání. Žádný smrtelník v Keithlandu nemohl odolat silám, shromážděným Gierji. Kielmark bude sražen na kolena jako malé dítě a dokonce i Anskiereova velkolepá ledová pevnost se rozpustí a vteče do moře. Výkřiky umírajících námořníků už nepůsobily Emienovým uším bolest. Kdyby mohl Tathagres porazit, síly démonů by byly podřízeny jemu.

Kapitola 22

Poražený vládce

Kisburnova flotila tří lodí, vedená vlajkovou lodí Morra, opustila úžinu Main, ve které se nyní proháněl již jen vítr a vzdouval ji vodní proud. I když byly lodi nuceny změnit kurs, aby se vyhnuly sloupcům dýmu stoupajícím z trosek lodí, které jim zatarasily cestu, žádný z kapitánů si nestěžoval. To, že pán pirátů utrpěl porážku ve vlastních vodách, se jim zdálo být téměř neuvěřitelné. Přesto ale Morra a lodi, které ji doprovázely, zakotvily v šedém úsvitu, pod ochranou nakupených mraků, v hlavním přístavu v Cliffhavenu. Nikdo se jim na odpor nepostavil. Třetí loď byla poslána na hlídku, aby se postavila případnému útoku z moře.

Emien se opřel o zábradlí na ubytovací palubě, maje oči pozorně upřeny k dokům. Bronzový kapesní nůž, který nedávno používal k obroušení nehtů, nyní bez povšimnutí ležel v jeho napůl sevřených prstech. Vzhlédl, když se Tathagres na chvíli zastavila vedle něj. Dosud na sobě měla oděv z předešlé noci, brnění i plášť. Vypadala zcela odpočatě. Její vyzývavost mu zrychlila dech v hrdle. Tentokrát ale Emien nemínil vyhovět jejímu přání.

„Tady nekotví žádné lodi, paní.“ Pečlivě dbal, aby se tvářil neosobně. Vsunul nůž do své náprsní tašky. „Když jsme se naposledy pustili do křížku se Strážcem bouře, bylo jich více než třicet, a podle vyprávění námořníků Kielmark nikdy nespal, pokud neměl v přístavišti alespoň dvě náhradní lodi.“

Ale Tathagres věnovala jeho komentáři méně zájmu než možnosti, že by se mohli ti, kdož srážku předchozí noci přežili, pokusit doplavat na břeh. Půvabně opřena o zábradlí studovala kamenné rohy skladišť, které obvykle ukrývaly desátky, jako by něco očekávala.

„Tam,“ řekla najednou a ukázala.

Emien se podíval. Jakási postava bez košile běžela uličkami k přístavu. V ruce držela bílý prapor, který jí vlál nad hlavou. „To je past,“ řekl chlapec. Překvapila ho jeho vlastní slova. „Kielmark jednoho muže proklál mečem jen proto, že si dovolil upozornit na skutečnost, že nemají žádný bílý prapor, který by mohli vyvěsit na stožár lodi, kdyby se chtěli vzdát.“

„Dosud nikoho takového neprobodl.“ Tathagres se pousmála, potěšeně a se zadostiučiněním. „To, co vidíš, je kus plátna uříznutého z prostěradla. Ujišťuji tě, že Kielmark v tom prsty vůbec nemá. Můj Thienz mě před hodinou informoval. Zdá se, že pán renegátů se konečně stal obětí psanců. Zradili ho jeho vlastní muži. Budeme vyzváni, abychom projeli hlavními branami tam, kam nám bude přiveden Kielmark v řetězech.“

Emien nevěřícně stiskl rty, když muž bez košile skočil do dlouhého člunu, opřel provizorní prapor o jeho příď a vyplul na moře. Vesla probleskovala nad mořskými vlnami jako dřívka zápalek. Pak začaly být údery, pohánějící člun k vlajkové lodi, rytmičtější.

„Proč,“ zeptal se Emien. „Proč právě teď?“

Tathagres potřásla volně splývajícími vlasy, které se jí uvolnily zpod drahými kameny zdobeného hřebene, a zvonivě se rozesmála. „Démonům Gierjům přinesl zprávu špion. Strážní ve službě se dívali předchozí noci z věže, jak lodi jejich vojenských jednotek hoří v úžině.“ Lehce se dotkla Emienovy paže hroty své spony do vlasů. „Netrap se starostmi o zbývající lodi, má lásko. Cliffhaven je náš. Zajmeme-li Kielmarka, všechny kapitány, kteří mu zůstali věrní, snadno zvládneme.“

Ale její postoj Emienovi připadal být příliš sebevědomý. Jako tehdy, když Tathagres zavraždila ty strážné u ledových útesů. Její bezohledné ujišťování narazilo na jeho citlivost. Přesto ale Tathagres následoval, když zavolala kapitána na palubu, aby přivítal dlouhý člun. Emien si byl jist jednou její opravdovou slabostí. Uvažoval, kdy se mu naskytne příležitost ji využít.

* * *

Řetězy, které zvedaly přední brány Cliffhavenu, zařinčely v rumpálech. Mohutné portály, vyztužené ocelí, se rozevřely a zaduněly o zdi, zvedajíce malé obláčky prachu. Emien ze svého místa vzadu za královými čelními strážemi zaslechl nevázaný výbuch smíchu, doprovázený rozporuplnými tóny flétny. Významný generál války vydal příkaz a řada vojáků začala poslušně pochodovat. Ale vojáci před nimi museli vyklidit prostor klenuté chodby, než Emien získal výhled na dvůr.

Na dvoře tancovali a dováděli muži v kožených oděvech. Ostatní tomu přihlíželi, tleskajíce do rytmu. Všichni, až na jednoho, byli opilí. Uprostřed nich klečel muž mohutné postavy, spoutaný řetězy až k zápěstím, která jindy obvykle ovládala osedlaného koně. Svaly se mu napínaly divokou zlobou. Modré oči sledovaly Kisburnovy strážné s vražedným výrazem. Emiena šokovalo zjištění, že jde o Kielmarka. Nemohl tomu uvěřit. Mužovy vlasy byly špinavé od prachu. Kolem hluboké řezné rány nad jeho obočím létaly mouchy. Pod jeho koleny ležel plochý kámen, potřísněný krví. Kovová pouta byla rovněž zakrvavená. Stékala na ně krev z rány mečem na jeho paži. Ale Emien viděl, že muži zradili legendárního pána renegátů, aby nepatřili k poraženým a mohli bez omezování oslavovat.

Král přikázal válečnému generálovi, aby dopravil vězně do velké haly. Hráč na flétnu přestal hrát a tanečníci zůstali stát. Každý z nich si vzpomínal na doby, kdy Kielmark zabíjel i z menší příčiny. Pět mužů opatrně vystoupilo z řad. Následoval je mluvčí, který nesl bílý prapor. Emien si olízl ze rtů pot. Zdálo se být nemožné, že Cliffhaven by mohl padnout po dvaceti letech nadvlády bez boje. Bezpočetné pustošivé loupežné nájezdy skončily pokaždé, když se vládci Keithlandu pokoušeli dobýt Kielmarkovu pevnost nad úžinou Main zničením lodí. Na muži, který nesl prapor, se však nezdálo být nic neobvyklého. S výbuchem nenávisti sklonil tyč s praporem jako zbraň a divoce ji vbodl do Kielmarkova žaludku. Kielmark se zhroutil. Začal se dávit, lapaje bezmocně po vzduchu. Přiběhli vojáci, odvázali řetězy od kruhu a přiměli Kielmarka vstát.

Emien se zachvěl, přestože již dopoledne panovalo horko. Znepokojovalo ho, že tak významný vládce musí snášet tak ponižující zacházení. Hluboce jím to otřáslo. Sledoval královskou skupinu klenutými chodbami.

Pevný kámen pod jeho nohama najednou přestal vydávat zvuk. Nohy pochodujících mužů zdánlivě otřásaly přímo základy klenuté chodby. Pevnost, kterou bylo možno chránit v celém Keithlandu nejlépe, nemohla čelit lidské zradě. Emien, kterého se zmocnil narůstající pocit nebezpečí, prošel mezi nevkusnými trofejemi, jichž bylo ve velkolepé síni v Cliffhavenu plno. Jeho oči si však bohatství nevšímaly. Emien si vybral sedadlo vlevo od Tathagres, přitahován jejím zlatým náhrdelníkem. Jeho myšlenky získaly fanaticky jasný směr.

Strážní na králův příkaz vyskočili. Místnost duněla skřípěním posunovaného nábytku, když muži vyklízeli prostor pro vězně. Kisburn, který seděl na Kielmarkovč trůně, se díval s fascinovaným uspokojením, jak jeho muži popohánějí pána renegátů k volné ploše před stupínkem.

Strážní ho táhli na řetězech. V králově přítomnosti jej drželi s roztaženýma rukama a nohama, naprosto bezmocného. Vězeň na svého přemožitele hleděl s nenávistným výrazem ve tváři. Kielmarkova hruď se chvěla, jak přerývaně, sípavě dýchal. Ze zápěstí mu kanula krev, která se rozpleskávala na mramorové podlaze do tvaru nachově červených hvězdiček. Tiše čekal, až král promluví, ale jestli tak činil z tvrdohlavé pýchy, či z neschopnosti, se nikdo z přítomných neodvažoval odhadnout.

„Přístav muže, který terorizoval lodní přepravu, je podivuhodně opuštěný.“ Kisburn pohladil leopardí kůži na trůně hubenými prsty, jež zdobily prsteny. Ve tváři měl výraz nadměrné spokojenosti. „Kam jsi ty lodi poslal?“

Bývalý vládce Cliffhavenu se ušklíbl. „Rovnou do pekla, abych ti udělal radost.“

Strážní škubli za řetězy. Kielmark trhl rameny. Pak se v náhlém návalu zlosti snažil uskočit vzad. Jeden z jeho trýznitelů uklouzl a narazil do stranou stojícího koše s alabastrovými hruškami. Koš se hlučně převrhl. Ovoce se z něj vysypalo a rozbilo se po dopadu na podlahu na kousky. Strážný zaklel a snažil se znovu získat rovnováhu. Řetěz se tím na chvíli uvolnil. Kielmark si otřel krev z obočí. Zápěstí mu zčervenalo od krve.

Ale jeho odvážné gesto bylo zmařeno zlovolným zásahem muže s praporem. „On lže, Vaše Milosti. Lodi odpluly předešlé noci, až po stěžňové můstky plné zbabělců. Většina z nás sloužila Cliffhavenu proti své vůli, a ti ostatní si nedokázali představit, že by se mohli upéci zaživa jako prasata.

Ale krále to zřejmě nepřesvědčilo. Zvedl paži zdobenou šperky a pokynul halapartníkovi. Muž obrátil zbraň jako dlouhou hůl. Zamával šesti palci okovaného bukového dřeva vězni před obličejem. Kielmarkovi zmizel úsměv ze rtů. Muž s praporem se zasmál. Pak přestal, zaražen zlověstným tichem. Halapartníkova ocelí pobitá zbraň opisovala ve vzduchu kruhy, když se jí strážný rozmáchl podruhé a pak potřetí.

Emien se zhnuseně stáhl ze svého místa po boku Tathagres. Stěží zaslechl přidušenou odpověď, která vyklouzla z Kielmarkových úst. Král odpověděl se zjevnou nelibostí. Zařinčel řetěz. Halapartník vězně znovu bodl. Na zem skanula čerstvá krev.

Emienovi se při pohledu na hru s malichernými emocemi, těšící se schválení krále, ježily vlasy vzadu na krku. Muž s praporem se vší pravděpodobností řekl pravdu. Král ale z přesvědčení o předchozí neuctivosti nechtěl odejít. Chlapec cítil, jak se mu zvedá žaludek. Spolu s tím ho přemohl i strach, že jednoho dne bude tím mužem v řetězech on sám. Přemožen živou představivostí, spatřil v řadě stojící žalobce, kteří jej přišli obvinit. Utopeného otce těsně následovala matka, sestra a námořníci, které zneužil na palubě člunu Vrány. Vzadu stáli čtyři námořníci, kteří byli prodáni na galeje v Skane’s Edge. Ty doprovázeli královo nejmladší páže a tlustý, potměšilý strážný, kterého přiměl, aby ho nechal vyhrát v kartách. Emien se při každé ráně, která dopadla na Kielmarka, zachvěl a zpotil.

Důstojníky tenhle sport brzy unavil. Zneužívání pokračovalo, až přešlo v násilí tak velké, že se díky halapartníkovu nadšení začal nábytek houpat a padat na zem. Emien pocítil nával nevolnosti. Přitiskl si dlaně k obličeji. Tathagres, kterou zneklidnila nelibost jejího průvodce, vstala.

Světlo, dopadající dovnitř okny, se odráželo od jejího bílého brnění, když si razila cestu mezi troskami převržené židle. „Vaše Milosti, ten vězeň už pro váš trůn nepředstavuje hrozbu. Tvrdí to Thienz. Jestliže jsme zajali Kielmarka, každého kapitána, který mu zůstal věrný, můžeme zvládnout. Gierjové pro vás získají lodi včas, ale nestane se tak, pokud propásnete příležitost.“

Halapartník se nejistě napřímil nad Kielmarkovou schoulenou postavou. Král konečně, s výrazem znuděného zadostiučinění, přikázal, aby byl pán Cliffhavenu odveden do vězení pevnosti.

Oběť se prudce zakymácela, když ji vojáci táhli chodbou. Emien, šokován nemohoucným krokem bývalého krále, zavřel oči, do kterých se mu draly slzy. Na stupínek vystoupil sluha s podnosem, na němž stála láhev vína a několik plných skleniček na oslavu vítězství. Válečný lord generál vydal rozkazy, aby bylo dokončeno obsazování pevnosti. Muž s praporem se dobrovolně přihlásil, že dopraví dvojstěžňovou plachetnici na její místo v přístavu. Odešel s mladším důstojníkem a dvěma strážnými. Zbývající jednotky se rozešly na různá místa. Některé měly prohledat město a pár mužů mělo zůstat v předsálí na hlídce. Do zmuchlaného koberce a krví potřísněného mramoru neuctivě dupaly holínky vojáků. Kielmarkova legenda mohla být zlomena. Jeho přemožitelé odpověděli na rozkazy s jásavým pokřikem, jisti si slávou a bohatou kořistí.

Když obsadili i maják a zjistili, že město je opuštěné, přišli sluhové a znovu postavili popadaný nábytek. Emien si jich moc nevšímal. Odpočíval, zaujat vlastními myšlenkami, když povolali Thienze. Když se válečný lord generál, lord Sholl a Tathagres společně s důstojníky usadili na stupínku, aby vedli dobyvačnou poradu, rybářův syn z Imrill Kandu je pozoroval z ústraní, přemýšleje, jak přivodit pád své paní.

* * *

Kielmark zůstal ležet tváří dolů tam, kam jej strážní vhodili dveřmi do cely. Nacházel se v té samé kamenné cele, kde ještě nedávno věznil Jarica. Vězeň, plný modřin, zkrvavený a ubitý, se nehýbal, dokonce ani nepožádal o vodu. Královi strážní zajistili jeho řetězy a zamkli dveře. Jásajíce nad jeho porážkou jej zanechali ve tmě, aniž by se trápili postavením hlídky k jeho cele.

Uběhla jedna hodina, potom druhá. O podlahu slabě zaskřípal kov. Jeden z kamenů ve zdi se posunul, nadzvedl a z tunelu za ním se ozval tichý šepot. „Pane?“

Zachrastil řetěz, když se Kielmark pohnul a otočil hlavu. Z jeho rozpraskaných rtů splynula dvě slova. „Žádné stráže.“

„Kruci!“ řekl muž v díře za zdí. „To jsou tedy pořádní hlupáci.“

Kielmark to nijak nekomentoval. Dychtivé ruce odsunuly kámen stranou a objevil se muž. Poslepu vytahoval z váčku u opasku svíčku a zapalovač. Jeho prsty ozářilo světlo, které odhalilo soustředěné rysy tváře muže, který hrál na dvoře na flétnu. Za ním se objevil jeden z tanečníků, dosud páchnoucí po pivu. Byl až po zuby vyzbrojen a nebezpečně střízlivý. Vytáhl z kapsy svého oděvu klíč. Sklonil se nad Kielmarkem a rychle ho zbavil pout.

Zrezavělá pouta se otevřela. Kielmark se pomalu, s velkou bolestí, překulil na záda. Výraz jeho tváře toho moc neskrýval. Dva nejmazanější kapitáni Cliffhavenu ho se zájmem pozorovali. Moudře se mu nesnažili pomoci, když se posadil. Dokonce i v slabém světle svíčky poznali, že se věci vyvíjely zřejmě špatně. Kielmarkova žebra a ramena byla plná modřin a šrámů. Jeho záda vypadala o trochu lépe. Kdyby se ho dotkli jenom proto, aby ho utěšili, zvýšilo by to jeho nepohodlí.

Jeden kapitán zaklel.

Kielmark vzhlédl. V jeho očích se pod staženým obočím, pokrytým zaschlou krví, slabě zablesklo nenávistí. „Přišel signál z úžiny?“

Hráč na flétnu si špinavými prsty prohrábl vlasy. „Devět mrtvých, čtyřiadvacet s popáleninami většího či menšího rozsahu a zbytek leží kolem v křoví. A kvákají jako žáby. V hrdlech jim totiž úplně vyschlo křičením. Ale tvrdili, že dávají pozor na vaši korouhev ve věži.“ Odmlčel se, neboť ho náhle přepadla zkroušenost. „Jsou vaše žebra nedotčena? Vy jste nejednal přesně po té události s vlajkovým stožárem. Corley říká, že jenom plnil rozkazy. Pane, ale lidé se sázejí, že prý jste si zlomil obě nohy.“

Kielmark se uchechtl. Za rozpraskanými rty se mu přitom objevily jeho zuby. „Já vyhlásím sázku, v níž bude cenou králova hlava,“ odpověděl zlověstně. „Tak tedy do toho.“

Zhasil svíčku prsty. Obklopila jej tma, skrývajíc jeho utrpení během dlouhé doby, kdy jej kapitáni spouštěli do tunelu.

* * *

Pod vysokými klenutými oblouky velkolepé síně Cliffhavenu Thienz hvízdal skrz své žábry. Vyskočil na nohy s hrůzyplným varovným výkřikem, ale najednou začal zadrhávat. Z hrdla se mu začala drát slova, kterými se v hádce strefoval do přítomných jako šípy. Zarážel ho odpor, který cítil. Probíjel se skrz slonovinou vykládané příčle stojanu na glóbus. Keithland se kutálel po koberci a v místnosti propukl chaos.

„Zrada!“ křičel lord Sholl. Skrčil se za svou židli z dubového dřeva zrovna ve chvíli, když se tapiserie začaly hroutit na hromadu, odhalujíce ve zdech díry po šípech. Podél klenutých oken se bouřlivě mihotala řada kopí. Královský hlavní rádce se opřel tváří k dubové židli, k níž ho přitiskl šíp, jejž mu někdo střelil do zad. Válečný lord generál padl na podlahu vedle něho, maje ústa zkroucená překvapením. Rádcovo tělo se před jeho očima rozpouštělo v beztvarou hmotu, již nešlo považovat za pozůstatky člověka. Nad stupínkem ale zářila kouzla, která mu zatemnila vidění dřív, než došlo k úplné proměně. Zemřel, aniž by přestal uvažovat, zda sdílel stůl s démonem.

Emien se zděšeně přikrčoval, chráněn před Tathagresiným kouzlením. Na stupínku kolem něho se na svých židlích hroutili členové rady, které zasáhly nepřátelské šípy. Když Thienz poprvé vykřikl, jeho paní vyskočila a rukama sevřela svůj zlatý náhrdelník. Pozvedla nad krále mihotavý oblouk světla. Čeho se oblouk dotkl, to se zajiskřením explodovalo. Ale zbytek šípů dolétl ke svým cílům s neomylnou přesností. Během pár vteřin se Emien, Kisburn a Tathagres stali jedinými přeživšími uprostřed kruhu pobitých úředníků. Přesto se Tathagres neodvážila přestat s ochrannými kouzly. Lučištníci nepřestávali střílet.

„Všechno ještě není ztraceno,“ řekla Tathagres naléhavě. „Pomoz králi do bezpečí.“

V obličeji se jí mihl nadpozemský výraz a její šperky se zaleskly. Emien, lapený jejím kouzlem, cítil, jak mu po kůži proudí paprsky energie. V nozdrách ho pálil ozon. Chlapec, náhle vyčerpán tím, jak těsně unikl smrti, chytil ohromeného krále Kisburnu za zápěstí a přiměl ho vstát.

„Musíte jít se mnou, Milosti.“ Tathagres pokynula směrem k předsálí. „Venku mohu zavolat Gierje. Ale pospěšte si.“

Král se pomalu vzpamatovával z otřesení. Vzduchem zasvištěla kopí, která narazila na Tathagresiny čáry a dopadla neškodně na mramorovou podlahu. Kisburn se chopil příležitosti přežít, proto dovolil Emienovi, aby ho popoháněl dolů ze schodků stupínku. Tathagres jim šla v patách, stále čarujíc. Útočníci popadli oštěpy. Nad hlavami jim praskala energie, požírající dřevo i ocel se zdánlivě neohraničenou chutí. Malá skupinka uprchlíků přešla sál a dala se na útěk.

Než došli ke dveřím, čekalo je krveprolití, protože strážní, kteří drželi hlídku v předsálí, se na královu obranu postavili příliš pozdě. Muži stojící disciplinovaně ve formacích si chránili hlavy štíty. Nevkusná okázalost Kielmarkovy ozdoby měla zabránit útoku. Jejich vyrovnané řady se však rozpadly do beztvarých chumlů, když muži pobíhali mezi stoly a skříněmi. Jeden stojan s lampou se s duněním převrhl. Meče uvízly v sousoší. Lučištníci pobíjeli beze spěchu zachránce.

Král vykřikl a natáhl ruku k jednomu zraněnému důstojníkovi.

„Zanech ho osudu,“ řekla Tathagres spěšně. „Nemůžeme se tu zdržovat.“

Její fialkové oči pohlížely na krále s chladnou vypočítavostí. Nehodlala se k němu chovat nijak zvlášť laskavě. Emien je pozoroval. Zatahal za králův oděv s naléhavou silou. Hubená ramena v sametovém kabátci sebou trhla. Emien věděl, co je to vzrušení. Nikdy předtím netrpěl v jeho rukou nepohodlím žádný muž, který se zrodil, aby vládl. Nasměroval krále ke dveřím. Kisburn nemotorně klopýtal kupředu. Emien ho následoval. Šlápl přitom bezohledně na prsty důstojníkovi, který ležel na podlaze. Prošel klenutým sálem do předsálí, čímž se dostal z dosahu nepřátelských zbraní. Tathagres šla krok za ním.

Těžké, železem kované dveře vzadu byly zavřené, opatřené závorou zvenčí. To způsobilo, že byli zahnáni do rohu jako myši do stoky. Emien se rychle otočil. Varovně vykřikl, právě ve chvíli, kdy v klenuté chodbě vedoucí do sálu explodovalo červené světlo.

Tathagres skrze tu záři řekla: „Uhni stranou. Pospěš si!“

Měla v úmyslu ty dveře rozrazit pomocí kouzel. Emien uhnul, táhnuv s sebou krále za límec. Za jeho patami zazářilo kouzlo. Panty dveří povolily. Dřevo i ocel se svezly k zemi. Do vzduchu vylétl mrak prachu. Dveře přestaly být účinné jako zbraně, které proti nim byly namířeny v hlavním sále. Jenže když Tathagres následovala krále vzniklou dírou, nepůsobila půvabně jako obvykle. Použití kouzla ji změnilo, uvědomil si Emien. To zjištění jej potěšilo. Pokud se její schopnosti omezovaly na pouhou lidskou výdrž, jak dlouho ještě to bude trvat, než ji vyčerpání přiměje chovat se přirozeně, pomyslel si Emien.

U dveří ležel mrtvý strážný. Pod jeho ramenní lopatkou ležel vrhací nůž. Tathagres si jej všimla a zastavila se. Pokud pevnost obklopovali nepřátelé, nezbýval čas na dvorní etiketu. Tathagres se obrátila na krále.

„Kde jsou tvé soukromé pokoje? Rychle mě tam doveď. Vaši Milost budeme moci lépe chránit na otevřeném prostranství.“

Král, spoléhající se na její ochranu, ihned odpověděl. Ale Emien si všiml, že neustále drží ruku na náhrdelníku, jako by čekala odpor. Když pobočník válečného lorda vběhl do chodby, následován jednotkou strážných, objevil se v její tváři výraz nepokryté zhnusenosti. Pohlíží na ně jako na rušivý prvek, pomyslel si chlapec. Stalo-li se dobytí Cliffhavenu sporným, Kisburnovi muži se už nedali považovat za spojence. Tathagres si usmyslila, že získá klíče od Elrinfaeru silou.

Pobočník spatřil mrtvolu. Rychle se zarazil, přičemž jeho brnění zarachotilo, a zdvořile pozdravil. „Vaše Milosti, nepřítel zavřel hlavní brány pevnosti a opatřil je závorou. Dvůr je pod palbou lučištníků. Museli jsme jednotku převelet dovnitř.“ Ale bez rady lorda Sholla a svých radních vypadal král podivně nerozhodně. Nijak se nesnažil prosadit vlastní názor, když jej o to Tathagres požádala.

„Zapomeňte na brány. Došlo k pokusu o atentát na vašeho vládce. Válečný generál leží na zemi mrtev.“ Trhla hlavou, stojíc u ruin dveří k hlavnímu sálu. „Vy, strážní, hlídejte tento vchod.“ Poté dodala směrem k pobočníkovi: „Sežeňte posily. Za těmi zdmi musí být nějaké průchody. Vyčistěte to tam, jestli můžete. Další rozkazy dostanete, až dopravím vašeho krále do bezpečí.“

Král přijal Tathagresino rozhodnutí bez dalších otázek. Propustil pobočníka a vyrazil směrem ke svým pokojům.

Ukázalo se, že Kielmarkova pevnost je jen samý schod a chodby. Emien běžel chodbou tak rychle, až mu hvízdal vítr kolem uší. Posléze se s Tathagres a králem zastavil před mosazí kovanými dveřmi. Vchod hlídali dva Kisburnovi čestní strážci. Svůj úkol vykonávali s bdělostí a ostražitostí.

Tathagresina agresivita polevila, jako když ocel dopadne na samet. Čekala s vyrovnanou trpělivostí, zatímco strážní salutovali svému pánu a vládci a pak ustoupili na stranu, aby mohl projít. Král, unavený, otřesený a těžce oddechující, se ztěžka opřel o závoru. Masivní dveře se otevřely. Za nimi se objevil rozlehlý pokoj, bohatě vyzdobený koberci nachově rudé a zlaté barvy. Kisburn spěchal k postrannímu stolku, na němž čekal podnos s láhví vína z Kielmarkových soukromých sklepů. Nevšímaje si poháru se zlaceným okrajem, popadl láhev a zvedl ji k ústům. Jemný křišťál zacinkal o jeho zuby, když polkl. Zpocené královy prsty zanechaly na láhvi otisky.

Vyděsil ho přidušený výkřik. Otočil se. Víno mu stékalo po bradě. Za otevřenými dveřmi se Tathagres skláněla nad jedním ze strážců, který ležel na mrtvole svého kolegy, rovněž mrtev. Napřímila se, majíc za lubem něco moc špatného. Zavřela za sebou těžké dveře a opřela se o ně zády.

Emien z boku viděl, jak tiskne mosaznou závoru s takovou silou, až jí bělají klouby na prstech. Její čarování ji konečně unavilo tak, že použila dveře spíš k tomu, aby podepřely váhu jejího těla, než aby zabránila pokusu o útěk.

Její oči ale zůstaly krutě ostražité, když pozorovala svou kořist přes vzdušný prostor pokoje. „Dejte mně klíče od Elrinfaeru, Vaše Milosti.“ Opřela se o dřevěné dveře ramenem a jednou rukou se dotkla náhrdelníku. „Nebo je z vás mám dostat násilím?“

Král pustil láhev s vínem. Ta narazila na podnos a rozbila se. Úlomky skla zasáhly i jeho zlatem vyšívaný oděv. Na koberci u jeho holínek se objevila temná skvrna. Král překvapením otevřel ústa. Nevěřil tomu, že ho Tathagres zradila. Emien nemohl zadržet pobavený smích, který se mu vydral z hrdla.

Kisburn, vytržený tím zvukem, připomínal již jen stín své bývalé královské důležitosti. Potřásl hlavou. Vínem potřísněnými prsty pevně svíral hranu stolu. „Ale můj hlavní rádce mě ujišťoval –“

„Lord Sholl je mrtev,“ přerušila ho Tathagres. Ametysty se zaleskly, když její prsty vystřelily k náhrdelníku. „Dejte mi ty klíče!“

Proč váhá? Emien nad tím sobecky přemýšlel. Jeho paní obvykle neváhala použít moc. V zastrašování a nadvládě spatřovala potěšení. Emien, povzbuzen tím, že je možná unavená, doufal, že se jí král postaví na odpor a tím ji přinutí na něj reagovat tak dlouho, dokud vyčerpání neoslabí její pozornost.

Ale vrazi v poradní síni otřásli Kisburnovou sebedůvěrou. Zbaven podpory lorda Sholla a válečného lorda generála, postrádal chuť pouštět se do boje. Emien se s opovržením díval, jak mu poklesla ramena, jako by odznak jeho hodnosti, zlatý řetěz posetý drahokamy, tížil jeho ramena větší vahou, než jakou mohl snést.

„Já ti ty klíče dám.“ Kisburn se zachmuřeně zahleděl na brokátovou manžetu svého oděvu a potom nasupeně pohlédl na ženu, která blokovala dveře. Ta porážka ho zbavila důstojnosti, přesto byl v tónu jeho hlasu znát odpor. „Doufám, že máš alespoň tolik slušnosti, abys potom odešla. Ty tvoje čáry a ti tví démoni přivodili mému království zkázu.

Král stáhl z řetízku u svého opasku prsten a přešel pokoj. Napjatě a pomalu poklekl vedle masivní, ocelí pobité, skříňky u krbu.

„Jdi za ním,“ řekla Tathagres Emienovi. Její hlas zněl břitce. „Ujisti se, že se nepokouší o žádné triky. Klíče od Elrinfaeru leží v krabičce z černého porcelánu. Poznáš ji podle zlaté Anskiereovy pečeti na jejím víku.“

Emien poslechl, předstíraje nenucenost. Zatímco Kisburn odemykal skříňku a zvedal víko, chlapec hleděl kradmo na Tathagres. Vypadalo to, že věnuje pozornost pouze králi. Ten sáhl trhavě a nejistě do skříňky a začal se v ní přehrabovat. Emien se přikradl blíž. Snaže se pečlivě skrýt pohyb, pozvedl ruku k opasku a prsty sevřel rukojeť nože, uloženého v pouzdře. Předstíral, že králi nahlíží přes rameno. Pomalu a nervózně, palec po palci, začal vytahovat nůž z pouzdra.

„Tady –“ Kisburn se napřímil, maje v dlani krabičku z černého kamene. Symbol Anskiereova mistrovství, sokol bouře obklopený třemi soustřednými kruhy, byl vyložen lesknoucím se zlatem, kontrastujícím s lesklým černým povrchem krabičky. Emienovi ona pečeť slibovala moc, stálý únik od tyranské nadvlády kouzel. Se vzrůstajícím pocitem triumfu uchopil královo rameno a vrazil mu dýku až po jílec do spodní části zad. Dýka hladce projela masem.

Teplá královská krev mu stékala po prstech. Král vykřikl a v agónii klesl na koleno. Uvolnil sevření prstů a Anskiereova krabička mu vyklouzla z ruky. Emien ji zachytil. Cítil, jak se mu její pevné hrany vtiskávají do kůže. Příliš pozdě si všiml, že krabička nemá ani spáru, ani úchytku. Jestli kámen obsahoval předmět moci, neměl čas pátrat po jeho tajemství. Emien se napřímil. Zježily se mu vlasy vzadu na krku. Pohlédl na svou paní.

Tathgres odstoupila ode dveří, majíc obě ruce položeny na náhrdelníku. Její spojenec ležel zkroucen v agónii vedle krbu, ale ona se nijak nesnažila mu pomoci. Štíhlá, vzpřímená a divoce krásná ve svém stříbřitém brnění, se vrhla ke svému panoši s nebezpečnou zuřivostí. „Blázne,“ pravila chladně. „Dej ty klíče od Elrinfaeru mně!“

* * *

Taen vykřikla z hloubi snového transu. Na čele jí vyrazil pot. Schoulila se do Jaricovy náruče. On ji pevně uchopil za ramena, čímž zabránil tomu, aby se udeřila o štěrkovitou stěnu jeskyně. Tunel, který vedl od východního vězení, byl úzký, neboť jej postavili narychlo. Ucpávaly jej kusy dřeva a popadaných skalních úlomků. Mírně se svažoval k zablácené jeskyni. Vchod do ní se skrýval za skalní vyvřelinou nad přístavem. Tam při matném světle jediné lucerny shrbený ranhojič, jehož ruce byly sice staré, ale pečlivé, vyčistil a obvázal Kielmarkovy odřeniny. Během celé doby, kdy pracoval, se dotýkal ran jemně, ale jistě. Jestliže jeho soli pálily tak, že Jaricovi začaly slzet oči, král renegátů si palčivé bolesti nevšímal. Seděl opřen o stěnu, tiše jako potomek Pána ohně. Jeho pozornost zaujala plně a neochvějně spřadačka snů, která se snažila zjistit něco nového o léčce, kterou uchystali útočným jednotkám krále Kisburna v pevnosti nad nimi.

Taen se zachvěla a najednou otevřela oči. Hlasem, který se jí chvěl hrůzou, řekla: „Emien zavraždil krále. Přeje si také Tathagresinu smrt. Zmocnil se klíčů od Elrinfaeru. Domnívá se, že jejich moc by mu mohla být užitečná proti té čarodějce. Ale Anskiereova kouzla zatím dosud nedokáže ovládnout.“

„Není všímavý.“ Kielmark se zavrtěl, když mu ranhojič obvazoval rameno čistým obvazem. „Klíče nejsou k ničemu, vyjma účelu zachování ochranných sil nad věží v Elrinfaeru.“

Taen na to nic neřekla. Znovu se napojila na snovou linii, opřena o Jaricova ramena. Ale napětí z jejího mladého obličeje nezmizelo, když své vědomí spojila s Emienovým. Ruce jí i nadále volně ležely v klíně. Potomek Pána ohně jí odsunul schumlané vlasy z čela. Nešťastně si uvědomoval, že objevem klíčů od Elrinfaeru by mohlo nyní stát Taenina bratra život. Jaric si víc než kdy jindy přál, aby byl trval na tom, že spřadačka snů musí pevnost opustit před Kisburnovým útokem, jak nařídil Vaere.

Ale Taen si neuvědomovala zájem, který trápil potomka Pána ohně. Věnujíc se plně záhadám své síly, neslyšela, jak Kielmark zaklel, a neviděla, že pohrozil ranhojiči rozčileně pěstí. Spojena s bratrem, stála v pokoji s obložením z pozlaceného cedru. Ve zpocených prstech cítila váhu klíčů od věže v Elrinfaeru tak silně, až ji z toho mrazilo.

Tathagres zastoupila Emienovi cestu kousek ode dveří, oběma rukama se dotýkajíc náhrdelníku. „Varovala jsem tě, chlapče.“ Ačkoli tón jejího hlasu byl příkrý a výhružný, vypadala podivně nevraživě vůči možnosti zaútočit pomocí svých čar. Taen rozšířila ohnisko vnímání, hledajíc důvod tohoto jednání. Zachytila v ženiných fialkových očích drobnou jiskřičku čehosi, co se podobalo strachu.

Ale únava způsobila, že se Taen začala chovat nedbale. Její snové hledání narušilo Emienovu soustavu souřadnic a trochu ji vyvedlo z rovnováhy. Chlapec také vycítil Tathagresino váhání. Najednou si přestal dělat starosti a bezostyšně se rozesmál. Přešel místnost, zašlapávaje úlomky skla do koberce. Taen se zděšeně stáhla. Ale Tathagres pozorovala panoše, který se k ní blížil, bez zájmu. Ve tváři se jí zračila chladná vypočítavost. Neustoupila, když se zastavil, tak blízko, až ji přitlačil k mosazí pobitému sloupu dveří. Ani sebou netrhla, když jí s drzým, zlověstným úsměvem vjel zakrvavenými prsty do vlasů a políbil její zlostně našpulená ústa.

I když její prsty neopustily náhrdelník, který jí visel kolem krku, Tathagres mírně pod vlivem jeho doteku změkla. Teprve když chlapec ustoupil vzad a podal jí s přehnanou zdvořilostí klíče od Elrinfaeru, uvolnila se a ruce spustila.

Taen, napojená na snovou linii, cítila, jak ji skrz Tathagresinu mysl zaplavuje jako studená voda zadostiučinění. Toho chlapce pořád ještě mohu ovládat. S úlevou pohlédla ke krbu. Už s ním nepotřebovala bojovat o vlastnictví klíčů. Král ležel mrtev u železného kozlíku v krbu. Kolem jeho otevřených úst se tvořila kaluž krve. Už nebylo možné ho použít jako rukojmí a ohrozit tak spolupráci ozbrojenců. Aby unikli z Kielmarkovy pasti, bude muset použít kouzla a využít pomoci svých spojenců, démonů.

Taen s ní zrušila kontakt dřív, než se v Tathagresině mysli zformovala konečná myšlenka. Pokud čarodějka použije své čáry, mohla by zjistit přítomnost spřadačky snů. Taen nechtěla riskovat, že si jí všimnou démoni. Probrala se do pozemské temnoty v jeskyni. Posadila se. Bolelo ji slabostí celé tělo až do morku kostí.

„Nuže?“ Kielmark si pomocí ušpiněné pěsti a zubů zavázal na obvaze na zápěstí uzel. Ranhojičovu otrávenému pohledu nevěnoval pozornost. „Co jsi zjistila?“

Taen na jeho netrpělivost odpověděla slovy, která jí stěží splývala ze rtů, jak byla vyčerpaná: „Kisburn je mrtev. Klíče má Tathagres. Hodlá ihned, společně s Emienem, odjet do Elrinfaeru.“

Kielmark hlasitě houkl a ušklíbl se na Jarica. „Zmátli jsme ji. Každá brána v pevnosti je zatarasená zvenčí a hlídaná lučištníky, schovanými v úkrytech. Flotila se vrátí s posilami dnes odpoledne.“

„Ne!“ Taen, ztrácejíc se v Jaricově náruči, zavrtěla hlavou. „Lučištníci ji nemohou zastavit.“ Roztřeseně se nadechla a upřesnila své vysvětlení: „Ta čarodějnice mezitím, co tu spolu mluvíme, povolává démony Gierje. V okamžiku, kdy bude jejich spojení v extázi dokončeno, přitáhne k sobě jejich moc a přemístí se.“

„S tím nám neunikne.“ Lněné plátno se skřípěním povolilo, když Kielmark utrhl zbytek obvazu. Se soustředěnou bezohledností vůči svému ztuhlému, zmučenému tělu se přinutil pokleknout a plazit se po jeskyni ke křoví, které chránilo vchod. Tam vzal luk, který čekal již napjatý ve výklenku, a vložil do drážky šíp opatřený na jednom konci fáborky. Přes obvazy mu začala prosakovat krev, když zpevnil zápěstí a natáhl luk.

Kielmark zamířil vysoko a vypustil šíp. Ten vyletěl vzhůru ve strmém, dlouhém oblouku. Fáborky za ním vlály jako ocas komety, řítící se zamračenou oblohou. Šíp zpomalil, jako by uprostřed letu zaváhal. Pak vyrazil spěšně na východ. Taen, stojíc za mohutným Kielmarkovým tělem, se dívala, jak padá, vědoma si toho, že tento signál mnoho statečných mužů odsoudí na smrt. Šíp vyzval k prvnímu stadiu útoku, jehož cílem bylo znovudobytí přístavu. Ale flotila, mající podporovat tuto strategii, se sotva vynořila na obzoru.

Kapitola 23

Elrinfaer

Tathagres zapojila do boje síly démonů Gierjů. Kisburnův soukromý pokoj se rozplynul v jasném světle. Oranžově rudé jiskry zamlžily Emienovu vidinu a zmizely, unášeny ostrým větrem. Na rozdíl od předchozího transferu z ledových útesů chlapec nyní pocítil tendenci se vzmužit. Čáry shlukovaly jeho vlasy do chomáčů, když se hnal vzduchem a tmou. Přistál s prudkým oddechováním vedle své paní na pláži lemované páchnoucími chaluhami.

Emien zklamaně vzhlédl. Při letmém pohledu zjistil, že se stále nacházejí na Cliffhavenu, ale mimo zdi pevnosti. Jako když hodíte dolů k přístavu kámen. Emien, plný modřin a ošlehaný větrem, se postavil. Zpoza manžet mu padal písek, když si utáhl opasek s mečem a podal ruku Tathagres.

Přijala jeho pomoc bez oné kyselé nepříjemnosti, jakou ho poctila, jak si vzpomínal, v Skane’s Edge. Kouzla, která doprovázela jejich transfer, ji poznamenala. Její jemné rysy byly strhané a bledé. Obličej se jí mírně leskl potem. Chvěla se únavou, když se chytila Emienovy paže. Namáhavě vstala, jako kdyby ji síly démonů mírně omámily.

Emien ji pozoroval jako vyhladovělá kočka. Jeho prsty se palec po palci kradly k rukojeti meče. Ale Tathagres se vzchopila dřív, než se konečně odhodlal využít její slabosti. Přelétla pobřeží nenasytným pohledem, skladiště a linii obzoru za příbojem, který dotíral na přístav, a rychle přemýšlela.

„Rychle najdi nějaký člun a dostaň nás na moře.“ Vytřásla si zlostným pohybem ruky písek z vlasů. „Abychom se dostali do Elrinfaeru, musím se znovu setkat s Gierji. O to se ale nemohu pokusit s ozbrojenci v zádech.“

Zda by se setkala s Kisburnovými muži anebo Kielmarkovými piráty bylo naprosto jedno, neboť obě strany byly vyzbrojeny meči. Emien se bez dohadování podřídil. Padesát kroků směrem na jih odliv zpěnil hřebeny vln. Za nimi se pobřeží proměnilo v do výše se zvedající hradby skal, příliš příkré na to, aby se tam dalo bezpečně zakotvit. Na severu se za rohem skladiště táhla řada opuštěných krčem, obchodů a přístavní hráz u doků. Nad doškovými střechami na pozadí kovově černých mraků se objevil ostrohranný shluk kopí.

Emien ukázal před sebe. „Tamhle.“

Tathagres přikývla. Společně běželi po písku, na nějž doposud nezačal dorážet příboj. Pláž byla zakončena žulovým útesem, o nějž se tříštily vlny. Emien chytil Tathagres za loket a podpíral ji, když šplhala po skále, pokryté vilejši. Kdyby ji strčil, spadla by dolů na ostré kameny. Ale protože měla v úmyslu přesun do Elrinfaeru, zvolil si Emien trpělivost. Tiskl se k větrem ošlehaným prknům skladiště a rychle postupoval vpřed. Člun byl zakotven u mola, třicet stop od jeho začátku. Zdálo se, že jej nikdo nehlídá. Když si Emien spěšně prohlédl jeho siluetu, zjistil proč. Člun již byl starý a těžkopádný. Nadechl se a tiše zaklel. Přesto ale prkna člunu vykazovala známky nedávné opravy, a zdálo se, že je schopen plavby.

Tathagres nesdílela chlapcův odpor k tomuto plavidlu. Ačkoli vypadala rozčileně a unaveně, promluvila dřív, než si Emien mohl začít stěžovat. „Ten člun musí sloužit. Kielmark z přístavu všechno ostatní vyklidil.“

„Doufejme, že byl důsledný,“ ušklíbl se Emien. „Jestli tahle relikvie vůbec popluje, bude v ní praskat jako ve farmářových dřevěných neckách.“

Náhle z uličky za skladištěm zazněl výkřik. Cinkla ocel, důkaz bleskové šermířské akce. Emien neměl čas uvažovat o dalších možnostech. Chytil svou paní za loket a táhl ji k doku. Stará rybářská kocábka se dala považovat za východisko před tím, aby je chytili na břehu jako krysy do pasti.

Emien skočil přes tři stopy vody na levý obrubník člunu. Na destičce pod svýma holínkama viděl vyryté jméno. Člun se jmenoval Callinde. Nevšímaje si Tathagres, se Emien vnořil do změti provazů u základny stožáru a odjistil hlavní zdvihací lano.

Callinde se zhoupla, jak Tathagres následovala Emiena na její palubu. Emien se napřímil, aniž by se rozhlížel kolem. Těžké ráhno rachotilo, když stoupalo po stožáru vzhůru. S jeho pomocí se rozvinula záplatovaná plachta. „Vyplouváme,“ řekl Emien stručně a zajistil provaz v oporce. „Ať tedy jeho záď konečně odrazí od mola.“

Tathagres se naklonila kupředu, stíněná plachtou, když Emien vykasal kosatku. Vítr napnul plachty, cloumaje provazy po palubě. Chlapec se pohroužil na zádi do hromady záhybů vratiplachty, hledaje lano, jímž bylo přivázané kormidlo. Narazil rukou do prkna paluby a zaklel. Starobylá Callinde byla při své nedávné opravě vybavena i kormidelním veslem.

Lano udeřilo do vody a prohnutá příď lodi se uvolnila. Tathagres zvedla vratiplachtu, jakmile Emien přeťal lano na zádi mečem. Callinde vyrazila pod napnutými plachtami z přístaviště. Emien se pustil do vytahování plachet výš pomocí kladkostroje. Plátno se s praskáním napnulo. Plavidlo se stočilo na pravobok a razilo si cestu napříč zátokou.

Emien zatáhl za kormidlové veslo, maje přitom zkušený zrak upřen kupředu. Na závětrné straně kotvily dvě Kisburnovy lodi a před ním se rozprostírala volná mořská hladina. Emien cítil, jak se mu vzadu na krku ježí vlasy.

„Paní!“ Sklonil se, aby viděl přes vratiplachtu. „Z ústí přístavu už zmizela plachetnice.“

Tathagres spěchala k obrubníku člunu, aby se podívala. Řekla nahlas, aby přerušila dunění vody narážející na příď: „To je Kielmarkova práce. Vlajková loď se musela zřejmě opět obrátit k pobřeží.“

Nad zátokou zaznělo dunivé zaburácení. Emien pohlédl rozčileně na záď. Celá k moři obrácená strana skladiště se otevřela, odhalujíc pohled na zoubkované cimbuří uvnitř. Za nimi zaduněly dva katapulty a ve výklencích ve zdech se zaleskly čtyři ozubené kuše vybavené šípy.

„Pluj!“ Tathagres se zlomil hlas. „Pokud na nás vystřelí, zvládnu to.“

Emien řídil Callinde přímo vpřed – a najednou vykřikl. Jedna z Kisburnových lodí spustila člun. Šest námořníků, přitahovaných mrazivě se lesknoucími vlasy Tathagres, se sklánělo nad trupem člunu, míříce přímo za nimi. Emien přivázal lana a snažil se zuřivě přimět plachty, aby poháněly loď rychleji.

Kuše vypustily první dávku šípů – avšak jejich cílem nebyla Callinde. Šípy jim přeletěly nad hlavami a vnořily se s cáknutím do vln za zádí Morry.

„Střílejí, aby vyřadili z činnosti Gierje!“ Tathagres se naklonila přes lavici a zakřičela na důstojníka v přibližujícím se dlouhém člunu: „Vraťte se na loď a rozestavte muže ke zbraním. Chraňte démony před ocelí!“

Důstojník zasalutoval. Jeho veslaři zabrali vesly dozadu a člun otočili na bok. Emien srovnal kurs Callinde. Vzduchem proletěla druhá sprška šípů, následovaná třetí. Nyní šípy proklály kotevní lana Morry. Muži u kuší brzy zlepší schopnost zacílit. I přes šplouchání vody o boky Callinde Emien zaslechl nepříjemný rachot rumpálu, kterým se natahoval katapult.

Tathagres se skrčila pod obrubník člunu. „Zavolám na Gierje a vytáhnu nás z toho dřív, než nepřítel zničí ocelí jejich moc. Pluj na otevřené moře. Ať se přihodí cokoli, musíš doplout do Elrinfaeru co nejrychleji.“

Tathagres se opřela o stěžeň. Sklonila hlavu na zkřížené paže. Její ruce lehce spočívaly na náhrdelníku. Postupně se dostávaly do spojení s démony. Emien řídil loď zvedajícími se vlnami. Rozčilovalo ho zjištění, jak změkčilým se stal během těch několika měsíců u dvora. Callinde přeskakovala vlny jako vzpurný kůň, čímž nemilosrdně působila bolest jeho ramenům. Emien držel přímý kurs. Hořce proklínal toho, kdo tuto loď navrhl. Morra zůstala pomalu pozadu. Žalozpěv démonů Gierjů, nesený větrem, pronikal ale i skrz hučení vody čeřící se za lodí. Během chvilky jeho paní soustředí dostatek moci k přesunu. Emien, frustrovaný rychlostí jejího kouzlení, doufal, že Callinde skončí na útesech.

Ve chvíli, kdy přistála první dávka z katapultu, se Emien otočil a spatřil na obloze temnou linii klenutého oblouku. Jeho radost najednou zmizela. Nepřítel vystřelil bez přestání řadu střel. Ocelové oštěpy zasvištěly vzduchem a proťaly vodní hladinu, až se kolem nich rozstříkla sprška vody, stěží jeden yard od kýlu Morry. Zpěv Gierjů, vyrušených takovou blízkostí oceli, klesal a poté znovu nabýval na síle. Emien od plic zaklel. Železo v jakékoli formě ničilo jejich moc. Jediný zásah lanoví Morry by zlikvidoval vlajkovou loď i démony.

* * *

Kielmark, chráněný křovím u vchodu do jeskyně, se plazil po břiše. Lodním dalekohledem, opatřeným mosazným kroužkem, sledoval upřeně přístav. Byl rád, že se nemusí spoléhat jen na Taen, pokud chce získat nějaké informace. Díval se, jak dlouhé čluny nepřátel dopravují na břeh vojáky a jak ti potom spěchají jako jednolitá černá řada ke skladišti. Za chvíli bude muset posádka střílny čelit útoku. Hvízdání démonů Gierjů znělo hrozivě nad celým přístavem. Podivně nabíralo výšky. Kielmark, nehybný jako kámen, počítal útočníky a uvažoval. Katapulty měly možná tři minuty, aby zaměřily cíl.

Jedna kuše vystřelila. Vzduchem zasvištěla ocel a hlučně se zarazila do dřeva. Gierjové se zachvěli a jejich kvílení se ztišilo. Kielmark sklonil dalekohled a chlapecky se zašklebil na Jarica. „Dostanou ji,“ řekl. „Přestaň se mračit.“

Jaric neodpověděl. Seděl napjatě a tiše vedle Kilmarka. Přejel prsty ostří meče, který neměl ukrytý v pochvě. Pokoušel se na chvíli nemyslet na to, že Mathiesonův člun, mající vítr v plachtách, pluje neochvějně na otevřené moře. Taen se marně pokoušela otupit Jaricův neklid již od chvíle, kdy Emien začal vytahovat lana. Možnost, že klíče by se mohly dostat z jeho dosahu, chlapce trápila méně než jeho přísaha, kterou dal Keldricovi, že Callinde bude chovat jako poklad a že ji bude přechovávat v bezpečí.

„Dobrá, ať ti kvůli slzám nezrezaví výzbroj,“ upozornil ho Kielmark. Ale v jeho tvrdé tváři se zračil soucit, a potomek Pána ohně neplakal. „Pokud nás Gierjové nesežehnou v příští půldruhé minutě plameny, zapůjčím ti Troessu. Je rychlejší než Callinde a je vybavená tak, že se dá lépe ovládat.“

Ze skladiště se ozval katapult. Kielmark si přiložil dalekohled k oku včas, aby zahlédl, jak řada ostrých ocelových oštěpů letí na palubu Morry. Ocel na ni dopadala v oblouku před řadu námořníků. Přední košová čnělka sebou trhla a zlomena se naklonila dopředu. Řetěz dopadl na palubu a zpěv Gierjů začal znít neharmonicky.

* * *

Tathagres v transu ostře vykřikla. Kolem kloubů na jejích rukou se zajiskřilo a jiskry poté uhasly. Tathagres se svezla podél stěžně na palubu a zůstala potichu ležet, hrudí obrácená k obloze. Ruce měla volně položené podél těla. Emien nemohl říci, zda zemřela nebo jestli jen upadla do bezvědomí. Neodvažoval se opustit kormidlo, aby to zjistil.

Vzadu za lodí se náhle ozval zuřivý křik. Střechu skladiště, které ukrývalo střílnu, zachvátily plameny. Oblohu zakryl kouř. Ale katapulty pořád ještě střílely. Mířily správně a smrtelně nebezpečně. Další řetězová sprška střel prolétla lanovím, zanechávajíc za sebou stopu zkázy. Námořníci umírali, pokoušejíce se odstranit z Morry ocel, zatímco salvy z katapultů oškrabovaly nátěr z jejího trupu. Gierjové byli ochromeni. Jejich zpěv se změnil v kvílivý nářek bolesti, který posléze utichl. Ve chvíli, kdy ozbrojenci obklíčili skladiště a bojovali s jeho posádkou, aby ji přiměli ukončit palbu z kuší, celá přední část lodi byla rozstřílena oštěpy. Aby se loď zbavila oceli a démoni byli vysvobozeni z agónie, žádalo by si posádku a patřičné nástroje a celé hodiny práce.

Emien se díval na druhou stranu od přístavu. Ve tváři se mu zračilo znechucení. Námořníci se Gierjů báli. Zmatek vyvolaný Kielmarkovým úskokem by jim poskytl dostatečnou možnost výmluvy, aby to narušilo jejich disciplínu. Příliv dorážející na hrad z písku, pomyslel si Emien, jemuž se vybavila hořká vzpomínka z chlapeckých let. Kisburnovi důstojníci nikdy Morru neobrátí správným směrem. Neměl na výběr, musel plout do Elrinfaeru sám.

Callinde čelila vlnám. Přestože se dala těžko ovládat, byla pevná. Dorazila k pevnině Cliffhavenu a do jeho přístavu rychleji, než chlapec čekal. Pohlédl na Tathagres. Ta ležela roztažená na palubě, připomínajíc porcelánovou panenku. Nevykazovala žádné stopy toho, že by přicházela k vědomí. Emien si olízl slané rty. Mohl by do ní snadno vrazit nůž, když tam tak bezmocně ležela. Kdyby jí ukradl náhrdelník, mohl by se konečně pomstít Anskiereovi.

Emien, spokojený se svým plánem, otočil Callinde po větru. Člun se zhoupl, pohrávaje si s Tathagresiným nehybným tělem. Emien si své paní nevšímal. Hrabal se ve skříňce, dokud nenašel lodní dalekohled. Tentokrát se mu nepostaví do cesty nedbalost. Zapřel se patami o lavici, zvedl dalekohled k očím a přejel jím po moři, aby zjistil, zda proti němu nepluje Kisburnova hlídková loď.

Obzor však nebyl prázdný, jak očekával. Jako rytina vypálená do pruhu oblohy se tam tyčila řada stěžňů. Z každého z nich vlála vlajka s vlkem, kterého měl Kielmark v erbu. Vlna zvedla příď Callinde. Pod jejím kýlem vířila zpěněná voda. Emien přešel k protější lavici a namířil dalekohled na jih. I z té strany připlouvaly lodi. Byly ještě blíž. Do plachet jim foukal vítr. Kielmarkova flotila se vracela, majíc napnuty všechny plachty, aby bránila svůj ostrov.

Emien dalekohled rychle zasunul a skočil znovu ke kormidlu. Nad Morrou a její sesterskou lodí se stahoval neblahý osud. Emien, jenž uvízl mezi dvěma flotilami, měl jedinou možnost – obrátit se okamžitě na západ a vyplout na otevřené moře.

Chlapec se veškerou silou opřel o veslové kormidlo. Callinde zareagovala a vyrazila vpřed. Vítr narazil do plachet a napnul je. Strhl loď třicet stupňů od paty stěžně. Paluba se smýkla a odhodila bezvládné tělo Tathagres do podpalubí. Emien neměl čas ji vytahovat ven. Musel dostat loď z dosahu té smečky, vedené brigantýnou, a udržovat kurs na severozápad. To ho v tu chvíli plně zaměstnávalo.

Na rozdíl od kormidla kormidlové veslo nemohlo být použito k udržování pevného kursu. Emien tu skutečnost proklínal. Obloha nad přídí mezitím zlověstně ztěžkla černou hradbou mraků. Hrozilo hromobití. Pořádný námořník by skasal plachty. Kdyby tak ale učinil, kdyby je skasal jen trochu, způsobilo by mu to osudové zdržení. Bouře cloumala lanovím Callinde. Přes příď se valily spršky vody. Kormidlové veslo se pod Emienovýma rukama protáčelo a kroutilo. Bylo obtížné je ovládat, dokud na stěžních vlálo tolik plachet. Emien zaťal zuby. Zúženýma očima se díval, jak se brigantýna přibližuje k levoboku Callinde. Do obličeje mu narážely kapky deště. Emien doufal, že ho bouřka skryje. Zvedl hlavu a bláznivě zakřičel směrem k obloze. Mraky se otevřely a Callinde vplula, kolébajíc se, do temného přívalu lijáku.

Emien se zasmál a opřel se ramenem o veslo. Z místa u kormidla, kde stál, hlavní plachty neviděl. Ztrácely se v černé tmě. Emien se vzdaloval pronásledovatelům, chráněn šedými záclonami deště. Provaz ho pálil do prstů, když povoloval lana. Stočil Callinde po větru, aby plula po směru bouře. Kielmarkova flotila při tak špatné viditelnosti nikdy takovou malou lodičku neobjeví. Až se počasí zlepší, může zamířit k Elrinfaeru, kde na něj čekala moc, po které tolik toužil.

* * *

Déšť ustal o půlnoci. Vítr se přesunul na sever. Mraky překrývaly naleštěný srpek měsíce. Na hřebenech vln se objevil odraz jeho světla, když se Callinde kolébala v širokém průplavu. Za ní se v brázdě pěnila voda. Cliffhaven už dávno zmizel za obzorem. Emien byl v dostatečném bezpečí, aby si mohl odpočinout. Zajistil kormidlové veslo zmrzlými prsty. Hlavní plachty tiše pleskaly o sebe. Callinde se rytmicky zvedala nahoru a zase klesala dolů, tichá a opuštěná.

Ve skříňce na zádi našel Emien nůž, jenž patřil k vybavení lodi. Tiše jej vytáhl z pochvy a přejel zkusmo prstem po jeho ostří. Ocel byla dobře nabroušená. Drže nůž v ruce se chlapec plazil vpřed. Tathagres ležela na zádech. Bílé šaty měla ušpiněné od toho, jak spadla do podpalubí. Její tvář měla v měsíčním světle dětský a nevinný výraz. Rozházené vlasy zářily jako mráz na jejích zápěstích, tak štíhlých, že je Emien mohl snadno obejmout pomocí palce a ukazováčku jedné ruky. Brnění na její hrudi se matně lesklo. Emien byl zklamán, když viděl, že Tathagres ještě dýchá. Přikradl se blíž, maje zrak upřen s intenzitou predátora na slabou záři zlata náhrdelníku na jejím krku.

Vstoupil do stínu pod plachtou. Najednou šlápl na lodní dalekohled, který zůstal opřen o stěh. Mosaz hlasitě udeřila o dřevo a Tathagres otevřela oči.

Emien ztuhl. Schoval nůž do pláště. Tiše zaklel a sklonil se s předstíranou starostí ke své paní.

Tathagres ho pozorovala. Ve fialkových očích se jí zračila chladná ostražitost. Promluvila k němu s okázalou lhostejností. „Ach ano, jsi velmi chytrý.“ V jejím úsměvu se skrývala palčivá zlovolnost. „Ale já se chytrých lidí nebojím. Jsme pronásledováni.“

Emien zděšeně zadržel dech. „Ztratil jsem brigantýnu v bouři.“

„Ne.“ Tathagres se posadila. I přes rozházené vlasy se jí v obličeji zračila povýšenost. „Ne, Kielmark ne,“ řekla. „To tvoje vlastní sestra tě teď zastaví. Taen tě sleduje v lodi, která byla postavena tak, aby plula rychle. Hodláš tu sedět a čekat na ni?“

Emien sebou trhl. V sevřené pěsti se mu zachvěla chladná ocel.

Tathagres nůž vůbec nepřekvapil. Zasmála se a zamračila se na něj tak, až ho to zabolelo. „Ty blázne. Ztratili jsme Cliffhaven, poněvadž Taen získala od Vaereů mistrovství spřadačky snů.“

Emien stál ve stínu, proto se nedalo poznat, jak se tváří. Ale poslouchal. Ruka, v níž svíral nůž, se mu přestala chvět. Měsíční světlo ozářilo ostří nože a to se zalesklo ve tmě. Do boků Callinde narážely vlny, až to v jejím lanoví praštělo. Tathagres chvíli uvažovala a potom to celé shrnula: „Tvá sestra oslepila Thienze. Zmátla nás všechny iluzí, takže jí král padl do pasti.“ Čarodějka svou úvahu dokončila s vypočítavou zlovůli: „Chtěla, abys zemřel spolu s nimi, Emiene.

Emienův dech se procedil se syčením skrz zuby. Chlapec, nebezpečně rozhodnut ihned jednat, zvedl hlavu a pohlédl na sever. Na obzoru zářilo světlo, slabé jako pouhá jiskérka, příliš oranžové na to, aby se dalo splést se svitem hvězd.

„Ta loď se jmenuje Troessa,“ dodala Tathagres. „Kielmark prohlásil, že ji dá za odměnu tomu, kdo zničí Kisburnovy muže. Pozvedni nůž, jinak Taen dorazí do Elrinfaeru před námi a snad tě i připraví o život.“

Ostří nože se zalesklo a pokleslo. Emien se přerývaně nadechl. Zmocnila se ho bezdůvodná zuřivost, když vyskočil a vrátil se ke kormidlu. Tam vrazil nůž do zadního vazu Callinde. Pak popadl veslové kormidlo a prudce jím škubl, čímž málem zničil okolní vybavení, a obrátil loď na jihovýchod. Napjaté plachty narážely do kladek. Zábradlí na zádi se zvedlo, když Callinde nabrala směr a znovu zamířila k Elrinfaeru.

Emienův profil, ozářený měsíčním světlem jako kamej, připomínal nenávistně se šklebící masku, když mířil vstříc setkání s tou samou sestrou, kvůli které opustil Imrill Kand, aby ji zachránil. Ztracen ve své zlobě věnoval stěží pozornost ženě, která ho ze stínu pozorovala. Tathagres svého panoše studovala, vědoma si jeho smrtelně nebezpečné nabroušenosti. Znovu se naprosto spokojená usmála. Chlapec s vraždou počká do rána, až ji dopraví ke skále, na níž se nad mořem tyčí věž Elrinfaeru.

Tathagres se posadila, opřela se a zavřela oči. Rukama objímala kostku z černého kamene, jako by ji chtěla chránit. V ní se skrývaly obranné síly Elrinfaeru. Až se rozední, účelu jejích démonských mistrů bude dosaženo. Když se ponořila do spánku, její údy se kroutily, jako by ji ve snu pronásledovala příšerná noční můra.

Noc ubíhala. Dokonce ani Prokletí Koru by neuhodli, že Taeniny schopnosti před nimi ukryly dalšího muže. Ivainson Jaric se skláněl se zarputilou kuráží nad kormidlem Troessy. Světlé vlasy měl pokryté solí. Emien byl ale lepší námořník. Plul rychleji než Kielmarkova malá dvoustěžňová plachetnice. Obě srovnatelné lodi si razily cestu vlnami k Elrinfaeru.

* * *

Vítr se na severu utišil a jenom šeptal. Za svítání se nad pobřežím rozprostřela mlha, hustá jako vlna nasáklá olejem. Jaric řídil Troessu jednou rukou. Natáhl se přes kokpit a uhasil lucernu, která v noci osvětlovala kompas. Taen ležela na přídi. Upadla vyčerpáním do hlubokého, bezesného spánku. Vlasy, připomínající stonky bylin, jí ležely rozházené po ramenou. Ruce měla podložené pod obličejem, aby se jí hlava na mírně se kolébající lodi nehýbala.

V ranním šeru Jaric málem zapomněl, jak je hubená. Mlha zamaskovala známky vyčerpání pod jejíma očima, tmavé kruhy. Zjemnila úhly v místech, kde jí kosti až moc vystupovaly pod kůží. Obrana Cliffhavenu ji stála hromadu sil, duševních i fyzických. Po celé tři dny spřádala nad ostrovem vzájemně propojené závoje iluzí, aby skryla před Thienzem Kielmarkovy úmysly, zatímco muži vytvářeli z opuštěných lodí a napůl shnilých rybářských člunů přesné kopie brigantýn. Vrhla svůj talent proti démonůn, kteří se ocitli až moc těsně v jejich blízkosti. Drze přitom posílala vzkazy od Kielmarka jeho kapitánům a přijímala odpovědi. Všechno to, čeho dosáhla, bylo z věrnosti Anskiereovi. Ta myšlenka Jarica vyváděla z míry. V docích, když Troessa odplula, složil král renegátů přísahu, že je Taen velmi zavázán. V jeho tvrdé tváři byly znát stopy slz.

Ve spánku vypadala Taen ve svých šatech spřadačky snů, nyní ušpiněných od prachu a soli, jako křehké dítě. Podle jejího zjevu se nedalo odhadnout, že je to kouzelnice vycvičená Vaerey. Její nevinné rysy neodrážely ani stopu po odvaze, která jí umožňovala pronásledovat milovaného bratra jako nepřítele.

Jaric, plavící se hustou clonou mlhy, pozoroval dívku, která podnikla první kroky jako chromá rybářova dcera z Imrill Kandu. V jejích bezvýznamných začátcích našel důkaz, že síla může vzniknout i ze slabosti. Toto poznání mu propůjčilo naději, že jednoho dne by mohl získat sebedůvěru a zvládnout svůj osud potomka Pána ohně.

Uběhla jedna hodina, potom dvě. Nad hladinou moře se vznášela mlha, neprostupná jako peřina. Troessa plula jako duch kupředu, řízena kompasem. I přes hluk jejích strojů Jaric slyšel vzdálený hukot příboje. Pokud by jejich kurs nenarušoval proud, břehy Elrinfaeru by již ležely před nimi.

Taen se náhle probudila ze spánku se zděšeným výkřikem. Házela sebou po palubě. „Ne! Emiene, ne!“

Jaric skočil kupředu a chytil ji za štíhlá zápěstí. Ruce se mu zapletly do jejích černých vlasů, když ji přitahoval k sobě. Chvějící se dívka se mu s pláčem schoulila do náruče. „Taen, co se děje?“

Plachty nad jejich hlavami se zmítaly a neřízená Troessa se stočila po větru. Jaric si kouzelnici opřel o rameno. Toužil mít moc ji ochránit. Nedaleký příboj se tříštil o břehy Elrinfaeru, který dosud nebyl v dohledu. Taen pozvedla ztrápeně oči. Snová linie, která ji probudila z noční můry, se jí vymkla z kontroly a přinutila Jarica spojit se s jejím snem.

Jarica se zmocnila ledově chladná nenávist. Pevně stiskl hranu lavice Callinde. Loď ležela na pláži na písku pokrytém pěnou příboje a její plachty zplihle visely ze stěžňů. Přesto ale chlapce netrápilo nedbalé zacházení s ní, poněvadž emoce, které zažil, byly jiné. Vyskočil na břeh v Emienových botách, aby následoval svou bělovlasou paní. Prsty pevně svíral nůž bez pochvy ukrytý v záhybech oděvu.

Tiše a smrtelně nebezpečně se napřímil a skočil. V mlze se zaleskla ocel. Jeho duši otrávil pocit vítězství. Zvedl paži a vnořil nůž do zad bezbranné ženy, mezi její lopatky.

Tathagres klopýtla a upadla. Světlé vlasy se rozprostřely po písku, kterého se nedotkla lidská noha. Krásné rysy její tváře se zkroutily v agónii, když jí Emien strhl límec a sáhl po zlatém náhrdelníku ukrytém pod ním. Chytil jej a prudce jím trhl. Ukázalo se, že kov je dutý. Praskl a rozbil se. Po kloubech Emienových prstů začala stékat tmavá tekutina. Na jeho kůži, sežehnuté žíravou reakcí, se objevily krvácející puchýře. Emien vykřikl. Uskočil vzad, právě když cosi jiného se mu začalo vpalovat do mysli jako žhavý drát.

Kontakt se přerušil. Jaric si znovu uvědomil mírné kolébání Troessy. Zadíval se zděšeně na spřadačku snů, která se opírala o jeho rameno.

Hukot příboje, nebezpečně blízkého, zněl hlasitěji. Taen jej zaslechla a vysvobodila se z Jaricovy náruče. „Pluj!“ křikla na něho jako šílená. „Tathagres umírá a Emien má ty klíče.“

Jaric klopýtl o lavici na zádi Troessy a narazil plnou vahou do kormidla. Loď se zhoupla, k zbláznění pomalá. Její plachty začaly pleskat o sebe ve větru a pak se zase napínaly. Vzduchem otřáslo dunění hromu. Zvedl se prudký vítr. Lanovím cloumala divoce bouře a Troessa se naklonila napříč na bok.

Taen se přidržovala ochromeně na přídi drobnýma rukama kosatky. Plachta povlávala ve větru, který ji trhal na kusy. Přes příď se převalila sprška vody. Jaric, napůl oslepený slanou vodou, znovu získal nadvládu nad kormidlem. Mlha se rozestupovala a trhala. Na závětrné straně se tyčily nad pobřežím terasovité skály a věž Elrinfaeru, jež neměla žádná okna, zabodávající se jako paprsek do oblohy.

Troessa se nadzvedla na hřebenu vlny. Jaric se naklonil vpřed a strhl její olovem pobitý kymácející se kýl do správného směru. Vlna se s hukotem zlomila, nesouc loď ke břehu. Jaric letmo zahlédl Callinde, která se bokem tiskla na pláž, na niž dorážel příboj. Taen se pustila hlavního stěžně. Vratipeň se zhoupl a zatarasil Jaricovi výhled. On se však nepotřeboval nikam dívat, aby rozpoznal drobnou nehybnou postavu, která ležela opodál, pod úpatím skal.

Troessa se skřípěním přistála u břehu. Taen přeskočila čelen a skočila do studené mořské vody, která jí sahala až po lýtka. Jaric ji následoval. Zpěněná voda se mu přelévala přes okraj holínek, když zatáhl za lano uvázané k přídi. Lehký člun, zbavený váhy, sklouzl na bok, když se kolem jeho směrového kormidla přehnala další vlna. Jaric zatáhl za lano, vděčen za to, že se nemusí namáhat s těžším trupem Callinde. Když přešel mělčinu a došel k místu, kam sahal příboj, Taen už byla daleko vpředu.

Oblohu rozčísl blesk a ozvalo se zahřmění. Jaric vnořil ruce do skříňky na přídi Troessy a vytáhl z ní dýku a meč. Mokrá kůže se mu lepila k nohám, které začaly být polepené suchým pískem, když běžel po pláži. Před sebou spatřil spřadačku snů, osvětlenou září blesku, kterak se sklání nad zhrouceným tělem Tathagres.

„Zastav Emiena!“ zakřičela, aby přehlušila řádění živlů. „Já zůstanu u ní.“

Jaric zaváhal. Vedle hrozivě vypadajících skal si připadal jako trpaslík. Dotkl se nejistě jílce meče. Uvažoval, co Telemark cítil, když jako žoldnéř vévodovy armády v Corlinu zabíjel. To pomyšlení v něm pozvedlo všechny pochybnosti, které otravovaly jeho dětství v Morbrithu.

„Jdi!“ Taenina prosba zněla naléhavě a sklíčeně. „Emien touží porušit kouzla chránící věž.“

Vzduchem otřásl hrom. Jaric se zachvěl. Krátkými ostrými pohyby vytáhl z pochvy meč a dýku. Opasek s pochvou na meč odhodil do písku a vyrazil ke skalám. Kdysi v Seitforestu překonal hranice svých možností, když byl Telemarkův život ohrožen. Nyní, aby zbavil Taen hrůzy z toho, že musí čelit bratrovi, se postaví Emienovi s mečem v ruce a zastaví ho, bude-li moci.

* * *

Taen sledovala očima zamlženýma slzami Jarica, dokud nezmizel na svahu. Cítila se být rozpolcená nesnesitelným faktem, že jeho úspěch je závislý na prohře jejího jediného bratra. Ale nyní nebyl čas zabývat se neužitečnými emocemi. Taen se ovládla s železnou vůlí. Shromáždila své schopnosti spřadačky snů a namířila své myšlenky k ženě, kterou objímala rukama.

Tathagres ležela nehybně na boku, majíc ruce rozhozené. Její náramky vyryly do písku pod jejími zápěstími půlměsíce. Drobný štěrk, zčernalý vytékající krví, se jí lepil na záda a ramena. Emien nůž vytáhl. Pod jejími šaty a brněním se černala ošklivá rána. Taen odhrnula pramen hedvábných vlasů a odhalila bledou ženinu tvář, jejíž jemné rysy neztratily nic ze své krásy, přestože se již Tathagres ocitla na prahu smrti. I přes všechen výcvik, jehož se Taen dostalo od Vaereů, jí nemohla nijak pomoci. Ale kvůli svému bratrovi vyslala snové volání do mysli umírající ženy, jejíž hlavu držela ve svých rukou.

„Meryo?“

Tathagresina víčka se zachvěla a otevřela. Fialkové oči se zahleděly na oblohu. Voskově bledé rty se rozevřely a téměř roztáhly v úsměvu. Taen totiž použila jméno, které dala Tathagres její matka. Do mysli se jí vkrádala temnota. Zesláblá Tathagres se ponořila s bolestným povzdechem do temného příboje. Mysl jí přestala fungovat.

Snové volání ji přivolalo zpátky. „Meryo! Co ti Emien vzal?“ Taen to potřebovala vědět. Zachytila vytrácející se obraz lesa, ve kterém kdysi otec zakázal malé holčičce si hrát. Ale dítě neposlechlo. Smějící se a udýchaná Merya proklouzla mezi stromy, zahalenými letním příšeřím. Vábily ji tóny flétny. Ale hudebník běžel vesele před ní. Nořil se do houštin a skláněl se před větvemi. Merya jej nemohla dostihnout. Náhle se jí zmocnila temnota. Proklatí Koru jí kolem krku připjali zlatý náhrdelník a pak jim sloužila pod jménem Tathagres. Na svou lidskou rodinu zapomněla.

Taen obemkla svou vůlí vlákenka prchajícího života. Přinutila se vznést zoufalý dotaz: „Ten náhrdelník. Obsahoval krystaly Sathidu?“

Merya, neboli Tathagres, se zachvěla. Myšlenky se jí horečnatě honily hlavou, připomínajíce drobné jiskřičky vystupující ze stínů, jak se usilovně snažila odpovědět na volání spřadačky snů. Emien, varuj Emiena. Dědictvím toho náhrdelníku je bída. Běda smrtelníkovi, který se jej dotkne, neboť bude sloužit silám Prokletých Koru bez naděje až do konce svého života. Varuj Emiena, vyslala Merya ze své mysli. Přestala však dýchat dřív, než mohla svůj vzkaz dokončit.

Spřadačka snů se zachvěla. Nedočkala se jiné odpovědi než bezbřehé noci, plné nicoty. Zeslábla smutkem a poznáním, které otravovalo její duši. Žena, vysvobozená smrtí, spočívala mírumilovně v písku. Její tělo vyzařovalo lidskost, kterou mohla mít, kdyby prožila svůj vlastní život. Taen si všimla, že ona a Merya jako dítě si byly spíš podobné než rozdílné. Obě byly již od narození nadány citlivostí a vnímavostí hlubší, než jakou se vyznačovala většina smrtelníků. Taen, chráněná Anskierem, byla poslána bezpečně na ostrov Vaere. Ale Meryu, a nyní i Emiena, takové štěstí nepotkalo.

* * *

Blesk se hadovitě stočil nad skalami, ale nepršelo. Taen běžela po ostré břidlici, která vystupovala na povrch. Vítr cloumal větvemi podrostu a rval je a hrom otřásal půdou pod jejíma nohama. Taen rychle a zoufale šplhala vzhůru, jista si tím, že za tohle počasí může Emien, který se míchal do obranných kouzel.

Zastavila se a rozhlédla se po neúrodných výšinách. Po Jaricovi ani bratrovi však nespatřila jedinou stopu. Použila k hledání svůj talent, ale její schopnost snového průzkumu překonala vířící silová pole. Obranné síly Elrinfaeru byly silnější než jakákoli kouzla v Keithlandu, řekl Tamlin. Démoni Mhargové, kteří tam byli spoutáni, byli dost nebezpeční, aby zničili všechen život. Nyní se je Emien pokoušel osvobodit.

Taen se vyšplhala na pahorek. Dech ji pálil v plicích. Věž Elrinfaeru, tyčící se osaměle na pozadí potemnělé oblohy, byla dominantou útesu za strží, ve které se válelo plno balvanů. Modrofialové světlo přeťalo výšiny a do země udeřil blesk. Proťal ji jako kopí, vymrštěn uvolněnou energií, když klíče uvolnily síly, které byly neměnné po celá staletí a přivedly je k životu.

Taen běžela. Dotíral na ni zpětný náraz rozžhaveného vzduchu. V burácení hromu zaslechla slabé řinčení zbraní. Otočila se po zvuku, nedbajíc na trnité keře, které jí drásaly lýtka. Popohánělo ji pochopení Meryiny posedlosti. Probíjela si cestu vzhůru do svahu. Jestliže Emien podlehl silám, na které si dělala nárok Tathagres, Jaricovy jemné způsoby chování se nebudou moci porovnávat s temnou nenávistí Prokletých Koru.

Taen uskočila před padajícím balvanem a prodírala se křovím na vzdálené straně. Mezi větvemi se leskla v záři blesku ocel.

Hrom přehlušil údery zbraní o sebe, když dýka narazila na ostří meče. Jaric zavrávoral. Snažil se provést protiútok. Emien ale postupoval vpřed. Taen se zastavila. Čelíc skutečnosti, že její bratr, kterého v Imrill Kandu tak milovala, dobrovolně propadl zlu, nebyla schopna reagovat.

Ale Jaric se vzpamatoval. Protože byl štíhlejší a mrštnější, dokázal provést klamný manévr a uskočit. Pod Emienovými holínkami klouzal štěrk. Odrazil Jaricovu dýku a potom jeho další výpad. Ocel skřípěla, když se zarazila o ostří zbraně, kterou šermoval jeho protivník. Emien se předklonil, pokoušeje se brutální silou narušit soupeřovo úsilí. Jaric jej ale odrazil. Poté následovalo divoké narážení oceli o ocel. Taen si povšimla, že síly nejsou vyrovnané. Nejenže chlapec byl nezkušený, ale Emien trénoval osm měsíců s nejlepšími Kisburnovými královskými mistry Šermíři. Jaric většinu zimy strávil kladením pastí v sněhem spoutané divočině Seitforestu. Emien učinil výpad. Jaric soupeře minul. Otočil se a vrazil ramenem do trnitého shluku houští. Za jeho zády zazářil blesk. Oslepeného Emiena hnala dopředu impulzivní zášť. Jeho meč přetínal větve. Jaric zavrávoral a poklekl na jedno koleno. Byl dost blízko Taen, aby mohla slyšet, jak těžce oddechuje. Emien se usmál. Ve tváři se mu objevil výraz nelidského triumfu. Naklonil meč, aby soupeři zasadil smrtelnou ránu. Taen shromáždila své síly, které jí měly pomoci mu v tom zabránit, příliš pozdě. Emoce otřásly její soustředěností. Její zablokované schopnosti selhaly. Emienův meč vyrazil vpřed. Jaric sebou zoufale trhl. Zbraně narazily s cinknutím o sebe, když Jaric zvedl dýku, aby se bránil. Kov po nárazu zařinčel. Ostří Emienovy zbraně proťalo vzduch. Odchýlilo se od Jaricova ramene. Jaric natáhl pravou ruku, ale nemohl vysvobodit meč z křoví. Emien zjistil, že jeho protivník je bezbranný. Vytáhl zpoza opasku vlastní dýku, sevřel ji oběma rukama a máchl jí.

Jaric se snažil útoku odolat. Šlachy na levé ruce mu zbělely. Svaly se mu chvěly vyčerpáním. Váhou se nemohl se svým protivníkem srovnávat. Zakřivená ocel dýky se blížila s nevyhnutelnou konečnou platností k jeho krku. Znovu se zablesklo. Světlo blesku na chvíli ozářilo okamžik Emienova vítězství. Klouby prstů, zčernalé spáleninami, se tiskly dolů, podél Jaricovy tváře. Taen se dívala na stopy zápasu. S děsivou jistotou sledovala bratrovu tvář a našla v ní divokou, bezdůvodnou krutost. Démoni již nad ním nezvratně získali nadvládu.

Taen vykřikla, rozpolcená smutkem. Bratr, kterého tak milovala v Imrill Kandu, měl raději zemřít, než aby zradil vlastní národ. Vedena děsivým milosrdenstvím, shromáždila své síly a udeřila.

Emien vykřikl a vrávoravě ustoupil vzad. Ocel zaskřípala, zazvonila a oddělila se. Jaric se přinutil vstát. Konečně se mu meč podařilo vytáhnout. Vyskočil, připravený čelit soupeři. Ale Emien poklesl na kolena. Nervy mu přestaly v prstech pracovat a meč mu vyklouzl z ruky. Dopadl se zazvoněním na kámen.

Jaric zvedl svůj meč a namířil jej na soupeřovo hrdlo. Taen přiběhla a popadla krabičku z černého kamene, která obsahovala klíče od Elrinfaeru. Jaric zaváhal, když byl úkol, který mu dal Anskiere, splněn.

Taen zmučeně vzlykla. „Pro Keithland, rychle udeř.“

Ale Jaric ve vyděšeném chlapci, na kterého mířil mečem, neviděl žádnou hrozbu. Emien, opuštěný ve svém zoufalství, se nekontrolovaně rozplakal. Jako poražený vypadal zlomeně a pateticky. Jaric s ním soucítil. Trhl sebou. Na zlomek okamžiku zaváhal. Emien se vyhnul ostří jeho meče a utekl. Skočil do houští a zmizel ve tmě.

Taen se posbírala natolik, aby ho mohla sledovat.

Ale Jaric odhodil meč a chytil ji za rameno. „Nech ho. Jak nám může uškodit?“

Taen, nadmíru vyčerpaná, mu padla do náruče, aby v ní hledala útěchu. Ať Vaereové rozhodnou o bratrově osudu. Už nemohla vydržet ho i nadále pronásledovat.

Epilog

Pod Kielmarkovými holínkami křupal písek, když kráčel podél hranice příboje na severním břehu Cliffhavenu. Pozdě odpoledne, zatímco jeho kapitáni slavili v pevnosti, se šel sám projít po pláži. Konečně se zbavil nepřátel. Na rameni mu visel jeho velký luk. Osamělé větry mu čechraly vlasy a shrnovaly mu je do čela. Kielmark se zastavil, aby se nadýchal oceánského vzduchu. Jeho nezdolná pýcha se mísila se smutkem. Vítězství mělo nahořklou příchuť. Mnoho skvělých mužů zemřelo jenom kvůli touze démonů rozsévat nešváry.

Sklánějící se sluneční svit vytvářel na ledových útesech, zvedajících se nad mořem, divoké odrazy. Led představoval obranu před démony mrazu a azyl pro přítele. Přesto ale Anskiereova kouzla stále ještě představovala magnet na potíže. Kielmark pociťoval rozporuplnost. Pohlédl úkosem před sebe a spatřil štíhlou postavu v šedé pláštěnce s kapucí, která se krčila u ledového hřebene. Démon Llondel nahlížel do pevnosti Strážce bouře, maje oranžové oči vyzývavě pozvednuté.

Kielmark zaklel a sundal luk. Nehledě na nebezpečí, vsadil do drážky šíp a napnul tětivu.

Llondel varovně zasyčel.

Ale Kielmark, který netoleroval vetřelce, podvědomě namířil a vystřelil.

Šíp, zlatě zářící v slunečním světle, opsal oblouk. Kielmark sledoval jeho let. Pocítil přitom, jak mu myšlenky explodují v obrazy. Ale odveta vyslaná Llondelem zeslábla, zkroutila se a pokřivila nezkrotnou radostí. Vidina lodí bez posádky a přístavu zaplaveného cizinci se v ohnisku zakalila. Vystřídala ji jiná vidina, obsahující výraznější informace pro Strážce bouře z Elrinfaeru.

Kielmark, stojící v písku, cítil dvojnásobný neklid. Spatřil rozlehlý výhled na oceán. Po něm plula Callinde a za sebou vlekla lehčí a menší Troessu. Jaric, svírající kormidlo, mířil do Cliffhavenu. Taen se mu opírala o rameno. Klíče od Elrinfaeru byly v bezpečí.

Když ho Llondel konečně pustil, Kielmark se napřímil. Démon zmizel. Ale vítr zpíval méně kvílivě, když vanul přes hromady ledu. Dole pod skalami se moře lesklo jako drahokamy.

Cyklus ohně

Kniha první

Janny Wurts

Strážce bouře

Z anglického originálu

THE CYCLE OF FIRE – Book One

STORMWARDEN

vydaného firmou HarperPrism

A Division of HarperCollins Publishers

10 East 53rd Street,

New York, N. Y. 10022, USA v roce 1995

přeložila Jarmila Gajdová

Vydal Radomír Suchánek, ul. Kosmonautů 2, Brno

jako svou 733. publikaci v roce 2001

První vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

Doporučená cena včetně DPH 209 Kč

ISBN 80-7174-431-X