Janny Wurts - Cestou na Camelot

Wurts Janny

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Vydejte se k Mostu ze snů, kde právě došlo ke krutému útoku na poslední Strom, který ještě spojuje náš svět s kouzelným světem víl. Tento odsouzeníhodný čin bude mít vážné následky! Sledujte osudy, radosti i strasti Michaela Christophera Jensena, jr., a hlavně jeho opakovaná setkání s kosmickým pirátem MacKenziem Jamesem – kdo z těch dvou je však skutečně zločinec? V citlivě a dojemně napsané nosné povídce překládá čtenáři nádhernou a strhující možnost úniku od bolesti a utrpení, které s sebou přináší smrtelná nemoc. V povídkové sbírce Cestou na Camelot se Janny Wurtsová představuje v plné šíři svého spisovatelského talentu jako citlivá, vtipná, nápaditá a naprosto podmanivá. Sbírka kterou právě držíte v rukou, je třída sama pro sebe.

Cestou

na Camelot

Janny Wurts

NÁVRAT®

THAT WAY LIES

CAMELOT

© Copyright by Janny Wurts – 1994

© Cover art by Janny Wurts

/ via Thomas Schlück Agency – 2003

© Translation by Tomáš Suchomel – 2001

© for the Czech edition by Radomír Suchánek – 2003

ISBN 80-7174-535-9

Mým čtenářům –

kouzelníkům, díky nimž mohou knihy existovat

Hledač cest

Když si Sabin uvědomila svou chybu, byla hluboká noc. Ciondo už dávno pozhasínal lucerny a všichni spali. Sabin tu bydlela teprve krátce; přišla vypomoci přes léto s prací na šalupě, a tak se stalo, že si zapomněla v přístavišti kabát. Zůstal tam, kde jí vypadl z ruky, přehozen přes kýl rybářského člunu otočeného na noc dnem vzhůru. Teď už musel být celý provlhlý noční mlhou a nejspíš začínal být cítit plísní – stačí jen několik hodin, aby se mu rozlezla po mnohokrát zalátaných a sluncem vyrudlých ramenou. Pokud se ovšem někdo nevyhrabe zpod teplých přikrývek a nezajde pro něj na pláž.

Zvedal se vítr a Sabin poslouchala, jak jeho poryvy narážejí do střechy a skučí borovicovými větrolamy lemujícími vysoké útesy. Jakmile zapadlo slunce, zdálo se, jako by léto v ten okamžik přešlo do zimy. Průvan, který teď táhl dovnitř tisícem ukrytých štěrbin, s sebou přinášel vůni severních sněhů. Dřevěná podlaha pod Sabininýma bosýma nohama studila zrovna tak. Zatímco se dívka ve spěchu oblékala, zabloudil její pohled prasklinou v okenici ven. Na obloze zářil měsíc, ale přes něj visel tenký, na cáry rozervaný mrak, který vrhal temně stříbřité stíny, honící se sem a tam nesmírnou plochou moře. Stezka k přístavišti byla příkrá a místy i dost nebezpečná, kamenitá a plná zrádných zakroucených kořenů. Noha nepozorného chodce mohla po nich sklouznout, dokonce i když slunce svítilo a nebe bylo bez mráčku.

Jsem hloupá husa, říkala si Sabin snad už posté, beznadějný blázen, který ve dne sní s otevřenýma očima a nemyslí na to, co dělá. Nejraději by nahlas vztekle zaklela, jako to dělá její strýček, když mu z rukou vyklouzne vlhká síť, jenže měla strach, aby někoho nevzbudila. Celý dům spal jako zabitý. Nebylo slyšet dokonce ani tetu, která pokaždé ještě dlouho po setmění vzlykala do polštáře pro svého syna, jehož si přednedávnem vzalo moře. Byl to Sabinin bratranec, jen o čtyři roky starší než ona. Sabin ovšem na svých čtrnáct let ani zdaleka nevypadala, a ať se bude snažit jak chce, nikdy nevyroste tak, aby bratránka doopravdy nahradila.

„Jistě, děvče může pracovat hodně tvrdě a zastat povinnosti chlapce,“ shrnul to strýček Ciondo až příliš otevřeně. „Ačkoliv ty nikdy nebudeš dost silná, abys zastala mužskou práci.“

Jenomže rybářské sítě byly těžké a šalupa stará. Její staré, podřené a tisíckrát opravované boky potřebovaly stále další a další opravy. Dívčí ruce byly lepší než vůbec žádné, alespoň její matka na tom trvala, a strýček Ciondo nakonec bez velkého nadšení souhlasil, že tetě Kale bude lépe, když se u každého jídla nebude muset dívat na prázdnou židli na protější straně stolu. Sabin potom dostala nějaké ty přikrývky a v podkroví kavalec, který všude tlačil. K tomu patřilo ještě staré námořnické oblečení prosáklé zápachem mořské vody a ryb. Mizerné dárky, ale pro Sabin v té chvíli neocenitelné, protože by se bez nich prostě neobešla.

Takže se nedalo nic dělat: pro kabát v přístavišti bylo třeba zajít.

Sabin chvíli naslepo šátrala po podlaze, než nahmatala své navlhlé boty. S kalhotami se raději ani nechtěla zdržovat, a tak si místo nich natáhla jen rybářskou halenu mužské velikosti, která jí sahala skoro až po kolena. Aby si uvolnila ruce, bylo potřeba pořádně si vykasat rukávy. Kolem pasu si uvázala kus provazu, aby jí halena ve větru příliš neplandala, i když tak pozdě v noci už venku zaručeně nebyl nikdo, komu by snad mohlo vadit, že se tam potlouká polonahá.

Prkenná podlaha jí pod nohama hlasitě zavrzala, a když za sebou o chvíli později zavírala větrem ošlehané venkovní dveře z dubových fošen, domovní petlice zapadla s hlasitým klapnutím. „Sabin,“ vyčinila sama sobě, protože se jí přitom podařilo zachytit patou o práh a jenom tak tak se nenatáhla hned u domovních dveří. „Přestaň sebou mlátit a dělat rámus, jinak si tě někdo splete s trollem, který přišel tropit neplechu, a střelí tě rovnou do zad.“

Až na to, že ve vesnici se nikdo neobtěžoval schovávat doma byť i jenom luk a šípy. Tamní rybáři měli všehovšudy nože na kuchání ryb a kuchyňské náčiní a Sabin věděla, že házet v noci po trollech něco takového může být dost riskantní. Když totiž takový troll dostane do ruky třeba jen kus železa, jednoho dne s ním určitě někoho zavraždí, alespoň tak to Sabin vždycky říkala její matka, aby ji nějak přiměla nenechávat věci rozházené všude okolo. Sabin si povzdechla: kdyby poslouchala, co se jí říkalo, visel by nyní její kabát v pořádku na háčku u krbu a přes noc by jaksepatří vyschnul.

Měsíc se schoval za mraky, takže už ho skoro nebylo vidět, a stezka vedoucí k moři klesala hned za zahradní brankou dolů do hlubin. Sabin zakopla o kus břidlice válející se na cestě a zaklela jako pravá rybářská žena, protože strýček teď nebyl nablízku, aby jí náležitě vyčinil. Stezka zahnula doleva, pak zase zpátky a prudký sestup pokračoval. Na západní straně strměly skalnaté útesy porostlé mechem a v jejich puklinách se ukrývaly tisíce starých ptačích hnízd. Měsíc na chvíli vykoukl zpoza mraku, a borovice, které se ze všech sil držely na níže položených útesech, zaskučely pod náporem vichru. Sabin zahlédla jejich rozkývané kmeny, strohé siluety na pozadí stříbřitých krajek příbojových vln, které vyčerpány stékaly po útesech v podivných křivkách zpět do moře. Pohodila hlavou, aby jí rozcuchané vlasy nepadaly do očí. Noc kolem ní běsnila. Dokonce i podrážkami kožených bot cítila, jak obrovské vlny s třeskem narážejí do útesů.

Noc, která k pobřeží přináší vraky lodí, říkala si Sabin – měla už teď v krvi tolik mořské vody, že měnící se nálady moře dokázala vnímat docela dobře. Pospíchala dál, dolů po kamenité stezce, která se postupně změnila v písečnou, i když napohled zůstala právě tak černočerná jako předtím. Z temnoty vanul nepříjemný chlad. Sabin minula poslední skupinku stromů a vydala se po pláži táhnoucí se do dáli. Měsíc na chvíli vyšel, ale znovu se schoval. Podél útesů se příboj rozrážel o skaliska a vodní pěna létala vzduchem jako vlající hřívy bílých koní. Jako by se jich tam shromáždilo celé obrovské stádo, koně cválali sem a tam s nataženými krky, až se hučení příboje začalo podobat burácení kopyt tepajících zemi. Sabin naráz zapomněla na to, jak bláznivé jsou její denní sny, kvůli kterým se teď v noci musí potloukat po pláži. Jako kdyby ji oslovil neznámý hlas, zastavila se docela tiše a upírala zrak na moře. Na okamžik se jí zdálo, jako by ti koně byli skuteční. Tam! Zahlédla kratičký odlesk rudých nozder v podlouhlém, měsícem vyběleném koňském obličeji a větrem, jenž se jí snažil utrhnout uši, se neslo koňské zařehtání.

To není možné, přesvědčovala Sabin sama sebe, a přece –

Měsíc opět zašel za mrak. Sabin se vzpamatovala, vidění bylo vmžiku pryč a ona si s chutí vynadala. Nebylo tam vůbec nic, prostě jen příbojem bičovaný písek na pláži a ona sama, strašáku podobná postavička s rozcuchanými vlasy a bez kouska rozumu v těle, jenom tak hloupě zírající na širé a divoké vody. I vesnický blázen přece ví, že v moři žádní koně neběhají. Sabin se celá roztřásla, jak jí z ničeho nic projela vlna chladu. Rybářský člun ležel převrácený na pláži z dosahu rozbouřených vln a Sabin už od něho dělilo jen několik desítek kroků. Obrátila se k němu pevně rozhodnuta, že se teď svého kabátu zmocní a nenechá se už při tom rozptylovat žádnými dalšími hloupými představami.

Jenže než urazila polovinu vzdálenosti, která ji od člunu stále ještě dělila, zachytila pohledem cosi jiného, bezmocně se zmítajícího v příboji. Nebyl to kůň, spíš tmavý chuchvalec cárů nějaké látky, který si předtím spletla s nánosem chaluh a mořského smetí. Potom se však přes něj převalila vlna a Sabin si uvědomila, že je to člověk. Zmítal sebou bezmocně sem a tam a snažil se usilovně udržet obličej nad vodou. Bylo dost jasné, že nedostane-li se mu co nejdříve pomoci, nebude to trvat dlouho a neznámý utone.

Sabin, hnána vpřed strachem i vzpomínkami, se v okamžiku otočila a skočila do moře. Vždyť rovněž bratránek Juard zmizel ve vlnách, když ho zuřící bouře smetla z paluby strýčkova rybářského člunu. Sabin zaslechla, jak muž, který se k ní zrovna z posledních sil pokoušel dostat, bezmocně chrchlá a lapá po dechu. Napadlo ji, jestli Juard umřel právě touhle bídnou smrtí, tělo zkroucené poslední zoufalou křečí, zatímco slaná voda pomalu zaplavuje plíce.

Potom však ucítila, jak jí vířící voda plní boty a nedlouho nato vystupuje až po ramena. Prudce se roztřásla zimou a v té chvíli ji všechny myšlenky opustily. Tonoucí, kterým ještě před chvílí vlny zmítaly sem a tam, teď zmizel pod hladinou. Sabin pod vodou ucítila náraz a tělo neznámého muže vržené proudem kupředu jí téměř podrazilo nohy.

Předklonila se a ve vodě se jí podařilo nahmatat jeho rameno v košili rozervané na cáry. Když se neznámého poprvé dotkla, studil jako led. Cítila, jak jí nohy rozdírá zvířený písek, ale přesto zachytila muže pod paží a zapřela se s ním proti přesile vln.

Sabin se několikrát odrazila, sama na okamžik zmizela pod vodou, ale podařilo se jí dostat trosečníka o kousek dál ke břehu. Změtí rozcuchaných mokrých vlasů, kterých teď měla plný obličej, zamumlala pár slov, které mu měly být povzbuzením. „Tudy. Na pláž.“

Muž se nemotorně zazmítal. Sabin vynaložila všechny své síly, aby mu pomohla napřímit se, když tu upoutalo její pozornost kovové cinknuti. Měsíční paprsek jí brzy odhalil příčinu. Muž měl na rukou rezavé železné okovy, které mu rozedřely zápěstí do krve.

„Milosrdná matko!“ uniklo jí z úst. Ve vodě vedle ní bezmocně klečel prošedivělý a děsivě vyhublý stařec, obličej vysílením skloněný k zemi. „Ale s takovým těžkým železným řetězem přece nikdo nemůže plavat!“

„Ani já,“ zasípal ten muž, a bylo vidět, že nemá dost dechu, aby mohl normálně promluvit. Pokusil se sice napřímit, ale jen se celý roztřásl a klesl naznak k zemi. Udeřila další vlna, zaplavila jeho ležící tělo a nejvytrvalejší pramínky vody mu doběhly až k bradě.

Sabin ležícího muže zachytila v podpaždí a ze všech sil se ho snažila odtáhnout z dosahu dorážejících vln. Ať se však namáhala jak chtěla, příští velká vlna se mu i tak přelila přes hlavu. Pořadně si loknul slané vody, rozkašlal se a Sabin už málem vyhrkly slzy zoufalství. Voda na okamžik ustoupila. Trosečník pozvedl hlavu a z posledních sil se snažil dostat do bezpečí, než přijde další smrtící vlna, která z něj spláchne poslední zbytky života. Vypadalo to, jako by měl nohy přirostlé k písku; nedokázal se pohnout ani o píď.

Sabin se dál trhavě snažila odtáhnout muže do bezpečí, ale pak se jí zmocnilo opožděné podezření. „Vaše kotníky. Máte je také v železech?“

Muž vydal jakýsi zvuk, jenže nebylo možné přesně určit, jestli je to hořký smích, vzlyk či zakašlání. „Odjakživa.“

Na malý okamžik se trosečníkovi podařilo sladit své zoufalé pokusy s jejími, takže se jim nějak podařilo dovléci se spojenými silami o několik yardů dál do bezpečí. Dorážející moře je stále hnalo vpřed. Přišel náraz další vlny, muž padl na záda a složil hlavu do písku. Sabin nemohla popadnout dech, ale přesto ho křečovitě popadla za košili. Nadzvedla alespoň horní polovinu trosečníkova těla a držela ho tak zapřeného proti dorážejícímu hladovému moři. Nevěděla, co jiného by pro něj ještě mohla udělat, jen srdce jí divoce bušilo v rytmu zmítajícího se moře. Něco tady není v pořádku, říkala si, ale byla příliš vyděšená, než aby dokázala logicky uvažovat. V příboji se nezmítaly žádné zbytky lodi, žádné trosky, dokonce ani prkno, jehož by trosečník mohl využít k tomu, aby se na něm dostal ke břehu. „Vy jste vůbec neplaval,“ obvinila muže, když ustoupila další velká vlna a on zase začal prskat slanou vodu.

Muž byl sice k smrti vysílený, ale naléhavost jejího obvinění se ho dotkla. Zvedl hlavu, a tehdy Sabin v mihotavém měsíčním světle poprvé pohlédla do jeho pronikavě jasných očí. „Ne, vůbec ne,“ připustil a jeho hlas teď zazněl drsným tónem, jako když zazní půl roku neladěná harfa. „Žádal jsem o pomoc duchy moře, kteří se dají vyvolat v podobě koní. Odpověděli na moje volání a donesli mne blízko ke břehu, zbýval již pouze poslední kousek. To už pro mne udělat nemohli. Kdyby jenom jedinkrát vystoupili z vody, byli by odsouzeni ke smrtelnému životu na souši.“

Sabin měla pocit, jako by se interval mezi dvěma po sobě jdoucími vlnami nepřirozeně prodloužil. Rytmus burácení příboje se náhle změnil, snad moře příliš dlouho zadržovalo dech a teď se samo potřebovalo nadechnout. I bez okovů by muž vážil příliš na to, aby si s ním děvčátko jako Sabin mohlo poradit, jenže její údy i jazyk byly teď znehybněny ještě čímsi jiným. Jako záchvat panické hrůzy se jí zmocnilo náhlé poznání – v příštím okamžiku však na ní znovu spočinuly ty jeho křišťálově jasné oči. Když muž po chvíli konečně sklonil hlavu, připadala si jako vysvobozená ze zajetí zlé kletby. „Kdo jste?“ vyhrkla.

Už si začínala myslet, že jí ta slova vítr odvál přímo od úst a muž nic neslyšel. Anebo snad její otázka utonula v hromovém řevu moře, zatímco spolu zdolávali několik posledních kroků, jež je dělily od suchého písku. Ale když se muž konečně v bezpečí naposledy zhroutil vyčerpáním na pláž, dostalo se Sabin odpovědi. „Jsem Hledač cest a syn Hledače cest.“ Krákavý hlas se ztišil až do šepotu. „A byl jsem otrokem déle, než bych si chtěl pamatovat.“

Mluví nesmysly, rozhodla se Sabin a také to tak muži řekla. Je blázen a nejspíš dokonce uprchlý trestanec, který se brodil pobřežními vodami, aby ho nemohli vystopovat strážní psi. Odpor, jemuž sama nerozuměla, jí zavřel oči a obrnil srdce proti vší logice, která stála na straně neznámého: silnice vedla vysoko nad útesy a těch několik stezek, které se vinuly dolů k pobřeží, bylo příliš prudkých, než aby se po nich mohl vydat trestanec spoutaný v okovech. Kdyby přišel z vnitrozemí, musel by si při pádu polámat nohy anebo rovnou srazit vaz. Promrzlé Sabin už cvakaly zuby, a přesto dál čekala na místě. Uprchlík však nevydal ani jedinou hlásku. Dloubla ho patou do žeber a zjistila, že nakonec náporu moře podlehl: buď usnul, anebo omdlel. Ledový vítr, opepřený ještě létající vodní tříští, se jim oběma zakusoval do těla. Příliv stoupal, takže místo, kde muž nyní bez hnutí ležel, nemohlo zůstat suché nadlouho. Sabin se vstávat nechtělo, ale přiměla ji k tomu nutnost. Kabát, který zapomněla přehozený přes člun, starému muži musel posloužit jako prozatímní přikrývka, dokud Sabin nevytáhne z postele strýčka Cionda, aby se o něj postaral.

* * *

Sabin probudily teprve sluneční paprsky. Okamžitě se vyděsila, že zaspala a strýček jí za to pořádně vynadá. Vyskočila z postele, jako když vystřelí z praku, a hned se jí zatočila hlava. Rychle si proto sedla zase zpátky, aby se mohla několikrát pořádně zhluboka nadechnout. Když si uvědomila, že strýček Ciondo tam dole skutečně křičí, vyděšeně zamrkala. I když strýček nejspíš stál v kuchyni u kamen, bylo ho slyšet až k ní nahoru zavřenými padacími dveřmi v podlaze její podkrovní světničky, pod nimiž stál žebřík. Sabin si představila, jak tam dole doprovází svůj křik divokou gestikulací zaťatou pěstí.

„Odsouzenec, co jiného by taky mohl být! Kdyby ne, proč by ho asi tak vsadili do želez? A ty jeho okovy ani nejsou na zámek. Jsou snýtované dohromady! Takového chlapa přece nemůžeme vzít pod střechu, Kalo!“

Trosečník, rozpomněla se Sabin na včerejší noc. Vstala z kavalce a ve spěchu zakopla o mokrou halenu, kterou ze sebe předtím v noci jednoduše stáhla, aniž se obtěžovala náležitě ji pověsit, aby do rána mohla trochu uschnout. Nezbývalo jí tedy nic jiného než vytáhnout z prádelníku všechno oblečení, jež dosud zbývalo. Nakonec si natáhla ještě tlusté vlněné ponožky, jaké bezpodmínečně musel mít každý mladý rybář, který se vydával na moře. Boty nechala jejich osudu; i kdyby nebyly napité jako houba a k tomu ztvrdlé mořskou solí, stejně by nadělaly takový rámus, že by šijí hned každý všiml.

Domem se zrovna neslo reptavé deklamování tety Kaly, a tak mohla Sabin nepozorovaně otevřít padací dveře a sestoupit bosýma nohama na nejvyšší příčku žebříku. Pod ní byly vidět pootevřené dveře do Juardova pokoje a vedle nich schodiště, kudy z přízemí už zase zaznívaly zvuky strýčkova hněvu. „Kalo, tohle je přece hloupost, to musíš vidět! Třeba je nebezpečný, možná i vrah. Já říkám, že bychom ho raději měli s příštím nákladem ryb poslat do vnitrozemí, ať si to s ním vypořádá královský biřic, jak bude sám chtít.“

Sabinin strýček ve skutečnosti neměl tvrdé srdce, ale byl to jenom námořník, a za přílišnou citlivost se moře ještě nikdy nikomu neodměnilo. Ciondovi pramálo záleželo na tom, že zachráněný ho nejspíš slyší a vnímá bezohlednost i zlobu v jeho hlase. Sabin však nebyla děvčetem z rybářské rodiny, a tak sebou při poslední větě poděšeně trhla. Po špičkách potom přeběhla předsíň a vklouzla pootevřenými dveřmi dovnitř jako nějaký duch, s rozcuchanými vlasy, připomínajícími změť myších ocásků, v námořnické haleně potřísněné kolem zápěstí zaschlou krví vykuchaných tresek.

Muž, kterého v noci vyvrhlo moře, ležel a spal. Ještě pořád měl okovy spojené těžkými řetězy, a k nim teď byly nově přivázány provazy, kterými byl s roztaženýma nohama a rukama připoután k posteli. Ciondo viditelně nehodlal nic ponechat náhodě, a tak uprchlíka uvázal tak pevně, jako jindy v divokém větru zajišťoval rybářský člun. Nebarvená přikrývka ze surové vlny však stejně ležela zpolovice na podlaze, jako by ji vězeň skopal, když ho roztřásly nějaké nevysvětlitelné noční můry. Cáry, které měl včera v noci na sobě, byly ty tam. Denní světlo, které proudilo dovnitř rozevřenými okenicemi, odhalovalo mnohé z toho, co musel muž v posledních letech vytrpět, počínaje solí zanícenými odřeninami od okovů a konče mapou suchých, už dávno zarostlých jizev. Vlastně vůbec není tak starý, říkala si Sabin, jenom je strašně vyčerpaný a vyhublý jako vesnický voříšek. Cizinec byl tak opálený, že jeho pleť připomínala letité sukovité dřevo. Jeho vlasy nabyly neustálým slunečním žárem barvy slonové kosti. Vypadal omšele a opotřebovaně jako poslední naviják na šalupě, celý otřískaný roky tvrdého používání.

Dveřmi zazněl hlas tety Kaly, v té chvíli více než jindy důrazný a rozhodný. „Ciondo, já nehodlám nikoho posílat za biřicem, dokud se ten dotyčný nesebere a neřekne mi, jak se vůbec jmenuje. Tenhle dům žádný chudák neopustí, dokud se alespoň pořádně nenají. Měl by ses stydět, jsi tak vystrašený, že ti to vůbec nemyslí! Jako kdyby nám mohl takový ubožák nějak ublížit, ještě když má na rukou a na nohou železa! A teď si běž raději po svých, vezmi s sebou ostatní a jděte dolů k moři. Mě nech na pokoji, ať můžu uvařit.“

Nato následovalo jen nevrle zabručení a bylo slyšet kroky u domovních dveří. Když se teta Kala rozzlobila, málokdo se jí doopravdy odvážil odporovat, a od Juardovy smrti už vůbec nikdo. Ve svých těžkostech mívala sice sklon ulevit si tu a tam pláčem, ale když ji při tom náhodou někdo zahlédl, sahala obvykle po pánvičce a dokázala ji vrhnout s takovou přesností, že by snad zasáhla i holuba v letu.

Dveře v přízemí s třeskem zabouchly a v nastalém tichu se Sabin potichu přiblížila k oknu. Vítr pohupoval borovicemi sem a tam a slunce jejich větvemi vrhalo na zem nepravidelné žluté obrazce. Divoká vichřice předcházející noci se sice ztišila, avšak na vodní hladině žádné velké zklidnění vidět nebylo. Když se Sabin podívala dolů k moři, viděla, jak příbojové vlny ještě stále divoce dorážejí na útesy a s burácením padají ve vysokých gejzírech vodní tříště nazpět. Nezkrotný příboj bušil dál a dál i do přístaviště. Bylo vidět, jak se rybářské čluny s plochými dny pomalu převalují na svých kotevních lanech, a to bylo zlověstné znamení. Sabin se kousla do rtu a přivřela oči před náporem ostrého slunečního jasu, ještě znásobeného odrazy od hladiny moře. Příboj byl plný trosek; celé pobřeží bylo lemováno rozdrcenými lodními stěžni a bedněním.

Nikdo jí ráno nepřišel zatřást, aby se probudila a šla do práce, poněvadž na ryby dnes určitě nikdo nevypluje. Když jsou pláže lemovány troskami lodí, muži roztáhnou sítě, aby z vln sklidili jinou úrodu, tu, kterou přinesla bouře. Zvyk zakazuje, aby se takové práce účastnily dívky a ženy, protože by se mohlo stát, že sítě vyloví z vody i nějaké to mrtvé tělo. Když žena spatří mrtvolu, přinese to smůlu jejím synům, narozeným i těm, kteří mají na svět teprve přijít. Prokletím je jim pak právě takový osud, jaký potkal bratránka Juarda: moře si je vezme zaživa.

Muž na lůžku takovému osudu unikl, ale opravdu jenom o vlásek. Plavil se na lodi, která teď byla rozbita snad na tisíc kousků; to Sabin věděla s naprostou jistotou. Jenže plavat přece nemohl, v okovech určitě ne. A v moři žádní koně neběhají. Sabin nechtěla riskovat celoživotní smůlu tím, že bude příliš bedlivě pozorovat vlny či to, co se u břehu převaluje sem a tam v bílé vodní pěně, a tak se k oknu rázně otočila zády. Blaženě se protáhla, jak se jí do zad opřelo silné ranní slunce, a pak se zarazila, když si uvědomila, že muž na lůžku se probudil. Pozorně si ji prohlížel a jeho oči připomínaly dvojici kalných krystalů vybroušených s neuvěřitelnou pozorností do největších detailů.

„Nevěříš mi,“ zašeptal týmž chraplavým způsobem jako prve na pláži. Pak otočil zápěstími zkusmo sem a tam a vzápětí zamrkal bolestí.

„Můj strýček si myslí, že jste vrah.“

Muži unikl z pootevřených úst náznak hořkého smíchu a ve vteřině zmlkl. „Ale to já přece jsem, třebas mé ruce život nikomu nikdy nevzaly.“

Sabin se zamračila – byla to prostá dívka, jež se sice často oddávala podivným fantaziím, ale odjakživa nesnášela hádanky. „Co je to Hledač cest?“

Místo kloudné odpovědi se jí však dostalo jen dalších hádanek, a tak rezignovaně pozvedla oči ke stropním trámům. „Člověk, který slyší moře. Dokáže číst zemi. Cestovatel, který se nikdy nemůže ztratit.“

„Tomu nerozumím.“ Sabin ustoupila o krok dozadu a posadila se na prádelník, ve kterém byla dříve uložena halena, kterou teď měla na sobě. Tehdy ovšem ještě patřila Juardovi, a Sabin strávila několik dnů tím, že předla nitě, z nichž pak její otec utkal na svém tkalcovském stavu látku synovci na halenu. Teď měla Sabin ruce ztvrdlé a hrubé, plné mozolů, na nichž by se jemná vlna věčně zachytávala. Ale ještě pořád se jí nedařilo zbavit se těch věčných výpadků pozornosti, které ji odmalička pronásledovaly. Přestávala vnímat ráhna a provazy právě tak znenadání, jako ztrácela rovnováhu nad kolovrátkem. Teď si vylezla na prádelník, zvedla kolena k bradě a pevně stiskla ruce, aby na ní nebylo poznat, že se jí to stalo už zase. „Každý se někdy může ztratit.“

Muž se zdál být trochu netrpělivý, avšak jeho gestikulaci omezovaly okovy a rozedřená zápěstí. „Kousek na východ ve vnitrozemí je silnice, hodně prašná a lemovaná kamennými patníky. Nejprve se vine lesem a potom běží mezi poli. Míjí tři vesnice a nakonec vede až do města obchodníků. Za jeho cihlovými zdmi je pak už jenom širá písečná poušť, kterou její obyvatelé nazývají Dei’eh’vikia.“ Naklonil hlavu na stranu, kde seděla Sabin. Očima, které náhle dostaly temný odstín šedivých safírů, si ji prohlížel, jako by očekával, že bude údivem celá bez sebe.

Na Sabin tím ovšem neudělal žádný dojem. „Třeba jste mluvil s někým, kdo tou cestou putoval,“ obvinila cizince. „Anebo jste tam mohl žít sám.“ Jenomže už ve chvíli, kdy ta slova vyřkla, Sabin dobře věděla, že tomu tak není. Loď neznámého, upoutaného teď na lůžko, která se rozbila o útesy, se nikdy nechystala u jejich ostrovů zakotvit. Stavovalo se tu ostatně jen málo lodí, protože do daleka se tyčící útesy nevěstily námořníkům vlídné přijetí.

Muž na lůžku se na Sabin zadíval se smutkem, nebo možná i s bolestí, jako kdyby právě nabídl bohatství vesnickému bláznovi, který nemá pro zlaté mince žádné užití. Upíral na Sabin pohled tak dlouho, až si začala nervózně pohrávat s rukama, jako by ji přistihl při nějaké lži. Měl sice podivný cizokrajný přízvuk, ale jinak vyslovil to místní jméno zřetelně a přesně, tak jak jej vyslovují kočovníci, pro které je poušť domovem. Lidé z města a obchodníci měli sklon polykat přebytečné samohlásky a říkali poušti Daaviki, na znamení pohrdání složitou řeči tamních domorodců.

Muž vycítil, že ona to ví. Bylo mu také jasné, že dívčina paličatá hrdost jí nedovoluje promluvit jako první.

Díval se na ni beze slova zpod těžkých víček a oči se mu přitom skelně leskly skoro jako opilci. Podle toho, jak držel krk křečovitě zvednutý, musel zakoušet velikou bolest v zápěstích i v ramenou, ale žádnou známku nepohodlí na sobě nedával znát. Posléze promluvil: „Sabin, když vyjdeš z téhle místnosti, je tam nejprve chodba vystlaná na podlaze pletenými rohožkami. Vede ke schodům, které se dvakrát otáčejí kolem své osy. V přízemí vpravo od kuchyně jsou zadní vrátka; ta vedou na zápraží. Podél pěšiny tam kvetou tmavě červené květiny a na levé straně je sedm schůdků. Dojde se po nich až na vrcholek útesu. Je tam také neveliká břidlicová římsa, a když ráno svítí slunce, ráda tam sedáváš. Říkáš tomu ‚můj královský trůn‘. Ale lidé, kteří na tomhle pobřeží žili dávno před vámi, používali to místo jako svatyni.“ Jeho drsný hlas s posledními větami začal znít téměř něžně. „Zanechali po sobě rytiny ve skále. Objevila jsi je, když jsi odškrábala mech.“

Sabin prudce vyskočila s ústy dokořán a očima vyvalenýma. Ten muž se do domu dostal v bezvědomí a Ciondo ho nechal přinést předními dveřmi. Někdo snad před ním mohl vypustit z úst její jméno, ale bylo naprosto nemožné, aby viděl zápraží vzadu za domem a věděl o tom, jak ráda má tu malou břidlicovou římsu. Ani strýček s tetou o tom neměli tušení, a dokonce ani její vlastní otec či matka.

„Jsem Hledač cest,“ řekl cizinec na lůžku jednoduše, jako by tím chtěl zpečetit pravdu, která, jak si Sabin roztřeseně uvědomovala, nemůže být jiná než kouzelná. Ze všeho nejvíc teď zatoužila po tom, aby mohla někam utéct a vzdálit se co nejdál od toho naléhavého a hypnotizujícího pohledu. „Musím už jít,“ vyhrkla prudce a zmateně.

Hledači cest klesla hlava zpět na polštář. Sabin si byla jista, že kdyby promluvil jediné slovo, musela by utéct. Takhle však jen napjatě čekala, jednu nohu nadzvednutou, připravena vyběhnout z místnosti. Muž nevydal ani hlásku. Zavřel oči, a v Sabin postupně zvítězila zvědavost nad strachem, takže zůstala stát jako vrostlá do podlahy. „Ještě jsi tady?“ zamumlal muž po chvíli.

„Možná.“ Sabin nehlučně došlápla zpět na zem.

Cizinec na lůžku neotevřel oči. „Máš v sobě také kousek toho daru, Sabin. Však to sama dobře víš.“

Sabin se roztřásla, z větší části vztekem. „O jakém daru to mluvíte?“

Před okamžikem ležely cizincovy ruce ještě uvolněně, jenomže teď se náhle zatnuly v pěst tak křečovitě, že kůže na kloubech zbělala. Jedna z ran, které je pokrývaly, tím tlakem praskla a začala opět krvácet. Zdálo se, že cizinec zkouší, co strýčkovy uzly vydrží, jenže ty se nepohnuly ani o píď. Muž na lůžku ztratil naději. „Šla jsi dolů na pláž, protože jsem tě volal.“

Sabin zadupala, avšak tentokrát ne vztekem, spíš jen aby odehnala stísněnost, jež se jí stále více zmocňovala. „Nevolal jste mě! Zapomněla jsem si na pláži kabát, to je všechno!“

„Ale kdepak.“ Cizincovy ruce již vzdaly svůj marný boj. „Ten kabát byl pro tebe jen záminka. Nechala jsi ho tam jenom proto, že jsem tě volal. Když jsem duchy moře žádal o pomoc, ty jsi to slyšela. To byla skutečná příčina tvé zapomnětlivosti, která tě tu noc vytáhla z postele.“

„Za nedbalost mne kárají celý život,“ odporovala Sabin, „a kabát jsem na pláži nechala už při setmění.“

„Takže v tu hodinu jsem tě zavolal.“ Muž se teď nepokrytě usmíval.

Chtěla ho za to navěky proklít, připadal jí tak strašně nafoukaný. Úplně jako Juard, když ji škádlíval. Jakmile si však vzpomněla na Juarda, oči se jí zalily velkými slzami. Sabin se ze všech sil vrhla ke dveřím a tam se prudce srazila se svou tetou.

„Sabin! Milosrdný Bože, vždyť jsi mi rozlila polévku!“ Kala zvedla dřevěný tác do výšky, aby ho uchránila dalších pohrom, a její boubelatý obličej se pokryl káravými vráskami. „A co tady vůbec děláš? Tady ten muž je nemocný, jestli to nevíš, a poslední, co potřebuje, jsou děti, jež strkají nos, kam nemají.“

„Jen si s ním promluv,“ odsekla Sabin. „To on strká nos, kam nemá.“

„Tak on už je vzhůru?“ Kala nasadila přísný výraz. Pohlédla krátce na postel, a jako by se náhle nemohla pohnout dál. Zírala na lůžko s cizincem, několikanásobná brada jí visela pod otevřenými ústy, a na tác, který stále držela v rukou, úplně zapomněla. Několikrát se nadechla páry stoupající z polévky, kvůli které přišla, a na okamžik to vypadalo, jako by vydechovala dým.

Poté vybuchla. „Jakého to mám pitomce za manžela! On ho přivázal! Jaká hrubost a jaká hanba!“ Ustoupila stranou, rázně postavila tác na prádelník, a jak byla zjednání svého muže celá pryč, zapomněla dokonce litovat rozlité polévky. „Sabin, okamžitě běž a přines mi paličku a dláto.“ K cizinci na lůžku dodala. „Počkejte minutku a budete volný. Hned to bude.“

Na chvíli se zdálo, jako by se v krystalických očích Hledače cest odrážela celá země. „Váš dobrý manžel se domnívá, že jsem vrah.“

„Můj dobrý manžel je blázen, který myslí pořád dokola jako písečný krab.“ Kala si všimla, že Sabin ještě stále stojí ve dveřích. „Holka, musíš pořád postávat okolo a poslouchat, o čem se druzí baví? Honem! Kladivo a dláto, a pospěš si!“

* * *

Kala o všem důležitém rozhodla ještě dříve, než rozlomila poslední okov. „Tady nám naprosto nijak nepřekážíte,“ opakovala muži už poněkolikáté s rozhodnou tvrdohlavostí. „Juardova postel je vaše. Juard je mrtev a odpočívá v moři, takže jestli nám budete chtít trochu pomoct s prací, kterou je tu potřeba dělat, budeme doopravdy rádi. Sabin stejně patří domů, kde je její rodina.“

A dokončila větu rázným úderem paličky. Poslední nýt praskl, prorezavělý okov se otevřel a s třeskotem dopadl na podlahu, kde už se hromadila ostatní železa. Hledač cest pozvedl osvobozená zápěstí. Promnul si jemně potrhanou kůži a potom se z lůžka podíval na Kalu, která se nad ním tyčila s rukama v bok, paličku v jedné a dláto ve druhé. Sabin z boku viděla, jak se cizinec na tetu zpod svých těžkých víček dívá stejným pohledem, z něhož se před okamžikem sama roztřásla.

„O svého Juarda jste ještě nepřišla,“ oznámil jí rozlámaným hlasem tiše.

Kala zbledla jako stěna. Palička i dláto jí vypadly z rukou a s hlasitým úderem dopadly na podlahu. Sepjala ruce za zády v obranném gestu, aby zažehnala neštěstí, které člověka potká, když musí vyslechnout falešná slova. „Nelžete mi takhle do očí! Mějte úctu k naší ztrátě! Kdo si přeje, aby se utopenci vrátili zpět ze smrti, škaredě se mu to nevyplatí, neboť oni ho slyší. Naplní je to lítostí a musí pak chodit až navěky po mořském dně a nenaleznou útěchu.“

Hledač cest zvedl obočí, jako by si dělal pochmurnou legraci sám ze sebe, ale neusmál se. „Já nikdy nelžu. A žádní takoví ztracení duchové v moři nechodí a nikdy nechodili.“ Když viděl Kalinu šokovanou ztuhlost, bezmocně udeřil rozdrásanou rukou do matrace, na níž ležel. „Váš chlapec není mrtev. Moře ho vyneslo na pláž, zrovna jako mne.“

Teta Kala se k cizinci otočila zády, což bylo snad vůbec nejurážlivější gesto, jakého byla schopna. Hledač cest na ni divoce zíral svýma ledově šedivýma očima, z nichž teď jako by vyletovaly jiskry. Stiskl zuby, až mu vystoupily žvýkací svaly, a jeho slova se jen s námahou prodírala sevřeným hrdlem. „Vašeho syna vyneslo moře na Barrakenskou skálu na západě. Teď zrovna kuchá rybu nožem, který si udělal z lastury na pláži.“

„Můj syn je mrtev,“ odsekla teta. „A jestli řeknete ještě slovo, počkám, až se Ciondo vrátí, a vy pak pojedete svázaný ve voze za biřicem. Můžete si to rozhodnout sám!“

Hledač cest si povzdechl, jak ho smrtící vír únavy stahoval kamsi do hlubin. „Rozhodovat se raději nebudu, paní, ale jestli to tak chcete, nebudeme spolu prostě mluvit.“

„Tak to chci.“ Kala téměř vyběhla z místnosti, aniž na muže znovu pohlédla. „Sabin,“ zakřičela z plných plic, ještě než seběhla po schodech dolů. „Dohlédni na to, ať ten chlap sní svou polévku, a až bude hotov, přines mi tác dolů do kuchyně.“

Jenže Sabin zjistila, že tetin příkaz nebude tak snadné vyplnit. Hledač cest totiž na posteli mezitím zavřel oči a tvrdě usnul.

Po zbytek dopoledne zůstal dům v klidu, jenom teta Kala prášila venku přikrývky s takovou zuřivostí, jako kdyby se na nich za poslední noc nastřádala alespoň tříměsíční vrstva prachu. V poledne se strýček Ciondo vrátil z pláže celý provlhlý a v botách pokrytých až po kotníky vrstvou mokrého písku. Jeho býčí hlas se nesl oknem až do místnosti v patře, kde Sabin držela tichou hlídku u nemocného muže na lůžku. „Kalo! Kde je ten chlap?“

Bušení klepáče na okamžik ustalo. „Kde by asi tak mohl být, když ne v posteli? A měl by ses stydět, Ciondo, nechat ho spoutaného jako nějakého zločince. Vždyť nic neudělal.“ Po posledních slovech následovaly bez jakékoli pomlky další údery do přikrývek.

V odpověď zaznělo jenom prásknutí domovními dveřmi a Sabin si nahoře v pokoji přitáhla kolena k bradě. Potily se jí ruce a musela potlačit nutkání někam se schovat. Její strýc mezitím stoupal po schodech nahoru a z bot mu odpadávaly kousky lastur a vlhký písek. Když se přiblížil ke dveřím, za nimiž ležel cizinec, bylo slyšet, jak zrníčka písku skřípou o prkna podlahy. Vzápětí naplnila jeho široká ramena veřeje a Ciondův námořnický pohled padl hned v prvním okamžiku na prázdná pouta ležící na podlaze, tak jak muži spadla z rukou.

„Ženská jedna bláznivá,“ zamumlal na adresu své ženy. Pak pozvedl ruce, upracované a odřené prací s kormidlem a s rybářskými sítěmi, aby si odhrnul slanou vodou promáčené vlasy z čela. Nato si všiml Sabin, která tam stále seděla. „Vypadni, darebo.“

Sabin trhla vzdorně bradou a ukázala na muže na lůžku. „To já jsem ho našla.“

„To ti neberu.“ Ciondova počáteční nevlídnost se tím sice nijak neumenšila, jenže místo aby ji poslal znovu pryč, přistoupil ke kavalci. Sabin se dívala, jak i její strýc čelí stejnému znepokojujícímu pohledu cizince, který se předcházejícím hlukem probudil. Pohled jasný a ostrý jako meč zmátl i strýce, který se zastavil u postele a založil ruce na prsou. „Víte, že jsme celé dopoledne tahali z moře trosky z rozbitých lodí? Nebyla to jen jedna loď. Celá flotila.“

Hledač cest řekl s úšklebkem: „Karbašské válečné lodě.“

„Takže vy o nich víte.“ Ciondo si povzdychl. „Alespoň že to přiznáváte.“ Jeho rozmrzelost ale podivně kontrastovala s gestem, které mimovolně udělal, když si povšiml svých bot a mokrých chuchvalců písku, které za ním všude zůstávaly. Jako uličník, kterého přistihli, jak krade jablka, se sehnul, a veden bláhovou nadějí, začal ten nepořádek zametat pod postel, kde by si ho Kala nevšimla. Potom si o pískem zanesené rybářské kalhoty oprášil prsty, růžové jako šunka a nateklé působením slané mořské vody. „Jste zločinec? Řekl bych, že vás věznili.“

Hledač cest zkroutil rty ve výrazu znechucení a odporu. „Bylo to ještě horší.“

Ciondo se prudce narovnal. „Raději mi o tom povězte. A všechno. Našim lidem nahánějí takové flotily strach, protože kamkoli se plaví, všude roznášejí zkázu.“

Jak se tak Sabin dívala na muže, který se teď opíral o polštáře, připadal jí ve tváři podivně hnědavý a poničený, úplně jako trosky lodí, když je moře vyplaví na pláže a nechá vysušit sluncem. Cizinec pak znovu promluvil chraplavým šepotem, jako když se trhá samet: „Byl jsem jejich Hledač cest. Drželi mne v řetězech připoutaného ke stěžni vlajkové lodi, abych je vedl na jejich dobyvačných nájezdech. Když jsem odmítl hledat další cesty, podél nichž by mohli rozsévat záhubu, anebo když jsem se je na moři pokoušel vodit dokola v kruzích, zařídili, abych trpěl jako zvíře. Ale s tím je teď konec, a vděčím za to vám a vaší vlídnosti.“

Obličejem strýčka Cionda se rozlil takový úžas, že v něm už na žádný jiný výraz nezbylo místo. „Vy!“ Křečovitě se nadechl. „Vy? Jeden z in‘am šealdi, těch, kteří nikdy neztratí cestu? To vám nevěřím.“

„Tak nevěřte.“ Hledač cest zavřel rezignovaně oči; Sabin si povšimla, že obočí má sice u kořínků černé, ale u konečků je vybělené neustálým působením prudkého slunečního světla. „Vaše žena už mi také řekla, že jsem lhář.“

„Bouře a příboj! Tahle ženská vás zahrne urážkami všeho druhu, když má pocit, že ji potom budete poslouchat.“ Ciondo znechuceně přešlápl z nohy na nohu. „Ale já jsem vám neřekl, že lžete, jen že vám nemůžu uvěřit.“

Hledač cest otevřel oči. Jinak sice nepohnul jediným svalem, ale Sabin přesto vycítila, že se něco změnilo. Jako kdyby se místností prohnal výhružný poryv ledového vichru. „Chcete ode mne důkaz? Dostanete ho. Zavažte mi oči a posaďte mne na některou ze svých rybářských šalup. Dejte mi do ruky kormidlo a dovedu vás bezpečně a nejrychleji, jak jen to půjde, k útesu, kterému říkáte Barrakenská skála.“

„Sázka?“ Ciondo si odkašlal, aby zakryl stísněnost, jež se ho zmocňovala. Zamyšleně pak dodal: „Taková zkouška samozřejmě musí být v noci, protože jinak byste cítil ve tváři slunce a mohlo by vás to vést.“

„Na tom, jestli to bude v noci nebo třeba za bouře, mi pranic nezáleží,“ odpověděl Hledač cest vzdorovitě. „Pokud ale vyhraji, musíte mi něco slíbit: mimo tuhle vesnici se nikdy nedostane ani slovo o mém daru. Kdybych se dostal do rukou vašemu králi, poslal by mne zpátky jako úplatek, aby na nějaký čas nemusel odvádět tak vysoké dávky. Chtiví obchodníci po celém světě by si navzájem prodávali tajemství o tom, že jsem přežil. Karbašové jsou páni, kteří nikdy neodpouštějí. Kdyby se dozvěděli, že jsem pořád naživu, poslali by pro mne válečnou flotilu, která by zabíjela a loupila všude po cestě. Nemají-li vaši lidé bohatství, kterým by mohli přizdobit karbašskou slávu, pak vaše domy by vzplály a vaše dcery by poznaly, co znamená otroctví.“

Ciondo zbledl jako stěna až po špičku nosu, kterou mu za desetiletí mořské vichry vyleštily do červena. Ustoupil několik kroků od kraje lůžka, kde až doposud stál, a aniž dbal na své vlhké kalhoty, prudce usedl do čalouněného křesla u okna. „Jestli jste opravdu in‘am šealdi, vedl jste karbašské lodě v proudech špatně. Udělal jste to úmyslně? Přivedl jste své karbašské pány sem, aby se rozbili o útesy a utonuli? A potom jste riskoval život sám na moři?“

Hledač cest nic nezapíral, jen si mlčky prohlížel zápěstí, jako by krvavé rány, které mu do nich železné okovy vydřely, vydávaly svědectví v jeho prospěch. Následovala dlouhá chvíle absolutního ticha, kterou přerušilo teprve zarachoceni hrnců dole v kuchyni. Kala se zřejmě slitovala a uvolila se dohlédnout na přípravu oběda. Její přičinlivost rozbila ticho, které se v místnosti rozhostilo, a přiměla Hledače cest pozvednout hlas. Místnosti se opět nesl jeho podivný přízvuk.

„Lidé cestují po zemi, a přitom neslyší, co říká. Plaví se po vodách, ale moře neznají. Karbašské válečné lodě za sebou nechávají zkázu a zmar a lidé, které si podrobí, oplakávají své mrtvé manžele a syny. Avšak tam, kde Karbašové zůstanou a usadí se, páchají ukrutnosti trvalejší, než bývá pouhé zabíjení živých tvorů. Země, kterým vládnou, časem uschnou, protože Karbašové si jenom berou a nikdy nic nedávají nazpět. Jejich zvykem je drancovat, a to je oslepilo a ohlušilo, takže mýtí lesy kvůli polím a budují města, aniž žádají o svolení. V rituálech, jež tupě odříkávají jejich knězi, není ani stopy po pravdě a po zájmu o tiché a nenápadné potřeby země.“ Nemocný muž na lůžku jako by z posledních sil pokrčil svými vyhublými rameny. „In‘am šealdi jsou ve skutečnosti strážci. Pečujeme o duchy, po nichž Karbašové dupou kopyty svých koní, protože milují jen své lidské tužby. Právě takoví duchové mi ukazují cestu. Zavolám-li je, dostane se mi od nich odpovědi, přestože Karbašové vládli mému tělu tak, jako člověk poroučí svému loveckému psu. Strážcovství, které mi bylo svěřeno, jsem byl přinucen využívat špatným způsobem a nevyhnutelně jsem tak zemi přivodil utrpení. Pak přišel den, kdy už jsem její bolest, i svou vlastní, nedokázal dále snášet.“

S trochou melancholie pak ještě dodal: „Očekával jsem, že v moři zahynu. Protože se tak nestalo, stál bych o to, zůstat zde s vámi. Chtěl bych žít vaším jednoduchým životem a svého nadání využívat jen velmi málo. Netoužím po ničem víc než po vašem svolení, abych po celý zbytek svého života mohl vodit vaše vesnické šalupy za soumraku každého dne zpět do přístaviště.“

Sabin si byla téměř jista, že si její přítomnost už žádný z mužů neuvědomuje. Neušel jí však kratičký pohled, který Hledač cest vrhl směrem k prádelníku, na němž seděla. A jako kdyby jí ten jeho podivně nakřáplý hlas všechno dopodrobna vysvětlil, náhle věděla: Cizinec prosil o útočiště kvůli ní, kvůli daru, o kterém tvrdil, že ho sdílejí, a také – a to zdaleka nebyl ten nejméně důležitý důvod – kvůli Juardovi, který byl přece mrtev, musel být mrtev, protože jinak by byla kouzla a duchové skutečností a v moři by se proháněli divocí koně.

Sabin nepochybovala o tom, že jestli taková krása existuje, už se nikdy nezbaví fantazií, které co chvíli odvádějí její pozornost kdovíkam. Právě naopak, ponoří se do nich tak hluboko, až nakonec občasné výpadky pozornosti, které ji po celý život trápily, nabudou strašlivých rozměrů a stanou se hlavní náplní jejích dnů.

Vyděšena cizotou, která hrozila, že ji vtáhne do sebe jako plamen svíčky bezmocnou můru, vyskočila na nohy a utekla z místnosti. Jako střela prolétla vzápětí předsíní a s dupotem se řítila po schodech do přízemí. Když míjela dveře od kuchyně, Kala na ni zavolala, aby zašla říct těm nahoře, že oběd čeká, ale dívka se nezastavila. Venku se bezhlavě rozběhla po stezce vedoucí k útesům a zastavila se až na místě, kterému říkala královský trůn.

Strávila tam celé odpoledne, zatímco Hledač cest tvrdě spal. Nevrátila se ani na večeři, i když Kala na ni volala zadními dveřmi, že cizinec vstal k jídlu z postele. Sabin z toho vyrozuměla, že strýček Hledačovu nabídku přijal. Obyčejný cizinec, který navíc lže, by sice mohl zůstat, dokud se neuzdraví a nebude už potřebovat pomoc, jenže ke stolu by ho určitě nikdo nezval. Jak se rovněž dalo předpokládat, Kala s cizincem urovnali své spory tím, že spolu už nepromluvili.

Když padla tma a většina mužů se shromáždila v místní hospodě, pláž rozkvetla desítkami zapálených loučí. Zpráva o podivné sázce se brzy rozkřikla, a každý hoch, jemuž kolovala v žilách alespoň trocha mořské vody, teď žádal Cionda, aby mu dovolil plavit se na jeho šalupě, přestože to byla jen malá loď, kterou mohlo pohodlně ovládat několik rukou. Všichni křičeli z plných plic a chvástali se jeden přes druhého, jací jsou námořníci, takže se nakonec o místa na šalupě muselo losovat, aby všichni měli stejnou šanci. Sabin využila panujícího zmatku, protáhla se stranou a schovala se pod sítě na dně strýčkova rybářského člunu. Když se ujistila, že ji nikdo neviděl, sebrala odvahu a vykoukla nenápadně ven. Uviděla, že zástup mužů teď ustoupil o několik kroků zpět, takže Hledač cest náhle zůstal stát osamocen vpředu, s kusem tmavé látky přes hlavu. Neomylně se pootočil směrem k Ciondovu člunu. Jeho krok zůstal sice nejistý, protože muž byl pořád ještě značně zesláblý, ale ani na okamžik se neodchýlil od přímého směru. S jistotou překročil bok šalupy, a jako by to dělal už posté, bez váhání se chopil kormidla. Pak promluvil, ale jen velmi tiše, aby to nemohl slyšet nikdo kromě Sabin: „Tvoje dobrá tetička netuší, kam se plavíme, a o tom, že bratránek Juard je, pokud vím, pořád ještě naživu, jsem se před tvým strýcem nikdy nezmínil. Než dorazíme k Barrakenské skále, bude na tobě, abys mu to řekla.“

„Teta Kala by vás na místě proklela, kdyby věděla, že mi podsouváte takové lži,“ obvinila Sabin cizince zpod vlhkých sítí, z jejichž zápachu se jí z ničeho nic skoro zatočila hlava. Znovu se roztřásla, strachem, a rozzlobila se sama na sebe – nepochybovala totiž, že cizinci u kormidla to neuniklo. Cítila pohled těch jeho bledých očí, přestože je teď zakrývala látka. Muž promluvil: „Jenomže ty nejsi Kala. Tvůj otec je tkadlec a tvým strachům moře nevládne.“

„Ale ano, aspoň když sedím v lodi!“ odsekla Sabin, a v té chvíli opravdu připomínala více svou tetu než sebe.

Hledač cest se rozesmál svým podivně rozlámaným, skřípavým způsobem. V jeho smíchu však nebyla ani stopa zloby či nepřátelství, a Sabin by ho nejraději udeřila do tváře nebo začala ječet. Světla a hlasy se však přiblížily, loď se zakolébala a nadzvedla silou mnoha paží, jež ji tlačily na moře. Jakmile se kýl ponořil do vody a vymrštěná vodní tříšť pronikla chuchvalcem sítí, jimiž se Sabin obalila, ucítila na svých rtech nejen studenou, ale i teplou slanou vláhu. Byly to slzy; Sabin plakala. Muž u kormidla s látkou přes oči podle všeho vůbec nepochyboval o tom, že ubohý ztracený Juard ještě pořád dýchá.

Sabin ucítila, jak poryv příboje zhoupl člun přes vrchol vlny. Druhá nabízející se možnost ji naplňovala děsem: že se její bratránek utopil, jak si každý myslel, ale tenhle cizinec, jenž svedl lidi k tomu, aby se smíchem nasedali do lodí a následovali ho na jeho zaslepené cestě, je kouzelník, který dokáže plavat i s železnými okovy. Mohli osvobodit Juarda anebo se k němu mohli přidat a zanechat za sebou další osiřelé rodiny, které budou marně plakat a proklínat moře.

* * *

Sabin si promnula zarudlou tvář, kam ji strýc uhodil, hned jak ji pod sítěmi objevil, a poté ještě jednou, když mu pověděla, co si Hledač cest myslí o jejím ztraceném bratránkovi. Zatímco vítr měnil každým okamžikem směr a pohazoval plachtami i ráhny šalupy sem a tam, měsíční světlo pokojně stříbřilo zvlněnou mořskou hladinu. Sabin se opírala na návětrné straně o bok lodi, co nejdál od mužů shromážděných okolo kompasu. Z hlasů námořníků zazníval čím dál tím častěji hněv, neboť teď všichni mluvili o Juardově osudu. Světla na břehu se už dávno proměnila v nezřetelné mihotání.

„Na Barrakenské skále přece nežije nic kromě ptáků, kteří loví ryby a pijí mořskou vodu!“ vykřikl Tebald a jeho hlas se vznesl nad vzrušený hukot debaty. Tebald byl mladý rybář a Juardův kamarád. Výraz jeho ostré brady a přimhouřených oči prozrazoval zoufalství.

Hledač cest stál s očima zakrytýma pruhem černé látky, kterou měl uvázánu kolem hlavy, vyrovnaně uprostřed nepřátelského halasu a jeho hubené ruce třímaly kormidlo tak něžně, jako by dřevo, z něhož je kdysi vyrobili, stále žilo.

Darru se hádal dál. „Bez čerstvé vody nemůže žádný trosečník dlouho přežít.“

„Za poslední týden dvakrát pršelo,“ připomenul mu cizinec. „Mohl si z oblečení udělat vak na vodu, a mořských ptáků žije na ostrově tolik, že nebude těžké chytit jich pár do léčky.“ Ciondův náhradní kabát muži visel z ramenou jako plachta, již napjali na stožár příliš malé lodi, a rukávy měl vykasané, aby mu ještě dále nerozdíraly rány na zápěstích. Plátěné obvazy kryjící poranění jen zdůrazňovaly jeho vystupující kosti. Zdálo se, že tak vyhublý muž by neměl mít sílu ani na to, aby se udržel na nohou, natož aby dokázal kormidlovat loď. Ale Sabin z místa, kde stála, dobře viděla, že šalupa udržuje zcela bezchybný kurs. Za zádí se do dáli táhla stopa rovná, jako když vystřeli šíp.

Ciondo se mračil, neřekl už dlouho ani slovo, ale ruce mu co chvíli mimovolně zabloudily k noži na kuchání ryb, který měl připevněný u pasu.

„Měli bychom se otočit a vyrazit zpátky,“ navrhl Tebald.

Darru byl mnohem neústupnější: „Měli bychom toho prolhaného cizince hodit přes palubu, ať si zpět doplave sám.“

Hledač cest odvětil nepřítomným způsobem člověka, kterému někdo přerušil tok myšlenek. „Jestliže se mýlím, klidně mne můžete zabít.“

Když tato slova cizince u kormidla zazněla, muži začali nejistě přešlapovat z nohy na nohu a několik z nich udělalo znamení, která mají odvrátit smůlu. Nikdo z nich ovšem neřekl, co měli na jazyku všichni, totiž že zabít by ho mohli jen tehdy, půjde-li zlý osud jinou cestou a oni budou žít dostatečně dlouho na to, aby své hrozby mohli vyplnit.

Hvězdy se pomalu otáčely, jak noc přecházela do své druhé půle. Vítr se trochu zklidnil a foukal teď stejnoměrně ze severovýchodu, ostrý a mrazivě jasný. Měsíc zapadl a hladina moře potemněla. Země se už teď nadobro ztratila z dohledu. Darru ještě jednou zopakoval svůj návrh, aby sázku nechali být a raději otočili šalupu zpět, protože do přístavu by se dalo doplout i podle hvězd. Snažil se přesvědčit Cionda opírajícího se o zábradlí kousek od hlavního stěžně, ale místo něho mu odvětil drsný a vyzývavý hlas Hledače cest, který celou noc prostál na zádi u kormidla: „Riskoval bys něco takového jen proto, aby se Juardův osud naplnil nade vši pochybnost?“

Darru se v zuřivém hněvu prudce otočil k cizinci, avšak Ciondo ho chytil za rameno a strhl zpátky. „Neprovokuj ho! Copak nevidíš, že je to opravdu in’am šealdi? Jak by jinak mohl kormidlovat úplně poslepu? Jen se podívej na ten bezchybný kurs, který od počátku udržuje. A jestli i přesto pochybuješ, buď tak hodný a raději drž jazyk za zuby, dokud nebudeš mít pro své pochybnosti nějaký pádný důvod.“

„Smutek nad ztrátou syna ti pomátl hlavu,“ zabručel Darru a vykroutil se z Ciondova sevření. Ani on však nemohl popřít, že žádný obyčejný člověk by nedokázal držet kormidlo bez jasných hvězd a bez kompasu v přímém směru hodinu za hodinou bez jediného zaváhání.

Poznenáhlu se začínalo rozednívat. Sabin svítání prospala, stočená do klubíčka ve smyčkách lana. Zdálo se jí o vlnách a o bílých koních, o burácení bouře a o neklidných vodách, až ji najednou probudil Tebaldův výkřik. „Barrakenská skála! Přímo před námi, vidíte?“

Sabin otevřela oči do široka, zamrkala v záplavě slunečního světla a zakroutila nosem nad zápachem chaluh vyplavených mořem na pláž a vysušených sluncem. „Juard,“ zašeptala.

Nikdo si jí ale nevšímal. Ciondo teď stál jako vrostlý do paluby na přídi, zatímco Darru, který na své noční návrhy už dávno zapomněl, výskal a pokřikoval na svého přítele z posádky: „Kde jsi byl před hodinou, Tebalde? Vrcholek skály musel být vidět už dávno!“

„Usnul jsem,“ připustil Tebald, avšak jeho bázlivý pohled nyní patřil pouze vyhublé, strašáku podobné postavě, která po celou noc svírala kormidlo tak něžně, jako by to byl velejemný hodinový strojek. Hledač cest měl ještě stále oči zavázané. Ústa mu však byla vidět a z jejich výrazu se dalo vyčíst jakési nezúčastněné pobavení. Tebald se sklonil, a když míjel Sabin, zatahal ji žertem za vlasy. Aby zakryl svou nejistotu, pokrčil s úsměvem rameny.

Sabin byla mrzutá a spánek ji nijak neosvěžil. Pokusila se o kopanec, ale Tebaldův kotník minula. „Přestaň s tím! Už nejsem malá holka.“

Tebald ji ignoroval, jako by byla jenom capart, se kterým jsou věčně potíže. Místo toho se obrátil k Ciondovi: „Řekl bych, že tvůj in‘am šealdi sázku vyhrál. Měl by si sundat tu látku z očí, určitě se pod ní hrozně potí.“

„Už jsem mu to řekl sám,“ pokývl hlavou Ciondo. Jednou rukou se přidržoval zábradlí a zkušený zrak nespouštěl ani na okamžik ze skaliska, které ostře vyčnívalo z moře, podobno obrovskému vřetenu. „Jestli chceš, běž mu to zopakovat.“

Jakmile však byla tajemná moc cizího kormidelníka prokázána nade vši pochybnost, nikomu nebylo příliš do řeči. Slunce se odráželo od mokré paluby, kterou měnilo v kaluž roztavené mosazi, a provazy skřípěly pod náporem napjatých plachet. Bezútěšnou osamělost moře ještě zdůrazňoval dující vítr a kakofonie hlasů mořských ptáků, kteří se rvali o potravu a přelétali sem a tam nad skaliskem. Hlubší výkřik, jenž vycházel z lidského hrdla, však rozerval klid a mír nového dne jako smrtelná rána, zasazená přímo do srdce.

Po vichřicemi vyhlazeném útesu, opuštěném uprostřed moře a neustále omývaném vlnami až do výše kolen, běžela vychrtlá postavička v hadrech a tančila ztřeštěně kolem dokola v záchvatu znovuzrozené naděje.

„To je Juard!“ vydechl Darru a hned nato vrhl nervózní pohled na záď, kde stál Hledač cest. Strašně se teď styděl za své předchozí neurvalé výhrůžky. Tebald po jeho boku byl tak bez sebe, že nebyl vůbec schopen promluvit a skoro ani vydechnout. Ciondo schoval obličej v dlaních a mezi prsty mu prosakovaly potůčky slz.

A tak se stalo, že jediná Sabin byla schopna uvolnit lana poutající plachty, když Hledač cest otočil kormidlo a zamířil ke skalisku. Zatímco Darru s Tebaldem přišli konečně k sobě a začali spouštět kotvu, dívka odvázala prázdný sud na návnadu, postavila ho u kormidla na výšku a vylezla na něj. Když Hledač cest sehnul hlavu, aby na něj dosáhla, rozvázala rychle uzlíky poutající látku, která mu zakrývala oči. Svezla se k zemi a cizincovy vlasy vybělené sluncem jako sníh se konečně rozletěly ve větru. Sabin se zahleděla do obličeje až mrtvolně pobledlého vyčerpáním, který měla náhle na dosah ruky. Oči neznámého nyní už nežhnuly jako předtím, zdály se být nepřirozeně široké a omámené, jako když někoho probudíte uprostřed snu. Sabin téměř dokázala dohlédnout na jejich dno a vycítit tam ozvěny hlasů duchů, kteří vedli kormidlo šalupy i bez map a bez kompasu.

„Sama bys je slyšela, kdyby tě to někdo naučil,“ zamumlal Hledač cest svým zrnitým basem. Jenže než se jeho pohled mohl opět rozjasnit a přimět ji k tomu, aby se neodvolatelně vzdala skutečnosti, kterou až do té doby znala, Sabin se stáhla do obranného postavení za sudem.

„Jakmile bude Juard schopen pracovat na lodi se svým otcem, pošlou mne zpátky domů. Ať si koně v moři běhají nebo ne, za tkalcovským stavem se neztratím.“ Sabininy bosé nohy nevydaly žádný zvuk, když se dívka prudce otočila na patě a rozběhla se pomoci Ciondovi, který se s horečnatou netrpělivostí snažil spustil na vodu pomocný člun a vyrazit ke břehu.

* * *

Na vracející se šalupu čekala večer záplava lidí se zářícími loučemi. Juardovo znovuobjevení vyvolalo bouři nevěřícných výkřiků radosti. Kalu vytáhli dokonce až z postele, aby se mohla v záplavě slz opět setkat se synem, který jí byl tak zázračně navrácen. Juard byl naživu, i když byl děsivě vyhublý a vyhladovělý. Vlasy měl slepené tak, že se daly už jen ostříhat, a kůži mu pokrývaly hnisající rány, které bylo třeba co nejdříve ošetřit. Chtivé moře však bylo přinuceno vrátit svou kořist a zpráva o tom divu se po vesnici rozšířila rychlostí požáru.

Shromáždil se početný zástup. Na jeho okrajích dováděly děti v nočních košilích, ale rodiče si jich nevšímali, protože sami byli úžasem jako u vytržení. Hledač cest, jehož neuvěřitelný výkon to všechno způsobil, stál teď opodál, opřený o bok šalupy vytažené na břeh, jako kdyby potřeboval její pomoc, má-li se vůbec udržet na nohou. Sabin ho sledovala zpovzdálí ukryta ve stínu, kam už nedopadalo světlo planoucích pochodní. Stejně jako on naslouchala šťastnému rámusu naplňujícímu pláž a jako jediná viděla, jak se cizinec znenadání celý roztřásl, potom naopak ztuhl a nakonec rázně vykročil do středu shromáždění. Z nekompromisního pohledu jeho zářících očí se dalo vyčíst, že pojal jasný úmysl.

Položil Ciondovi na rameno ruku zrovna tak poznamenanou přestálým utrpením, jako byla ta Juardova, a řekl: „Tak tohle rozhodně zakazuji.“ Jeho slova patřila rybáři, který se už chvíli holedbal ze všech nejhlasitěji. „Nebudete vyprávět tenhle příběh žádným obchodníkům a nebudete mé služby nabízet nikomu mimo tuto vesnici. To je cena, kterou vyžaduji za Juardův život.“

S rychlostí blesku se všude rozhostilo naprosté ticho. Zůstal jenom hukot příboje a praskání hořících loučí. Okruhem ohromených tváří se začalo šířit nepřátelství. „A kdo z nás s tebou takový obchod uzavřel?“ zakřičel někdo zezadu.

Hledač cest zvedl obočí. „Ciondo je můj svědek a zde máte mé varování. Sami pro sebe můžete ode mne chtít, co se vám zlíbí. Povedu vaše lodě a budu je ochraňovat tak dobře, jak to jen dokážu, ale nikdo mimo tuhle vesnici se nikdy nedozví, že jsem in‘am šealdi. Řekněte o tom živé duši, a budete toho všichni hořce litovat.“

Hledač cest domluvil, anebo mu možná došly síly, takže už by v hloučku mužů nevydržel déle stát. Opustil proto vesničany rázným krokem, nechal je s jejich vzrušenými rozhovory a hlasitým údivem za zády a pomalými kroky začal stoupat po stezce vzhůru. Sabin seděla na studeném písku mimo dosah světla loučí a sledovala, jak v temnotě pod borovicemi mizí z dohledu. Nenásledovala ho, ale neměla ani chuť přidat se k vesničanům. Opět ji pohltil jeden ze snů, které se jí tak znenadání v bdělém stavu zmocňovaly. Žádnou zvědavost, která by ji nutila povídat si o cizinci, jenž teď přebýval v Kalině domě, v sobě necítila.

„Třeba je to bývalý zločinec, že vyžaduje takové tajnůstkaření,“ mudrovala jedna žena na okraji zástupu.

Ciondo jí nakvašeně odpověděl: „Copak na tom záleží?“ Pak však zdravý selský rozum převládl nad dychtivostí rokovat o tom, co se přihodilo, a Kala náležitě vyčinila okolostojícím zevlounům, že chudáka Juarda nepustí po tolika dnech ani do postele.

* * *

Uběhl měsíc a sedm dní. Juard se vzpamatoval a zdravý se vrátil ke své práci na rybářské šalupě. Hledači cest, kterému za svou záchranu vděčil, však úplné zotavení trvalo déle. Teta Kala ho bez ustání zahrnovala jídlem a všemožnou péčí, až si nakonec začal stěžovat, že ho až moc rozmazluje. Protože teta Kala, na rozdíl od všech ostatních, poslouchala, co se jí říká, raději ho pak už nechala na pokoji. Cizincovy vybělené vlasy pozvolna začaly dorůstat ve své původní barvě, kterou byla medově zlatavá žluť, až ho nakonec Sabin ze svého královského trůnu vysoko na útesu nedokázala rozeznat od vesničanů, kteří tvořili posádky rybářských lodí. Vídala se s ním ostatně jen zřídka a nepromluvili spolu nikdy ani slovo. Sabin navíjela přadena vlny a napínala nitě na rám tkalcovského stavu v dílně svého otce s přímo zuřivým soustředěním a pláži se za každou cenu vyhýbala. Od té noci, kdy si tam zapomněla kabát, se ještě nikdy nepřinutila pohlédnout do příboje. Slyšela ho však dobře, cítila ho dokonce i doma v dílně, kde jí uši plnilo cvakání a rachocení tkalcovského stavu. Hřmění vln, které mohlo být ozvěnou burácení kopyt, a změť bílé vodní pěny vymršťované vysoko do vzduchu a minutu za minutou skrápějící pláž, to všechno měla stále před očima. Vzdorovitě smetala z podlahy odstřižky nití a jiné zbytky, pomáhala matce s pečením a každou noc prosila o spánek, který by jí dopřál klid a mír a také ticho.

Její prosby však nikdy nebyly vyslyšeny. Neustále někde nechávala ležet kusy oblečení a tkalcovské potřeby a jednou dokonce nechala vyhasnout v kamnech. Svět, který vnímala v bdělém stavu, jí postupně začal připadat neskutečný jako sen. Měla pocit, že je od svého okolí podivně oddělena, že vše, co se kolem odehrává, se jí podivným způsobem netýká. Čím dál tím častěji se jí dostávalo výtek, že jen tak zírá do prázdna, a čím dál tím méně jí na tom záleželo.

Hledač cest se po nocích smál v hospodě. Vesničané ho sice přijali mezi sebe, ale zároveň mu na každém kroku prokazovali úctu, která ho od nich oddělovala. Zachránil před zničením dvě jejich lodi, které bouře odnesla od útesů na širé moře. Další šalupa byla nalezena a zachráněna poté, co se jí poškodil kompas a divoké větry ji zanesly daleko od vesnice. Nikdo sice vědomě neporušil přísný příkaz mlčenlivosti, který Hledač cest každému ve vesnici uložil, ale jeho přítomnost bylo tak snadné vycítit, že se jednoduše nedala skrýt. Sabin, bezvládně sedící s rukama zabořenýma do vlny, kterou jí přikázali upříst, tomu rozuměla. Bezmyšlenkovitě obracela v rukou červeně zbarvená vlákna a věděla, že někteří obchodníci se předtím doslechli o Juardovi, který byl prý ztracen, a teď ho opět uviděli mezi rybáři. Ptali se na něho. Vedla je neukojitelná zvědavost, proto zaháněli vesničany do kouta a snažili se z nich po dobrém či po zlém něco dostat. Nikdo však neřekl ani slovo.

Jejich mlčení se samo stalo příčinou kolujících pověstí.

Léto už bylo pryč. Větry se otočily a nejčastěji nyní foukaly studeně ze severovýchodu. Celá flotila rybářských lodí z vesnice proto vyrážela na místa, kde bylo možné lovit pohybující se hejna ryb. Tkalcovské stavy v dílně Sabinina otce pracovaly pilněji než kdy jindy, aby mohly uspokojit neobvykle vysokou poptávku po nových přikrývkách. Sabin se každou noc dovlekla do postele tak unavená, že ani nedokázala sfouknout lampu. Tak se stalo, že ji uprostřed jedné noci najednou probudilo krvavě rudé mihotání zbytku zuhelnatělého knotu. Tentokrát zcela určitě nebylo zapotřebí přinést zapomenutý kabát z pláže, ale neklid, který jí cloumal, nešel potlačit.

Sabin vstala, v rychlosti na sebe naházela nějaké to oblečení a vyklouzla zadními vrátky ven. V hospodě se ještě pořád svítilo a bylo slyšet několik opileckých hlasů hádajících se o to, jak se má nejlépe zpracovávat žraloci kůže. Sabin nepozorována proklouzla okolo a vydala se uličkou vedoucí k domku jejího strýčka. Když stanula na zápraží, ani se neobtěžovala klepáním, neboť v žádném z oken se tak jako tak už dávno nesvítilo. Místo toho dům obešla a vydala se stezkou na útesy. Při každém kroku se kalhotami otírala o stonky tmavě červených květin, nyní už seschlých na chřestící makovice, které věstily změnu ročního období. Vítr se jí divoce opíral do zad a čuchal vlasy. Byla divoká noc, zase jednou taková, po které bývá pobřeží poseto troskami ztroskotavších lodí. Udělala několik posledních známých kroků ke svému královskému trůnu a přitom se chvěla strachy před tím, jaká podívaná se tam jejím zrakům může naskytnout.

Srpeček ustupujícího měsíce jasně ozařoval čáru obzoru. Mraky uháněly do dáli a Sabin připomínaly ušpiněné cáry vlny. Proti neuspořádaně se vzdouvajícím, cínově šedivým mořským vlnám se rýsoval postupující les černých stěžňů, jako by je někdo zlehka načrtl dřevěným uhlem na bílé plátno. Tam, kde by mírumilovné lodě použily plachet, rvala se tato flotila s námahou přímo proti větru a údery vesel seřazených do několika řad nad sebou vystřikovala do výše gejzíry vodní pěny.

Válečné galéry, uvědomila si Sabin, přestože Karbašové pro ni neznamenali víc než předmět občasného hovoru. Tajemství Hledače cest se tedy vydalo na cestu po světě a jeho páni se vracejí, aby si ho vymohli nazpět. Musím vyburcovat celou vesnici, rozhodla se Sabin, jenomže zjistila, že není schopna pohnout se z místa. Vtom jí celým tělem projel čísi výkřik, neslyšný, a přesto rozrážející samotnou hmotu vzduchu. Rozlehl se do dáli a odrazil se i v její nejvnitrnější mysli.

Sabin rovněž vykřikla, překvapením a strachem, ale zvuk jejího hlasu překrylo chvění, které se jí zmocnilo. Chápala smysl toho děsivého výkřiku, i když o to ani v nejmenším nestála. Byla v něm zloba, lítost a tajemství, a k tomu ještě kruté ostří zrady.

Hlava se jí roztočila tak prudce, že se téměř zapotácela. Křečovitě se zachytila skály, aby se snad nezřítila do hlubiny pod sebou. Volání přestalo být slyšet, ale to, co po něm zůstalo, rozhodně nebylo ticho. Hrozivé burácení moře jí naplnilo uši zmrzačujícím crescendem zvuků. Sabin se přitiskla ke skále vedle svého sedadla a sledovala, jak moře náhle ustupuje od útesů. Couvající hladina do sebe vpíjela opožděné pramínky vody, připomínající bílé šípy marně letící k pobřeží, až se pláž, oblázky i útesy obnažily v děsuplné nahotě. Ryby sebou mrskaly sem a tam v chuchvalcích chaluh a rozbitá, napůl shnilá kostra škuneru vypadala z místa, odkud se Sabin dívala, jako želva, kterou v blátě někdo obrátil vzhůru nohama. Rybářské loďky posedaly na své kotevní řetězy a ve vesnici se na znamení poplachu rozezněl zvon na domě správce přístavu.

Z domu za zády Sabin nezřetelně zaslechla burácivý hlas svého strýce, kterého ten povyk vytáhl z postele a on se teď vyptával, co to má u všech všudy znamenat. Také Juard ze sebe určitě shodil přikrývky a připojil se k ostatním.

Sabin zůstala na svém místě. Narodila se ve vesnici námořníků, měla být jedním z nich a opravdu se jím toužila stát, jenže teď dokázala jen ztuhle zírat pod sebe, neschopna pohnout alespoň konečky prstů. Jenom ona jediná se teď nerozběhla ve slepé obavě na pláž, aby tam udělala pro záchranu lodí, cokoli bylo v jejích silách.

I kdyby stála na pláži, byla by tam samozřejmě k ničemu. Ze svého křesla měla zato ničím neomezovaný výhled na koně, kteří se bouřlivě hnali mořem.

Přiletěli v jediném nespočetném stádu, pohazovali divoce bílými hřívami a zpod kopyt jim létaly do výše gejzíry vodní tříště. Voda jim vířila pod kopyty, stoupala jim až po břicha a v podobě černých, svíjejících se proudů potom mizela kamsi dozadu pod jejich vlajícími ocasy. Přibíhaly jich tisíce, vlna za vlnou, a každá z nich vyorávala z mořského dna řasy, ryby a bláto. V gigantickém víru praskaly skořápky galér i šalup a pod kopyty koní se měnily v beztvaré třísky. Ráhna rybářských člunů se mísila s ulomenými vesly a rozdrcenými čnělkami karbašských lodí, kterým jejich stavitelé dali podobu dračích hlav. Zoufalé výkřiky karbašských válečníků i veslařů spláchnutých nenadálým přívalem vod bylo slyšet spolu s pokřikem vesničanů na břehu, kteří už teď flotilu spatřili. Nájezdníci byli v jediném okamžiku rozdrceni napadrť a totéž platilo i o rybářských šalupách z vesnice. Koně však řádili dál s neumenšenou silou a vodní tříšť se vznášela k obloze s duněním, jako by nějaký rozzlobený bůh vší silou tloukl kladivem do pobřeží. Trosky prudce narazily na skaliska. Starobylé borovice zasténaly pod náporem vichru a prohnuly se. Nejeden balvan se uvolnil ze svého lůžka vysoko na útesech a zřítil se do bouřících vod.

Sabin, promáčená na kost ledovou vodou, se přitiskla ke skále a plakala pro krásu tisíců sněhobílých koní, kteří se divoce vzpínali u břehu a vyhazovali proti větrnému nebi. Teprve nyní, s očima plnýma slz, si konečně uvědomila, co bylo od samého počátku špatně: její srdce nepociťovalo pražádnou lítost nad děsivou a nenapravitelnou zkázou, která v jediném okamžiku odsoudila vesnici k bídě.

Mezi borovicemi za ní probleskla světla; to rozzlobení vesničané začali zapalovat louče. Vítr přinášel jejich výkřiky spolu s kletbami a vyzvánějící zvon náhle utichl, takže vzduch teď naplňoval jenom řev běsnícího moře narážejícího do útesů. Sabin si přitiskla dlaně k obličeji. Vinu za tohle všechno budou dávat Hledači cest. Za tuhle zkázu může jedině on, o tom určitě nikdo nezapochybuje, a až ho dostanou do rukou, roztrhají ho na kusy.

Sabin sevřela vlna lítosti, které se nyní nedokázala ubránit. Marně se zkoušela schovat do pukliny ve skále, viděla, jak divocí koně zavířili jako vítr okolo pobřeží a otočili se. V příštím okamžiku se rozběhli zpět do širého moře, které je zrodilo, a zanechali za sebou jenom rozrytý písek, zpřerážená prkna a zmuchlané kousky lan. Vtom se zrovna uprostřed chuchvalců pěny vzedmula osamělá vlna, zlomila se a zmizela; osamělá klisna se rozběhla stranou, pryč od svých společníků.

Sabin sledovala, jak se zastavila a zvedla hlavu, jako by naslouchala čemusi vzdálenému. Pohodila hřívou, ze které se na všechny strany rozletěly kapičky vody, potom zvedla nohu a vkročila s děsivou neodvolatelností ne do vody, nýbrž na troskami posetý písek pláže.

Sabin vykřikla, jako by se ji znenadání zmocnila jakási záhadná přírodní síla a na okamžik jí vyrvala duši z těla. Instinkt přehlušil myšlenky a dívka se náhle rozběhla od útesu takovou rychlostí, že už po několika krocích nemohla popadnout dech. Několik známých hlasů ji zavolalo, když letěla uličkou mezi rybářskými domky, ale neměla, co by jim odpověděla. Zář mnoha loučí na tržišti ji nezpomalila a nezastavil ji ani zástup rozhněvaných mužů, kteří tam přišli ukojit svou touhu po pomstě. Kousky rozhovorů dolétly až k jejím uším, avšak nezanechaly v ní žádný dojem – ten in‘am šealdi a jeho podvodnický, nespravedlivý obchod – Juardův život výměnou za veškeré živobytí celé vesnice. Lodě rozbité napadrť si vzalo moře a lidé teď budou hladovět. Za to musí Hledač cest zaplatit – pocítí jejich hněv. A potom zpátky do želez s ním, ať si shnije v kobkách králova biřice. Kat je pro něho až příliš dobrý, zavolal někdo, ale jeho slova zanikla v poryvu ženského pláče.

Klopýtla, běžela však dál, podél šindelové střechy otcovy tkalcovské dílny, kde na zápraží stála její matka. „Holka, kde zase běháš? Musíme zachránit, co se dá, a chlapi budou zanedlouho potřebovat horkou polévku.“

Avšak matčiny výčitky teď neměly žádný smysl. Vlastně to už tak bylo delší čas.

Proláklinu, která ukrývala rozcestí několik kroků za poslední chalupou, naplňovala hluboká, černá tma a za ní už ležel jen hluboký les, jímž cesty vedly dál ke svým cílům. Sabin se tím směrem rozběhla, přestože v hrudi cítila bodavou bolest a oči měla plné slz. Strašlivá pravda ji všude pronásledovala: neplakala kvůli ztrátě, kterou utrpěli vesničané. Vesnice už pro Sabin neznamenala nic, její význam nenávratně pominul toho okamžiku, kdy na pláži zapomněla kabát.

U kamenného milníku na kopečku nad tržištěm čekal Hledač cest. Sabin věděla, že tam bude čekat. Seděl obkročmo na skvostné klisně a její srst zářila v měsíčním světle jako běloskvoucí vodní pěna. Temné oči zvířete však prozrazovaly tajemství, jež v sobě ukrývá voda hluboká tolik sáhů, že to nikdo nikdy nespočítá. Když se Sabin konečně zastavila, klisna pohodila hlavou, jako by dívku hubovala, kde se tak opozdila. Bílá hříva vyletěla vyčítavě vzhůru jako závoj vodní tříště a potom klesla, jako když vlny ustupují.

Hledač cest si vážně prohlížel Sabin a žár jeho pohledu byl téměř spalující. „Slyšela jsi mé volání,“ řekl. „Klisna přišla a i ty jsi mi odpověděla.“

Nakonec Sabin našla ztracenou řeč. „Věděl jste, že přijdu.“

Potřásl hlavou, až mu větrem ošlehaný obličej zakryly bohaté vlasy barvy medu – už dávno nebyly sluncem vybělené tak jako první den. „Nebyl jsem si jist. Doufal jsem, že přijdeš. Darů jako ten tvůj je převelice zapotřebí.“

Bílá klisna neklidně přešlápla z nohy na nohu a vyrazila hlasité a netrpělivé zafrkání. Sabininy oči se zalily novou dávkou slz, které jí začaly stékat v potůčcích po tvářích. Natáhla třesoucí se ruku, aby se konečky prstů dotkla svítivě bílého koňského ramene. Bylo ledově studené jako mořská voda, magické a hrůzu nahánějící, ale zároveň tak krásné, že by z toho člověk ztratil rozum. Slova, kterým se ze všech sil snažila dát nějaký tvar, z ní vyšla, jako by se dusila. „Jestli se tenhle kůň nemůže už nikdy vrátit, ani já se nevrátím.“

„Jsem za vás za oba zodpovědný,“ pokýval hlavou Hledač cest. „A této odpovědnosti se až do konce svých dnů nikdy nezbavím.“ Natáhl ruku, která už sice dávno nebyla chorobně vyhublá, avšak už napořád ji hyzdily staré jizvy. „Měla bys ovšem vědět, že Karbašové by spálili více než jenom lodě. Kdyby přistáli, vraždění a znásilňování by nebralo konce.“

Sabin měla pocit, jako by spolkla kámen. „Zachránil jste celou vesnici, a oni vás za to nenávidí.“

Vzdychl a klisna pod ním znovu přešlápla, jako by se nemohla dočkat, kdy už se vydají na cestu. „Moje drahá, s tím se prostě nedalo nic dělat. Co je to loď? Co je člověk? Vyrostou nové stromy, padnou pod údery sekyr a budou z nich prkna na nové lodě. Ženy porodí děti, ty zestárnou, zdětinští a zemřou. Ale tak jako se tahle klisna už nikdy nemůže vrátit zpátky do vln, stejně i duch země, jakmile je jednou zmrzačen, už se nikdy neuzdraví. Karbašové prolévají více než smrtelnou krev. Nemohl jsem připustit, aby se mne znovu zmocnili, bez ohledu na to, jak hořkou cenu za to bylo třeba zaplatit.“

„Mohl jste přijít o život,“ řekla Sabin, ale pohled nedokázala odtrhnout od koně.

A muž si uvědomil, že plačící dívka vůbec netruchlí nad vyhnanstvím, které ho očekává, nýbrž nad osudem sněhobílé klisny. Oni dva, muž a dívka, se jeden druhému podobali až do morku kostí.

Výkřik prořízl ticho a mezi stromy bylo vidět mihotání loučí. Klisna opět netrpělivě přešlápla, ale uklidnil ji jediný dotek ruky. Hledač cest řekl: „Pořád ještě mohu přijít o život. Ty si však musíš uvědomit, že o tuhle klisnu se musí někdo postarat. Není ze smrtelného masa. Jestli se jim vzdám, poslechni mé varování. Až přijde čas, tvé nadání rozkvete. Kůň, jako je tento, upoutá pozornost a Karbašové pošlou další flotilu. Jejich dobyvačnost nezná mezí a jejich hlad je tak neukojitelný, jako je oceán nesmírný. In‘am šealdi, který by je vedl, se nalezne jenom zřídkakdy. Jsme nanejvýš vzácní.“

Sabin se nepohnula ani o krok a zdálo se, že její ještě stále odmítavý postoj rozbil na kusy odstup, který si muž sedící na sněhobílém koni doposud udržoval. Hledač cest zvedl hlavu a spatřil, jak se hlučící zástup blíží. Jeho podrážděná a nevypočitatelná ostražitost, kterou neobměkčila žádná z pozorností, jichž se mu v posledních týdnech dostávalo, náhle změkla až téměř v soucit. „In‘am šealdi,“ zamumlal svým drsným, a přesto muzikálním hlasem, kterým dokázal poroučet i koním z moře. „Tato klisna opustila vodu na mou výzvu, v tom máš pravdu, ale tu oběť nepřinesla mně.“

Sabin zvedla užasle hlavu. „Udělala to kvůli mně,“ zalapala po dechu, „nebo kvůli mému nadání?“

„Obojí.“ Jeho oči už náhle vůbec nebyly studené. Uvnitř, za tím jeho bohorovným klidem, jímž ho naplňovala moc, kterou vládl, se ukrývala lidská bytost, a ta mohla krvácet. „Obdivuješ-li krásu tohoto koně, poslouchej mne. Jsme jediní, kdo tyhle koně ještě zná. Ostatní nevidí nic než příboj a vodní pěnu. Sabin, jenom naše ochrana udržuje ducha této klisny naživu a jen naše volání jí dává tvar a podstatu.“

Louče už dorazily na rozcestí a paprsky jejich světla pronikly stromy až k místu, kde stáli.

„Tamhle je,“ vykřikl někdo a křik davu okamžitě nabyl na hlasitosti jako vytí psů, kteří mají štvanou zvěř na dohled.

Avšak Sabininy snem naplněné uši nezachytily ani slovo, jen kakofonii zlovolného hluku. V hučení moře nacházela mnohem více smyslu, a od této chvíle to tak už mělo zůstat navždy.

Sabin vzala Hledače cest křečovitě za ruku. Pověsila se na něj a dala mu všechnu svou naději, celý život. Muž ji vytáhl vzhůru a posadil obkročmo před sebe na koně. V okamžiku, kdy se vesničané vyrojili mezi stromy a vykročili k nim, ztratili svou kořist v jediném, jen zpola zahlédnutém bílém záblesku. Lesem se rozlehl zvuk, jenž mohl být duněním kopyt, ale také jen nikdy nekončícím hukotem vln narážejících jedna za druhou do oblázků na mořském břehu.

Protivník

Jensen energicky vykročil z přístupové chodby, osvícené zářivě oranžovým světlem. Když uslyšel, jak ozvěna jeho kroků postupně zaniká v dáli a ztrácí se v hlasitém pracovním provozu, který v přístavním hangáru na Point Station vládl, zmocnilo se ho silné vzrušení. Brzy se však uklidnil a zorientoval; netrvalo dlouho a v dunivém rachotu pásových dopravníků a přístavních jeřábů s obrovskými ocelovými klepety našel mezi hemžícími se mechaniky, oblečenými všehovšudy do tenkých pracovních kombinéz, předmět své ctižádosti. Už dlouho mu byl na stopě. V obličeji mladého poddůstojníka Flotily se rozzářil výraz uspokojení, jako když se šelma přiblíží ke své kořisti na několik posledních kroků a je si jistá, že nyní už o ni nepřijde. Kosmická loď vypadala přesně tak, jak mu ji všichni popisovali – hlasem, v němž se ozývala snad celá škála emocí, kterých je člověk schopen, od tiché rezignace až po bezmocnou zuřivost a neskrývanou obsedantní žádostivost. Bylo to až neuvěřitelně škaredé plavidlo, na mnoha místech vyspravované a otlučené snad úplně všude. Stručně řečeno, typická kocábka nějakého drobného vesmírného obchodníčka, používaná už příliš dlouho a až příliš často. Nemotorně vyhlížející loď, kterou si teď Jensen velmi pozorně prohlížel, však byla vše jiné, jen ne obchodnická kocábka. Jeho vojensky vycvičený pohled se kochal přímo uměleckým způsobem, jakým byly na lodi instalovány zbraňové systémy a štíty, aniž byl jakkoliv narušen celkový dojem neškodné zchátralosti. Jensen neklidně pohnul rameny dopředu a zase dozadu, protože už nějaký čas necítil za krkem škrábání naškrobeného límce důstojnické uniformy a pomalu ho to začínalo vyvádět z míry. Úplně stejně jako ta nenápadná, ďábelsky účinná a v případě potřeby i smrtící technická hračka, kterou teď zpovzdálí sledoval, také on se rozhodl použít kamufláž, aby se své kořisti dostal pod kůži. Marity byla totiž láskou a hrdostí MacKenzieho Jamese, pašeráka, na něhož byl vydán zatykač na osmdesáti šesti planetách Aliance, s obviněním z nezákonného obchodu se zbraněmi, ze zrady a z krádeže přísně utajovaných dokumentů Flotily a s jejich následným prodejem. Tedy, obecně vzato, nebylo pašeráctví zaměstnáním pro lidi úzkostlivě opatrné, poněvadž Flotila o své vůli vynakládala nemalé úsilí na to, aby drtivá většina kapitánů pašeráckých lodí za své bohatství zaplatila buďto dlouholetým vězením, nebo rovnou smrtí. Jenže „MacKenzie, James“ – pod tímto jménem byl alespoň uváděn v kriminálních archivech, třebaže o tom, jak se ten člověk ve skutečnosti jmenuje, se dalo jen spekulovat – rozhodně nebyl obyčejným pašeráckým kapitánem.

Především byl v tom, co dělal, až neskutečně dobrý. Kapitáni, úředníci a admirálové ve vysokých řídicích funkcích, kterým během své dlouholeté kariéry vypálil rybník, utekl z nejdůmyslněji vymyšlených pastí a ještě z nich přitom nestydatě udělal úplné blázny, o něm mluvili jako o mimořádně nebezpečném individuu. O pašeráku Jamesovi se už dost dlouho horlivě diskutovalo ve všech kasárnách a barech, ale v rozhovorech s nadřízenými bylo radno se tomuto tématu co nejúzkostlivěji vyhýbat. Michael Christopher Jensen, Jr., byl na druhou stranu přesvědčen, že si každý, komu se podaří dostat MacKenzieho Jamese pod zámek, kam už tak jako tak dávno patří, nepochybně vyslouží vyznamenání, povýšení a tak bezvadnou reputaci, jakou si je jenom možno představit. Pro mladého muže, který si teprve musí vysloužit ostruhy v bitvě s Chálijci, představoval MacKenzie James žolíka, s nímž se dala složit jakákoli postupka.

Jensen si poněkud upravil tkanice nepohodlného splývavého svrchníku, jaký nosili jen Svobodní. Dalo mu řádnou práci, než si ho pro ten účel opatřil, ale věděl, že jeho vzhled nemá chybu – vytáhlá postava mladého poddůstojníka s černými vlasy a černýma očima vypadala v takovém ustrojení naprosto věrohodně. Vždycky býval až úzkostlivě pečlivý, ale teď si dal obzvlášť záležet, aby ho žádný detail nemohl prozradit. Podobně jako mnozí obyvatelé okrajových světů, cenili si i lidé ze Svobodné země své nezávislosti nade vše, takže se nikdy nepodřídili nařízením Flotily. Pro kapitány pašeráckých lodí tím pádem představovali mimořádně spolehlivý trh, na kterém se daly kdykoli zpeněžit jakékoli nezákonně držené zbraně. Měli přitom pověst lidí značně nedůtklivých anebo přinejmenším přehnaně hrdých a zároveň tvrdohlavých, takže nikdo rozumný si s nimi na veřejnosti raději nic nezačínal. Když se však mladý poddůstojník začal prodírat zmatkem panujícím podél nákladních dopravníků, stejně se mu zpotily dlaně. Jeho plán byl sice vymyšlen důmyslně, ale Jensen prostě nebyl takový suverén, aby se ničeho neobával. Dobře totiž věděl, že velitel Marity už v minulosti zničil nejednu slibně se rozvíjející kariéru. Teď ho zadržela malá technická závada, a i když mu neplánovaná zastávka nejspíš nepřišla nijak vhod, nedalo se očekávat, že by se zrovna MacKenzie James nechal zastihnout nepřipravený.

A zvláště tady. Point Station byla křižovatka, kde se zastavovaly lodě na cestě ke vzdáleným hranicím Carseyského sektoru, významné obchodní středisko, ale také hnízdo intrikánů, na které se dalo dohlížet jenom velice sporadicky. Každou hodinu tu přistávaly lodě naplněné zbožím i kolonisty mířícími na hranice. Většina z nich měla velmi pochybný legální status, a tak zpravidla brzy zase odstartovala maximální rychlostí, která se dala z jejich přetížených a zastaralých pohonných systémů vymačkat. Pásové dopravníky rachotily tak hlasitě, že bylo obtížné vůbec na něco myslet. V zatuchlém recyklovaném vzduchu visel kovový zápach, který vydávaly skřípějící nakládací stroje. Jensen se však za svým cílem musel ubírat s maximální obezřetností. Přikrčil se, aby mohl projít pod níže napjatým elektrickým kabelem, a pak se obratně vyhnul skupině podsaditých, dálkově ovládaných nakladačů s omezenou nosností. Zachytil i několik znepokojených pohledů, které přitáhl jeho hábit Svobodného, ozdobený černými třásněmi. Posunul si kapuci o kousek dozadu a dával přitom pozor, aby z jeho držení těla vyzařoval ten správný stupeň povýšenosti. Úplně všechno nasvědčovalo tomu, že jeho mimikry fungují znamenitě. Přístavní dělník zakopl, jak se mu o překot snažil uvolnit cestu, a někdo vzadu, kam už kvůli kapuci neviděl, zamumlal: „Promiňte, Svobodný.“

Falešný Svobodný schoval ruce do rukávů, jejichž manžety byly zadrhnuty tmavě rudými stužkami, a dál si vykračoval tak zlehka, jako by jeho domovem skutečně byly ledově studené a vichrem bez ustání bičované písečné pouště. MacKenzieho Jamese jistě neoklame nic, co nebude naprosto dokonalé. Jak se postupně blížil k pavoučímu tělu Marity, zbývalo mu čím dál tím méně času na to, aby si všechno ještě v poslední chvíli rozmyslel. Teď už dávno přestal litovat, že do svého plánu zasvětil i praporčíka Shieldsovou; jinou možnost prostě neměl. Navíc fakt, že se vznášela jenom kousek z dosahu gravitačního pole Point Station v kurýrním raketoplánu, které jim velitelství Flotily přidělilo, naplňoval Jensena alespoň určitým pocitem bezpečí a dodával mu odvahu. Technicky vzato byla sice praporčík Shieldsová jeho nadřízeným a ke spolupráci na Jensenově plánu byla donucena v podstatě skrytým vydíráním, ale na holičkách by ho určitě nenechala. V okamžiku, kdy jejich raketoplán opustil přikázaný kurs a vydal se na Point Station, byli v té kaši jeden jako druhý až po uši.

Jensenovi se jenom s velkým úsilím podařilo nezakopnout o žádný z kabelů, které byly nataženy napříč plošinou oddělující Marity od sousedního kotviště. Pod záhybem kapuce se nyní mladý poddůstojník ještě více soustředil a sám sobě svatosvatě přislíbil, že už ke svým vlastním účelům nikdy nezneužije vlivu svého otce. Avšak nechuť, s níž Shieldsová jeho plán zpočátku přijímala, bylo prostě třeba nějak překonat. Muž, který dokáže zatknout MacKenzieho Jamese, se už nikdy nebude muset odvolávat na nikoho jiného. S takovými myšlenkami teď Jensen začal studovat zámky uzavírající vstupní komoru Marity. Musel potlačit uznalé zahvízdnutí, když si povšiml, jak masivně a zároveň důmyslně jsou zajištěny. Žádný ze Svobodných by ovšem ze sebe nikdy nevydal žádný zvuk připomínající hudbu, pokud by se zrovna neúčastnil nějakého jejich rituálu. Pozornost, kterou Jensen podobným detailům věnoval, nebyla vůbec zbytečná, protože v příštím okamžiku zjistil, že neunikl bleskurychlému pohledu muže, sloužícího na Marity jako pašerácký lodní důstojník.

Ukázalo se, že jde o přesně ten typ člověka, jaký si MacKenzie James ke svým podnikům pravidelně najímal: mladý, atletický a zaručeně bez závazků. Teď zrovna posunoval k lodi nákladní kontejner pokrytý několika vrstvami celních nálepek, jež vyznačovaly jeho ostentativně legální cestu napříč prostorem Aliance. Hábit Svobodného však přitáhl jeho pozornost, a tak pro tu chvíli nechal kontejner kontejnerem. Za okamžik nato už stál Jensenovi v cestě a zkušeným pohledem bedlivě zkoumal rysy jeho obličeje, skrytého z větší části v kapuci.

„Vy se chcete setkat s Mac Jamesem,“ konstatoval docela prostě.

Nápadně přitom zdůraznil pašerákovo druhé jméno, takže z Maca se v jeho ústech stala jakoby jen předpona Jamese. Jensen se nad tím zamyslel, ale na otázku odpověděl jen odměřeným pokývnutím, přesně tak, jak by to udělal skutečný Svobodný.

Muž proti němu se usmál a najednou vypadal starší, než kolik let asi tak mohl mít. Overal na něm visel velice volně, takže se daly vytušit zbraně ukryté v jeho dlouhých záhybech. „Pane na Mléčné dráze! Ať letíme kam letíme, lidé od vás si nás najdou všude, i když se tam ocitneme docela neočekávaně. Jak to, prosím vás, děláte?“ Ani předstíraná žovialita však nemohla úplně zakrýt napětí, které z celého jeho postoje vyzařovalo.

Dalo se ostatně předpokládat, že pašeráci budou ke svým zákazníkům přistupovat s maximální obezřetností. Jensen si dával dobrý pozor, aby pirátovo jméno vyslovil přesně tím způsobem, jak to před ním udělal lodní důstojník: „Takže bych s Mac Jamesem mohl mluvit?“

„Mac je tam nahoře.“ Lodní důstojník podle všeho právě dokončil prohlídku nečekaného návštěvníka a jeho zhodnocení dopadlo kladně. Svá slova proto doprovodil gestem bradou, jímž mladého poddůstojníka vybídl, aby ho následoval. Potom ukázal směrem k rozevřeným čelistem uzávěru nákladového prostoru.

Jensen se pomalu nadechl, znovu si upravil kapuci svého hábitu a sehnul hlavu, aby mohl projít pod přední vzpěrou Marity. Jakmile vkročil na nakládací rampu, musel potlačit náhlý záchvěv paniky a naléhavého nutkání otočit se a v posledním okamžiku ještě utéci. Žhavá ctižádost, která mu už mnoho nocí nedávala usnout, ho však hnala kupředu. Zástupce MacKenzieho Jamese zmizel v temných útrobách pirátské lodi.

Mladý poddůstojník tedy prošel uzávěrem za ním. Vnitřek Marity působil na první pohled tmavým dojmem, přinejmenším ve srovnání s doky na Point Station, které byly osvětleny zářícími obloukovými lampami. Podrážky Jensenových bot, vyrobených pro pobyt v kosmu, přilnuly lehce k rýhované kovové podlaze toho typu, který se dá snadno přizpůsobit, aby úložný prostor vyhovoval nejrůznějším druhům nákladu. Když Jensen zamrkal, aby si zvykl na okolní příšeří, uslyšel cvaknutí vnitřního uzávěru. Vnějším úložným prostorem se prohnal svěží závan chladného vzduchu, a už z toho se dalo usuzovat, že vnitřní zámek je skoro určitě hranicí, za níž jakákoli podobnost mezi Marity a obchodnickou lodí končí. Jedině vesmírná loď vybavená nejmodernějšími štíty a navigačním zařízením by se obtěžovala s udržováním klimatizace i v přístavišti.

Lodní důstojník zastavil téměř při ústí chodby a zavolal: „Macu?“

V odpověď se ozvalo jenom zabručení vycházející z horní paluby lodi a prázdným nákladovým prostorem se rozlehla jeho zkreslená ozvěna.

„Máš tady společnost. Někdo se po tobě ptá.“ Lodní důstojník pokynul Jensenovi, aby se protáhl kolem něho a vydal se přístupovou chodbou dál. „Tam na levé straně uvidíte žebřík a po něm se dostanete až na můstek.“

Jensen zprvu nemohl uvěřit, že ho tam nechají jenom tak o samotě. Překročil tedy práh vnitřního uzávěru a pokoušel se ze všech sil udržet absolutní klid, jaký byl pro Svobodné charakteristický. Zachytil se studenýma rukama spodních příček žebříku. Kroky lodního důstojníka v nákladovém prostoru pozvolna umlkaly a zanedlouho bylo slyšet už jen tlumené vrčení nakladačů, které pracovaly všude okolo trupu Marity. Pak vnitřní uzávěr zasyčel a s cvaknutím se dovřel; od té chvíle byl Jensen od stanice neodvolatelně izolován.

V hučení klimatizačního systému se dalo rozpoznat syčení laserové tužky, prokousávající se nejspíš nějakým přístrojovým panelem.

„Přišel jste si promluvit, anebo si chcete tam dole zatancovat?“ ozval se pán Marity nepříliš vlídně odněkud shora.

Jensen začal po žebříku vystupovat na můstek. Když se vynořil v řídicí kabině, byl už pod svou kápí celý zpocený.

V místnosti bez jediného okna stála před několika vypnutými obrazovkami dvě opotřebovaná pilotní křesla, která zřejmě patřila členům posádky. Kontrolní systémy byly na druhé straně vysoce kvalitní a zbrusu nové. Chyběla zde ovšem změť nálepek s varovnými nápisy, tak obvyklá u plavidel Flotily, a na Jensena proto můstek zapůsobil téměř výhružným dojmem. Musel se pracně ovládat, aby se ve své stísněnosti nezačal nějak ošívat. Muž, který velel Marity, ji musel znát jako vlastní ženu a jeho lodní důstojníci byli bez výjimky piloti, kteří by dokázali přecházet do nadsvětelné rychlosti a zpátky nebo provádět složité přistávací manévry třeba i ve spánku.

„Vy nejste Svobodný,“ poznamenal kapitánův nemelodický hlas odněkud zezadu.

Jensen se prudce otočil, až třásně jeho roucha zašustily o nejvyšší příčky žebříku. Nad kontrolním panelem ve vzdáleném rohu kabiny se skláněl pašerák, za jehož zatčení by polovina velitelství Flotily bez zaváhání vyměnila svou doživotní penzi. Zpola oslepený září laserové tužky, Jensen jenom stěží rozeznával muže ve špinavém, napolo rozepnutém overalu. Jeho klouby na prstech hyzdily mnohé jizvy a v neomaleném obličeji měl momentálně zamračený a soustředěný výraz. Kovově světlé oči mu před září laseru clonil ochranný štít, ale kapitán ani na okamžik nespustil pohled z odhalených vnitřností přístrojového panelu Marity. Jensen přešlápl z nohy na nohu, sáhl rukou do záhybu svého hábitu a nahmatal pažbu pistole, kterou tam měl ukrytou.

„Nechcete mi povědět, proč jste tady?“ Laserová tužka se o kousek pohnula, takže zjizvené prsty MacKenzieho Jamese se teď ocitly v přímém osvětlení. Jensen se trochu vyděsil, když na nich jasně rozpoznal staré spáleniny od cívek, které si pašerák přivodil při opravě lodního motoru bez vypnutí kondenzátorů. Vyprávělo se, že Mac James tak jednou holýma rukama vyměnil porouchaný modul, protože to tehdy byla jediná možnost úniku. Ještě předtím ovšem vyřadil z provozu bezpečnostní zařízení stanice. Teď se zdálo, že ta historka není vymyšlená.

Pohyb Jamesových prstů, které podle všech pravidel měly být po tomto dobrodružství beznadějně zmrzačeny, Jensena hypnotizoval. Chvíli mu trvalo, než byl vůbec schopen slova. „Obchodujete se zbraněmi,“ řekl a zmlkl. Přímočarost, s jakou k němu MacKenzie James od samého počátku přistupoval, mladým poddůstojníkem otřásla natolik, že zapomněl udržovat předstíranou zdrženlivost, kterou byli Svobodní pověstní. Ale co na tom, vždyť Mac James už stejně přišel na to, že není žádný Svobodný. Proč ho tedy vůbec pouštěl dovnitř? Jensen nevěděl jak dál a dělalo mu potíže logicky uvažovat. Povšiml si ovšem, jak pozoruhodnou šikovnost vykazovaly pašerákovy zjizvené ruce při jeho práci s elektronickými součástkami.

„Jenže vy jste sem přece nepřišel vyřizovat obchodní záležitosti.“ MacKenzie James právě spojil kontakt, přejel ho ještě naposledy perem a potom nástroj palcem vypnul. Laser zhasl a pán Marity, muž mohutné medvědí postavy, obešel otevřený přístrojový panel. Na hlavě měl speciální čelenku, která mu před očima přidržovala ochranný štít, a k ní měl připevněn ještě náhradní pár kontaktních spojek. Když si teď štít posunul stranou, objevil se až chlapecky přímočarý obličej, podivně kontrastující s jeho pověstí.

Jensen otevřel ústa, aby promluvil, ale Mac James ho nepustil ke slovu.

„Ty budeš od Flotily, chlapče. Ani se neobtěžuj s vymýšlením kdovíjakých lží, už mě to unavuje.“ Rázně si sundal čelenku s ochranným štítem a náhradními spojkami a odhodil to všechno stranou. Nástroje dopadly s hlasitým zarachocením na odstraněný kryt přístrojového panelu. „To znamená, že s tebou budou potíže. Mám toho už teď proti tobě dost, abys věděl, počínaje tím, že jsi mi sem vlezl bez pozvání, i když to by ještě samo o sobě nebylo tak zlé.“ Opřel se unaveně o zadní část bližšího pilotního křesla a dával si záležet na tom, aby vypadal skutečně popuzeně. „Na tu pistoli zapomeň, dobře vím, že ji tam máš.“

„Takže se vzdáte a nebudete dělat zbytečné potíže,“ odtušil Jensen, který si povšiml, že se muž před ním rovněž potí, a to mu zvýšilo předtím už trochu nahlodané sebevědomí. „Řekl bych, že Marity propašovala svůj poslední náklad.“

MacKenzie James si zjizvenými prsty pomalu prohrábl zpocené rozcuchané vlasy. „Chlapče, dostáváš mě do velmi nepříjemné situace a já nemám pověst zrovna milého společníka.“

„To se mne nijak netýká.“ Jensen vytáhl ze záhybů svého hábitu pistoli a byl potěšen z toho, jak se mu při tom ani trochu nechvěje ruka. „Vaše doklady, kapitáne. Řekněte mi, kde jsou.“

MacKenzie James se svezl na vypolstrovanou lavici a zář, kterou vrhalo osvětlovací těleso na stropě nad ním, se odrazila od opotřebované psí známky se jménem a hodností, kterou měl na řetízku kolem krku. Písmena vyrytá do jejího povrchu byla sice vyplněna letitou špínou, ale i za nevalného osvětlení řídicí kabiny zůstala naprosto čitelná: „MacKenzie, James, první nadporučík.“ Takže ani tahle pověst o slavném pašerákovi nelhala, uvědomil si Jensen. Anebo alespoň ta její část, která vyprávěla o dvoukreditové děvce z Cassidas, která se nechala nejdřív zbouchnout a pak – i s harantem, kterého mezitím porodila – propašovat do palubní ubytovny svého důstojnického milence. Přišel ovšem nečekaný bojový poplach, a když kapitán dotyčné lodi zjistil, že má na palubě civilistku, poslal ji bez váhání uzávěrem rovnou do mezihvězdného prostoru, aby ostatní měli dobrý příklad. Její milenec nedlouho poté zahynul v boji. Děcko, které s tím vším mohlo mít něco společného, ale také nemuselo, skončilo v jednom ze sirotčinců financovaných z charitních fondů Aliance. Chlapeček tam sice dostal jakési oficiální jméno, nikdy si však neříkal jinak než tím jménem, které nosil vyryté na psí známce kolem krku, a to zásadně příjmením napřed. Nebylo mu dáno, aby k vojenské mašinérii pociťoval kdovíjakou lásku, a postupně se dopracoval až k postavení nejstíhanějšího zločince v análech Flotily.

MacKenzie James zvedl unavený pohled. „Poslyš, chlapče, jestli okamžitě nepřestaneš dělat hlouposti, odnesou to lidi, kteří za nic nemůžou.“

Jensen udělal pistolí, kterou svíral v ruce, netrpělivé gesto. „To by mě zajímalo, kdo asi. Ne všichni vaši klienti jsou jako ti Svobodní, co si myslí, že Chálijce dokážou porazit sami bez pomoci zvenčí. Pašujete zbraně, kapitáne, a ty bývají používány k páchání zločinů přinejmenším stejně často jako k legální obraně.“

„Pane na Mléčné dráze,“ povzdychl si MacKenzie James s přesně takovým přízvukem, jakého si Jensen předtím povšiml u jeho lodního důstojníka. „Ještě nikdo mě nepodezíral, že bych byl až takový idealista.“

Marity se nepatrně otřásla, jako kdyby na podlahu jejího úložného prostoru právě dosedl nějaký objemnější kus nákladu. MacKenzie James si znovu ostentativně povzdychl a řekl: „Moje letové papíry najdete v trezoru nad řídicí deskou. Tady jsou klíče.“

Jeho zjizvené prsty se s neobyčejnou hbitostí pohnuly a zapnuly laserové pero.

Jensen se bleskově přikrčil, aby si ochránil zrak před zářícím laserovým paprskem, a dokonce se mu podařilo udržet přitom kontrolu nad svou zbraní. Ani na okamžik tak sice nepřestal mířit na odhalenou a zpocenou hruď MacKenzieho Jamese, která vylézala z rozepnutého overalu, jenže nevystřelil, a brzy bylo jasné, že se tím dopustil dost závažné chyby.

Ruce, jež podle všech lékařských zákonů měly být dávno zchromlé, bleskurychle otočily jakýmsi přepínačem a Marity najednou ožila. Motory s ohlušujícím řevem naskočily, vesmírná loď se vyrvala rampám, které ji držely v přístavišti, a s gravitačními akcelerátory na plný výkon odstartovala kolmo vzhůru. V příštím okamžiku prorazila zavřená vrata hangáru a Jensen, kterého ten náraz srazil na podlahu, zaslechl skřípění drceného kovu, jak se přitom urvaly přistávací vzpěry. Marity sebou několikrát trhla, o kousek se pootočila, ale nakonec se ze sevření Point Station přece jenom vyrvala a vyrazila do vesmíru. Za zádí se jí táhl postupně slábnoucí proud unášených trosek. Jensen si s hrůzou představil, jak děsivý chaos teď musí vládnout za nimi na Point Station. Do nakládacího hangáru ve vteřině vniklo vesmírné vakuum a spustily se poplašné sirény, mezitím co magnetické nohy automatických nakladačů netečně šlapaly po tělech umírajících přístavních dělníků. Taková byla oběť, již Marity bez váhání přinesla, aby se osvobodila.

MacKenzie James seděl nepohnutě v ošoupaném pilotním křesle. „Tahle loď má několik sad náhradních motorů, abys věděl,“ řekl vyčítavým tónem. „Zaměstnanci na Point Station a úředníci v celém Carseyském sektoru bývají dost chytří na to, aby si s námi raději nezačínali.“

„Ty parchante,“ vypravil ze sebe Jensen a začal ze všech sil zápolit s přetížením – loď totiž nadále nabírala rychlost. Pistoli však držel neustále namířenou na svého protivníka. „A co tvůj lodní důstojník? Ten byl zrovna tak postradatelný?“

„Evans?“ Výraz MacKenzieho Jamese se vůbec nezměnil, pouze vypínač laserové tužky v jeho prstech cvakl a zář opět pohasla. „Ještě nikdy se nestalo, že by se k nám přiblížil nějaký skutečný Svobodný, aniž by setkání předcházela složitá a utajená jednání a předběžné soukromé schůzky. Evans na to měl pamatovat.“

Ale Jensen teď už zase nabyl ztracené rovnováhy. Vzpomněl si na nepatrný otřes několik okamžiků před startem – teď už byl jeho původ zřejmý: způsobil jej skoro určitě masivní uzávěr nákladového prostoru. Celkem vzato se tedy dalo počítat s tím, že Evans bude někde na palubě. Kontrolní panely na můstku sice vypadaly docela mrtvě, ale Marity byla vybavena záložními systémy, a tudíž nebylo vůbec nepravděpodobné, že lodní důstojník už teď sedí v jiném pilotním křesle někde na druhém konci jejího trupu. Jestliže je Evans opravdu u kormidla, říkal si Jensen, praporčík Shieldsová bude muset zahýbat svým vytrénovaným pozadím hezky zčerstva, aby ho neztratila. Naštěstí byla právě tak dobrá pilotka, jak to o sobě chvástavě prohlašovala.

Teď však bylo nejdůležitější zmocnit se Marity dříve, než dosáhne takového zrychlení, aby mohla přejít na nadsvětelný pohon. Jensen znovu nabyl ledového klidu. V nevalném osvětlení, které vrhaly kontrolní panely na můstku, nepatrně pohnul rukou a zaměřil svou zbraň na nový cíl.

Zmáčkl spoušť a laserové pero v Mac Jamesově ruce se roztříštilo na kousky. Úlomky se rozletěly na všechny strany a několik z nich rozedřelo pašerákovi zápěstí do krve. Kulka se zahvízdnutím přeletěla několik palců od jeho třísel, ale pak se neškodně zaryla do polstrování vedlejšího pilotního křesla.

Mac James se pohnul, ale Jensen byl na něj tentokrát připraven. Než se kapitán stačil vrhnout do úkrytu za nejbližším přístrojovým panelem, jeho přemožitel ho měl v hrsti. MacKenzie James ležel na zádech a bezmocně sledoval Jensena, který prudce oddychoval a potil se pod hábitem Svobodného čím dál tím víc. Svou zbraní však mířil pašerákovi přímo na srdce. „Otoč se a za zády přelož ruku přes ruku. Jeden špatný pohyb a je po tobě.“

MacKenzie James cosi zabručel, ale udělal, co se po něm žádalo. Poklekl a pomalu natáhl pravici dozadu. „Máš diplom ostrostřelce?“

„To mám, naneštěstí pro tebe,“ přikývl Jensen, ale soustředil se především na levou ruku svého zajatce. Samozřejmě že byl nositelem tohoto vyznamenání – a to jaksepatří hrdým. Dlouho po něm toužil a získal je ve výjimečně mladistvém věku. Teď si však jen chladnokrevně přehodil pistoli z pravé ruky do levé, rozepnul si hábit a vyndal dvoje ocelové náramky. Byl to lehký typ z tenkého, ostrého kovu, který mariňáci z Flotily obyčejně používají ke svazování kohokoli, od vrahů až po chuligány, provokující hospodské rvačky. První pár nasadil Jamesovi na zápěstí – pirát je držel vzorně za zády – a rázně je utáhl.

„A nyní, kapitáne, zvedněte laskavě kotníky.“ James to udělal a v příštím okamžiku měl nohy svázány druhým párem pout.

Úspěch, kterého dosáhl, Jensena tak vzrušoval, až se začal mimovolně usmívat. Spojil náramky dohromady a začal kapitána prohledávat. Pašerák měl na rukou i na nohou neobyčejně vyvinuté svalstvo, což byl dost mimořádný úkaz, který člověka přímo vyzýval, aby se měl na pozoru. Většina mužů tohoto zaměstnání byla totiž hubená a někteří dokonce působili vyloženě křehkým, až vychrtlým dojmem. Mohly za to hlavně časté a dlouhé prostoje při nulové gravitaci, kdy byly všechny palubní systémy jejich lodí staženy na nezbytné minimum nebo byly dokonce úplně vypnuty, aby se co možná nejvíce snížila pravděpodobnost, že si jich někdo všimne. Ukázalo se, že MacKenzie James u sebe nemá žádné zbraně, kromě malého nožíku v pochvě nenápadně všité do boty. Jensen mu jej zabavil a pak vězně hrubě otočil zpět na záda.

MacKenzie James na něj vrhl ledový pohled, jako by oceňoval jeho kvality pro nějaké pozdější využití, a Jensen navzdory pistoli, kterou ještě stále svíral v ruce, pocítil znepokojení. „A teď mi řekneš, odkud Evans pilotuje loď. Jasně a rychle.“

Zajatec se chladnokrevně a nestydatě usmál. „Počítám, že to, co zbylo z mého bývalého lodního důstojníka, teď už bude asi uloženo v igelitovém pytli na ostatky.“

„Dole na Point Station?“ Jensen musel odolat nutkání přistoupit k Jamesovi ještě o krok blíž. Přestože byl teď kapitán svázaný, jeho tělesné rozměry a hrubá síla byly takové, že by se mohl na podlaze bleskurychle pootočit a jediným kopancem ho poslat k zemi. „Nejsem blázen, Jamesi. Pokud Evans umřel na stanici se zbytkem tamního personálu, kdo řídí tuhle loď?“

MacKenzieho drzý úsměv pomalu přecházel v zamyšlený výraz. „Tak to není špatná otázka. Řekl bych, že Marity nyní zrovna letí jen díky krátkému spojení mezi akceleračními bloky a cívkovým regulátorem. Pokud nelžu, i úplnému pitomci snad musí být jasné, že kondenzátory se co nevidět přehřejí a Marity vybuchne.“

Jensen se nad tím zamyslel; Jamesova tvrdošíjná odvaha, která už popletla hlavu nejednomu vykonavateli zákona, mu pochopitelně dělala starosti. Kapitán sice mohl lhát, ale jeho pověst tomu příliš nenasvědčovala. Jensen se tak ocitl před obtížným dilematem.

MacKenzie James se už neusmíval ani koutky úst. „Neuvažuj nad tím zbytečně dlouho, chlapče. Protože jsi tak zručně zničil mé laserové pero, budu muset prohledat celou loď, než najdu ruční řezák, kterým bych mohl ten přetížený obvod přerušit.“

„Zavři klapačku.“ Jensen zoufale potřeboval chvíli klidu, aby si mohl utřídit myšlenky. Někde na Marity nepochybně musel být havarijní vypínač, kterým se v krajním případě daly vyřadil z činnosti všechny motory najednou. Pašerácká loď ovšem skoro určitě neměla žádné klasické bezpečnostní systémy ani omezovače výkonu, protože kapitáni tohoto typu se ze svých plavidel zpravidla snažili vymačkat více, než na kolik byla stavěná. Pro Jensena byl hlavní problém v tom, že tahle loď prostě neodpovídala žádným standardním specifikacím. Byla to neprůhledná změť chytrých konstrukčních vylepšení a změn, kterou slepil dohromady nejprohnanější zločinec, jakého kdy Aliance poznala. Jensen byl tedy v pěkné kaši. Osvobodí-li MacKenzieho Jamese z pout, aby napravil následky sabotáže, kterou předtím provedl, dá se s jistotou počítat s tím, že v obvodech nadělá ještě větší paseku. Mohl by se dokonce pokusit o znovupřevzetí vlády nad lodí.

„Asi to risknu,“ oznámil nakonec s předstíraným sebevědomím. Bylo jasné, že jestli se Evans dostal na palubu, čekají mladého poddůstojníka Flotily v příštích několika minutách vážné potíže.

Jensen připevnil Mac Jamesova pouta k úchytkám na podlaze, takže pašerák se bez cizí pomoci nemohl obrátit na břicho, a v dosahu jeho nohou nebylo nic důležitého. Když se Jensen ujistil, že je o jeho zajatce jaksepatří postaráno, zavřel za sebou poklop můstku a začal po žebříku sestupovat dolů na servisní palubu Marity. Od chvíle, kdy loď opustila pole Point Station, nebyla v kolmé šachtě žádná gravitace. Zdálo se, jako kdyby do temných hlubin, kam se Jensen každým krokem stále víc ponořoval, pronikal chlad vesmírného prostoru. Mladý poddůstojník klesal dolů obklopen průsvitným obláčkem zkondenzované vlhkosti, kterou vydechoval, a příčky žebříku ho pod rukama studily jako led. Pokaždé když nohou nahmatal další příčku, roztřásla se mu kolena vědomím, že každým okamžikem může tam dole vypálit plazmová zbraň a uškvařit ho jako neopatrnou mouchu, která se chytila do pavouci sítě. Hábit Svobodných se svíjel prostorem a zachytával se mu okolo kotníků a kolen. Jensen by se toho úboru nejraději jednou provždy zbavil, ale neměl na to dost odvahy. Do šerpy byla totiž zašita miniaturní vysílačka, která praporčíku Shieldsové umožňovala stopovat ho i s Marity napříč hlubinami vesmíru.

Sestup na dno spojovací šachty proběhl bez jakýchkoliv potíží. Hned jak se podrážky jeho bot dotkly spodní paluby, Jensen vyrazil kupředu, pistoli neustále připravenou. Nebezpečí, které mu předtím hrozilo na žebříku, se nyní zdvojnásobilo, protože chodba, v níž se ocitl, se táhla oběma směry. MacKenzieho lodní důstojník mu také mohl nepozorovaně proklouznout za zády, vyšplhat se nahoru na můstek a osvobodit svého kapitána z pout. Jensen si uvědomoval, že nikdo kromě něj nemá klíč, kterým by náramky otevřel, a materiál, z něhož jsou vyrobeny, se dá řezat jen velmi obtížně, ale příliš ho to neuklidňovalo. Úplně stačilo, aby Mac James svému důstojníkovi řekl, co má udělat, a Evans mohl Marity z můstku bez potíží ovládat.

Jensen se ještě naposledy nervózně podíval přes rameno a potom zahnul za roh chodby. K přístupovým dveřím, kterými se ještě na stanici dostal dovnitř, zbývalo pár kroků a za nimi už byl jenom nákladový prostor. V něm panovala tma rušená mihotavými kontrolními světélky indikujícími, že systémy podpory života jsou v této části lodi momentálně mimo provoz. Jensen na okamžik zaváhal a horečnatě uvažoval, co dál. Je-li vnější zámek uzavřený, musí být Evans nevyhnutelně na palubě. Pokud však zahynul na Point Station, nemá cenu, aby si Jensen kvůli němu dělal zbytečné starosti a riskoval tak, že celý vystrašený přijme nějaké chybné rozhodnutí. Jensen proto jediným rozhodným pohybem zmáčkl vypínač hned vedle otevíracího mechanismu nákladového prostoru. Jak si už předtím všiml, byl uzávěr zajištěn hned dvěma bezpečnostními mechanismy.

Obloukové lampy se rozzářily a Jensena, jehož oči mezitím již uvykly příšeří panujícímu ve vnitřku Marity, záplava světla zprvu téměř oslnila. Mladý poddůstojník mžoural vybouleným průhledem v přístupových dveřích nákladového prostoru a snažil se v oslepující záři něco rozpoznat. Spletí zkřížených podpěr však byl vidět větší díl paluby, a Jensen si brzy ověřil, že to, čeho se obával nejvíce, je pravda: vnější zámek byl bezpečně uzavřen. Jen několik kroků od něj ležel nákladní kontejner, který si Jensen pamatoval z mola na stanici. Od jeho povrchu se křiklavě odrážela světélka kontrolek a mladému poddůstojníkovi na krku rázem naskočila husí kůže; teď už doopravdy začínalo jít do tuhého. Bylo sice možné, že MacKenzie James před startem spustil z vykuchaného řídicího panelu na můstku nějaké dálkové ovládání lodního uzávěru, ale nebylo pochyb, že kontejner se dovnitř nedostal sám od sebe. Pašerákův palubní důstojník Evans musel tedy být v okamžiku startu na palubě, a to znamenalo, že se nedá už za nic ručit. Jensen položil ruku na vypínač, aby osvětlení nákladového prostoru zhasl, avšak v poslední chvíli se zarazil, protože mu padl do oka rozměrný předmět, který se v beztíži zvolna pohupoval sem a tam nad jeho zdrsněnou podlahou.

V nulové gravitaci se ta věc pootočila a Jensen rozeznal mužskou ruku. Uvědomil si, že měl z pekla štěstí: automatické uzavírání dveří uvěznilo totiž Evanse v nákladovém prostoru. Jensen rychle zkontroloval měřidla na panelu vedle ovládání zámku a zjistil, že Marity v palubním skladišti sice udržuje atmosféru, ale recyklace kyslíku tam zajištěna není. Přitom z nákladového prostoru zpravidla nebylo možné dostat se ručně do obyvatelných částí lodě – to bylo především opatření proti černým pasažérům a dalším možným narušitelům bezpečnosti. Lodní důstojník Marity tak závisel na záchraně zevnitř. Teď už nejspíš trpěl akutní hypotermií, protože vnější prostory nebyly nijak izolovány a věčný mráz vesmírného prostoru musel brzy začít pronikat dovnitř.

Jensen se na okamžik zamyslel, ale potom v nákladovém prostoru na druhé straně dveří zcela chladnokrevně zhasl. Chodbou se už stejně nějaký čas rozléhalo stále naléhavější úpění motorů a nebylo pochyb, že se okamžik jejich přetížení neúprosně blíží. Evans sice polohu bezpečnostních vypínačů téměř jistě znal, ale než by z něho Jensen vypáčil, co potřeboval, mohlo by být už pozdě. Mladý muž potlačil poslední výčitky svědomí.

Zdálo se mu, že na spodní palubě Marity je nyní ještě pochmurněji a chladněji než předtím. Jensen měl napětím hrdlo tak stažené, že mu působilo potíže dýchat. Ze všech sil se teď soustředil na cil, kvůli němuž musel kapitána nechat na můstku. Lodní důstojník byl napomahatel pašeráka, tedy zločinec, a proto nemohl očekávat, že bude v poddůstojníkovi Flotily vzbuzovat lítost.

Jensen sklonil hlavu, aby mohl projít nízkou chodbou vedoucí od obytných kabin. Přitom nespouštěl oči z kabelů vinoucích se po protější stěně. Vydal se tím směrem, kterým se kabely sbíhaly, a posléze narazil na malou klesající rampu, kde málem zakopl o svazek drátů napjatých několik palců nad podlahou. Vysílačka všitá do šerpy ho přitom bolestivě rýpla pod žebra a připomněla mu, že prostě musí uspět, protože jinak by bylo na praporčíku Shieldsové, aby admiralitě Flotily vysvětlila, proč se jejich kurýrní raketoplán odchýlil od vytyčené trati.

Tóny úpění stále více namáhaných lodních motorů bez ustání stoupaly a trupem se rozléhaly nelibozvučné ozvěny. Jensen si přikryl uši dlaněmi a zpola poslepu se hnal dál. Kabely se seběhly do jediného svazku a vedly dál otvorem nad malými dvířky, která přehrazovala chodbu. Z pancéřování panelů na zdech se dalo usoudit, že motory nebudou dál než několik kroků. Jensen zauvažoval, zda mu v případě, že jediným způsobem, jak zabránit výbuchu motorů, bude vyrvat cívky holýma rukama, znemožní popáleniny používat pistoli.

Podobné obavy však brzy ztratily na naléhavosti. Ukázalo se totiž, že pancéřová dvířka jsou zajištěna zámkem reagujícím na sítnici oka. Ten nemohl otevřít nikdo kromě Mac Jamese a možná jeho palubního důstojníka. Jensenovi v té chvíli nezbývalo nic jiného než dostat k nim fyzickým násilím Evanse. Vrátil se proto do přístupové chodby vedoucí k nákladovému prostoru.

Jenomže když znovu rozsvítil vnitřní světla, jejich oblouky mu osvětlily úplně prázdnou scénu – muž, pro něhož si přišel, byl ten tam. Nákladní kontejner ležel v prudkém světle otevřený dokořán a Evanse nebylo nikde vidět. Přestože byl Jensen zbrocený potem, přeběhl mu v té chvíli mráz po zádech. Prudce se otočil a jako šílený se co nejrychleji rozběhl k žebříku vedoucímu na můstek. Dopustil se idiotské chyby v úsudku: Marity byla přece pašerácká loď, proto neměl nikdy předpokládat, že její vnitřní uspořádání bude odpovídat tomu, co bývá pravidlem u normálních obchodních plavidel.

Už jenom příčky žebříku mu působily potíže, protože mezi nimi byla úplně jiná vzdálenost, než jakou předepisovala závazná nařízení Flotily. Jensen po nich zdaleka nedokázal stoupat tak rychle, jak byl zvyklý, a ještě u toho nadělal daleko více hluku, než bylo záhodno. Nahoře zaslechl varovný hlas MacKenzieho Jamese.

„Máme společnost, důstojníku. Spusťte to bez kontrolních testů a běžte se rychle schovat. Souřadnice znáte, důvěřuji vaší paměti.“

Evans se proti takovému postupu začal ohrazovat právě ve chvíli, kdy se Jensen objevil na horní palubě. Přechod ze stavu beztíže do prostředí s umělou gravitací ho sice poněkud zbrzdil, ale i tak se dokázal střemhlav vrhnout do úkrytu za jakýmsi elektronickým zařízením. Lodní důstojník si jeho přítomnost samozřejmě musel uvědomovat, přesto však zůstal stát u kontrolního panelu a cosi na něm ještě upravoval. Bezmocný MacKenzie James, který byl ještě stále spoután na rukou i na nohou, ale seděl teď v pilotním křesle, divoce zaklel.

Mladého poddůstojníka Flotily hnal kupředu strach z porážky, která mu bezprostředně hrozila. Pozvedl pistoli, pečlivě zamířil a v příštím okamžiku zasáhla Evanse kulka zezadu přesně doprostřed hlavy. Lodní důstojník byl určitě na místě mrtev. Jeho tělo bylo nárazem kulky vrženo dopředu na kontrolní panely, ještě sebou v poslední křeči zaškubalo a zhroutilo se na podlahu. Přepínače a kontrolky zůstaly potřísněny krví.

Jensenovi se neskutečně ulevilo. Zhluboka vydechl a díky přílivu adrenalinu do žil byl teď už zase ledově klidný. MacKenzie James sice neřekl ani slovo, ale pohled jeho ocelových očí byl se znepokojující intenzitou upřen na mladého muže, který mu právě odstřelil lodního důstojníka. Skoro to vypadalo, jako by napjatě naslouchal.

Vzápětí Jensenovi došlo, na co MacKenzie James čekal. Motory Mařily se totiž z ničeho nic ztišily až do téměř neslyšitelného šepotu. Následoval pozoruhodný okamžik, kdy se čas jakoby na okamžik rozmaže a rozvlní, a Marity přešla do nadsvětelné rychlosti.

Jensen si s mrazením v zádech uvědomil, že Evanse nezabil dostatečně rychle. Marity se teď řítila vesmírem k cíli, který znal jen MacKenzie James a jeho mrtvý lodní důstojník. Kurýrní raketoplán v tom okamžiku ztratil pirátskou loď z dohledu, ale Jensen měl situaci na palubě naštěstí i nadále v rukou. Zajatý pašerácký kapitán, tato cena pro vítěze, která mu měla zaručit mnohem více než jen vytoužené povýšení, mu byl stále ještě vydán na milost a nemilost.

Jensen sáhl do kapsy hábitu Svobodného, kde měl připraveny náhradní náboje, ale prsty se mu neohrabaně zamotaly do volné látky. Zaklel a s trhnutím si je uvolnil. MacKenzie James, spoutaný v pilotním křesle na můstku, poté přerušil mlčení.

„Většina Svobodných nosí zbraně připevněné k pásu napříč přes prsa. Tahle kapsa je na tabletky k zabíjení cizopasníků a na háček ve švu pod ní se věší vak na vodu.“

Jensen sevřel čelisti a ostentativně se soustředil na dobíjení pistole. Jestli si Mac James najednou chce popovídat, určitě k tomu bude mít nějaký jiný důvod, než že by se smrtelně nudil.

„Pane na Mléčné dráze, koho tady kromě mne ještě hodláš odstřelit?“ Pašerákův pohled ani na zlomeček vteřiny nespočinul na mrtvole, která na dosah ruky od jeho křesla ještě stále proudem krvácela.

Jensen prudce zaklapl do zásobníku pistole novou sadu nábojů a zároveň uvažoval, co může vést Mac Jamese k tomu, aby se ho při tom snažil rušit povídáním. Nebylo jistě pochyb, že poměr sil se změnil, a to dosti nepříjemným způsobem. Ještě stále měl v ruce většinu trumfů, ale už se nedalo říct, že by měl kapitána úplně v hrsti. Vzhledem k tomu, že většina kontrolních mechanismů Marity byla mimo provoz a loď se řítila nadsvětelnou rychlostí k neznámému cíli, Jensenovi nezbývalo než zatnout pěsti a snažit se zahnat pochybnosti, jež se ho začínaly zmocňovat. Mohl si teď samozřejmě otevřít dvířka opatřená sítnicovým zámkem a dostat se tak k motorům – na to stačilo jen dovléct zajatce na servisní palubu a násilím ho tam postavit před senzory zámku. Jenže tím, že by nadsvětelný pohon vyřadil z provozu, by si nijak zvlášť nepomohl, poněvadž neměl sebemenší tušení, kde v širém a nekonečném vesmíru se právě nachází. Jensen překročil doširoka rozhozené nohy mrtvého lodního důstojníka a přistoupil k ovládacímu pultu. Většina obrazovek byla potemnělá a stejně jako ostatní kontrolky neposkytovala naprosto žádné informace. Když si prohlížel otevřené kryty kontrolních panelů a uvnitř odkryté bludiště drátů a obvodů, napadlo ho, že MacKenzie James měl možná od samého počátku připravenu ďábelskou obranu: Marity by teď zřejmě nedokázala řídit žádná ruka kromě kapitánovy vlastní. Jensen opět bezmocně zaťal ruce v pěst. Zmocnila se ho taková zuřivost nad prekérní situací, do níž se dostal, že se mu až skoro zatočila hlava. Ale přece to zvládne! Slíbil si, že odejde z paluby téhle pašerácké kocábky se štítem a dostane se mu povýšení, které si tak jako tak už dávno zasloužil. To pomyšlení mu znovu zvedlo sebevědomí, a tak začal studovat cílové souřadnice zářící na navigačním displeji.

Nastavení bylo ještě stále v hranicích Carseyského sektoru a souřadnice připadaly Jensenovi nečekaně povědomé. James podle všeho měl tu drzost vynořit se z nadsvětelné rychlosti na místě vzdáleném jen několik hodin letu od zkázy, kterou za sebou zanechal na Point Station. To znamenalo, že sebevědomí pirátovi prozatím rozhodně neschází. Jensen schoval ruce v záhybech širokého hábitu, aby na něm nebylo vidět vzrušení, jež se ho zmocnilo, jakmile si uvědomil, že cílové souřadnice patří Castletonskému světu, planetě ještě nedávno zcela bez života. Před nějakým časem tam však velitelství Flotily začalo budovat obrovskou základnu. Prostor okolo planety patrolovaly dvě eskadry, na synchronní orbitě byla navíc umístěna obrněná bitevní loď, dohlížející během výstavby základny na bezpečnost.

Jensen se pomalu odvrátil od kontrolního panelu zpátky k pirátovi, jenže MacKenzie James ho opět vyvedl z míry, tentokrát tím, že podle všeho klidně usnul. Poddůstojníkem Flotily zalomcovala iracionální touha rozbít nějak ten jeho nadlidský klid – jako by ten muž doopravdy neměl nervy. Řekl nahlas: „Castleton už neposkytuje útulek, v jaký doufáš. Už dávno ne.“

MacKenzie James mu odpověděl, aniž se obtěžoval otevřít oči. „Řekl bych, že ti tvoji nadřízení příliš nedůvěřují, chlapče, je to tak? Ale je také možné, že je ta novinka příliš čerstvá, anebo ten plánovaný útok na Bethesdu zaměstnává lampasáky z Flotily natolik, že se už ani neobtěžují sledovat, co se kolem nich děje.“

Útok na Bethesdu byl přece úzkostlivě střeženým vojenským tajemstvím! Pomyšlení na to, že pašerák před ním je obeznámen s těmi nejtajnějšími plány Flotily, Jensena naplnilo zděšením. Celý zkoprnělý zvedl pistoli a křečovitě namířil na spoutaného kapitána právě ve chvíli, kdy ten prudce otevřel šedé oči. Zračilo se v nich jakési nezúčastněné a chladnokrevné pobavení, které v Jensenovi vyvolalo nutkání zmáčknout spoušť.

„Chálijci,“ řekl na vysvětlenou MacKenzie James s neústupnou otevřeností. „Nová základna na Castletonu byla dobyta, zničena a očištěna ode všech, kdo útok přežili.“

Jensen odmítal něčemu takovému uvěřit, jenže stejně se roztřásl. Ani ruku, která svírala pistoli, v tu chvíli nedokázal udržet v klidu. Pašerácký kapitán dozajista lhal, šlo mu jen o to, vyprovokovat ho k nějaké nepromyšlené reakci. Jenže Jensen si po celý život dával záležet, aby nikdy nic nepromyšleného neudělal.

Mac James pokrčil rameny. „Jestli mě nehodláš odstřelit jako psa za to, že jsem se dotkl tvé vojenské cti, mohl bys aspoň z můstku odklidit tělesné pozůstatky mého lodního důstojníka. Pokud totiž neplánuješ kariéru chálijského otroka, bude co nevidět zapotřebí, abych znovu spojil některé obvody, a nehodlám přitom klopýtat o mrtvá těla.“

Naprostá nestoudnost toho návrhu naráz zbořila veškeré Jensenovo sebeovládání. „Myslíš, že jsem úplný blázen?“

Mac James se v poutech neklidně zavrtěl. „To jistě ano. Ale v nejbližší době se ukáže, jak veliký – na to si ještě počkám.“

Jensen zaťal zuby. Sklonil hlaveň pistole k zemi, zuřivým cvaknutím ji zajistil a potom se ke svému vězni otočil zády. Všechny senzorické displeje byly bez života – neexistoval žádný způsob, jak zjistit, zda lodě, které Marity uvítají, až se vynoří z nadsvětelné rychlosti, budou patřit Flotile či nepříteli. Jen ďábel sám mohl také tušit, jestli obranné lodní štíty mají vůbec nějakou energii. Jensen zakoušel odpudivý pocit naprosté bezmoci. Jako poddůstojník Flotily lodnímu hardwaru příliš nerozuměl a rozhodně by nedokázal spojit elektronické součástky tak, aby loď začala zase pořádně fungovat. Mac James ho měl pěkně v hrsti.

Pašerák mezitím za Jensenovými zády znovu nasadil líný a ospalý tón. „Senzory a analogové obrazovky jsou v pořádku, chlapče, jen budeš muset nejdříve zmáčknout hlavní vypínač.“

Jensen už ze zásady zaváhal. Kontrolní panel mohl samozřejmě ukrývat nějakou past, ale logika napovídala, že Mac James by mu asi těžko usiloval o život, dokud ještě pořád sedí spoután v křesle a nemůže se hnout. Kdyby se Jensenovi něco stalo, kapitána by nevyhnutelně čekala pomalá smrt dehydratací. Přesto však zůstal napjatý jako struna a bedlivě rozvažoval každý další pohyb. Nakonec sáhl mezi kontrolky a našel správný vypínač. Když jím otočil, analogový panel s hučením ožil, a zatímco senzory shromažďovaly potřebné údaje, monitor zakrylo přechodné zrnění. Jeho zář v příštím okamžiku zase ustoupila černé, avšak to už bylo v pořádku, neboť dokud se Marity nevrátí do normálního prostoru, žádné údaje se na něm objevit nemohly.

Jensen vyzkoušel hlavní vypínače zbraňových systémů, ale bezúspěšně. Ani navigační počítač neprojevoval známky života, a jen fakt, že MacKenzie James byl na můstku s ním a všechno pozorně sledoval, zabránil Jensenovi uhodit zuřivě pěstí do pohaslého řídicího panelu. Jediným zařízením, které poskytovalo alespoň nějaké údaje, byl teď chronometr autopilota. Nejvíc ale Jensena zneklidňovalo, že do návratu k podsvětelné rychlosti v oblasti Castletonského světa zbývalo Marity už jen třicet minut.

Jensen začal po můstku nervózně přecházet sem a tam, ale dával si přitom pozor, aby nikdy nevykročil z dosahu umělé gravitace. Vyhýbal se také zaschlým stružkám Evansovy krve, jakož i té části paluby, kterou měl MacKenzie James, spoutaný v pilotním křesle, v zorném poli. Neodvažoval se vrátit pašeráckému kapitánovi svobodu ani na okamžik, jenomže riskovat bez fungujících zbraní a s minimální manévrovací schopností návrat k podsvětelné rychlosti v bezprostřední blízkosti základny, která je nyní pod chálijskou kontrolou, to znamenalo koledovat si o nejstrašnější myslitelný osud. Přestože by se k tomu nikdy nikomu nepřiznal, dělal si mladý poddůstojník hlavu kromě jiného i s tím, že se dosud nezúčastnil žádných skutečných bojových akcí proti nepříteli. Jensen o své odvaze za žádných okolností nepochyboval, avšak možnost, že by se v několika příštích okamžicích mohl přiblížit k nepříteli v malé, byť i upravené obchodnické lodi, jako je Marity, rozbila jeho dlouho a pracně budované sebevědomí napadrť.

Chronometr na obrazovce autopilota poskočil kupředu a do návratu k podsvětelné rychlosti už zbývalo jen pouhých sedm minut. Zase se zdálo, jako by Mac James usnul. Jeho chování vypadalo úplně nelidsky, ale Jensen si po nějakém čase uvědomil, že Marity před osmačtyřiceti hodinami přistála v docích Point Station s pohotovostní prioritou. Špinavé a neudržované vzezření kapitána dávalo tušit, že pravděpodobně vůbec nespal a že se věnoval po celou tu dobu opravám na lodi. Jensen sám si neodpočinul už skoro stejně dlouho, ale vzrušení a napětí mu dodaly tolik energie, že by stejně nebyl schopen doopravdy si zdřímnout.

* * *

Když do návratu k podsvětelné rychlosti zbývala už jen asi minuta a půl, MacKenzie James otevřel oči. Mrtvola jeho lodního důstojníka ležela na podlaze právě tak, jak na ni dopadla. Jensen stál u analogové obrazovky a třesoucími se prsty pravé ruky svíral pistoli. Bylo vidět, že si levou rukou ukrytou v hábitu Svobodného křečovitě a s umrtvující nejistotou pohrává s klíčky od pout, která předtím pašerákovi nasadil.

Do návratu chyběla pouhá minuta, když Mac James tiše, ale důrazně doporučil Jensenovi zmáčknout páčku, kterou se otevíral kryt štítových generátorů. Poddůstojník Flotily měl sice pocit, že udělat, co po něm kapitán chce, znamená téměř kapitulaci, ale naštěstí měl ještě dost rozumu na to, aby veškerou bláznivou hrdost pro tu chvíli pustil z hlavy. Bylo docela dobře možné, že některé systémy Marity byly ve skutečnosti po celou dobu plně funkční, přestože kontrolní monitory tvrdily opak, ale na to, aby provedl dodatečné testy, které by toto jeho podezření buď potvrdily, nebo vyvrátily, už Jensenovi nezbývalo dost času. Zvukový signál ohlásil ukončení činnosti lodního autopilota a hned nato opět nastal ten podivně rozmazaný okamžik, který značí přechod z nadsvětelné rychlosti do normálního prostoru. Jensen hltal očima analogové obrazovky v napjatém očekávání, jaké údaje se na nich vzápětí ukážou.

Planeta Castleton se na obrazovkách objevila jako veliká šedivá koule s několika tmavšími skvrnami podél rovníku. Na její přivrácené straně zářil větší z dvojice měsíců jako střípeček slídy, ale Jensen té scenerii nedopřál více než jen zběžný pohled. Senzory ukončily zpracovávání údajů a na obrazovkách se ukázala stříbřitá smítka. Z jejich formace se dalo soudit, že to budou průzkumné lodě, a mezi nimi se vznášela dvě větší tělesa, nepochybně bitevní křižníky. Třetí křižník byl částečně schovaný za masou planety Castleton.

„Pane na Mléčné dráze,“ poznamenal Mac James s krkem křečovitě vystrčeným, aby dohlédl až na obrazovky. „Ti rozhodně nemařili čas, co? Úderná síla tu v poslední době narostla.“

„Třeba to nejsou Chálijci,“ odsekl Jensen, avšak ještě než stačil vzteky doopravdy vybuchnout, uťal jeho další slova zvukový signál. Na analogových panelech se rozblikala plejáda varovných světélek a kolem jednoho ze smítek na obrazovce se rozzářila bledě červená svatozář.

„No, chlapče, ať už patří k Flotile nebo k nepříteli, jeden z nich se na nás teď právě chystá vystřelit.“ Mac James se popuzeně zavrtěl ve svých okovech. „Pokud nemáš nic proti otroctví, anebo případně vivisekci, tak tady prostě jen dál seď a nedělej nic.“

Jensen zuřil, ale nevěděl, co počít. Náhle se sborem rozkvílely všechny sirény, co jich Marity na palubě měla. Štíty zapraskaly pod náporem čelního zásahu.

„To byla jen výstražná raketa,“ vysvětlil Mac suše. „Nejspíš nás provokují, aby zjistili, jestli budeme bojovat. Zapni přijímač, chlapče.“

Muž v hábitu Svobodného dál váhal.

„Udělej to a hned!“ vyštěkl na něj MacKenzie James právě tak neústupně, jak by to udělal kterýkoli admirál Flotily.

Na analogové obrazovce okamžitě rozkvetla další bledě červená svatozář a Jensen jediným úderem dlaně zapnul přijímač. Z reproduktorů se vyřinul proud nesrozumitelné mimozemské hatmatilky a v mladém poddůstojníkovi Flotily by se v té chvíli krve nedořezal.

„A nyní pozorně poslouchej, chlapče,“ řekl ten pašerácký zplozenec pekla ze svého křesla. „Uděláš přesně to, co ti řeknu, protože jinak přijdeme oba dva o kejhák. Jasné?“

„Ty jsi měl tohle všechno naplánované!“ obvinil ho Jensen a hlas se mu zachvíval hrůzou z blízkostí smrtelného nebezpečí.

„Samozřejmě, ale teď už sklapni a poslouchej!“ odsekl MacKenzie.

Chálijské brebentění změnilo rytmus a protivně melodický hlas se začal srozumitelně, i když s mizernou výslovností, dožadovat okamžité kapitulace Marity a celé její lidské posádky.

Jensen ještě pořád svíral v rukou klíče od okovů a pistoli, teď je však odložil a složil hlavu do dlaní. V obličeji byl až chorobně bledý.

„Vzdáš se i s celou lodí Chálijcům,“ nařídil mu MacKenzie James nekompromisně. „Ale musíš dodat, že jsi ochoten vzdát se jen nějakému slavnému kapitánovi, který už v bitvách prokázal své hrdinství. A jeden takový, dodáš hned, sedí v chálijském křižníku, který je momentálně na oběžné dráze nad odvrácenou stranou Castletonu.“

Jensenovi poklesly ruce a v obličeji se mu objevil nevěřícný výraz.

Než se však mohl nadechnout a promluvit, Mac James mu uťal všechny protesty v zárodku: „Dělej, co ti říkám!“

Místo toho se Jensen prudce otočil a začal jako pomatený cvakat všemi spouštěmi palebných systémů, jednou po druhé. Nestalo se ovšem nic, zbraně Marity zůstávaly naprosto hluché. Jensena se zmocňovalo šílenství při pouhém pomyšlení na to, že by jeho vojenská kariéra měla skončit, aniž na nepřítele vypálí jedinou raketu, i kdyby tak měl učinit jen ze zoufalství a na protest. Zuřil a věděl, že nemá na vybranou; to bylo ze všeho nejhorší. Nakonec se úplně zhroutil a začal panikařit. „Jak jsi jenom mohl vyřadit všechny zbraňové systémy z provozu, člověče? Proč, když jsi naplánoval tuhle cestu doprostřed zatracené chálijské flotily?“

„Nejspíš jsem chtěl spáchat sebevraždu, uvažuj trochu,“ odpověděl mu MacKenzie James s takovou dávkou sarkasmu, že Jensen měl pocit, jako by dostal facku. „Jenže jak se zdá, skončí to asi spíš naším doživotním otroctvím nebo vivisekcí.“

Hlas v reproduktorech přešel od požadavků kapitulace k výhrůžkám a Jensenovi znovu přejel mráz po zádech. Než být rozstřílen na atomy, to snad přece jenom raději otevřít kanál. – Poddůstojník Flotily tedy zmáčkl příslušný knoflík a vzdal se i s Marity a s její kompletní posádkou Chálijcům. Chraplavý hlas, kterým přitom mluvil, téměř nepoznával. Jenom jako dodatečný nápad připojil ke své kapitulaci podmínku MacKenzieho Jamese: že čest přijmout kapitulaci, jakož i právo vítěze, připadne veliteli, který už v bitvách prokázal své hrdinství, a sice velikému kapitánovi, který momentálně křižuje nad odvrácenou stranou Castletonu.

Na Chálijce tím požadavkem zřejmě udělal ohromný dojem. S ohledem na divokou a krvežíznivou pověst, která mimozemšťany předcházela, Jensen očekával, že se nepřítel na svou oběť vrhne bez jakéhokoli váháni. Místo toho se však průzkumné lodě stáhly zpět a vytvořily znovu těsné formace v bezprostřední blízkosti svých křižníků. Jako by je pojilo jakési záhadné partnerství na život a na smrt, obě mohutné válečné lodě se ihned otočily a začaly se přibližovat ke třetí, která v té chvíli už opustila odvrácenou stranu Castletonu a nabírala rychlost.

„Předloží mu teď formální výzvu,“ promluvil opět MacKenzie James, jakoby v odpověď na nechápavý výraz Jensenova obličeje. „Chálijští váleční velitelé nesnesou pomyšlení na to, že by jeden druhému museli ustoupit bez boje. To ti dává pár minut, abys tuhletu krabici uvedl zase do provozu. Jediná cesta, jak to můžeš dokázat, je sejmout mi konečně ty náramky. To je, chlapče, poslední šance, kterou ti ještě dají.“

Jensen se přiblížil ke kapitánovi. „Ty ses ve skutečnosti nechtěl vzdát!“

Mac James se na něj dlouze a unaveně zadíval. Jensen si uvědomil, že teď o nepříteli získal informaci, kterou se ani tajné službě Flotily nikdy nepodařilo vypátrat, a to vědomí ho hřálo. Trochu se uklidnil, potom uvolnil palcem bezpečnostní uzávěr pistole a s klíčem ve druhé ruce se sehnul, aby pašerákovi odemkl pouta na nohou. Jakmile to učinil, muž v křesle se naklonil dopředu, aby se mu Jensen mohl lépe dostat i k náramkům na rukou. Kovová pouta byla celá zakrvácená – buď napjaté nervy, nebo frustrace přiměly kapitána napínat spoutané ruce tak dlouho, až mu náramky rozedřely zápěstí do krve. Jensen našel klíčem dírku a pouta mu odemkl. Udělalo se mu přitom skoro nevolno, takže na zlomek sekundy polevil v pozornosti, a to se mu šeredně nevyplatilo. Jakmile byl MacKenzie James volný, vyrazil loktem kolmo vzhůru, přímo tam, kde měl Jensen právě obličej. Následovala bleskurychlá otočka a prudké kopnutí, které mladého poddůstojníka připravilo o zbraň. Jensen klesl na kolena s pocitem, že má každou kůstku v ruce zlomenou aspoň natřikrát. Přesto však v sobě nalezl dost síly, aby se pokusil o své štěstí s nožem, který předtím pašerákovi sebral.

Ale Mac James byl opět rychlejší: zmocnil se ho jako první a nůž v příštím okamžiku dopadl se zarachocením do kouta. A od té chvíle si kapitán Jensena jakoby přestal všímat. Sebral pistoli z podlahy, kam dopadla, když ji Jensenovi vyrazil z ruky, vystřílel celý zásobník do polstrovaného pilotního křesla a potom nepotřebnou zbraň bez okolků zahodil dolů do šachty, kterou vedl žebřík z přístupové chodby. Mezitím došel až k otevřenému krytu kontrolního panelu, sklonil se nad ním a bez jakýchkoli dalších odkladů se pustil zuřivě do práce.

Nedlouho potom, co se jeho ruce poprvé dotkly elektronických součástek, ožil kontrolní panel blikajícími světélky, vrhajícími zlověstné stíny na nevlídné rysy kapitánovy tváře. Jensenovi, který se zaťatými zuby úpěl na podlaze za jeho zády, se dostalo jenom stručného pokynu: „Teď odkliď Evanse z můstku, chlapče. Jestli přes něho v ten nepravý okamžik zakopnu, přijde nějaký chálijský řezník a uřízne nám oběma koule.“

Jensen ho poslechl, aby získal nějaký čas. Třeba se mu za čas podaří kapitána ukolébat v přesvědčení, že už rezignoval a udělá, co se mu řekne. Evansovo tělo bylo už na dotek úplně studené, ale lodní důstojník byl tak vzrostlé postavy, že ho vůbec nebylo snadné nadzvednout. Jensena navíc hrozně bolela ruka, z níž mu MacKenzie James předtím vykopl pistoli, a tak byl rád, že Evansovu mrtvolu dokáže z můstku alespoň odvléct. Krev z rozdrcené čelisti mrtvého muže přitom třísnila bílý povrch paluby. Jensenovi se zatočila hlava bolestí, kterou mu působila poraněná ruka, a musel se několikrát zhluboka nadechnout, aby se vůbec udržel na nohou. Když měl tu práci konečně za sebou, odpotácel se k nejbližšímu pilotnímu křeslu a téměř bezvládně do něj klesl, právě ve chvíli, kdy Marity zhluboka zařvala a probrala se k životu. MacKenzie James se skláněl nad kontrolkami jako nadšený chlapeček, kterému se doma poprvé rozjela autodráha. Zjizvené prsty přeběhly po tlačítcích akcelerátorů a loď sebou trhla.

Na analogové obrazovce bylo vidět, jak se první dva křižníky zlověstně blíží k sobě, aby vzápětí mohly jeden na druhý udeřit. Průzkumné lodě se vznášely kolem jako roje rozzlobených včel. Mezi záblesky těžkých raket bylo tu a tam vidět i záři plazmového výboje.

„Oni se navzájem rozstřílejí na kusy,“ vypravil ze sebe úplně šokovaný Jensen.

„To každopádně doufám.“ MacKenzie James ohnul kabel, vrátil ho mezi ostatní součástky a zapnul obrazovky Marity. „Jenomže ten křižník, co zůstává opodál, budeme mít za zadkem dříve, než ho ten, co první rvačku přežije, stačí formálně vyzvat.“

„Jak to všechno můžeš vědět?“ – Z Jensenova tónu čišel údiv nad tím, kolik drahocenných informací má pašerácký kapitán ještě v zásobě, a poddůstojník Flotily za to sám sebe nenáviděl. „Kde ses toho o nepříteli tolik dozvěděl?“

MacKenzie se ani neobtěžoval zvednout zrak od ovládacího panelu. „To ti mohl vysvětlit Evans, já teď na takové věci nemám čas.“ Skokem se zabořil do vedlejšího pilotního křesla, chopil se kormidla a Marity se téměř okamžitě pootočila.

Jensenovi se ještě pořád trochu točila hlava, a tak se pokoušel uklidnit tím, že vytrvale upíral zrak na analogový monitor. Když se výškové trysky Marity otevřely naplno, zploštělý disk planety Castleton z monitoru zmizel a na okamžik ho nahradil obrázek vesmírného prostoru posetého stálicemi a pohybujícími se body nepřátelských válečných lodí. Potom se pro změnu objevilo zářící Castletonské slunce. MacKenzie zapnul stabilizátory a zároveň přehodil loktem páku gravitačního motoru, který téměř okamžitě naskočil do nejvyšších možných obrátek.

Jensenovi uniklo zaúpění, když se ho zmocnilo několikanásobné přetížení a vtisklo ho do pilotního křesla. „Z deště…,“ dokázal ze sebe ještě dostat, než se přetížení zvýšilo natolik, že už nebyl s to vypravit ze sebe ani slovo.

MacKenzie James neřekl také nic a nepohnul ani jediným svalem v obličeji; jeho profil vypadal v záři monitorů jako laserem vybroušený křemen. Marity mezitím nabírala rychlost. Protože ji teď však ještě navíc pohánělo gravitační pole Castletonského slunce, akcelerovala pašerácká loď takovým tempem, že to až bralo dech. Jensen se ze všech sil snažil obnovit ztracenou rovnováhu. Nebyl sice zdaleka tak dobrý pilot jako Shieldsová, ale když někdo porušoval bezpečnostní pravidla, poznal to. Jako kdyby se pašerákův starý a otlučený vesmírný koráb neřítil ďábelskou rychlostí vstříc anihilaci ve hvězdném ohni, Mac James se pohodlně usadil v křesle a protáhl si zjizvené prsty – ze způsobu, kterým to udělal, se dalo vytušit, že je to jeho obvyklé gesto. Když se kurs Marity ustálil, vzepřel se proti působení akcelerace a začal se opět zabývat odhalenými obvody.

„Copak jsi to ještě nespravil?“ dožadoval se Jensen, jenže nešlo mu ani tak o odpověď jako spíše o možnost nějak se odreagovat a na chvíli zapomenout, že se třese strachy. Za zádí měli Chálijce a vpředu pro změnu žhnulo peklo Castletonského slunce; Jensen se ovládal pouze do té míry, nakolik dokázal sebeovládání předstírat.

Mac James zatím vytáhl z panelu vodič a bez dlouhých cavyků z něj zuby svlékl izolační vrstvu. Odhalený konec drátu zahnul, takže vznikl háček, který potom upevnil na nějaký kontakt v panelu – tak daleko už Jensen neviděl. Další sada ovladačů na kontrolním pultu Marity zablikala a rozsvítila se; kapitán se spokojeně usmál a začal být o trochu sdílnější. „Máš víc štěstí než rozumu, chlapče,“ řekl Jensenovi. „Už to skoro vypadá, že přece jen neshoříš. A je dokonce možné, že se vyhneš i nepříjemné roli návnady pro Chálijce.“

Poslední poznámku ovšem kapitán už nijak dál nerozvedl. Mezitím se třetí chálijská válečná loď přiblížila skoro až na dostřel a nepochybně se jim chystala zkřížit cestu. Kapitán na to zareagoval manévrem, z něhož Jensenovi vstaly hrůzou vlasy na hlavě. Navedl totiž Marity na zcela nepochybně sebevražednou dráhu, a to přímo do středu Castletonského slunce. Chálijský křižník, podoben nějakému příšernému dravému ptáku, se jim pověsil na paty a provázel je na jejich cestě do plamenného pekla hvězdy. Kdyby se teď Mac James jen na okamžik pokusil použít motorové brzdy, všichni na palubě Marity by se v tu chvíli proměnili v maso na hamburgery.

Jensen se zatím snažil maskovat svůj strach předstíranou odvahou: „Že skončíš v pekle, to je naprosto v pořádku. Jenomže zrovna tomuhle druhu pekla bychom se snad mohli vyhnout.“

MacKenzie James na to nereagoval. Rozeznělo se rytmické poplašné bzučení a z kontrolního panelu se stala barevná hudba složená z plápolajících varovných světélek. Hrůzou zmrazený Jensen nebyl s to odtrhnout oči od kotouče hvězdy, který se na analogové obrazovce vteřinu po vteřině zvětšoval. Chálijskou loď za zádí už téměř pustil z hlavy, ale ona se mu zakrátko sama připomněla tím, že po nich vypálila.

Raketa proletěla napříč obrazovkami a proti záři Castletonské hvězdy zasvítila temně fialovým jasem.

„Bože můj,“ zabručel Jensen podrážděně. „Copak oni věří na zázraky? Vždyť je to jedno, jestli nás rozstřílejí anebo se sami usmažíme tam dole.“

„Dali se zmýlit tím, jak vypadáme,“ odpověděl MacKenzie James tiše. „Jako obchodnická loď, která se nechala jen hloupě překvapit bez náležitého doprovodu,“ dodal a zmlkl, jako by se tím všechno vysvětlovalo. Napříč obrazovkami proletěla druhá chálijská raketa. V záři jejího plápolavého světla se zdálo, jako by si kapitán teprve nyní uvědomil, že muž ve zmuchlaném hábitu Svobodného není jeho spolehlivý a erudovaný lodní důstojník.

„Chálijci si myslí, že se odmítáme nechat zajmout a místo toho jsme se raději rozhodli spáchat sebevraždu. Pálí salvy, aby tak vzdali čest naší odvaze, protože podle jejich kodexu cti je náš čin hodný obdivu.“

Jensen si uvědomoval, že to vysvětlení zcela přesně odpovídá skutečnému stavu věci. Zdrcen zklamáním a vlastní bezmocí proklínal svůj osud za to, že už nikdy nebude moci oznámit tuto drahocennou informaci svým nadřízeným. Nebylo pochyb, že by si takovou novinkou vysloužil vyznamenáni a povýšení, jenomže rychle se přibližující Castletonská hvězda zaručovala, že pravděpodobnost jeho přežití se nezadržitelně blíží nule.

Na MacKenzieho Jamese byl v té chvíli podivný pohled. Podle všeho mu snad ani nijak zvlášť nevadilo, že ho na konci léčky, kterou Chálijcům nastražil, bude čekat žár Castletonského slunce. Hrbil se nad svým kontrolním panelem jako automobilový závodník a nadšeně se šklebil. „Nyní to sleduj,“ řekl Jensenovi, který ovšem v dané situaci neprojevoval o nic větší nadšení než mrtvola palubního důstojníka Evanse, prozatím uklizená do chodby vedoucí k ubytovacím kabinám. „Za malý okamžik skočí chálijská loď za námi na brzdy, aby se od nás v poslední chvíli odpoutala, dokud se ještě může odrazit od gravitační studny po tangenciále.“

„No a co?“ odsekl Jensen. Kapitán zcela nepochybně přišel o rozum – nebylo přece pochyb, že vodíkové jaderné reakce, probíhající v hvězdě pod nimi, roztaví Marity i s její posádkou v několika minutách na kaši. Z nějakého důvodu se však muž u kontrolního panelu choval, jako by nebyl obeznámen ani s těmi nejzákladnějšími fyzikálními zákony.

„Teď,“ zamumlal Mac James, a chálijský křižník se od nich opravdu odpoutal. Kapitánovy zjizvené ruce vystřelily k ovládacím knoflíkům a Marity na jeho dotyk odpověděla zařváním hodným čínského draka. Jensena náraz vrhl prudce dozadu a v tom samém okamžiku se celá zadní část lodi zčistajasna proměnila v ohnivou kouli.

Jensen se před drtivým dopadem na podlahu zachránil jenom s pomocí ruky, kterou mu Mac James kopancem předtím poranil. Výbuch bolesti poddůstojníka na okamžik oslepil. Hlava se mu roztočila a před očima se mu udělalo černo.

„Tohle ale není žádná obchodnická loď,“ připomenul mu MacKenzie James odněkud z temnoty okolo. Než se poddůstojník Flotily vzpamatoval a znovu nabyl zraku, Marity už dávno uháněla po zbrusu nové letové dráze. Ta opisovala ostrý oblouk, který měl pašeráckou loď vbrzku vyvést na parabolickou oběžnou dráhu, a přestože se během toho manévru dostali téměř do bezprostřední blízkosti hranice přežití, bylo jasné, že ji ani na okamžik nepřekročili. MacKenzie James ten husarský kousek provedl jen proto, že využil neuvěřitelně předpotopní motorové jednotky pracující na principu explozivního raketového pohonu – žádný kapitán s kouskem rozumu v těle by na fungující vesmírné lodi takovou starožitnost neschraňoval.

„Když je nejhůř, trocha akcelerace přijde člověku zatraceně vhod,“ dodal rozzářený pašerácký kapitán na vysvětlenou. „Už několikrát mi to zachránilo krk.“

Mac James se v pekelné záři poplašných světel a varovně blikajících výškoměrů uvolněně narovnal v pilotním křesle a protáhl si prsty. Jensen se rozhodl, že se k tomu raději nebude vyjadřovat. Marity byla sice pro tu chvíli v bezpečí, ale vděčila za to pouze momentu překvapení. Až se vynoří na opačné straně Castletonského slunce, chálijští nájezdníci budou připraveni. V boji s křižníkem Mac Jamesovi ani jeho proslulá mazanost příliš nepomůže.

Pašerácký kapitán vytušil Jensenův přetrvávající skepticismus a se sobě vlastní kousavou upřímností mu vysvětlil, jak se věci skutečně mají. „Chlapče, tvoje důstojnická příručka neobsahuje ani zdaleka všechno, co o vesmíru víme. Chálijci používají systémy pracující v infračervené oblasti, a to je naše záchrana. Emise té zdejší hvězdy je úplně oslepují.“

A v té chvíli Jensenovi konečně došlo, že tohle dobrodružství oba přežijí. Chálijci budou přesvědčeni, že v žáru Castletonské hvězdy shořeli na prach, a jakmile se dostanou na opačnou stranu, Marity bude moci s pomocí svých anachronických fuzních raket klidně vystoupat po únikové trajektorii a potom jednoduše vypnout systémy. Když budou gravitační motory mimo provoz, žádný infračervený dalekohled je nedokáže rozeznat od obyčejného asteroidu. V jediném okamžiku již byla Jensenova beznaděj a letargie ta tam. Pistole, kterou Mac James tak lehkomyslně pohodil k ústi přístupové chodby k obytným kabinám, náhle získala rozhodující význam.

Jensen začal očima nenápadně měřit vzdálenost, která ho teď dělila od otevřených padacích dveří s žebříkem. Měl to k nim dál, než by se mu bylo zamlouvalo, zvlášť vzhledem k tomu, že hábit Svobodného mu bude při běhu překážet. Ale stejně, říkal si, dokud je Castletonská hvězda – o Chálijcích nemluvě – ještě tak blízko, že může představovat reálnou hrozbu, snad alespoň trochu zaměstná pozornost MacKenzieho Jamese. Jensenovy šance se budou s přibývajícím časem tenčit. Poddůstojník Flotily tedy sebral veškerou odvahu, odrazil se a skočil.

Neudělal však ještě ani dva kroky, když mu na ramena dopadla drtivá váha a srazila ho prudce na palubu. MacKenzie James využil výhody své svalnaté postavy, v okamžiku se dostal nahoru a tiskl svého protivníka k zemi. Jensen se pokusil odpovědět zápasnickým chvatem, kterým by se za normálních okolností rychle vysvobodil, ale kapitán byl připraven, chytil ho za zápěstí a prudce jím zakroutil. Jensen zaklel, protože teď už opravdu neměl na výběr: buď se kapitánovi vzdá na milost a nemilost, anebo ho nechá vykloubit mu ruku a pak už stejně nebude mít šanci.

Těsně předtím, než by mu způsobil vážné zranění, Mac James přece jen povolil. „Jsou s tebou jenom potíže,“ řekl mu otevřeně. A jako by měl před sebou nebezpečné zvíře, obezřetně o půl kroku poodstoupil a trhnutím Jensena postavil na nohy. Kapitán měl v rukou neuvěřitelnou sílu – netrvalo to víc než několik vteřin a poddůstojník Flotily zjistil, že je spoután svými vlastními náramky a nemůže se pohnout ani o píď.

„A taky hodně mluvíš,“ dodal MacKenzie James. Urval Jensenovi z hábitu Svobodného šerpu a na okamžik se zarazil, když v ní jeho prsty nahmataly zašitou vysílačku. Po obličeji mu přeběhl pobavený výraz, ale brzy zmizel, a kapitán několika pohyby udělal z látky roubík. Zručnost, s níž ho Jensenovi nasadil, dávala vytušit, že něco takového zřejmě nedělá poprvé. Jensen se pokoušel bránit, jenže nezískal tím nic kromě několika bolestivých odřenin, které mu způsobil jen několik milimetrů tenký materiál, z něhož byla pouta vyrobena. Kapitán ho razantně usadil do nejbližšího pilotního křesla a v nastalém nemilosrdném tichu si ho začal zamyšleně prohlížet. Jensen se mu snažil vzdorovat alespoň očima, ale brzy zjistil, že ho kapitánův přímý a zkoumavý pohled připravuje o nervy ještě více než všechno ostatní.

„Jakou šanci jsi ty dal Evansovi?“ Mac Jamesův hlas se trochu pohnul – snad to mohlo být i zármutkem nad ztrátou spolupracovníka, jenže výraz kapitánova obličeje žádné city neprozrazoval. Pašerák si pomalu, jeden po druhém, protáhl poznamenané prsty. Jensena mučilo vědomí, že MacKenzie James se nejspíš právě teď rozhoduje, jak s ním naloží. Napadlo ho, že kapitánovo věčné protahování prstů je určitě více než pouhý zvyk: když se pašerák kdysi popálil při práci na cívkách, právě toto cvičení vrátilo jeho prstům pohyblivost. Náhle měl strach dokonce i uvažovat o cílevědomosti a stálosti kapitánova charakteru.

Jensen zavřel oči, ale když je po chvíli zase otevřel, zjistil, že si ho kapitán ještě pořád tak pozorně prohlíží. Po ctižádosti, která ho vedla k tomu, aby se pokusil zajmout slavného pašeráka, nebylo už ani stopy a místo ní se mladému poddůstojníkovi začalo akutně nedostávat sebedůvěry. Roubík, jejž měl v ústech, chutnal potem, pouštním kořením a jeho vlastními slinami. Jensenovi se strachem začal svírat žaludek a minutu od minuty se to zhoršovalo.

MacKenzie James viděl, jak se sebeovládání jeho zajatce postupně hroutí. Jediným trhnutím postavil Jensena opět na nohy a otočil kolem dokola. „Evans nikdy neměl rád zabíjení,“ řekl pohrdavě. „Kvůli němu odejdeš z paluby Marity živý.“

Jak ovšem začalo být Jensenovi jasné, když ho MacKenzie James napolo nesl a napolo vlekl k přístupové chodbě vedoucí k ubytovacím kabinám, kapitán rozhodně neměl na mysli nějaké omilostnění. V nulové gravitaci, kde pašerák nesl svého zajatce úplně jako zavazadlo, nemohl Jensen dělat vůbec nic, jen se potupně kroutit sem a tam, pokud nechtěl narážet obličejem do přepážek chodby. Potom zasyčel uzávěr nákladového prostoru a Jensen ucítil ve tváři poryv ledového vzduchu, který mu okamžitě pronikl přes hábit až na kůži. MacKenzie James ho chvíli nechal vznášet se volně v prostoru, takže mladý poddůstojník ztratil přehled, co jeho věznitel podniká. Slyšel jenom ozvěnu několika kroků a následující klapnutí čehosi kovového. Dostával stále větší hrůzu z toho, co se na něho chystá. Potom ho kapitán pevně uchopil za nohy a otočil horizontálně o sto osmdesát stupňů, až se z toho Jensenovi zatočila hlava. Jasně však uviděl otevřený uzávěr nákladního kontejneru polepeného barevnými celními nálepkami, do něhož ho MacKenzie James okamžitě začal násilím strkat. Jensena zachvátila panika.

Začal sebou divoce trhat a brzy byl za to odměněn ranou do hlavy. Mac James ho chytil za ramena a poslal k zemi. Zjizvené prsty sáhly po klice.

Jensen se v kapitánově mocném sevření znovu divoce zazmítal a nakonec se mu podařilo zbavit se alespoň roubíku. „Počkej,“ zalapal bezmocně po dechu. Mladý poddůstojník byl úplně zoufalý a jeho dřívější ctižádost mu teď připadala jako bláznivý sen. „Nemohl bych pro tebe dělat Evansovu práci?“ začal nakonec žebrat. Až na pilotování by mu k tomu přece nechyběla kvalifikace, a když se to tak vezme, určitě by MacKenzieho Jamese nezradil, alespoň ne hned. Postupně by si získal Mac Jamesovu důvěru a nenápadně by pak dal vědět orgánům Flotily.

Avšak odpovědí na jeho zoufalý návrh bylo jenom mlčení a kapitán ho bez ohledu na pokračující protesty dál strkal dovnitř. Jensen při výhledu na pobyt v takovém vězení začal panikařit a potom svou bývalou hrdost hodil už úplně za hlavu: „K čertu s tebou, chlape, jsem synem člena Rady Aliance! Copak ti nestojím ani za to, abys mě držel kvůli výkupnému?“

Ledový pohled MacKenzieho Jamese však neoživila byť sebemenší jiskřička chtivosti. Místo toho velmi cílevědomě a soustředěně zaklapl nad hlavou svého zajatce dvířka kontejneru. Jensen jenom bezmocně třeštil oči, jako by nemohl uvěřit, že to myslí vážně. Pokusil se dvířka v poslední chvíli vykopnout, ale jenom si odřel obě kolena do krve. Roubík, kterého se zbavil, mu ještě pořád visel kolem krku a bránil mu pořádně se nadechnout. I přes horečnaté a nepravidelné dýchání však jasně zaslechl neúprosné a umrtvující cvaknutí těsnicích záklopek, když se kontejner vzduchotěsně uzavřel. Znovu se pokusil zabušit na stěny svého vězení, jenže k ničemu to nevedlo. Mohl by se tu přece udusit nebo v nevyhřívaném nákladovém prostoru Marity umřít na hypotermii! Ale Mac James přece bude mít rozum, dá vědět jeho otci a vymění ho za pořádný balík peněz.

Vtom Jensen pocítil, jak se kontejner zhoupl ze strany na stranu a zvedl do výše. Stěnami proniklo zasyčení vnějšího uzávěru lodi – ten zvuk si nebylo možné s ničím splést – a poddůstojník Flotily začal řvát z plných plic v záchvatu čiré hrůzy. Vzápětí potom následoval střemhlavý pád do mrazivé beztíže, z něhož se mu udělalo nevolno. Jensen se stočil do klubíčka a třásl se strachem a beznadějí, protože tohle byl definitivní konec. MacKenzie James ho vyhodil zaživa do kosmického prostoru.

Uzávěry nákladního kontejneru byly vzduchotěsné, a tak uvnitř zůstala dýchatelná atmosféra. Dalo se také očekávat, že po nějaký čas udrží mnohovrstevnaté stěny přepravníku alespoň část jeho tělesného tepla, ale bez jakéhokoli přívodu čerstvého dýchatelného vzduchu mohl jedině tak hádat, jestli ho čeká smrt udušením anebo se usmaží v zuřivé výhni Castletonské hvězdy, která stále byla na dosah ruky. Asi nejlepší možností, v jakou se dalo ještě doufat, byla záchrana na palubě nějaké chálijské průzkumné lodě. A naopak ze všeho nejhorší bylo v té chvíli pomyšlení, že MacKenzie James se z toho nakonec dostane v pořádku.

Jensen dál křičel z plna hrdla jako šílenec, přemožen zoufalstvím. Neustále měl před očima kapitánovy příšerné prsty s jizvami od cívek, jak se protahují, kroutí a bez nejmenších známek únavy překonávají všechny překážky jednu po druhé, třebaže už se zdá, že není žádného východiska. Mladý poddůstojník toužil po tom, aby měl jednu poslední příležitost svého protivníka zastřelit, třeba i tak jako Evanse, zezadu, bez milosti a bez výčitek, prostě ho zabít – rychle, špinavě a jednou provždy. Zuřivost mu však přinesla jenom to, že se mu pouta zařezávala do zápěstí ještě hlouběji. Po nějakém čase ho vášnivá nenávist opustila a zůstalo po ní jenom čiré zoufalství naplňující celou jeho mysl. Jensen se rozplakal, až mu slzy promáčely kapuci hábitu Svobodného a rozcuchané, slzami navlhlé vlasy se mu přilepily na skráně. Když se alespoň slovně vypořádal s Mac Jamesem, začal proklínat svého pedantského otce, který dusil jeho kariéru nekompromisním požadavkem, aby se mu za žádných okolností nikdy nedostávalo žádných výhod, na něž by normálně neměl nárok. Od té chvíle už na jeho schopnostech pranic nezáleželo. Sláva a politický vliv jeho otce zajišťovaly, že se ho žádná důstojnická rada nikdy neodvážila povýšit, pokud se nemohl vykázat nějakým skutečně vynikajícím výkonem. Jensen viděl, kterak ho na služebním žebříčku předchází jeden jeho kolega za druhým. Zhrzená čest a potlačovaný odpor ho nakonec dostaly tam, kde byl teď, do nákladního kontejneru, v němž se svázaný a odříznutý od světa vznášel jako nějaké kosmické smetí. Na všechno už bylo pozdě – a Jensen začal s hořkostí v srdci rozvažovat, proč vlastně MacKenzieho Jamese příslib pořádného balíku peněz, který za něho mohl dostat, nijak nemotivoval.

Vzduch v kapsli začal být brzy zatuchlý. Jensenovi dělalo stále větší potíže dýchat a myšlenky se mu zhroutily do propasti černé závratě. Začal dostávat křeče a nedlouho nato ztratil v údech veškerý cit. Šerpa hábitu Svobodného mu bezustání odírala krk, avšak nebyl schopen zbavit se ani této nejmenší z nepříjemností, jež ho trápily. Brzy to však přestalo být podstatné. Jensen rezignoval a poslední zbytky vědomí věnoval jen tomu, aby proklínal MacKenzieho Jamese. Jak ho pomalu opouštělo vědomí, občas se mu do úst dostalo i jméno jeho otce.

* * *

Do nákladní kapsle zvenčí narazilo něco těžkého. Jensen, jehož ta rána prudce odhodila na stranu, zaslechl skřípění háků, které šátraly po povrchu kontejneru. Strach ho probral z letargie až ve chvíli, kdy se jeho vězení bezpečně zmocnilo neznámé zařízení tam venku. Ve srovnání s hrozící chálijskou ukrutností se teď představa udušení jevila docela přijatelně, ale mladý poddůstojník už neměl sílu na nic jiného kromě toho, že pevně zavřel oči tváří v tvář neznámé bytosti, která ho zachránila a teď zrovna otevírala vnější uzávěr kontejneru. Dovnitř se podél kovových stěn nahrnul čistý vzduch a Jensena oslnil příval ostrého světla.

„On vás nechal naživu? To mě dost překvapuje.“ Ta slova pronesl kyselý ženský hlas, který Jensen poznal.

Mladý poddůstojník se samým překvapením nezmohl na slovo. Zhluboka se nadechl a sklonil hlavu, aby mu nebylo vidět do obličeje; uvědomoval si totiž, že tváře má ještě pořád zbrocené slzami. „Bože můj, jak jste věděla, kde mne hledat?“

Praporčík Shieldsová, jako vždy dokonale upravená a korektní až do posledního knoflíku uniformy, si ho prohlížela s neskrývaně nepřátelským výrazem, který podle všeho neopustil její tvář od toho rána, kdy ji přinutil ke spolupráci na plánu zmocnit se MacKenzieho Jamese. „Přístroje Marity nebyly nijak odstíněné,“ řekla konečně. „Tomu vděčíte za svůj život – řekla bych, že jste měl z pekla štěstí.“

Jensen si zkoušel otřít vlhké tváře alespoň o rameno, ale ke svému znechucení objevil, že to nepůjde, alespoň dokud má ruce ještě stále spoutané. Jeho stud se postupně změnil v jedovatý vztek. Udělal chybu, neboť v kritickou chvíli neměl dost rozumu na to, aby si včas uvědomil, co znamenají otevřené přístrojové panely na můstku Marity. Evans přece programoval autopilota na nadsvětelný skok klávesnicí, jejíž obvody nebyly před pozorováním zvenčí nijak kryty. Průzkumná loď, kterou jemu a Shieldsové přidělili, sice nebyla jedním z těch luxusních supertechnických modelů, ale užitečné elektroniky v ní bylo i tak dost. „Odečetla jste cílové souřadnice ze signálu, který jsme vyslali při programování přechodu,“ zamumlal Jensen a vzpomněl si na pobavený výraz ve tváři Mac Jamese, když objevil vysilač zašitý v jeho šerpě a nechal ho být. Kapitánovi muselo být předem jasné, že se jeho oběť dočká záchrany. Podle všeho si o Jensenovi myslel, že je neškodný a neschopný blázen, a jeho osvobození tudíž pro něj nepředstavuje žádné riziko.

„No, vlastně to zase až takové štěstí nebude.“ Shieldsová převrátila nákladní kapsli, čímž Jensena docela nedůstojně vysypala na palubu přechodové komory průzkumné lodi a nešetrně tím přerušila tok jeho myšlenek. „Až zpráva, kterou jsme měli doručit, přijde s takovým zpožděním, budete si nejspíš přát, abyste tam venku byl raději zůstal. Starý si vás pozve na kobereček a potom dostanete, co vám patří.“

Pokora ovšem nebyla tím, co měl Jensen zrovna teď na mysli. Otočil se na záda, aby se pohledem setkal s očima své partnerky. „Jestli to zahrajeme správně, ještě nás vyznamenají.“

Shieldsová o krok ustoupila a v obličeji se jí objevil pro ni naprosto netypický výraz vzteku. Jensena ani ve snu nenapadlo, že by snad měla být nějak zvlášť hezká, ale nedalo se popřít, že má dobrou postavu a její pohyby nepostrádají jistou ladnost. Polovina mužstva na základně každopádně nezůstávala v klidu, kdykoliv měla práci někde poblíž. „Vy jste už úplně posedlý, Jensene. Za co vyznamenání, prosím vás ? Choval jste se jako úplný hlupák a bláznivě ctižádostivý šašek, to je všechno. Přišel čas, kdy se to konečně dozvědí i lampasáci z velitelství.“

Jensen se ze všech sil pokusil alespoň posadit, ale náramky se mu zase zakously do zápěstí o kousek hlouběji, takže to musel vzdát a jen tiše zaklel bolestí. „Půjdete ke dnu se mnou,“ začal Shieldsové vyhrožovat. „Velícího lodního důstojníka, jenž odvede průzkumnou loď Flotily s jasnými rozkazy ze zadaného kursu, čeká vojenský soud spíše než jen degradace.“

Slyšel, jak se Shieldsová prudce nadechla, a v tu chvíli se na ni nedokázal podívat. Dříve by byl jistě formuloval své výhrůžky nějak zdvořileji, ale teď z něho ješitnost, tak krutě uražená MacKenziem Jamesem, udělala hrubce a sprosťáka. „Nechovej se jako pitomá káča…“ vyštěkl na ni, ale nedokázal se přimět, aby tu větu dokončil. Všiml si, jak Shieldsová po jeho prvních slovech zaťala pěsti, až jí zbělely klouby – rozhodně tedy nebylo zapotřebí zmiňovat se nahlas o jejím nemocném bratrovi, který byl v péči zdravotnických zařízení Aliance. Náklady na jeho léčbu platila Flotila, když do ní Shieldsová narukovala, jenže kdyby ji teď měli propustit ze služby, o zdravotní pojištění vztahující se i na rodinné příslušníky by okamžitě přišla. Avšak soucit nebyl pro Jensena tak důležitý, něco jiného bylo pro něho naléhavější a nezbytnější. Ctižádost a palčivá touha velet plavidlu se skutečnými zbraněmi na palubě, místo pouhých kurýrních raketoplánů, Jensenovi doslova rozežírala útroby. Chladnokrevně tedy Shieldsové vysvětlil možnosti, které se jim naskýtaly.

* * *

Velké auditorium Základny bylo toho dne, kdy se udílela vyznamenání, naplněné až do posledního místečka. Nad pódiem visely vlajky a pod nimi byla usazena kompletní generalita Flotily. Jensen stál v pozoru vedle praporčíka Shieldsové a nenápadně si kontroloval uniformu, jestli snad někde není pomačkaná. Nenašel na ní jedinou chybičku, a tak se mohl plně oddat slavnostnímu okamžiku. Řečník na pódiu právě recitoval dlouhý seznam jejich úspěchů.

„…vyznamenání za statečnost; za objev zcela nové ústupové taktiky, kterou sami poprvé vyzkoušeli v konkrétní bojové situaci, kdy na ně mířily tři plně ozbrojené chálijské válečné lodě a vyžadovaly okamžitou kapitulaci. Jejich představivosti a odvaze tváří v tvář nebezpečí vděčí Flotila za rozšíření svých znalostí o chování nepřítele. A konečně, za výkony, které přesahují a převyšují povinnost a rozkaz, budou tito dva mladí poddůstojníci povýšeni a bude jim udělen Galaktický kříž…“

Když pak Shieldsové admirál pokládal na ramena stužku s medailí, zbledla jako stěna. Ztuhle mu potřásla rukou a snažila se raději nedívat na kamery. Tisk samozřejmě nemohl zůstat stranou a celá událost tak byla jaksepatří zdokumentována.

Také Jensen stál ztuhle v pozoru, ale měl k tomu docela jiné důvody. Těšil se hrdým úsměvem svého otce, ale současně si uvědomoval, že příběh, který Flotile předložil, má v sobě právě tolik polopravd jako vyložených lží. Taktika, díky níž se Flotila dozvěděla o nepřátelském převzetí Castletonu, byla sice naprosto skutečná, ale jenom on sám a praporčík Shieldsová věděli, že jejím původcem je nejprohnanější pašerák aliančního prostoru. Váha Galaktického kříže, který mu visel na krku, však nebyla zlehčována žádnými výčitkami svědomí. Když teď konečně dostal velení nad plně vyzbrojenou průzkumnou lodí, Jensen si stále znovu přísahal, že si s její pomocí opět vybojuje ztracenou čest. Jednoho dne bude MacKenzie James litovat, že mladého poddůstojníka Flotily tak krutě ponížil. Jeho bývalý vězeň měl v plánu stoupat rychle a dostat se vysoko. Až přijde čas pomsty, najde si prostředky a přemůže protivníka, jenž teď přemohl jeho. Pocty, které si v tu chvíli neprávem přivlastňoval, byly jen součástí tohoto plánu.

Příběh o sněžném netvorovi

Toho roku bylo období bílého mrazu mnohem krutější, než jaké pamatovali i ti nejstarší elfové v Sídle. Dutiny stromů, v nichž se uchovávaly trvanlivé potraviny, byly dávno prázdné – elfům už nezbýval jediný oříšek, jediný kousek sušeného ovoce, a jenom vítr bez ustání skučel v holých větvích. Podél křovisek i v mezerách mezi stromy se vytvářely hluboké závěje. Lovkyně Červánek se zastavila, celá shrbená pod tíží zimní tuniky pošité kožešinami, a opřela se rukama o luk.

„Pospěš si přece! Už je po rozednění, dávno jsme měli být zpátky v Sídle.“

V odpověď jí zaznělo tiché zakňučení.

Byla jí zima, měla hlad a drtila ji nesmírná únava. Celou noc nadarmo prochodila sem a tam po zvířecích stezkách, kde už po zvěři dávno nebylo ani stopy. Otočila se, aby zjistila, kde zůstal její vlčí společník. Dřevohryz, hřbet celý naježený a ocas vztyčený do větru, okusoval led, který se mu nashromáždil mezi prsty tlap.

„Prosím tě, to už se ti zase udělaly soví bobky?“ V tónu Červánčina hlasu se však ozýval spíš starostlivý zájem než kdovíjaká mrzutost. Odložila luk stranou, stáhla si rukavice a poklekla do sněhu, aby vlku pomohla. „Jsou s tebou jenom potíže, uvědomuješ si to?“

Dřevohryz kýchl, až se mu od čumáku rozletěly sněhové vločky.

„Tak tohle je už druhá noc v řadě, co se vracíme domů, a to s prázdnou, bez jediného úlovku.“ Červánek si dýchla na mrazem zčervenalé ruce a potom si zase dost pracně natáhla rukavice, které za tu chvíli stačily úplně vychladnout. Když se postavila na nohy, Dřevohryz znovu zakňučel, ale tentokrát nevyrazil zvesela kupředu, jak to vždycky dělával. Nepřinesl si dokonce ani kus klacku, s nímž by si mohl po cestě hrát, a jen se dál vlekl stezkou, huňatou oháňku tak nízko, až ji téměř vláčel ve sněhu za sebou. Hlad mu už dokázal nahlodat dokonce i jeho věčně dobrou náladu. Červánek se unaveně sehnula pro luk – její kmen už zvěřinu zoufale potřeboval. Všichni Vlčí jezdci byli po tak dlouhé zimě velice vyhublí na kost, a přestože mláďata dostávala ještě pořád větší porce než ostatní, v poslední době začala ta nejmladší z nich postonávat. Červánek se proto rozhodla, že zítra v noci navštíví odlehlejší loviště, protože bylo nad slunce jasnější, že v lesech obklopujících Sídlo už po zvěři není ani památky.

Větvemi se prohnal další poryv chladného větru a na hlavu se jí snesla sprška prachového sněhu. Přitáhla si přes uši koženou čapku a vzápětí znehybněla, poněvadž v keřích po straně stezky se cosi pohnulo. Dřevohryz se zastavil s ocasem vztyčeným do výše a čumákem přitisknutým k zemi. Jeho postoj naprosto jasně napovídal, že větří kořist, pravděpodobně nějakého masožravce, který opustil vyhřáté doupě, aby se v remízku pokusil chytit aspoň nějakou tu myš. Červánek z toulce pomalu a opatrně vytáhla šíp a přiložila ho k tětivě. Čekala tak tiše, jak to jen elf dokáže.

Stín se pohnul a mezi zasněženými větvičkami nejistě zamžourala divoká kočka. Červánek vypustila šíp s takovou jistotou, jakou by jí dokonce i jiný elf musel závidět. Z Dřevohryzova nadšeného zakňučení hned poznala, že vlk zavětřil krev. Její šíp se nemýlil.

Avšak na rozdíl od obvyklého rituálu, který následoval, kdykoli Červánek ulovila kořist, její vlčí společník tentokrát nevyrazil radostně kupředu, aby mu zaručeně neušel spravedlivý díl společného úlovku. Dřevohryz se držel poslušně vzadu; dobře věděl, že v časech veliké bídy bývá zapotřebí přinést ulovenou zvěř do Sídla celou, aby se tam o ni mohl podělit celý kmen. Červánek se ke svému úlovku musela prodírat houštinou malých stromků, až jí nakonec napadala za krk pořádná dávka sněhu. Zvedla tělo mrtvé kočky a ucítila, jak jí pod hustým kožichem ostře vystupují žebra. Chudák kočka byla sama polomrtvá hlady; bylo jasné, že tenhle ubohý uzlíček šlach nenaplní žaludek ani tomu nejmenšímu z mláďat. Červánek si povzdechla a vyprostila šíp z těla své kořisti. Dovolila Dřevohryzovi, aby olízal násadu od krve, a potom strčila chudáka kočku do prázdného vaku na kořist. Poryvy větru ji vířily sníh pod nohama, zatímco se pracně vracela na stezku vedoucí k Sídlu.

Červánek dorazila ke svým úplně vyčerpaná, jak se po celou cestu musela prodírat vysokými závějemi. Chvíli trvalo, než vůbec dokázala popadnout dech. Bylo jí chladno a po ničem netoužila více než po možnosti stočit se konečně do klubíčka v dutině svého stromu a spát. Než uvolnila řemínky vaku na kořist, na ušlapaným sněhem pokrytou mýtinu pod stromy, které poskytovaly kmeni útulek, už dávno padaly ranní stíny. Červánek očekávala, že kmen bude spát, ale podle všeho se zmýlila – elfové i vlci byli shromážděni opodál a rokovali. Uprostřed stála plavovlasá postava Dvou kopí, náčelníka kmene, a hned vedle něj skupinka jeho nejvěrnějších, kam patřili hlavně Šedivý vlk, Zelená vrba a také Vrhač kamení, známý svou věčně mrzutou náladou.

Lovkyně se zamračila – proč svolal Dvě kopí radu v tak neobvyklou hodinu? Skoro určitě chtěl využít právě její nepřítomnosti. Náčelník byl sice její sourozenec, ale Červánek až příliš ráda lovila přímo a zabíjela čistě; motivy Dvou kopí jí často připadaly temné a nečisté, jako kaluž, která stála příliš dlouho ve stínu. Také způsob, kterým vedl kmen, se už nejednou ukázal být nebezpečný. Několik Vlčích jezdců přišlo v minulosti o život jen kvůli jeho prchlivým útokům proti lidem, a nedalo se vyloučit, že dokonce i teď mu v hlavě klíčí podobně nebezpečný plán, jak vyřešit krutý hlad, který kmen sužuje. Červánek na svou únavu v okamžiku zapomněla, dokonce i Dřevohryz vycítil změnu v náladě své společnice. Když upustila vak s kořistí prudce do sněhu, přitiskl se k jejímu boku a tiše zakňučel.

Ten zvuk upoutal pozornost mladé elfí dívky na pokraji hloučku. Dívce říkali Větvička, to kvůli její hubené postavě. Když uviděla lovkyni, zamávala jí radostně na pozdrav. „Jdeš pozdě,“ usmála se vesele, navzdory tomu, že hlad už dávno proměnil její štíhlý půvab v žalostnou vyzáblost.

Čas nouze vždycky postihne nejhůře ty mladé, říkala si Červánek, to přece není spravedlivé. Postrčila nohou vak na kořist o kousek dopředu a snažila se spravit náladu alespoň sama sobě: „Opozdila jsem se kvůli tomuhle.“ Z Větviččina obličeje však vyzařovala mnohem větší naděje, než kolik jí mohla jedna jediná podvyživená divoká kočka doopravdy ospravedlnit, a lovkyně proto hned spěšně dodala: „Ale nestálo to vlastně za námahu.“

Větvička se zastavila s rukou na zdrhovadle vaku a po několik okamžiků žádný z obou elfů nepromluvil. Pro kteréhokoliv elfa bylo samozřejmě nebezpečné chodit po lese ve dne, kdy se tam toulali lidé a vzrůstala pravděpodobnost, že bude polapen. Na druhé straně bylo kořisti ve vaku tak zapotřebí, že ji nebylo možné odmítnout. „Ostatní lovci nepřinesli vůbec nic,“ zdůraznila Větvička.

Červánek se až zastyděla nad tím, jaký obdiv byl z jejího hlasu slyšet, a tak se jen stroze otázala: „To proto Dvě kopí svolal radu?“

Větvička zvedla vak na kořist a přikývla. „Chce poslat loveckou výpravu dál do lesa, než dosud kterýkoli z elfů lovil, aby tam zkusila vystopovat jelena.“

To je od něho docela moudré, říkala si Červánek, až na to, že dřívější rozhodnutí Dvou kopí mívala až příliš často za následek zmatek a rozmíšky. Zamračila se tedy a stáhla si čapku, takže se jí záplava rudozlatých vlasů, kterým vděčila za své jméno, volně rozletěla ve větru. „Asi bych se k nim raději měla připojit,“ dodala tiše. Nechala tedy kořist Dřevohryzovi a Větvičce a odvážně vykročila směrem ke shromážděným členům kmene.

Většina elfů si lovkyně vůbec nevšimla, protože směr, odkud přicházela, zakrývaly vzrostlé postavy několika Vysokých, jejichž krev se ještě nesmísila s vlčí. Dvě kopí ji však uviděl, přerušil svou řeč a ostatní hlavy se jako na povel otočily směrem, kterým se zadíval. „Červánek!“ řekl její bratr. „Zrovna jsme si říkali, kde asi můžeš být.“

Červánek překousla sarkasmus, jímž jeho hlas překypoval. Podívala se stranou na Zelenou vrbu, ale ten v odpověď nenápadně zavrtěl hlavou. Tedy ne, Dvě kopí neměl žádný ze svých obvyklých záchvatů zuřivosti. Ale polodivoký pohled Šedivého vlka po jeho boku ji varoval, aby si raději dala pozor na to, co bude říkat. „Ráda bych se přidala k té lovecké výpravě, bratře.“

„Šla jsi s loveckou výpravou už včera večer,“ odpověděl Dvě kopí nakysle. Odhrnul si z čela pramen plavých vlasů a pokrčil rameny. „A znovu ses vrátila sama. V neznámých lovištích by pro nás tenhle tvůj zlozvyk mohl být nebezpečný.“

Červánek stiskla čelisti, ale ovládla se a spolkla hněvivou odpověď, která se jí drala na jazyk. Mrtvá divoká kočka v jejím vaku na kořist byla příliš vychrtlá, než aby mohla posloužit jako výmluvný důkaz, že se také tentokrát rozhodla správně. Snažila se tedy raději přijít na nějaký způsob, jak alespoň prozatím oslabit soupeření, které podle všeho propast zející mezi ní a jejím bratrem, náčelníkem kmene, každým dnem jen rozšiřovalo. V první řadě teď rozhodně nechtěla udělat nic, co by vypadalo jako formální zpochybnění bratrovy vůdčí úlohy – bílý mráz znamenal pro kmen takové potíže, že rozhodně nebylo třeba, aby věci ještě zhoršoval souboj dvou elfů zápolících o vůdcovství. Vzápětí se ale ukázalo, že její myšlenky nebyly dostatečně rychlé.

Na pomoc jí totiž se zápalem přikvačila Větvička. „Lovkyně nám přinesla zvěř!“ ohlásila z okraje shromážděných elfů. „A žádný jiný Vlčí jezdec se s masem nevrátil!“

Červánek zaskřípala zuby. Všechny hladové a chtivé oči se teď od ní odvrátily a upřely se na její vak s kořistí; lovkyně se už dopředu zastyděla. Několik příslušníků kmene do ní vrazilo, jak se hnali kolem, aby mohli co nejdříve obklopit Větvičku hrdě třímající vak na kořist, který však obsahoval jen ten ubohoučký raneček kočičích kostí. Červánek se snažila zakrýt rozladění tím, že si na své bohaté vlasy začala znovu nasazovat čapku. Slyšela tak sice ostrý smích Dvou kopí, ale uniklo jí, jak Šedivý vlk otevřel vak a zvedl zakrvácenou vyhublou kočku do výše, aby celý kmen viděl trofej dokazující, jakou lovkyní Červánek doopravdy je.

Jenomže všichni měli tak strašný hlad, že celá ta taškařice nakonec ani nebyla urážlivá. Dokonce i starší kmene, od nichž se naučila všemu, co uměla, by se ostatně nikdy neodvážili zpochybňovat její vlohy k lovu. Když bylo po hlasování, Červánek našla své jméno zahrnuté v sedmičlenné výpravě, která měla za úkol nalézt nová loviště. Uspokojilo ji to, přestože volba Vrhače kamení, pravé ruky Dvou kopí, jako vůdce výpravy jí po chuti rozhodně nebyla.

Její kořist byla stažena z kůže a rozdělena mezi nejmenší mláďata. Větvička se sice pokusila napodobit Červánek a jako ona se zřeknout své porce, jenže předmět jejího obdivu ji brzy přísně nakázal, ať nedělá cavyky a jí. Nakonec se smrtelně unavená nejlepší lovkyně svého kmene od dob Stopaře stáhla do své dutiny a stočila se tam v kožešinách do klubíčka. Poslední věc, kterou si uvědomovala, než ji přemohl spánek, byla závratná malátnost z naprostého vyčerpání hladem a vrčení vlčí smečky, která se rvala o vnitřnosti divoké kočky. Z toho zvuku měla potom neklidné sny, v nichž stála tváří v tvář proti svému bratrovi a bojovala s ním o hroty dvou kopí, která nikdy nepouštěl z ruky…

* * *

„Vstávej, sestřičko!“

Červánek otevřela oči a vchodem do dutiny, kterou si našla těsně pod nejvyšší rozsochou vysokého stromu uprostřed Sídla, uviděla plavou hlavu svého bratra, jak se naklání dovnitř. Dvě kopí měl modré oči, snad až příliš jasné, jako když se na ledě odráží obloha. „Slíbila jsi nám včera, že ulovíš praotce všech jelenů, víš o tom ještě? Vrhač kamení už na tebe čeká.“

Nepříjemně se jí to dotklo: Od doby, kdy ještě byli oba mláďaty, se snad ani jednou nestalo, aby ji bratr zastihl spící. Nevrle shrnula spací kožešiny stranou a sáhla po tkanicích a jelenici, aby si ovinula nohy proti zimě. „Řekni Vrhači kamení, ať si naostří ten svůj starý kamenný nůž, co pořád nosí s sebou. Než s tím bude hotov, dávno už budu dole.“ Jenže kousavou odpověď si mohla klidně ušetřit; Dvě kopí už odešel.

Horší to bylo, když ze své dutiny vylezla ven, luk a toulec přehozené jen tak nedbale přes ruku, kterou si zkoušela dopnout vestu. Druhou rukou se zároveň snažila přidržet si zježenou kožešinovou čapku, ale všechno marné. Zamotala se nohou do kraje zimního kabátu a moc nescházelo, aby se z vysokého stromu zřítila na zem. Tu si však uvědomila, že nebe, prosvítající mezi mohutnými černými větvemi, ještě pořád barví západ slunce – na prostranství pod stromy nebyl nikdo kromě jejího bratra. Vrhač kamení téměř určitě ještě pořád odpočíval v náručí své družky.

Červánek byla natolik vyhladovělá, že se ani nepokoušela zakrýt své znechucení. S předstíranou cílevědomostí tedy usedla na nejbližší větev a začala si upravovat tkanice, které předtím ve spěchu utáhla příliš pevně. Přes ramena si přetáhla těžký zimní kabát, který zatím studil jako led, a na rameno si hodila luk a toulec se šípy. Když pod sebou konečně zaslechla křik Vrhače kamení, zamračeně vstala a sešplhala dolů k ostatním. Jakmile se však její boty zabořily do sněhových závějí u paty stromu, všechna její špatná nálada byla naráz ta tam. Dřevohryz se jí otíral kolem nohou a vlhkým čumákem jí očichával ruku. Všechny myšlenky se obrátily ke zvěři a ke vzrušení z nadcházejícího lovu.

Lovci se shromáždili nedlouho poté. Jak zář slunce pohasínala, lesem se šířilo soumračné příšeří, ale na rozdíl od časů dostatku se teď elfové nesmáli a skoro mezi sebou ani nepromluvili. Ani jejich vlci nekňučeli nadšením, nýbrž tiše stáli a čekali, až na ně jezdci nasednou. Do čela se postavil Šedivý vlk, aby ostatním prošlapával cestu – nikdo jiný to nedokázal tak tiše jako on. Sedm elfů se vydalo na cestu, naplněno nadějemi, že hladovějícímu kmeni konečně přinesou vytoužené maso.

Noc potemněla a mráz elfy divoce kousal, navzdory jejich tlustým rukavicím a kožešinám. Lovce zábly prsty na rukou i na nohou a někteří už v nich pomalu ztráceli cit. Nikdo si však ani slůvkem nepostěžoval. Generaci za generací přežívali elfové v divočině, až se stali právě tak tvrdými a odolnými jako jejich smečka vlků, která s nimi sdílela každodenní radosti a strasti. Zvířata a jezdci postupovali tmou tiše kupředu, zatímco vítr skučel a zvířený sníh jim narážel do nohou. Počasí se začínalo měnit. Hvězdy sice zářily dál, podobny očím nepohnutě zírajícím dolů ze sametové oblohy, ale ve vzduchu bylo cítit trpkou příchuť, ohlašující, že se brzy přižene bouře.

Červánek nebyla ve skupině vpředu, přestože obyčejně chodila několik kroků před ostatními. Rozhodla se jít raději pěšky, aby Dřevohryzovi ušetřila námahu; byl už chudák tak vyhublý, že mu hustým kožichem jasně vystupovala žebra. Loudala se až na samém konci skupiny elfů a vlků. V těchhle lesích žádná zvěř stejně nebyla, a tak své nadšení z lovu raději krotila, dokud nebude Sídlo daleko za nimi.

Ani hlad však zřejmě nedokázal tak docela potlačit Dřevohryzovu nakažlivě dobrou náladu. Jako nějaké vlčí mládě skotačil mezi závějemi a chňapal po větvičkách, nejspíš ve snaze předvést celému světu sílu svých čelistí. Červánek se nad jeho chováním usmívala, ale sama se ke hře nepřipojila. Místo toho snila za chůze o zelených listech a o tučné, šťavnaté kýtě z čerstvě uloveného jelena.

Nad ránem se nebe pokrylo nízkými olověnými mraky a zdálo se, že co nevidět začne znovu sněžit. V nastalém tichu před bouří Červánek vycítila, že se za ní na stezce cosi pohnulo. Zpomalila proto a posléze se úplně zastavila, podobna stínu mezi sněhem obalenými kmeny stromů. Ostatní elfové pokračovali v chůzi a brzy jí zmizeli z dohledu kdesi vpředu. Červánek se ani nepohnula, a za okamžik opět zaslechla nenápadné zaskřípění kůže o kůru stromu; někdo je zřejmě sledoval. Člověk to být nemohl – tenhle stopař se pohyboval tak obezřetně, že to musel být jedině elf. Červánek tedy čekala dál. Nebylo jí přitom vůbec lehko u srdce; uvažovala, že snad šílenství náčelníka Dvou kopí už postoupilo tak daleko, že nyní posílá špehy, aby stopovali jeho vlastní lovecké výpravy.

Netrvalo dlouho a mezi stromy se skutečně objevila elfí postava, zabalená až po uši do kožešin. Pohybovala se v naprostém tichu a s pozoruhodnou obratností. Lovkyně Červánek nečekala, až neznámého bezpečně pozná, ale na nic netušícího pronásledovatele se prudce vrhla ze zálohy, aby náležitě využila momentu překvapení. Její oběť pronikavě vykřikla a potom už útočník i napadený společně klesli do závěje. Následoval divoký a bezohledný zápas, který však brzy skončil. Červánku se podařilo stáhnout si z ramene luk a přitisknout jím hrdlo druhého elfa do závěje. Při rvačce téměř přišla o čapku a za krkem měla dost sněhu na to, aby ji to jaksepatří rozzuřilo. Zatřásla hlavou, aby si odhrnula vlasy z čela a mohla si prohlédnout svou oběť.

Z hromady sněhu se na ni vesele usmíval známý obličej, olemovaný tmavými kudrnatými vlasy.

„Větvičko!“ Lovkyně Červánek uvolnila luk, kterým tiskla hrdlo své oběti k zemi. Hněv ji sice neopustil, ale teď pro něj měla docela jiný důvod. Bezhlavá rozhodnutí Dvou kopí provokovala lidi k větší odvaze, a proto poslední dobou často líčili na neopatrné Vlčí jezdce. A Větvička byla přece skoro mládě, dokonce se ještě ani nezbavila svého dětského jména a nenahradila je jiným, které by si jako dospělá vysloužila. „Co tady děláš? Jak to, že stopuješ lovce?“

Větvička se posadila a přibývající světlo ještě zdůraznilo hladem poznamenané rysy její tváře. „Chtěla jsem být s tebou.“

Červánek nemohla uvěřit svým uším. Založila ruce na prsou, čapku pořád ještě posunutou na stranu. „Měla jsi pořádné štěstí, že tě nechytili lidé.“ Vyskočila na nohy a vrhla na svou mladou obdivovatelku rozzlobený pohled. „Copak si nepamatuješ, jak chytili Trnitý keř? Upálili ho. Nejsi přece tak malá, abys na to zapomněla.“

Větvička shrnovala patou sníh, ale zdálo se, že ji Červánčiny výtky uvádějí spíš do rozpaků, než že by si je doopravdy brala k srdci. Byla už ostatně skoro stejně vysoká jako Červánek. Lovkyně si chtě nechtě musela uvědomit, že z hravého mláděte, jež se jí kdysi chytalo za tuniku, už dnes mnoho nezbývá. Větvička byla bezmála dospělá. Jestli dokázala lovce stopovat tak dlouho, aniž je na sebe upozornila, jistě jim nebude plašit zvěř, a zůstane-li s nimi, bude to pro ni koneckonců bezpečnější, než kdyby se měla vracet celou cestu zpět do Sídla.

„Tak dobře.“ Červánek si narovnala čapku a vrhla na svou mladou přítelkyni přísný pohled. „Když máš odvahu stopovat dospělé elfy, musíš se teď chovat jako jeden z nich.“

Větviččina tvář se rozjasnila nadšením. „Takže s vámi můžu zůstat?“

„O tom ať rozhodne Vrhač kamení.“ Červánek si pověsila luk zpátky na rameno. „A teď už pojďme.“

Dva elfové se tedy vydali po stopách, které za sebou zanechali jejich druhové, zatímco obloha se rozjasňovala blížícím se svítáním. Nad vrcholky stromů zmítanými větrem visely těžké mraky a ve vzduchu bylo jasně cítit přicházející bouři. Vlčí jezdci se moudře rozhodli prospat den v jeskyni nedaleko zmrzlého vodopádu. Než je chybějící členka výpravy se svou společnicí našla, jeden z podnikavých lovců už rozbil led a teď se pokoušel chytit alespoň nějakou tu rybu. Ostatní se zabalili do kožešin a přitiskli se ke svým vlkům, aby se od nich trochu zahřáli. Jedinou výjimkou byl Vrhač kamení.

„Zase jsi nás opustila, ale tentokrát to zřejmě nebylo kvůli lovu,“ poznamenal, když se objevila Červánek s Větvičkou v závěsu.

Bylo to však od něho zbytečné plýtvání sarkasmem, poněvadž Červánek nyní věnovala pozornost něčemu jinému. Dřevohryz už totiž nějakou dobu neodpovídal na její volání, a když se zběžně podívala směrem k vlčí smečce, zjistila, že mezi ostatními chybí. Soví bobky, napadlo ji. Když teď bylo náležitě postaráno o Větvičku vůbec nepotřebovala, aby se dostal do nějakých potíží ještě její vlastní vlk. Byla jí zima, v břiše jí kručelo hlady a po celonočním pochodu se cítila příšerně unavená, ale pohledu Vrhače kamení čelila s hrdou neústupností. „Dřevohryz není se smečkou.“

Starší elf na to jen pokrčil rameny. „Běžel vpředu, kousek před ostatními. Úplně stejně, jako to děláváš ty.“

Červánek už měla na jazyku pádnou odpověď, ale nakonec ji spolkla. Místo toho zavřela oči a vyslala voláni, kterým pátrala po Dřevohryzově jedinečné struktuře vědomí. Avšak nic nenacházela. To ji poplašilo ještě víc, a proto své volání zopakovala znovu, tentokrát se vší naléhavostí. Vlčí vědomí, které jí odpovědělo, ukazovalo houštinu tvořenou lískami a šípkovými keři, ale obrazy byly až po okraj naplněny hrůzou a strašlivou sžírající bolestí, kterou zvířeti působila skřípnutá noha.

„Dřevohryz je v nebezpečí!“ Červánek shodila z ramene luk a celá se napjala jako divoké zvíře. Byla připravena podniknout všechno na světě, aby svému vlku pomohla.

Ale Vrhač kamení jí rozhodně zastoupil cestu. „Blíží se bouře. Dala jsi Dvěma kopím své slovo, že se nebudeš toulat sama od ostatních.“

V té chvíli pocítila Červánek, jak do ní Větvička zezadu šťouchla. Přítomnost mladé přítelkyně ji znenadání naplnila radostí, a proto se na Vrhače kamení v odpověď dokonce usmála. „Vždyť nepůjdu sama. Doprovodí mne Větvička.“

Vrhač kamení se zamračil a vyslal k ní volání: „Ona sem nepatří.“

„Ale to já přece vím,“ odpověděla mu Červánek stejným způsobem. „Jenže co s tím hodláš dělat?“

Vrhač kamení si pozorně prohlížel elfí dívku po boku lovkyně. Uvažoval rovněž o pokynech, které mu Dvě kopí dal ohledně své sestry, která si vždycky dokázala najít způsob, jak se vyhnout povinnosti udělat, co si její nadřízený přeje. „Půjdu s vámi,“ řekl nakonec.

V jiné situaci by Červánek určitě našla dostatek důvodů, proč s sebou přisluhovače svého bratra raději nebrat, jenže Dřevohryz trpěl bolestí, a to znamenalo, že nebylo času na žádné dlouhé dohadování. Otočila se a vykročila s Větvičkou v patách do lesa, zatímco Vrhač kamení se teprve chystal posbírat zbraně; musel pak chvíli běžet, než je dohonil. Přestože se už dávno rozednilo, zdálo se, že les zůstává podivně potemnělý, jako by přicházející bouře zbarvila stromy i sníh do Šeda.

Poryvy větru se opíraly do větví, které jim nad hlavami rachotily jako kosti nějakého umrlce, a do tváří elfů, spěchajících ze všech sil na pomoc Dřevohryzovi, dopadaly první sněhové vločky. Brzy začalo hustě chumelit a okolní stromy se obalily bílou přikrývkou. Dokonce i Vrhač kameni musel v té chvíli ocenit lesní instinkty lovkyně, kterými ostatně byla pověstná. Vedla své společníky bez zaváhání tou nejpřímější cestou, třebaže procházeli nepřehledným terénem, plným prudkých výstupů a svahů. V jednu chvíli zachytily její bystré uši zašumění vody pod sněhovým příkrovem přikrývajícím potok, a jen rychlé varování v poslední chvíli zabránilo Větvičce v tom, aby se probořila do vody. Přestože Vrhač kamení měl jisté pochybnosti, zda je v takovém počasí rozumné pokračovat v cestě, stačil mu jediný pohled do Červánčina obličeje, aby si jakékoli hlasité poznámky raději nechal pro sebe. Z jejích zelených očí zářil tak žhavý a divoký hněv, jaký elfové, kteří s ní lovili, zahlédli předtím jen jednou, to když lidský lovec skolil Dřevohryzovu družku.

Mezitím se dostali tak daleko, že vlkovo volání bylo už slyšet dostatečně nahlas, aby se dalo náležitě vyložit. Červánek svírala svůj luk tak pevně, až jí zbělely klouby na prstech. „Chytil se do pasti, jaké lidé líčí na lišky, aby jim zpřelámaly nohy,“ sdělila za okamžik ostatním. Pak zmlkla a jen jakoby mimochodem ještě dodala: „Už to nemáme daleko.“

Červánek vyrazila kupředu, a přestože se jí Větvička s Vrhačem kamení snažili ze všech sil držet, neměli jednoduše šanci. Bez dechu proto uháněli v jejích šlépějích okolo mohutných stromů pokrytých ledovými sirupy, mýtinami, kde vítr skučel jako šílenec, a přes závěje, které byly naváté skoro jako pasti nalíčené nepozorným nohám. Ani se však nenadali a narazili opět na lovkyni, jak klečí na jednom koleni v prohlubni mezi příkrým břehem a kořeny křivého stromu.

„Podívejte se na to,“ řekla, aniž se k nim obrátila.

Vrhač kamení a Větvička se přiblížili až k ní a uviděli oválnou stopu obrovského zvířete. Na jednom jejím konci byly ve sněhu zřetelně otisknuty mohutné drápy. Sníh tady v remízku nepadal tak hustě jako jinde a stopy byly proto jasně rozeznatelné, i když už dávno nebyly čerstvé. Bylo jasné, že něco takového nemohlo vzniknout jen tak samo od sebe.

„Co je to?“ zeptala se Větvička a v jejím hlase byl slyšet pořádný strach. Stopa byla dobré čtyři dlaně široká a z poloviny tak dlouhá jako její kopí.

Červánek se zamračila a Vrhač kamení si probíral rukama vous; dělal to tak pokaždé, kdykoli měl z něčeho obavy. Žádný z Vlčích jezdců ještě nikdy neviděl nic, co by takové stopy byť i jenom vzdáleně připomínalo, a z rychlého volání, které si vyměnili, bylo jasné, že si všichni tři dělají starosti. Zvíře takové velikosti muselo být nebezpečné.

Vrhač kamení tiše navrhl, aby se raději vrátili.

Červánek byla sama dost vyděšená, ale hnala ji kupředu věrnost Dřevohryzovi. Proto na svého nadřízeného vrhla pohled plný takového pohrdání, jaké měla obvykle rezervované jenom pro lidi. „Proč bychom se měli vracet? Máš snad strach jít dál?“

Dlouhou chvíli, která následovala, naplňoval jen sníh vířící sem a tam vzduchem a úpění větru, který fičel prohlubní. Potom se Červánek beze slova prudce otočila a vyrazila dál. Větvička ji okamžitě následovala a Vrhač kamení tím pádem neměl jinou volbu. Vydal se tedy neochotně za nimi a jen si nespokojeně mumlal pod vousy. Jestli si Červánek myslí, že svéhlavá rozhodnutí Dvou kopí zavedou nakonec do zkázy celý kmen, říkal si, je to od ní přinejmenším jednostranné obvinění. Podle názoru tohoto staršího elfa nebyla sestra o nic méně svéhlavá než její bratr, a přesně to byl také důvod, proč spolu měli neustálé rozmíšky.

Strouha, jíž se vydali, se prohloubila a zúžila, až se nakonec proměnila v průsmyk, a vítr jím honil v nepravidelných vírech sem a tam velké a těžké vločky sněhu. Ani na okamžik sice nepřestávalo hustě sněžit, ale na bočních stranách závějí byly stopy prapodivného zvířete dosud jasně patrné. Stále nervóznější lovkyně Červánek z nich nespouštěla oči a co chvíli zdůrazňovala, že místo, kde je lapen její Dřevohryz, už není daleko. Elfové se probíjeli stále vyššími a vyššími závějemi, do nichž místy zapadali až po pás. Hrozivé stopy je neustále provázely, i když se stěny průsmyku, jímž se stále ubírali, pozvolna rozestoupily a elfové konečně objevili vlka, kterého se vydali zachránit. Celý skrčený seděl na úplně nechráněném místě a bezmocně si hryzal zakrvácenou pravou zadní pracku.

Žádný z jeho přátel se však nevrhl radostně kupředu. Právě okolo toho místa bylo totiž podivných stop nejvíce a ležely nejhustěji vedle sebe – nebylo žádných pochyb, že mají něco společného s pastí, do níž se Dřevohryz chytil. Možná dělají takové pasti obrovští lidé s plochýma nohama anebo snad nějací děsivě vychytralí medvědi. Ale Červánek se nenechala zastrašit. Prozkoumala celé okolí tak podrobně, že ji přitom dokonce i Vrhač kamení musel nechtě obdivovat. Potom si půjčila Větviččino kopí a sama neohroženě vykročila do otevřeného prostoru, aby se postarala o svého poraněného vlka.

„Nehýbej se,“ vyslala hned k němu. Dřevohryz zakňučel, ale když jeho elfí společnice poklekla vedle něj, zklidnil se a přestal sebou zmítat. Červánek shrnula rozrytý sníh trochu stranou a odkryla tak Dřevohryzovu tlapu, pokrytou vlhkou a rozcuchanou srstí. Jemněji vzala do ruky, aby mohla posoudit rozsah zranění, které její přítel utrpěl. Past, do níž se chytil, byla však úplně obyčejná. Zelené a ohebné kousky nabroušeného dřeva sevřely vlčí nohu těsně nad posledním kloubem. Jejich sevření bylo dost silné na to, aby se sám nemohl vyprostit, ale přestože mu potrhaly kůži, žádnou kost zlomenou neměl. Červánek pocítila takový hněv, že by v té chvíli byla schopna i zabít, avšak místo toho jenom pevnou rukou sevřela Dřevohryzovu nohu, aby se vlk nemohl předčasně pohnout. Pak Větviččiným kopím vypáčila čelisti pasti od sebe.

Dřevohryz vyštěkl a s trhnutím se osvobodil. Celý roztřesený prožitým utrpením se přitiskl ke své elfí společnici a vděčně jí funěl do uší a do vlasů. Ale jeho přítelkyně neodpovídala obvyklými výčitkami, jak byl zase trestuhodně neopatrný, třebaže za jiných okolností by si na tom jistě dala záležet. Červánek se opřela o Větviččino kopí a zamyšleně sledovala jasně červené stopy, které teď za sebou kulhající Dřevohryz všude zanechával. Pomalu si olízla rty. Když teď byl její vlk zachráněn, nastal nejvyšší čas, aby vyrazili zpět k potoku, kde tábořili ostatní lovci. Ale něco v ní, příliš hluboko, než aby to mohla odmítnout, se stavělo proti bezpečné cestě zpět.

Vrhač kamení přistoupil blíž a naklonil se jí přes rameno. Nemohl se sice dočkat, kdy už bude moci vyrazit, ale nechtěl Červánek rušit v přemítání. Místo toho poklekl vedle ní a kamenným nožem, který kdysi ukradl v lidském táboře, začal metodicky rozřezávat nepoddajné vodní šlahouny, které k sobě vázaly několik zelených větví a vytvářely z nich tak smrtelnou léčku pro všechny děti lesa.

Červánek promluvila, teprve když Vrhač kamení přeřízl poslední úpon a když poslední ohnutý prut se prudce vymrštil a narovnal. Starší elf prut uchopil svýma silnýma rukama a snadno přelomil vejpůl. Tón hlasu lovkyně byl zrovna tak ledový jako vichr, který hnal sníh větvemi stromů po obou stranách chráněné roklinky, v níž stáli. „Vydám se po těch stopách.“

Vrhač kamení odhodil svazek přeřezaných šlahounů stranou. „Ale to je bláznovství. Sama jsi je přece viděla. Ať už tuhle past nalíčilo, co chtělo, bude to stvoření hrozně veliké a zároveň i dost chytré. Rozhodně až příliš na jednoho elfa.“

Červánek zkroutila pohrdavě horní ret. „Je sice větší než já, ale řekla bych, že zdaleka ne tak zuřivé. Jen zbabělé bytosti, jako jsou lidé, mohou líčit pasti na zvířata.“

„Ale Dvě kopí řekl –“ začal Vrhač kamení. Červánek ho však nenechala domluvit.

„Dvě kopí tu není. Jeho vlk tu neležel půl noci celý zakrvácený v pasti.“ Červánek udeřila patkou kopí prudce do země, až se sníh rozletěl okolo. „Chceš mě snad zastavit?“

Vrhač kamení okamžik vzdoroval jejímu rozzlobenému pohledu a neklidně si pohrával s rukojetí svého kamenného nože. „To bych tedy rozhodně měl.“ Ale ani se nepohnul, aby něco v tom směru podnikl, a tak se Červánek po chvíli čekání prudce otočila a vydala se dál směrem, kterým se roklinka svažovala. Dřevohryz tiše zakňučel a vydal se za ní. Větvička udělala totéž – byla jednoduše příliš mladá, než aby měla dost rozumu na to zůstat.

Vrhači kamení tak zase nezbylo než je následovat, už proto, že tak zněl pokyn náčelníka, jehož věrně poslouchal. Téměř okamžitě však toho začal hořce litovat. Vítr kousal jako lidská nenávist a ke stopám, zpola už zapadaným sněhem, se brzy přidružil druhý pár a potom i třetí. Nové stopy byly přitom dvakrát větší než ty, podél nichž přišli.

Červánek se zastavila, aby si ověřila, že má tětivu na luku ještě stále jaksepatří napjatou, a Větvička bez jediného slova převzala zpět své kopí. Vrhač kamení se ještě jednou pokusil obnovit při, ale brzy toho raději nechal, poněvadž si uvědomil, že lovkyně je nyní vůči jakémukoliv mluvenému slovu hluchá. Úplně ponořena do spojení se svým vlkem bez hnutí vyčkávala, zatímco Dřevohryz větřil a očichával pozorně děsivé stopy ve sněhu.

Jeho úsilí však nikam nevedlo, poněvadž ledový vichr ze stop už dávno vymazal i poslední zbytky jejich původního pachu. Na blízké větvi vlk objevil několik stop pryskyřice, ale s takovým zápachem neměl žádnou zkušenost a elfové mu v tom směru nemohli pomoci. Nikdo ze čtyř společníků si neznámé zvíře nedokázal představit jinak než jako obrovského a nebezpečného tvora, a tak i ten nejsrdnatější z nich váhal. Sníh zatím vířil všude okolo a bodal elfy do jejich odhalených tváří.

„Měli bychom se vrátit,“ zopakoval Vrhač kamení. „Bude třeba varovat ostatní, že v téhle části lesa není pro elfy bezpečno.“

Červánek stála bez hnutí, jenom její ruce si chvílemi nenápadně pohrávaly s lukem. Pak náhle dospěla k rozhodnutí a řekla: „Ne. Nebezpečí, které hrozí nám, hrozí celému kmeni, a koneckonců se ve sněhu můžeme docela dobře skrývat. Myslím, že bychom měli sledovat stopy dál a zjistit, jaké zvíře to líčí pasti, do nichž se pak chytají naši vlci.“

Ta slova pronesla tónem, který nepřipouštěl žádnou odmluvu. Na rozdíl od svého bratra, který měl funkci náčelníka, nebyla Červánek nikdy přístupna protiargumentům ani přemlouvání či lichotkám. Jakmile se jednou rozhodla, držela se svého rozhodnutí za každou cenu. Vrhač kamení měl jizvu, která mu to připomínala: Kdysi – to ještě byla mládě – ji shodil z vyčnívajících kamenů v řečišti nějakého potoka, protože se už jedenkrát pokusila přejít na druhou stranu a proud jí podrazil nohy. Pamatoval si, jak zuřila, když jí zakázal, aby se na tomtéž místě pokusila o přechod ještě jednou. Její tvrdohlavost se s lety ještě zvětšila a Dřevohryzovo kulhání ji rozzlobilo do té míry, že odporovat jí mohlo být nebezpečné. Bylo docela pravděpodobné, že lovkyně Červánek je teď skutečně divočejší než to neznámé obrovské zvíře, jemuž byla v patách – k takovému závěru dospěl starší elf právě ve chvíli, kdy se znovu vydali na cestu. Ale pokus pozvednout si vzpomínkami náladu neuspěl. Sníh vířil sem a tam a padal mu za límec, zatímco v prstech, kterými svíral kamenný nůž, pomalu ztrácel cit.

Rokle se zanedlouho rozšířila a její spád se zmírnil; po několika dalších krocích se elfové ocitli na pokraji široké zamrzlé bažiny. Vítr rachotil v trsech na kost zmrzlého rákosu a ve stopách pokračujících močálem dál bylo vidět rozdrcené stonky. Na několika místech zvíře před nimi šláplo do měkčích částí bažiny, která potom zmrzla a uchovala tak jeho stopu téměř neporušenou. Dřevohryz čenichal a vrčel, nepřestával však našlapovat zlehka, aby co nejvíce ulehčil své zraněné noze. Jen Červánek s Větvičkou nebyly bezútěšností okolní krajiny nijak zvlášť dotčeny – první z nich k tomu vedla její touha po pomstě, druhou nadšení z toho, že je tak daleko od Sídla a prožívá své úplně první skutečné dobrodružství. Vrhač kamení stále setrvával v zarputilém mlčení, a když se Větvička bez varování zastavila, málem zezadu vrazil do patky jejího kopí, opatřené koženým poutkem.

„Vidíte to?“ ukázala elfí dívka před sebe.

Vrhač kamení se pozorně zadíval směrem, kterým ukazovala, a pocítil, jak se mu na okamžik zastavilo srdce. Sněžení zřídlo a téměř přestalo; za nejbližším pahorkem byl jasně vidět stoupající kouř. Není ohně bez lidí, jak říkalo staré přísloví. A co bylo v té chvíli snad ještě horší, strašidelné stopy mířily právě tím směrem.

Větvička udeřila patkou svého kopí hlasitě do země. Červánek palcem pečlivě zkontrolovala hroty svých šípů, jeden po druhém. Tentokrát Vrhač kamení sestře svého náčelníka neodporoval, když navrhla, aby zjistili, jak je lidský tábor za kopcem veliký. Přestože místo leželo mimo obvyklá loviště Vlčích jezdců, v těchto končinách nikdy žádní lidé nežili, kam až paměť sahala. Skutečnost, že se tam teď toulají obrovští lidé s plochýma nohama, mohla znamenat ohrožení celého kmene.

Tři elfové a jejich vlčí společník vyrazili neohroženě kupředu. Holý led bažiny jim neposkytoval téměř žádný kryt, a tak museli postupovat co nejobezřetněji. Všichni mlčeli, jenom vlk se občas ozýval vysokým tichým kňučením, protože ve větru už jasně rozpoznával pach lidí. Elfové se pohybovali v naprosté tichosti, každý z nich ponořen do svých vlastních myšlenek. Červánek pohlížela co chvíli na sloup kouře a uvažovala, jakou zvěř asi lidé do svých pastí pochytali, než přišla řada na nešťastného Dřevohryza. Větvička se držela těsně za ní, nadšená tím, že ji vzali s sebou tak daleko, ale zároveň nervózní a ostražitá. Neustále znovu si snažila představit, jak asi může vypadat stvoření, které šlo před nimi a dovedlo je až k lidskému tábořišti. Stopy byly hrozivě veliké, vedly dokonce i přes ty největší závěje, aniž se do nich zvíře doopravdy zabořilo. Představa, že by lidé mohli k obhospodařování svých pastí využívat podivná zvířata, jí připadala hodně nebezpečná a krutá; jako elf byla vychována k tomu, aby milovala napětí skutečného lovu na živou zvěř.

Vrhač kamení však vůbec nepřemýšlel o lidech ani o podivných, strach vzbuzujících zvířatech. Místo toho uvažoval o svém náčelníku Dvou kopích, v jehož temné a divoké povaze rozhodně nezbývalo místo na jakoukoliv umírněnost. Byl přesvědčen, že lidé existují jen proto, aby s nimi elfové vedli válku, a nedalo se očekávat, že by zrovna tohle lidské tábořiště mělo představovat nějakou výjimku. Bude tedy třeba poslat zprávu zpět do Sídla, jak nejdříve to půjde, rozhodl se starší elf. Následoval však Červánčiny stopy, a proto se o ničem takovém raději nahlas nezmiňoval. Začali stoupat do kopce, za nímž se rozkládal lidský tábor.

Elfové vytrvale lezli nahoru, i navzdory poryvům větru, který jim vrhal do tváří sníh spolu s úlomky ledu, jichž se zmocnil v nížinách pod nimi. Dokonce ani Větvičku, nejméně zkušenou ze všech, nebylo mezi balvany, vyvýšeninami a kmeny osamělých stromů při nejlepší vůli možné zahlédnout. Brzy již leželi všichni tři na břiše, přitisknuti k vrcholku kopce, a bílá pára, jež jim stoupala od úst, se mísila s posledními vločkami sněhu, dopadajícími na zem.

Ve vzduchu byl cítit kouř. Dřevohryz hluboce a téměř neslyšně vrčel, zatímco tři elfové pozorovali kožené stany, mezi nimiž plálo tak obrovské množství ohňů, že se skoro ani nedaly spočítat. Hlučné smečky lidí chodily sem a tam sněhem a snažily se ho ušlapat – elfové ze Sídla Dvou kopí by si nikdy nedokázali představit, že v celém širém světě pod dvěma měsíci žije takové množství lidí. Muži s sebou měli zbraně, většinou kopí, kamenné sekery a štíty vyrobené ze dřeva pokrytého kůží. Kabáty, které lidé nosili, se sice blýskaly tukem, ale v jejich tvářích bylo vidět dlouhé hladovění. Nad ohni se neopékala žádná zvěřina, jenom malé děti posedávaly co nejblíže plamenům, aby se alespoň trochu zahřály. Vypadaly tak vyhladověle a vysíleně, že už ani neplakaly.

Lovkyně Červánek slezla opatrně o kousek zpět a převrátila se na záda. Pohled jejích zelených očí se upíral kolmo vzhůru, ale nezdálo se, že by tam pozorovala něco zvláštního. „Také by potřebovali zvěř. Je jasné, proč se vydali na pochod.“

Vrhač kamení na to neřekl ani slovo.

Promluvila však Větvička: „Neviděla jsem mezi nimi žádná zvířata. Ani jedno jediné v celém táboře.“

Červánek se obrátila na bok, opřela se o loket a pozorně se na Větvičku zadívala. „Máš úplnou pravdu.“ Usmála se, avšak v jejím úsměvu bylo víc úlevy než radosti. „Neřekla bych, že tyhle stopy za sebou nechávají zvířata. Pojď se podívat.“

Odplazily se bok po boku zpátky na vrchol kopce, odkud bylo dobře vidět do tábora, nosy téměř zabořené do sněhu. Červánek potichu ukázala kupředu a Větvička si všimla velikých dřevěných rámů, do nichž byly křížem vpleteny zvířecí šlachy a uprostřed na ně byly připevněny kožené řemínky. Brzy zpozorovaly, jak se z východu vrací do tábora skupina průzkumníků, a všichni její členové mají k nohám připevněny právě takové rámy. Větvička se tiše zachichotala. Všechno bylo najednou jasné: lidé jsou těžcí, a proto si na nohy musí nasazovat takové nemotorné věci, aby se nepropadali do závějí. Určitě to bylo moc nepohodlné, zvláště když se člověk snažil jít nebo dokonce běžet potichu.

„Není divu, že žádnou zvěř nechytí,“ zašeptala směrem, kde měla být Červánek. Když se tam však otočila, zjistila, že se lovkyně mezitím vrátila o několik kroků zpět a stačila se už ponořit do polohlasné, ale o to ohnivější debaty s Vrhačem kamení.

„Dvě kopí se to nikdy nesmí dozvědět!“ šeptala důrazně. „Samozřejmě souhlasím, že pro nás ti lidé představují hrozbu, ale kdybychom se pustili do boje s takovým množstvím, nikdo z nás by nepřežil. To už by bylo lepší přestěhovat celé Sídlo do jiné části lesa, než aby všichni naši elfové do jednoho zahynuli v beznadějné válce.“

„Tak se podívejme, kdo nám tu mluví o útěku!“ Vrhač kamení drtil pohledem rusovlasou sestru, která byla tak podobná bratru, jemuž zachovával věrnost, a přitom se od něj tolik lišila.

Červánek rozhodně neměla náladu vést debaty doslova několik kroků od lidského tábořiště, a tak naklonila hlavu na stranu způsobem, který jí vždycky spolehlivě získal přízeň. „Alespoň tedy počkejme do soumraku, než se vydáme nazpět, abychom dali vědět ostatním lovcům,“ navrhla. „Dřevohryz nemůže pořádně běhat a my všichni bychom si potřebovali na pár hodin odpočinout.“

Vrhač kamení cosi procedil přes stisknuté zuby, ale dál už se nehádal, a všichni tři elfové se po chvíli vydali zpět k zamrzlé bažině. Znovu začalo hustě sněžit, a než se Vlčí jezdci dostali na druhou stranu močálu, těžké sněhové vločky už dávno šramotily o mrazem dávno zahubené stonky rákosu a s tichým šepotem dopadaly na holý led. Najít chráněné místo, kde by si mohli rozložit spací kožešiny, jim trvalo déle, než všichni očekávali. Červánek i Větvička byly obě tak unavené a oslabené dlouhým hladověním, že usnuly téměř okamžitě. Žádná z nich si proto neuvědomila, že Vrhač kamení zůstal vzhůru a vysedává v hlubokém zamyšlení opodál. Když o chvíli později vstal a vykročil zpátky do zuřící bouře, nepovšiml si ho dokonce ani Dřevohryz, který s čumákem pod oháňkou snil své divoké vlčí sny o zvěři, poraněnou tlapu starostlivě schovanou pod tělem.

* * *

Když zašlo slunce, hustý sníh stále ještě nepřestával padat, a proto se stmívalo rychle. Les se naplnil šedivými stíny zimního soumraku. Červánek měla sen o suchém praskání lámaných kostí a o tom, jak lidé ničí Sídlo Vlčích jezdců. S trhnutím se probudila; kožešiny měla pokryté bílým sněhem a chvilku jí trvalo, než si uvědomila, kde to vlastně je. Větvička pořád ještě tvrdě spala, ukázalo se však, že praskání kostí je zcela skutečné – na dosah ruky od Větviččina nataženého těla ležel totiž Dřevohryz a čumák měl zmazaný ostře zapáchající čerstvou krví.

„Kde jsi to sebral?“ dožadovala se Červánek odpovědi, s očima upřenýma na kousek masa mezi jeho předními tlapkami, a svou závist se ani nesnažila skrývat.

Dřevohryz zamrkal a v jeho zářících očích byl jasně vidět triumf. Vyslal k ní zmatenou smršť obrazů, ze kterých Červánek posléze vyrozuměla, že její vlk pochopil tajemství lidských pastí. Tuto kořist, nebo aspoň její část, ukradl z jedné z nich.

„Ty mizero!“ rozesmála se Červánek vesele, až se spící Větvička ve svých kožešinách neklidně zavrtěla. „Jestli je to jelení kýta, tak se přinejmenším musíš rozdělit.“

Dřevohryz povstal s nenucenosti nasyceného masožravce a jeho výraz dával zcela jasně najevo neskrývané pohrdání ubohým kouskem masa, který se své společnici uvolil přenechat. Červánek se pořád ještě usmívala, když zatřásla Větviččiným ramenem a pronesla: „Podívej, máme něco málo k snědku, než vyrazíme zpátky do toho mrazu venku, co nejdál od lidí.“

Větvička se prosadila a protáhla. „Kde je Vrhač kamení?“ zavrněla, a když se poté Červánčiny zelené oči zúžily na malé štěrbinky, uvědomila si, že něco není v pořádku. V proláklině, kde se ráno utábořili, byly jen ony dvě a vlk. Po Vrhači kamení nebylo ani památky.

„Už se nemůže dočkat, kdy sem přivede Dvě kopí. Úplně jako když sova uvidí myš.“ Červánek si přehodila přes rameno luk a toulec se šípy a z každého jejího pohybu čišel zuřivý vztek. „To ovšem znamená, že my dvě teď budeme muset moc rychle vymyslet nějaký způsob, jak lidi přimět, aby se sbalili a tuhle část lesa okamžitě vyklidili!“

„A co Dřevohryzův úlovek?“ chtěla vědět Větvička.

Odpověď přišla, až když Červánek setřásla sníh z čapky a nasadila si ji přes bujné vlasy. „Najíme se po cestě. Honem!“

Elfové vyklouzli do potemnělého soumraku a vlk se držel za nimi jako stín. Z chráněného místa, kde nocovali, se úmyslně vydali cestou vedoucí houštinami a keři, aby tak za sebou zanechali co nejméně stop, které by lidé mohli objevit. V jednu chvíli se dokonce museli schovat za závějí, to když kolem nich procházela skupina lidských lovců vracejících se z výpravy, na níž prohlíželi nastražené pasti. Pochodující muže by ani ve snu nenapadlo, že jsou ze zálohy sledováni anebo že zařízení, která mají připoutána k nohám, aby se ve vysokém sněhu mohli pohybovat méně neohrabaně, představují pro stvořeni, jež byla v takovém prostředí nekonečně hbitější než oni, pravý div.

Červánek zamyšleně přežvykovala proužek jeleního masa ještě dlouho poté, co lovci odešli svou cestou. Větvičce bylo jasné, na co lovkyně myslí, a tak se ze všech sil snažila jenom trpělivě čekat a nevrtět sebou, což pro ni vzhledem k jejímu útlému věku nebylo zdaleka tak snadné. Les okolo zvolna potemněl. Mraky na nebi zřídly a roztrhaly se, takže se okolo nich rozhostila sametová noc zaplavovaná stříbřitým měsíčním svitem.

Nakonec se Červánek přece jen pohnula. „Nemáme žádnou jinou možnost. Budeme muset prozkoumat lidský tábor samy.“

Větvičku okamžitě zachvátily obavy, že jí lovkyně zakáže přiblížit se k táboru s ní a čelit tam nebezpečí, ale Červánek jen znovu vyzkoušela, zda má tětivu dostatečně napjatou, a pohlédla zpříma na svou mladou společnici. „Dokážeš se pohybovat tiše jako vlk?“

Větvička beze slova přikývla. Dřevohryz nadšeně zakňučel a všichni tři se okamžitě poté vykradli potichu z houštiny, aby se pustili po podivných stopách, které za sebou lidé zanechali. Pohybovali se v naprosté tichosti a tak rychle, že netrvalo dlouho, a přiblížili se k lovcům na dosah. Dávali si pozor, aby zůstali bezpečně z dohledu, a přitom ne dál, než jim odvaha a nezbytná opatrnost dovolovaly.

Lov toho dne podle všeho nestál za nic, protože lidé přesunující se na svých podivných sněžných botách přes závěje skoro bez přestání reptali. Červánek a Větvička zaslechly útržky kleteb a rozčilených líčení pastí, vyloupených divokými vlky. Za nějaký čas se k lovcům, které elfové sledovali, připojila druhá skupina; podle toho, co její členové hlásili, byly některé z dalších pastí rozbité a polámané jakýmsi tříprstým lesním démonem. Okolo prý byly vidět rovněž vlčí stopy. Když to první skupina lovců uslyšela, mnozí se začali co chvíli ohlížet přes rameno a dělat posunky, které měly zažehnat nebezpečí. Elfy v záloze ovšem nijak nepotěšilo, že se lidské kletby začaly posléze měnit spíše v hrozby. Tři pronásledovatelé byli teď skryti za padlým kmenem, zatímco jejich nepřátelé zvolna postupovali kupředu, skupina nejasných siluet rýsujících se proti měsícem osvícenému ledovému povrchu bažiny.

„Co myslíš, že teď udělají?“ zašeptala Větvička.

Červánek ji jediným gestem umlčela a naslouchala pozorně vůdci skupiny lovců, který dunivým hlasem hádavě pokřikoval na ostatní. „Říkám vám, že tohle tábořiště je prokleté! Musíme se za úsvitu vydat dál na jih a hledat tam nové země, které nám prorok přislíbil.“

Červánek a její mladá společnice si vyměnily vyděšené pohledy. Nebezpečí, které z přítomnosti lidí pokaždé vyplývalo, se v tomto případě změnilo v bezprostředně hrozící katastrofu. Bylo nade vše jasné, že jestli lidé přesunou svůj tábor tak, jak to mají v plánu, nic na světě nemůže zabránit jejich střetnutí se Dvěma kopími a jeho válečnicky naladěnými druhy. Dokonce ani přímo vyslaným voláním by nebylo možné vylíčit všechno to neštěstí, které by s sebou takový otevřený konflikt mezi lidmi a Vlčími jezdci nevyhnutelně přinesl.

„Musíme najít nějaký způsob, jak je zastavit,“ zašeptala Větvička.

Červánek na to neodpověděla, jenom s pochmurnou cílevědomostí vyrazila směrem k zamrzlé bažině. Nebylo pochyb, že přesunu lidského tábora k jihu je třeba za každou cenu zabránit, jenže dokud pořádně neprozkoumají lidské tábořiště, stejně nemůžou vymyslet žádnou pořádnou strategii.

Trvalo jim to déle, než očekávaly, protože lidských stanů bylo skutečně obrovské množství. „Je jich tady jako ropuch v močálu,“ ucedila Větvička podmračeně. Obě dvě už byly jaksepatří unavené, prochladlé a na mnoha místech také pořádně odřené od toho, jak se pořád musely plazit pod šípkovými keři a houštinami. Červánek si zrovna vytřásala z límce sníh – měla ho tam již pořádnou dávku, protože se chvíli předtím musela vrhnout do závěje, aby unikla pozornosti lidského strážného. Její obyčejně radostná nálada se nyní proměnila v mrzutost a počínající zoufalství. Co zmůže zkušená lovkyně a sotva odrostlé mládě proti tlupě lidí, kterých je tolik, že by mohli naplnit celý les? Lovkyni nenapadalo nic, co by se v takové situaci dalo podniknout, a dokonce i Dřevohryz za sebou vláčel ocas a tvářil se doopravdy ztrápeně. V údolí pod nimi svítily v uličkách ze špinavého ušlapaného sněhu lidské ohně jako houfy světlušek uprostřed zeleného období.

Červánek se opřela o luk a v měsíčním světle bylo jasně vidět, že se mračí. „Půjdu do tábora,“ pronesla nakonec. „Ty počkáš tady, dokud se nevrátím, rozumíš?“

Větvička se proti tomu neodvážila nic namítnout. Co začalo jako radostný žertík, dobrodružství, z něhož její mladé srdce poskočilo radostí a napětím, proměnilo se nyní v úplnou noční můru. Zdálo se, že nebezpečí a útrapy, které na ně čekají, nemají konce. Byla třeskutá zima a hrozilo, že se nespočetné množství lidí co nevidět vydá hledat nová loviště právě tím směrem, kde leží elfí Sídlo. Větvička se zachumlala do svých kožešin, smutná a vystrašená, zatímco lovkyně, kterou obdivovala nad všechny ostatní elfy z kmene, si ještě naposled zkontrolovala zbraně a v příštím okamžiku byla pryč. Mířila po svahu dolů směrem k lidským stanům.

* * *

Červánek byla zvyklá na čisté pachy lesa, a tak měla pocit, že lidské tábořiště příšerně zapáchá. Vzduch byl skutečně prostoupen pachem spáleného dřeva, žluklého tuku a potu, a ještě k tomu zde bylo cítit množství špatně vydělaných kožešin. Když lovkyně míjela první z lidských stanů, pokrčila nos odporem, avšak přinutila se pokračovat dál. Měsíční světlo jí proměnilo sníh pod nohama v mozaiku černých a stříbrných plošek a stany se proti ní rýsovaly jako inkoustové stíny. Z temnoty sice na mnoha místech ještě oranžově žhnuly řeřavé uhlíky, ale většina ohňů již dávno pohasla. Červánek se plížila kupředu okolo sněžnic odložených na noc, které byly naskládány po dvou vedle vchodů do stanů. Sehnula se, aby prošla pod ohrádkou tvořenou pruty svázanými k sobě zvířecími šlachami, o niž byla opřena dlouhá kopí s kamennými hroty. Způsob, jakým byly zbraně vyrobeny, svědčil o tom, že lidé z tohoto kmene jsou více než lovci – byli to válečníci, kdykoli připraveni do bitvy stejně jako k lovu. Červánek kratičce zauvažovala, zda by ta kopí nemohla ukrást; vlastně by stačilo přesekat řemínky, kterými byly k násadám připevněny kamenné hroty, a sebrat jen ty. Ale bylo jich příliš mnoho, než aby to mohla sama zvládnout, a navíc se i dalo předpokládat, že lidé budou mít ve svých stanech schované ještě další zbraně. Přestože se Vlčí jezdci dokázali pohybovat zcela nehlučně, stěží by se dala zorganizovat loupežná výprava takového rozsahu, aniž by se někdo z lidí probudil a spustil poplach.

Červánek se celá sklíčená schoulila do stínu nejbližšího stanu. Co sama pamatovala, ještě nikdy nemusel její kmen čelit takovému nebezpečí jako nyní a ani odvážná výzvědná výprava doprostřed nepřátelského tábora jí neposkytla žádnou inspiraci. Nezbývalo nic jiného než vrátit se zpátky a pokusit se bez velké naděje na úspěch přemluvit Dvě kopí, aby měl rozum. Lovkyně Červánek se obrátila směrem k lesu a naplněna hořkým zklamáním se chystala vyrazit nazpět. Nevšimla si však, že se její tlustý zimní kabát zachytil okrajem o hraničku dříví na podpal, postavenou hned vedle stanu. Když povstala, uvolnil se z ní jeden klacík a celá hromada se s rachotem sesypala na zem.

Ve stanu začalo plakat malé lidské dítě.

Červánek nejprve ztuhla na místě, ale potom se bleskurychle schovala zpátky do stínu. Skoro se ani neodvažovala dýchat – jestli ji teď kvůli takové hloupé nepozornosti lidé upálí, její bratr se alespoň pořádně zasměje. Červánek si přála, aby to lidské děcko raději spolklo jazyk, ale nezbývalo jí než čekat, co se bude dít dál. Náhle zaslechla, jak se na druhé straně stanové kůže, sotva dva prsty od místa, kde byla schovaná, ve spacích kožešinách cosi pohnulo. Dětský křik nakonec zřejmě probudil jednoho z rodičů. Kdyby teď lovkyně vydala jakýkoli zvuk, mohla očekávat, že se na ni vyřítí smečka zuřivých nepřátel. Přinutila se proto k absolutnímu klidu a jen poslouchala rozzlobený mužský hlas, který zazníval mezi dětskými vzlyky. Kletby však brzy vystřídalo uklidňující mumlání ženy, matky dítěte.

Červánek ještě pevněji sevřela luk, právě ve chvíli, kdy se ozval náraz, až se celý stan otřásl. Potom zaslechla několik váhavých kroků a uvnitř se rozsvítilo světlo. Bylo vidět lidskou matku, její stín groteskně promítnutý na kožené stěny stanu, jak se sklání nad lůžkem s plačícím dítětem. Žena tiše broukala jakousi ukolébavku a houpala dítě v náručí, ale bezvýsledně. Červánek mezitím uvažovala, jestli by si nemohla zachránit kůži tím, že v nastalém zmatku vyběhne plnou rychlostí směrem k lesu.

Zanedlouho se však i z okolních stanů začaly ozývat rozzlobené výkřiky, a bylo jasné, že z toho nápadu nic nebude. Červánek trýznila nutnost zůstat bez pohnutí na místě, zatímco lidský tábor kolem ní se postupně budil. Pomalu se už začínala třást netrpělivostí – doufala jen, že jestli se jí zmocní lidé, Větvička bude mít dost rozumu na to, aby zůstala na kopci v úkrytu.

* * *

Dítě naříkalo dál a dál. Nakonec už s ním i jeho matka ztratila trpělivost a pozvedla káravě hlas. „Ty hloupé děcko, buď už konečně zticha! Jinak tvůj křik probudí sněžné netvory z lesa, ti přijdou a snědí tě. Mají dlouhé a ostré zuby, určitě jim budeš moc chutnat!“

Mládě zalapalo po dechu, zakašlalo a okamžitě ztichlo. Vyděšeným šepotem ze sebe přerývaně vypravilo: „Ne, maminko, ne!“

„Tak tím bych si vůbec nebyla tak jistá, chlapče.“ Světlo ve stanu zablikalo, zhaslo a uvnitř se znovu rozhostila tma. Žena vklouzla zpátky do svých kožešin. „Jestli se zítra probudím a nezůstane po tobě nic, jenom krev na přikrývkách, budu vědět, že jsi neposlechl, co ti maminka říkala.“

Taková hrozba zřejmě přiměla mládě zůstat potichu. Ženin dech se pomalu uklidňoval, až zanedlouho tvrdě usnula.

* * *

Venku ve stínu lovkyně Červánek ani nedutala, přikrčená bez hlesu jako vyděšený zajíc na mýtině. Čekala, dokud vzlyky vystrašeného lidského mláděte docela neutichnou, a přitom usilovně myslela na to, jaký strach jí samé i ostatním nahnaly stopy podivných lidských sněžných bot, ale také na hrůzu, která se tak jasně ozvala v hlase matky dítěte uvnitř stanu.

Pozvolna se jí v hlavě začaly formovat obrysy velikého plánu, a než malý človíček ve stanu konečně přestal popotahovat a usnul, z počátečního letmého nápadu se stala důmyslná strategie, jak zachránit kmen Vlčích jezdců.

Tentokrát si už dávala dobrý pozor, aby se od nahromaděného dřeva držela co nejdál. Jakmile to bylo možné, lovkyně se rozběhla směrem k lesu.

Dorazila na vrcholek kopce nad zamrzlou bažinou úplně bez dechu a v nedaleké prohlubni našla Větvičku s Dřevohryzem, jak se k sobě tisknou a oba tvrdě spí. „Tak tolik k neutuchajícímu obdivu,“ zamumlala sama pro sebe a rozesmála se, když se Větvička probudila a několikrát kýchla, neboť měla nos plný huňaté kožešiny Dřevohryzovy oháňky.

„Vstávejte,“ zavelela Červánek energicky. „Máme dost práce pro deset a noci už zbývá jen málo, abychom ji stačili udělat ve třech.“

Větvička se posadila a vesele se na ni zašklebila: „Něco vymyslelas, viď?“

Lovkyně k ní naklonila hlavu s výrazem spíš smutným než vážným. „Vymyslela jsem malou lest,“ prozradila své mladé přítelkyni. „A teď raději vzbuď svou představivost, než se probudí lidé, protože ještě před rozedněním musíme vymyslet noční můru.“

A tak začal vůbec ten nejtěžší úkol, jaký kdy Větvička ve svém krátkém životě dostala. Celou noc spolu vyřezávaly dřevo a přistřihovaly své nejteplejší zimní kožešiny způsobem, aby se daly sešít dohromady a vytvořily tak tělo obrovského netvora, které pak vycpaly větvemi. Dřevohryz zatím podnikl loupežný nájezd na další z lidských pastí a vrátil se s párem jeleních parohů – ty byly pro změnu zasazeny do připravených čelistí jako zuby. Červánek mezitím vyrobila osm neuvěřitelně velikých netvořích tlap opatřených hrozivými drápy a hodinu před úsvitem prohlásila, že jejich „sněžný netvor“ je připraven vyrazit do světa.

„Připevni si tyhle pracky na nohy,“ vysvětlila Větvičce. Další dva nástavce s příšernými drápy byly určeny pro přední tlapy sněžného netvora, a proto prozatím zůstaly stranou. Červánek si zavolala Dřevohryza, kterému byly určeny poslední čtyři. Větvička mezitím dělala na zkoušku v okolních závějích děsivě vypadající šlápoty a docela se jí to dařilo.

„To vypadá doopravdy hrozně,“ uznala Červánek, když dokončila práci s Dřevohryzem a když její vlk, který nesdílel nadšení svých elfích společnic, se konečně mohl zase napřímit. „Teď budu ještě potřebovat, abys mi pomohla dát to celé konečně dohromady.“

Lovkyně vylezla vlkovi na záda a na hlavu si nasadila obrovské čelisti sněžného netvora. Z hloubi tlamy plné čnějících tesáků se ozvaly další přidušené pokyny. Větvička dostala nařízeno, aby se postavila Dřevohryzovi těsně za ocas a sepjala k sobě kožešiny, které je všechny budou krýt, takže vznikne „tělo“ netvora. Nejdříve se té představě obě dlouho smály, ale nakonec Větvička úkol s jistými potížemi splnila. Příšerné stvoření supělo a rozšlapávalo sníh všude okolo v prohlubni.

„Tak, a teď už máme nejvyšší čas začít lidem znepříjemňovat život,“ rozhodla Červánek odněkud z hlubin nestvůrného hrdla a sněžný netvor se vybelhal ven. Jeho druhá hlava vydala vlčí zakňučení a příšera se vydala za cílem, který jí lovkyně výslovně určila.

Jakmile si dva elfové a vlk srovnali navzájem své pohyby, zjistili, že jsou s to pohybovat se ve vší té výstroji docela rychle, třebaže s neohrabanými tlapami, opatřenými nadto ještě ohromnými drápy, které měli přitom na nohou, bylo naprosto nemožné postupovat potichu. Kamkoli se sněžný netvor vydal, všude ho provázel příšerný lomoz – mrazivým ranním vzduchem se doširoka rozléhalo praskání drcených prutů a větviček, provázené skřípěním jeho dřevěné konstrukce.

„Jestli v tomhle lese kdy nějaká zvěř byla, tak teď už určitě dávno utekla, jak nejrychleji uměla,“ zamumlala Větvička. Následovalo zachichotání zpola tlumené kožešinami.

„Buď už zticha,“ vyslala k ní Červánek. „Jsme u prvních lidských pasti.“ Teď začínala ta skutečně nebezpečná část práce, která je tu noc čekala. Rozbřesk se totiž blížil a výsledky taškařice se sněžným netvorem nesměly být objeveny příliš brzy.

* * *

V lese panovalo absolutní ticho, které až chvíli po svítání přerušili lidé, když se ve svých stanech začali jeden po druhém probouzet k životu. Ti z nich, kteří se probrali nejdříve, vylezli zanedlouho ven, aby zapálili ohně, a brzy nato se z tábora začaly ozývat poplašené výkřiky. Zjistilo se totiž, že dva stany se zásobami, stojící na okraji tábořiště, byly v noci rozdrceny a rozervány na kousky. Přitom se zdálo, že viníkem, jehož stopy byly v hlubokém sněhu všude okolo jasně vidět, musí být jakési obrovité zvíře. Žádný z lidí sice nikdy neviděl nic, co by ty děsivé otisky byť jen vzdáleně připomínalo, ale existovaly staré příběhy vyprávějící o hrozném sněžném netvorovi, který se proháněl zimními pralesy v období obzvláště krutého hladu.

Otcové rodin nehodlali nic riskovat, a tak ženám, dětem a starcům přísně nakázali, aby se zdržovali v tábořišti a nevzdalovali se z bezprostřední blízkosti strážních ohňů. Lovci, kteří se vydali zkontrolovat pasti, s sebou tentokrát nesli dlouhá válečná kopí a ještě k tomu nože a louče. Kvůli bezpečnosti se pohybovali výhradně ve skupinách po deseti, ale ať se vydali kterýmkoli směrem, všude naráželi na stopy násilí. Sněžný netvor lidem vyvrátil všechny pasti, roztrhal je a rozlámal napadrť, a potom ještě rozryl okolní sníh až na holou zem. Dokonce i stromy nesly na kůře hluboké zářezy od nestvůrných drápů. Nedaleko jedné pasti ležela pro změnu jelení lebka rozdrcená mohutnými zuby a sníh široko daleko byl zbarven čerstvou krví. Skupina, která na to místo dorazila jako první, se roztřásla strachem a lovci pak pokračovali v cestě k dalším pastem jenom neochotně a se sebezapřením. Děsilo je už i pouhé zarachocení větví zmítaných větrem, zatínali pěsti a dlaně svírající rukojeti zbraní se jim potily.

Přes to všechno nebyl nikdo z nich připraven na děsivé zjevení, které na ně číhalo v nedalekých kravinách. Netvor byl přikrčený ve stínu houštiny jako nějaká příšerná divoká kočka a zrovna se živil. V drápech, které by člověka roztrhly vejpůl jako nic, svíral mrtvolu jelena.

„Gotara!“ vydechl muž v čele skupiny. Jeho sněžnice v té chvíli zavadila o větévku a ta se s hlasitým prasknutím přelomila. Muž zděšením nadskočil.

Sněžný netvor pozvedl hlavu, a jakmile spatřil vetřelce, zařval tak příšerným hlasem, až z toho mužům ztuhla krev v žilách. Lovci uviděli, že stvoření má skutečně dvě hlavy, z nichž ta větší sice nemá žádné oči, zato je však vybavena tlamou plnou krvavých tesáků a k tomu vydává strašidelně naříkavé vytí. Pod ní, uprostřed mezi předními tlapami opatřenými obrovskými drápy, byla ještě další hlava, vzdáleně připomínající vlka; ta jen zlobně vrčela, slintala a chňapala kupředu. Pod obrovským tělem pokrytým strakatou kožešinou bylo vidět šest mohutných nohou. Zvíře se podle všeho chystalo zaútočit.

Člověk vedoucí skupinu hlasitě vykřikl a hodil své válečné kopí. Zasáhl sice netvora do boku, ale kopí se od něj odrazilo. Příšera se vrhla kupředu a od tlap jí odletoval zvířený sníh.

Oddíl lovců vykřikl hrůzou jako jeden muž a vzal nohy na ramena. Muži utíkali o život a vůbec přitom nedbali, že jim větve rozdírají obličeje do krve. Neodvážili se ani podívat přes rameno za sebe, poněvadž krákavé řvaní netvora znělo tak blízko, jako by byla příšera jen několik kroků od nich. Za chvíli už nemohli popadnout dech, ale přesto ani o krůček nezpomalili, dokud nedoběhli až do tábora. Lesem se stále na všechny strany rozléhalo strašidelné řvaní netvora, zatímco muži trhaně vyprávěli o svém zlověstném dobrodružství. Brzy zaznělo i bažinou nedaleko tábora děsivé vytí a popohnalo tak k ještě většímu spěchu i jejich ženy, které se rozběhly zabalit děti do přikrývek, složit stany a v rychlosti shromáždit veškerý majetek. Srdcí mužů i žen se zmocnil strach a svíral je jako ruka s ledovými prsty. Zanedlouho poté se lidé v sevřeném útvaru vydali zpátky na sever, kde byly země, jež dobře znali a o nichž věděli, že jim tam žádné podobné nebezpečí nehrozí.

Než zapadlo slunce, nebyl už široko daleko jediný vetřelec, který by mohl sledovat, jak z útrob příšerného sněžného netvora vylezl nohama napřed elf. Byl viditelně tak unavený a roztřesený, že se už nedokázal dále ovládat, a přemožen záchvatem smíchu klesl bezvládně do závěje.

Lovkyně Červánek zatím vykukovala mezi tesáky v masce sněžného netvora a vrhala odtud na svou mladou společnici pohoršené pohledy. „Takhle ty tedy chceš uvítat Dvě kopí, až sem dorazí se svým válečným houfcem?“

Rozesmátá Větvička se posadila, aby si z čela a vzhůru otočeného nosíku oprášila sníh. „Já aspoň vypadám jako elf. Jestli tam ale zůstaneš ještě chvilku stát v té nemožné masce, Šedivý vlk tě nejspíš propíchne kopím, aby měl co na večeři.“

Sotva to však stačila dopovědět, čelisti sněžného netvora se s cvaknutím zavřely a v příštím okamžiku se na Větvičku sesypala směsice skládající se z jednoho elfa, jednoho vlka a spousty roztrhaných zimních kožešin. Úmysl byl zcela jasný: zahrabat ji až po krk do závěje.

Havárie

Uviděli jsme to vysoko na obloze a hned to bylo zas pryč. Aspoň Jamsey se mnou souhlasí – taky to moc dobře viděl. Však se ho zeptejte, je mu osm a bydlí na naší ulici. Já mám jenom šest, ale už brzy mi bude sedm, a pak to nebude dlouho trvat a budu mít osm jako on.

Ale to je jedno, tenkrát byla noc, seděli jsme spolu na zábradlí a koukali na hvězdy. Zábradlí vede okolo celé terasy a maminka říká, že je tam proto, aby z terasy nikdo nemohl spadnout dolů. Jednou jsem jí řekla, že člověk, jenž by spadl dolů, z té terasy myslím, by musel být úplně na hlavu.

Seděli jsme na tom zábradlí, ale já jsem přitom už dávno neměla být venku. Dohlížela na nás Janice – je jí patnáct a vždycky se dívá na televizi, takže zapomene, že jsme pořád venku. Jak jsme tam s Jamseym seděli, začal Tommy plakat. To je můj bratříček, jsou mu teprve dva roky.

Řekla jsem mu, ať sklapne. Vím, že to ode mne není hezké, říkat mu takové věci, ale zlobila jsem se na něho, a tak jsem mu to pověděla. Tommy totiž pokaždé pláče a Janice si kvůli němu vzpomene, že ještě nejsme v posteli.

A v té chvíli jsme to uviděli. Tu věc, myslím. Nejdříve jsem ji uviděla já a potom také Jamsey. Za chvíli byla zase pryč. Vypadala trochu jako padající hvězda, jenže byla zelená.

„Annie, viděla jsi to?“ zašeptal Jamsey.

Přikývla jsem a pak jsme tu věc uviděli zase. Byla jasně zelená a modrá a blížila se k nám a taky na ní zářila světla. Jamseyho to tak rozčililo, že se začal vrtět, a on se normálně nikdy nevrtí, dokonce ani v cirkuse ne!

Ta věc byla už doopravdy blízko, takže jsme viděli, že hoří. Tommy nahlas křičel a Janice na něho zevnitř ječela, aby byl zticha.

Padalo to pořád dál a bylo to čím dál tím zelenější. Řekla jsem, že je to třeba létající víla, která uletěla ostatním a teď už je unavená a nemůže dál, ale Jamsey řekl, že žádné víly nejsou, a to on přece musí vědět, když je mu osm.

Ta zelená věc byla už tak blízko, že jsme slyšeli, jak to v ní praská jako v ohni. Zářila jasně jako raketa, co se vystřeluje každý rok na Den nezávislosti. Potom se ozvala veliká rána a ta věc narazila do země vzadu na zahradě, skoro až u plotu. Bylo slyšet syčení a prskání, jako když maminka postaví horkou pánev do dřezu.

Tommy přestal plakat a Janice vystrčila hlavu ze dveří a zlobila se ještě víc než tatínek, když mu pes onehdy ukradl rukavici.

„Co to tady děláte?“ zeptala se. Vyplázla jsem na ni jazyk a předstírala jsem, že tam vůbec není. Začala na mne jako vždycky ječet, tak jsem jí řekla, že vzadu na zahradě, hned u plotu, je zelená věc, jež tam zrovna spadla z oblohy, a Jamsey a já se chceme podívat, co to je.

Jenže Janice chtěla, abych šla okamžitě dovnitř, a Jamsey ať jde domů.

A tak jsem jí řekla, že je kráva a že nikam nejdu, dokud se nepodívám na tu zelenou věc.

Potom jsme Jamsey a já seskočili z verandy a rozběhli jsme se, aby nás Janice nemohla chytit a dát mě do postele. Vždycky mě dává do postele, i když nechci.

Na místě, kam ta zelená věc dopadla, byla taková veliká lesklá hromada a hned vedle ní se něco pohybovalo. Bylo těžké to v té tmě pořádně rozeznat. Vypadalo to trochu jako lasička, kterou jsem viděla v zoo, a mělo to obrovské, doopravdy obrovitánské oči – snad ještě větší než můj stříbrný dolar. Kůži to mělo hladkou jako ta látka, co je z ní udělaná naše pohovka.

Bylo to poraněné. Věděla jsem moc dobře, že je to poraněné, a zeptala jsem se ještě Jamseyho a on mi řekl, že to ví taky. Oba jsme zkrátka cítili, že je to poraněné, ale nevěděli jsme jak to, že to cítíme. Hrozně jsme chtěli udělat něco, abychom tomu pomohli, ale ta věc zařídila, abychom oba cítili, že jí pomoci nemůžeme, ale stejně jsme chtěli.

Pak přišla Janice a byla strašně rozzlobená, protože jsem ji neposlechla a nešla jsem do postele, jak chtěla. Když uviděla tu věc, co vypadala jako lasička a byla poraněná, doopravdy se vyděsila. Řekla nám, abychom vzali klacek a tu věc praštili.

Nechtěli jsme to udělat, protože ta věc vůbec nebyla zlá a navíc zařídila, abychom cítili, že to raději dělat nemáme. Janice řekla, že jestli tu věc nepraštím klackem, tak mě dá do postele a nedá mi předtím napít. Já jsem jí zase řekla, že je mi to úplně jedno a ať si trhne.

Strašně naštvaná Janice se potom přiblížila a chtěla to zašlápnout. Řekla jsem jí, ať toho rychle nechá, protože se té věci vůbec nelíbí a hrozně se na ni zlobí – ta věc na Janice, myslím. Taky jsem jí řekla, že to všechno cítím, protože ta věc zařídila, abych to tak cítila. Ale Janice mi nevěřila a říkala, že si jen pořád vymýšlím.

A tak šla dál, aby to zašlápla, a najednou byla pryč. Čestné slovo!

Jamsey a já jsme dostali pořádný strach. Rozběhli jsme se pryč, ale ta věc, co vypadala jako lasička, zase zařídila, abychom ucítili, že máme zastavit. Opravdu nebyla vůbec zlá. Zastavili jsme se, ale už jsme ji necítili tak silně jako předtím a mysleli jsme si, že možná umře.

Zařídila, abychom ucítili, že doopravdy umře, protože nedokáže dýchat vzduch jako my, a já jsem tomu nerozuměla, ale pak jsem ucítila, že to nevadí.

Brzy potom opravdu umřela. Pohřbili jsme ji někde, jak sama chtěla. Nemůžu ale říct kde, protože jsem slíbila, že to neřeknu. Je to tajemství a nechci zmizet jako Janice.

Pád

Ataine natáhla ruku a sáhla po ovladači, kterým se sonda Quest III přepínala na autopilota. Kontrolní ukazatele na přístrojovém panelu jí přitom ozářily prsty a dlaň jako reflektory na divadelním jevišti.

„Nenechám se sebou nikoho manipulovat,“ procedila sevřenými zuby, přestože její plavidlo bylo jednomístné a veškeré spojení s vnějším světem už dávno ztratila. Z vysílačky nezbývalo víc než neladná změť obvodů a vodičů, kterou už nikdy nikdo nedá znovu dohromady. Ataine komunikační systém vlastnoručně zlikvidovala, když se s ní spojil rozzlobený nadřízený a přikázal jí, aby se okamžitě vrátila, protože start jejího Questu nebyl náležitě autorizován.

„To máš pravdu, ty jeden zmetku,“ poznamenala Ataine a pěstí ještě pořád svírající vyrvané obvody pohrozila užaslému obličeji na obrazovce; důstojníkovy rozzuřené odpovědi byla tím pádem ušetřena. Monitor přenášející obraz byl sice stále ještě v provozu, takže kousek od Atainina levého lokte předváděl olysalý a zarudlý mužský obličej pantomimu vyjadřující zběsilý vztek, ale příliš si ho nevšímala. Místo toho přejížděla prstem sem a tam po přepínači, který studil jako střípek ledu.

„A jsem taky zatraceně dobrá astrogátorka, to díky vašemu potrhlému druhému nadporučíkovi.“ Cvakla přepínačem a loď přešla z autopilota zpět na manuální ovládání.

Všechny obrazovky v tu chvíli jakoby na povel rozkvetly záplavou červených světélek a zároveň se rozezvučela poplašná siréna. Ataine si přála, aby se ten hrozný zvuk dal nějak vypnout – nebezpečí hrozící křehké skořápce Questu si byla dobře vědoma i bez dotěrných bezpečnostních senzorů. Na obrazovkách ukazujících vnější prostor narůstala planeta každým okamžikem, až začala připomínat odporný vřed, a její gravitační pole přitahovalo křehkou sondu, navzdory síle jejích motorů, jako nějaký nenasytný milenec z noční můry. Stačila nejmenší chybička a Quest by se podoben meteoru okamžitě zřítil vstříc planoucí zkáze. Ataine se zašklebila; zdálo se, jako by jí elektronika nedůvěřovala.

„Ty bys taky neměl,“ řekla malému bílému smítku, které bylo vidět na zadní obrazovce a jež ji zuřivě pronásledovalo. Ataine si domyslela, že je to Sabre, jeden z nejnovějších modelů, a u řízení musí sedět muž, který rozhodně ví, co dělá. Neváhal použít zbraně a už několikrát se ji pokusil zmrzačit. Vnější plášť Questu byl ožehnutý, poněvadž deflekční štíty už jednou povolily. Ale Ataine neposkytovala snadný cíl, a pohonný systém sondy stále fungoval v souladu s představami konstruktérů.

Vlhkými prsty si sáhla na kontaktní přilbu z jemného drátěného pletiva a přetáhla si ji ještě pevněji přes uši. Elektrody ji svědily na hlavě a signály, které vysílaly, se mísily s jejími nervovými impulsy. Atainina mysl tak vytvořila se sondou, kterou řídila, jediný celek. Přestože řídicí systémy využívající přímé spojení byly ještě víceméně v plenkách, Ataine snášela příliv elektronicky navozovaných pocitů bez jakýchkoliv vedlejších následků. Ostatní astrogátoři bývali přemoženi závratí, nevolností a bolestmi hlavy, takže museli brát drogy vyrovnávající umělé impulsy, které systém sondy generoval. Ataine však žádné takové drogy nepotřebovala.

„Anomálie,“ řekl staniční lékař. Když si přečetl, kolik hodin strávila Ataine připojená k přímému ovládání Questu, aniž musela byť jen jedinkrát žádat o lékařskou pomoc, jen pokrčil rameny. Měl už plné zuby zvracejících pilotů, a tak se prostě odmítal zatěžovat jedním dalším, kterého poslali na ošetřovnu naopak proto, že z nějakého důvodu tvrdošíjně nezvracel.

Ataine se mu jeho diagnózu nesnažila vymluvit. Proč by mu koneckonců měla vysvětloval, že závrať, nevolnost a bolesti hlavy používá jako drogu, která jí dává zapomenout na jinou bolest? A když se její přirozená tělesná rezistence konečně s jistými obtížemi přizpůsobila senzorickému hardwaru Questu, začala elektronické systémy sondy využívat k tomu, aby v nich pohřbila svou vlastní lidskost. Její vášeň byla přitom až obsedantně prostá: kdykoli pilotovala, ušetřila tím sama sebe emocí, které by ji jinak uvěznily jako rubáš umrlce.

Teď však byly její myšlenky řízeny impulsy senzorů Questu, zahlazujícími vědomí jejího ženského těla i se všemi mučivými vzpomínkami, které je naplňovaly. Její existence se stala existencí lodi řítící se prostorem rychlostí, jaké by se lidské tělo samo o sobě nikdy nedokázalo ani přiblížit. Avšak rozkoš z osvobození nebyla tentokrát tak ryzí a čistá. Ataine byla cele sladěna s lodí a dobře tak cítila působení oranžového plynového obra pod sebou. Bylo to, jako když háček rozdírá rybě vnitřnosti. Elektronické obvody jí zprostředkovávaly monstrózní obraz planety, která byla tak nebezpečně blízko, že zabírala skoro celou levou část zorného pole. Sonda Quest přitom nebyla na takové zatížení stavěná; její lehká, vysoce citlivá konstrukce byla vyvinuta pro zkoumání asteroidů. Vládní podnik na dobývání cenných surovin se o plynové obry nezajímal. Loď se pod náporem gravitace otřásala takovým způsobem, že by se všichni její konstruktéři do posledního technika museli rozplakat.

Ataine zkřivila ústa v pobaveném úšklebku – vydala se na útěk s výjimečně vyvinutým kouskem vesmírné technologie. Lampasáci na Stanici by se raději smažili na věky v pekle, než aby ji tohle někdy prominuli. Jenže ona se rozhodně nehodlala vrátit, což ovšem znamenalo, že toho člověka v Sabru za ní bude potřeba setřást, jak jen to půjde. V tomto podniku se opuchlá oranžová planeta stane jejím spojencem.

Ataine sevřela řídicí páku o poznání silněji a navedla sondu na ještě příkřejší kurs směrem k planetě. Poplašné sirény ječely čím dál víc. Ataine však přímo vnímala vyděšený třes celé lodi, a tak už žádná další varování nepotřebovala.

„No tak jen pojď, chlapečku.“ Hlas se jí na okamžik zachvěl, třebaže příslušné rovnice u počítače předtím dlouhé hodiny znovu a znovu kontrolovala. Jemně přitáhla řídicí páku k sobě a ještě tak zvýšila výkon motoru. Kostra sondy zaúpěla na protest a v jejím miniaturním kokpitu se okamžitě rozblikalo několik dalších varovných kontrolek. Ataine si olízla ze rtů slaný pot a Quest se dál řítil střemhlav dolů k povrchu plynového obra. Byla sice od přírody impulsivní typ, ale i tak strávila sedm mizerných a nekonečných týdnů tím, že svůj útěk stále dokola zkoušela a ověřovala. Neudělala žádnou chybu. Nesměla ji udělat. V sázce bylo až příliš mnoho.

Ataine znovu pohnula řídicí pákou a sonda padala vstříc povrchu plynového obra ještě o poznání střemhlavěji. Kostra lodi se chvěla a třásla jako dostihový kůň, který v závodu nasadil hned od startu příliš vysoké tempo a musel být zadržen. Ještě jednou o kousek pohnula řídicí pákou a zkontrolovala obraz na záďovém monitoru. Všechno, a doopravdy všechno, záviselo na muži, který jí byl v patách, a na tom, zda bude dostatečně ztřeštěný, aby pokračoval v pronásledování. Určitě věděl, že dosáhla nejzazší hranice možností Questu. Dalo se předpokládat, že si je svým vítězstvím jist a bude ji následovat po sestupné dráze ještě střemhlavější, než je ta její, v očekávání, že se kostra Questu co nevidět zhroutí a ona se ocitne vydána na milost a nemilost gravitaci. Ohlédla se za sebe.

Svítící tečka se vznášela vzadu za ocasním stabilizátorem sondy, osamělá jako poslední hvězda na nebi těsně před rozedněním. Sabre jí byl stále v patách.

„Blázen,“ řekla Ataine nahlas a rozesmála se. Měla teď svého pronásledovatele v hrsti. On sám to sice ještě nevěděl, ale Ataine nikdy neměla v plánu zachránit mu život. Ověřila si pozici, v níž se Sabre za ní momentálně nachází. Počítač srovnal vektory obou plavidel a výsledky ji přiměly, aby se znovu rozesmála, tentokrát triumfálně. Ukázalo se, že pilot, kterého má v patách, podle všeho skutečně důvěřuje větší odolnosti konstrukce své lodi, protože začal klesat ještě střemhlavěji než Atainin Quest. Přitažlivost obrovské planety využil k tomu, aby tak jako ona zvýšil rychlost. Trysky pronásledující lodi teď na okamžik zazářily, jak její pilot poopravil kurs.

„Jako hodinky,“ řekla Ataine a její ruka na ovládací páce se horečnatě zachvěla. Proč musíš všechno dělat tak zatraceně předvídatelně?

Napjatě čekala, co se bude dít dál. Nakonec Sabre klesl pod ni a jeho plášť zářil proti kalnému povrchu planety všemi barvami jako dětská hračka. Okamžik, na který čekala, byl tu. Ataine navedla Quest na ostrou únikovou křivku, ještě zvýšila tah motorů a ve stejné chvíli zapnula repulsní pole, jež mělo zabránit tomu, aby se loď v kritické chvíli srazila s nějakým bludným asteroidem. Podobně jako malý plochý kamínek hozený přes klidnou vodní hladinu, sonda se podle plánu odrazila od gravitačního pole plynového obra uniknout do bezpečí. Avšak Sabre byl mnohem těžší – síla téhož gravitačního pole ho nevyhnutelně musela stáhnout jako kámen pod hladinu.

Ataine si strhla kontaktní přilbu, přepnula loď na automatické řízení a promnula si dlaněmi obličej. Právě zavraždila člověka – a předem si to naplánovala. Hlas uvnitř hlavy jí nevzrušeně potvrdil, že jednala správně, protože ten člověk prostě nemohl nezemřít, pokud měli ostatní přežít. Bylo to přece spravedlivé. Seděla, třásla se, a teprve po nějakém čase si uvědomila, že tam někdo doopravdy mluví, ale ten hlas k ní přicházel zvenčí. Patřil muži, kterého poslala na smrt. Pohotovostní monitory byly od hlavní vysílačky, kterou zničila, oddělené a nebylo je možné vypnout.

„Nebudu poslouchat,“ zašeptala.

Ale hlas z reproduktorů ji dál volal jménem a jeho přízvuk byl tak strašlivě známý, že sebou bezděčně trhla.

„Ne!“ Ataine udeřila oběma rukama do řídicího panelu. Obrazovka na něm se neočekávaně rozzářila a její namodralé světlo jí ulpělo na rukou; Ataine utrpěla poměrně nepříjemný šok, když si uvědomila, že signál vysílaný s pohotovostním kódem zaktivoval i vizuální část pohotovostního komunikačního systému. Zoufale si vyčítala, že tu obrazovku nerozbila, tak jako to udělala se zbytkem palubní vysílačky. Takhle jí nezbývalo než se zadívat Dorrenovi přímo do tváře.

„Ataine, zmýlila ses ve mně.“ Mluvil tak klidně, jako by seděli v bezpečí haly na Stanici, avšak pohled jeho bledého a napjatého obličeje se zařízl Ataine do srdce jako ledové ostří.

Zmocnila se jí zloba, pomstychtivá a žhavá jako pouštní vítr. Bylo přece jasné, že velitel za ní pošle Dorrena. Koho lepšího by také mohl poslat? Vždyť všichni na Stanici stejně byli toho názoru, že Ataine má pro něho slabost.

Jako kdyby jí četl myšlenky, Dorren udělal rukou netrpělivé gesto. „Přišel jsem sám. Velitel s tímhle nemá nic společného.“

Ataine s ponurým výrazem ve tváři otevřela jediným trhnutím přístrojový panel. Takže se přihlásil dobrovolně. Ale k návratu na Stanici ji nepřiměje ani druhý nadporučík Dorren Carlton.

„Ataine, poslouchej mě přece!“

Zoufale prosebný tón jeho hlasu však zazněl v jejích uších falešně. Konečně našla vodič, který hledala, a zuřivě jej vyrvala z kontaktní spojky. Obrazovka potemněla a Ataininy oči se vzápětí naplnily hořkými slzami. V ten okamžik, nepohodlně skrčená v miniaturním kokpitu sondy, s lokty křečovitě přitisknutými k podpěrkám pilotního sedadla, Ataine zjistila, že ho prostě nedokáže nechat umřít. Kohokoliv, jen ne Dorrena… kohokoliv… prostě zase jednou neměla štěstí. Hodiny naprosté citové anestezie, umožňované moderními astrogátorskými systémy Questu, jí umožňovaly bez něho žít. Teď však neexistovala žádná možnost úniku, která by ji zbavovala zodpovědnosti za jeho smrt.

„Zbabělce,“ vzlykla a narazila si kontaktní přilbu zpátky na hlavu. Z brady jí do klína kapaly slzy, zatímco Quest se otočil kolem své osy, avšak tentokrát bez jakýchkoliv rovnic a výpočtů. Teď napodruhé jí už nepomůže nic, leda její vlastní rozum. Uvědomovala si hrozivou skutečnost, že jestli ho zachrání, zahynou další, kteří si to zaslouží mnohem méně.

„Nenávidím tě,“ řekla znovu, tak jako to Dorrenu Carltonovi už jednou řekla přímo do tváře, ale ta slova nemohla nic změnit.

Kontrolky se jí pod rukama zachvěly, jako by protestovaly proti zradě, které se dopouštěla. Jak plynový obr na obrazovkách nabýval na velikosti, zdálo se Ataine, jako by se vysmíval marnosti všech těch týdnů strávených pečlivými přípravami. To všechno teď bylo k ničemu, a jen kvůli Dorrenovi. Zaplavena odporem k sobě samé ze všech sil bojovala, aby se postavení Questu co nejdříve ustálilo navzdory působení mohutného gravitačního pole planety, a snažila se přitom na nic nemyslet. Svůj boj s pamětí však jako obvykle prohrála.

* * *

„Nemrač se u toho tak hrozně, prosím tě,“ řekl tichý mužský hlas vedle ní. „Copak jsi nikdy nehrála prší, když jsi byla malá?“

Ataine sebou překvapeně trhla. Rychle vzhlédla od obrazovky trenažéru, u něhož seděla, a uviděla mladého muže prostředního vzrůstu, jak se opírá o křeslo vedle ní. Rysy jeho přísně řezaného obličeje zjemňoval milý úsměv a víření ventilátoru pod stropem si pohrávalo s dokonale zastřiženými hnědými vlasy. Pohled jeho modrých očí byl velice přímý.

„Měla jsi deprimované dětství?“ Úsměv na jeho rtech pomalu přešel do lehce zmateného, ale přesto zvídavého výrazu. „Myslel jsem, že každé děcko hraje prší. Já jsem Dorren, přidělili mi tě, abych ti ukázal co a jak. Jestli jsi jako dítě nesnášela karty, budu to mít o něco těžší.“

„Hrávala jsem prší,“ řekla Ataine. Když si přidřepl k jejímu křeslu, pocítila na okamžik vlastní zranitelnost, ale zakryla ji tím, že se upřeně zadívala na obrazovku před sebou. Není to nikdo zvláštní, říkala si v duchu rozhodně. Ale instinktivní banality, které se jí hrnuly na jazyk, nebyly k ničemu. Od první chvíle se mezi nimi ustavil tak dokonale vyvážený vztah vzájemné důvěry, že nic, co zažila poté, se mu nemohlo ani přiblížit, natož vyrovnat.

Druhý nadporučík Carlton jí potom začal s použitím různých, většinou ne zcela jasných karetních analogií vysvětlovat, jak se mají využívat citlivé přístroje staničních sond, sloužících k hledání rudy – šlo mu to s ní rychleji než s kterýmkoli začátečníkem, kterého měl kdy předtím na starost. Ostatní už dávno vypnuli trenažéry a odešli na večeři, jenom Ataine s Dorrenem stále zůstávali na místě a s neutuchajícím nadšením si vyměňovali instrukce a postřehy, příběhy z minulosti a nechutné vtipy. Jako kdyby se pro ně zastavil čas, ale nikdo z nich si toho nevšímal. Nakonec je musel poprosit technik, který měl trenažéry na starost, aby byli tak hodní a konečně už odešli. Měl totiž schůzku.

Ataine cvakla vypínačem trenažéru a usmála se na Dorrena. „Máš něco v plánu? Také bychom mohli mít schůzku.“

Jeho výraz se okamžitě změnil, jako by ho ve zlomku vteřiny opustilo veškeré nadšení. Ataine polkla – vůbec ji nenapadlo, že by už Dorren mohl někoho mít.

„Dneska to nepůjde,“ řekl a z jeho hlasu se zdálo, že se ho to dotklo. „Někdy jindy.“

Ataine pokrčila rameny. Domyslela si, že si s ní prostě nechce začínat. Ale přesto když odešel, pocítila neklid, jako kdyby došlo k něčemu nepřirozenému. Zklamání muselo být z jejího obličeje patrné, protože technik, který se ve spěchu snažil pozamykat všechny dveře, se na okamžik zastavil.

„Dorren nemá nikoho,“ řekl jí s chápavým výrazem ve tváři. „On prostě dává přednost tomu, zůstat sám.“

Ataine zamrkala, jako by najednou přišla k sobě. „Tak to ať se ode mě raději drží dál,“ vyhrkla. V minulosti ji totiž až příliš často přitahoval právě tenhle typ nezávislých mužů, kteří „prostě nikoho nepotřebují“. Další takový by znamenal trápení, kterému se ráda vyhne.

Jenže Stanice byla malá jako klícka, a tak se Dorrenovým nadřízeným nevyhnutelně doneslo, jak dokonalý tým ti dva spolu tvoří. Tak se stalo, že je dali dohromady.

* * *

Ráno před tím, než vyrazila na svou první misi, stála Ataine pod mohutným, žebrovím protkaným břichem Prospectoru, se kterým měla spolu s Dorrenem letět. Naváděcí světla nad přístavními doky vrhala startovacím tunelem pekelné stíny a Ataine byla kvůli nim ještě nervóznější. Dorren měl zpoždění. Ataine čekala a ve tváři cítila změny průvanu, jak příslušníci eskortní skupiny, která je měla doprovázet, uzavírali jednotlivé průlezy a pouštěli energii do všech systémů připravovaných k zážehu.

Dorren se konečně objevil v tmavém ústí přístupové chodby a teprve si natahoval rukavice. Ve tváři měl podmračený výraz, který se nezměnil, ani když se přiblížil k lodi. Ataine si povšimla, jak se mu hruď zdvíhá krátkými a prudkými nádechy. Její pozdrav podle všeho vůbec nepronikl přes bariéru jeho na první pohled mizerné nálady.

Zdálo se, že ji Dorren vůbec nevnímá. Když jeho pohled padl na přilbu, kterou bezmyšlenkovitě svírala v rukou, stroze řekl: „Nasaď si ji, prosím tě. Nechci se na tebe dívat.“

Ataine toho v té chvíli měla právě tak dost. „Podívej se, já jsem o tohle nežádala. Nemáš nejmenší důvod, proč si svůj vztek vybíjet zrovna na mně.“

Dorren ale vycítil slabost, kterou se tak úpěnlivě snažila skrýt, a prudce se k ní otočil. Na okamžik zaváhal a pozorně si ji prohlížel. City, které teď pro změnu zase on nedokázal skrývat, vzaly Ataine dech. Podmračený výraz v Dorrenově tváři se o maličko rozjasnil.

„Promiň.“ Povzdechl si a propletené prsty, kterými svíral límcový uzávěr své vlastní přilby, mu zbělely. „Dneska už s tím asi nic nenaděláme. Ale až se večer vrátíme, promluvím s velitelem a uvidíme, jestli by se něco nedalo změnit.“

Ataine však bylo jasné, jak se věci mají. „Nic mi nevykládej. Už jsi s ním mluvil, ale on odmítl zasahovat do rozpisu služeb. Nemám pravdu?“

Místo odpovědi se Dorrenovy oči zúžily do malých štěrbinek a v obličeji se mu objevil štvaný výraz, jako by si teprve teď doopravdy uvědomil, s kým to vlastně mluví. „Ještě si to rozmyslí, však uvidíš. A teď, zapadni dovnitř!“

Ataine, až do hloubi duše znechucena jeho nepříjemným vystupováním, bez řečí uposlechla. Spolkla všechny protesty, které se jí draly na jazyk, protáhla se ke křeslu druhého pilota a přes záplavu svých kaštanově hnědých vlasů si natáhla přilbu. Sklopila průzor, a jakmile se ve svém úkrytu začala cítit bezpečně, převzala kontrolu nad svou polovinou kokpitu a na muže, který po jejím boku připravoval systémy ke startu, okamžitě zapomněla. Požadavky na pilota byly tak vysoké, že si prostě nemohla dovolit, aby ji při práci cokoli rozptylovalo. Ataine se pustila do rutinních předstartovních zkoušek a veškerou její pozornost teď pohlcovaly měřiče na řídicím panelu před ní.

Mikrofon v přilbě zašramotil a ozval se neutrálně znějící Dorrenův hlas. „Všechno připraveno?“

Ataine obratem odeslala potvrzující signál a potom vypnula magnetické pole, které přidržovalo loď na přistávací palubě Stanice. Dorren cvakl vypínačem a oblouk vnějšího startovacího uzávěru Stanice se doširoka rozevřel do vesmíru.

„Startujeme,“ řekl potichu.

A jako kdyby byli jedinou bytostí, jejich ruce se ve stejném okamžiku rozeběhly po kontrolkách a přepínačích. Prospector sebou zatřásl, jak obří trysky začaly vyvrhovat oheň, a startovací halu za okny okamžitě nahradila temnota vesmíru, ozdobená jen zářícími body hvězd.

„Maličko doleva.“

Ataine odpověděla a úplně ji vyvedlo z míry neskutečné vzrušení, které se jí v té chvíli zmocnilo. Létala už od malička, avšak dokonce ani ty nejmodernější sportovní letouny s dvojitým řízením nikdy neodpovídaly na její pokyny tak čistě a jasně, jako to prvního dne udělal ten obyčejný a opotřebovaný Prospector. Když ze Stanice odstartoval eskortní Sabre a za ním jako korálky na niti několik dalších, aby jim poskytovaly nezbytný doprovod, Ataine si uvědomila, že téměř ani nemusí kompenzovat nadbytečné přetížení. Letěli tak, že žádné kompenzace nebylo zapotřebí. Dorrenova práce s ovládáním lodi doplňovala její vlastní zásahy tak dokonale, že z toho měla téměř extatický pocit.

Uslyšela opět cvaknutí mikrofonu v přilbě. „Jsi úplná čarodějka,“ pronesl Dorren a nevázaně se rozesmál. „Srdce mi spadlo až někam do ponožek. Tolik jahod se šlehačkou si snad ani nezasloužím. Kdo tě, prosím tě, učil létat?“

„Asi chromozómy. A otec, který svým dětem dával jména kosmických lodí.“ Ataine se vesele zašklebila, nadšena Dorrenovým až úzkostlivě přesným smyslem pro načasování jednotlivých řídicích kroků. V okamžiku, kdy jí v uších zazněl Dorrenův smích, byla i její špatná nálada ta tam. Jako by si už ani nevzpomínala, že se k ní před okamžikem choval nerudně a sprostě. Prospector se řítil prostorem jako nejluxusnější vesmírná jachta.

Tohle přece nemůže dlouho vydržet, říkala si Ataine. Kontrolka jí pod rukou zaplála žlutým světlem na znamení, že pole asteroidů, které měli prozkoumat, už není daleko. Dorren teď určitě zapne brzdy, aby snížil rychlost na čtvrtinu, protože jeho druhý pilot je všehovšudy nováček, který zrovna absolvoval orientační trénink. Ataine byla sice zkušená astrogátorka, jenomže v roli prospektora pouhá začátečnice. Místo jejich prvního úkolu zářilo nyní na obrazovkách přímo před nimi. Ataine instinktivně sáhla po páce přistávacího omezovače výkonu, aby před obrátkou ubrala rychlost, zatímco Dorren právě v tom okamžiku zabočil doleva. Nepřítomně si pak ještě chvíli pohrával s omezovačem a nakonec poznamenal: „Věděla jsi, kterým směrem se vydám.“

„Věděla.“ Ataine se odmlčela a zauvažovala, jak je možné, že něco takového mohla vědět, avšak nakonec to vzdala. V tom okamžiku se jí to prostě zdálo přirozené.

„Nemusíš přitom snižovat rychlost.“ Dorren se naklonil nad kontrolním panelem a náhle z ničeho nic vyhrkl: „Já taky nevím, proč to tak je, ale mezi námi se utvořilo něco, co prostě musím prozkoumat. Vadilo by ti, kdybychom prostě zkusili…?“

Ataine mu s potěšením vrátila úsměv. „Velitel nám utrhá uši a usmaží si je s vajíčky a slaninou, až se vrátíme na Stanici.“

„Jestli se tam vrátíme.“ Dorren si pohrával s prýmky na manžetě své důstojnické uniformy. „Protože jestli se mýlím, skály tam venku nám toho prominou ještě méně než náš velitel.“

Ataine se rozesmála. „Na Stanici se vrátíme v pořádku, s tím bych si nedělala hlavu. Ale možná si budeme přát, abychom se tam raději nevrátili.“ Zažehla znovu trysky a každý její pohyb byl dokonale sladěn s tím, co právě dělal Dorren.

Prospector poskočil kupředu a vydal se na krkolomnou a nesmírně riskantní cestu vedoucí napříč polem kosmického smetí. Netrvalo dlouho a oběma bylo jasné, že spolu sdílejí cosi neuvěřitelně vzácného a cenného. Když pracovali v týmu, doplňovali se tak skvěle, jako by byli podvědomě, ne-li přímo telepaticky, napojeni jeden na druhého.

Ataine se přitiskla k řídicímu panelu a zakoušela opojný pocit partnerství nezkaleného žádnou lidskou pochybností. Věděla, že ona a Dorren Carlton myslí a jednají stejně, ať už se děje, co chce. Byl to zážitek, z něhož se jí zatočila hlava, a ten pocit byl výjimečně návykový, moc dobře si to uvědomovala. Obrazovkami proletěl asteroid a Ataine zabočila doprava v naprosté jistotě, že Dorren vyrovná boční tlak stabilizátorů. Nejsou mezi námi žádné hranice, uvědomila si, vůbec žádné.

Komunikátor začal protivně bzučet. Dorren si zhluboka povzdychl, snížil tlak trysek a úderem pěsti zmáčkl knoflík „příjem“.

Reproduktor se probudil k životu a vmžiku se z něj vyvalil nepříjemný řev. „Zbláznili jste se, vy dva? Jestli uděláte nějakou takovou pitomost ještě jednou, vaše eskorta se rozbije napadrť. Vzdálili jste se od nás mnohem víc, než kolik dovoluje předpis, rozumíte? Jestli si protistátní všimnou, jak se tam klackujete bez ochrany, dostanete oba, co vám patří.“

Dorren pokrčil rameny. „Ať sejdou protistátní vycpat. Už je to pár měsíců, co jsme je tu viděli naposled, a navíc by nás museli nejdřív chytit.“

Kapitán Sabru si nahlas povzdychl do mikrofonu. „No dobře, já vím. Jenom chvilku počkejte, je vám to jasné?“

Zbytek předepsaného úkolu už pak splnili důstojnější formou. Ale když se vrátili na Stanici, dokonce i nabručení příslušníci jejich eskorty se před ostatními chvástali, jak obrovské území se jim ten den podařilo prozkoumat.

„Dva sektory a dvanáct značkových majáků na místě,“ prohlásil kapitán Sabru obdivně, když Dorren vylezl z otlučeného uzávěru Prospectoru. „Ty a ten zelenáč, co dneska letěl s tebou, jste odvedli pořádný kus práce.“

Ataine následovala druhého nadporučíka ven, k smrti unavená, avšak spokojená. Stáhla si z hlavy přilbu a sama pro sebe se usmála. Vlasy, konečně uvolněné zpod přilby, se ji v nízké gravitaci přístaviště převalovaly sem tam po ramenou. Když se však její pohled setkal s Dorrenovým, viděla, jak nadšení v jeho očích každým okamžikem odumírá, jakoby něčím cílevědomě vytěsňováno z obličeje, stále ještě zčervenalého prožitým štěstím.

Měla pocit, jako by dostala ránu pěstí do žaludku. Zvažovala chvíli, jak se Dorren asi tak může cítit, ale pak se opatrně zeptala: „Budeš dál trvat na jiném partnerovi?“

Dorren se jen zamračil. „Po dnešku zvlášť.“

„Proč?“ vyhrkla dřív, než si to stačila rozmyslet.

Ale Dorren odpochodoval pryč, aniž se obtěžoval jakkoli odpovědět. Ataine zůstala stát a zápasila se zničující nejistotou, která se jí zmocňovala a dusila ji až k zalknutí.

„Co je to s ním?“ zeptal se zezadu kapitán, který viditelně neměl tušení, oč jde.

Ataine potřásla rozzlobeně hlavou. „Ať se propadnu, jestli to vím.“ Bez dalšího vyrazila směrem ke své kabině a doufala jen, že příště už na ni bude čekat nějaký lepší partner.

* * *

Následující tři týdny ale nepřinesly v rozpisu služeb žádnou změnu. Ataine si postupně zvykala na Dorrenovy proměnlivé nálady, ale do nějakých dlouhých řečí se s ním raději nepouštěla. Tím, že své srdce uzavřela jakýmkoli citům, naučila se po jistém čase prudké změny jeho chování předvídat a komunikovat s ním jen v těch chvílích, kdy jejich práce vyžadovala, aby využili zázračného vztahu, který mezi nimi navzdory všemu ostatnímu nepřestával existovat.

Když se jim práce dařila, vypadalo to, že Dorren je schopen klábosit úplně bez konce. „Ne abys pustila dovnitř nějaké černé pasažéry,“ řekl jí jednou, když si zrovna připravovala své nástroje, kterými měla odebrat hlubinný vzorek asteroidu. Tuhle práci vykonával obvykle sám, ale Ataine už v poslední době věčné čekání v kokpitu Prospectoru přestávalo bavit.

„Děláš si legraci? Je to už přece pěkných pár měsíců, co se tady ukázala poslední protistátní loď.“ Ataine si připjala brašnu s nástroji k ramenní úchytce skafandru a vzhlédla nahoru. Překvapilo ji, když zjistila, že Dorren má ve tváři starostlivý výraz, právě tak jako ona sama pokaždé, když se připravovala „na procházku“ po asteroidu. „Budu v pořádku. Bezpečná jako v bavlnce.“

„Ale dost nemotorná.“ Když Ataine nejistě odklopýtala do přechodové kabiny, Dorren se za ní vesele zašklebil – při každém kroku jí překážely objemné geologické nástroje, na něž nebyla zvyklá. „Buď opatrná a dej si pozor na vnější uzávěr, myslím, že není úplně v pořádku.“

„Ano, maminko.“ Ataine zacvakla vnitřní uzávěry skafandru a kopnutím spustila vyrovnávání tlaků. Vnější uzávěr se odsunul stranou a Ataine mohla vyrazit ven, lehoučká jako potápěč, jen místo korálových útesů odhalovaly reflektory Prospectoru jejím očím zvrásněný povrch asteroidu. Vzadu za ní se odvíjela vzduchová hadice a bezpečnostní lanko. Ataine se snášela k povrchu asteroidu, až na něj magnetické podrážky jejích bot hlasitě dosedly a téměř se k němu přisály.

„Je tady železo,“ ohlásila. „Máme ještě nějaké boje k vyznačení nálezu?“

Dorrenova odpověď zapraskala v reproduktorech přilby jejího skafandru, podivně vzdálená. „Pusť se do práce, podívám se na to.“

Podařilo se jí sebrat vzorky bez jakýchkoliv obtíží. Je to zvláštní, říkala si: skoro to vypadá, jako by protistátní fanatici na další sabotáže rezignovali. Zdálo se, že rizikový příplatek, který každý týden dostává spolu s výplatním šekem, jsou vyhozené peníze daňových poplatníků. Ne že by jí to ovšem nějak zvlášť vadilo. Ozvala se Dorrenova odpověď na její žádost o boji.

„Boje nám, bohužel, již došly. Poslal jsem jednoho Sabra zpátky na stanici, aby nám nějaké přivezl. Vrať se dovnitř, počkáme, dokud se nevrátí.“

„Dobře, vracím se zpátky.“ Ataine se pořádně odrazila, aby v minimální gravitaci doplula až ke vstupnímu uzávěru Prospectoru. Hladce se zachytila nástupního zábradlí, jenže jak se snažila dostat dovnitř, narazila brašnou na nástroje do mechanismu zavírání přechodové komory. Vibrace, jež vzápětí ucítila v prstech, ji varovaly, že souhrou jakýchsi podivných, nepravděpodobných náhod uvedl ten náraz mechanismus do chodu a dveře přechodové komory se začínají zavírat.

Ataine instinktivně vyrazila zpět, jenže když byla už skoro venku, povšimla si, že se jí vzduchová hadice spolu s bezpečnostním upevněním zachytila na vstupním zábradlí. Ještě než mohla cokoliv podniknout, pružná hadice se napjala, a poněvadž se Ataine v téměř nulové gravitaci neměla čeho zachytit, vrhl ji zpětný náraz znovu mezi čelisti zavírajícího se zámku. Okamžik, kdy se dveře přístupové komory hermeticky uzavřou, už nebyl daleko. Zubaté převody uzávěru zachytily její vzduchovou hadici i s bezpečnostním lankem a Ataine v tu chvíli věděla, že je zle: na vypínač, kterým se uzávěr ovládal, už dosáhnout nemohla. Zachvátila ji panika; za pár vteřin měla být rozdrcena.

Náhle zhasla všechna světla. Ataine vykřikla v záchvatu čiré hrůzy, a jako by její smysly odmítaly sledovat, co se děje v bezprostřední blízkosti, mimovolně upřela zrak kamsi nad temný povrch asteroidu. Ani nepohnutě zářící stálice však nijak nemohly odvrátit neodvratně se blížící smrt. Ale zavírající se dveře přechodové komory se přece jenom zastavily.

Ataine se nekontrolovatelně roztřásla a připadalo jí, že ve skafandru je z ničeho nic k nevydržení dusno. Postupně si však uvědomila, že Dorren zřejmě udělal něco, aby jí pomohl. Musel vyhodit hlavní pojistky a přerušit tak dodávku energie do všech palubních systémů, takže uzávěr zůstal napolo otevřený. Jenže její bezpečnostní lanko bylo i nadále uvězněno v mechanismu dveří a vzduchová hadice byla neprůchodná, takže nebezpečí nebylo ještě ani zdaleka zažehnáno. Ataine se ze všech sil snažila v první řadě zachovat klid.

„Dorrene, vezmi si skafandr.“ Zkusila zatáhnout za poutači lanko, ale jenom si tím potvrdila, v jak kritické situaci se nachází. „Potřebovala bych… ale zatraceně…“ Lodní systémy byly bez energie, takže Dorren ji v žádném případě nemohl slyšet! Její partner mohl každým okamžikem dospět k závěru, že Ataine už měla dost času na to, aby se dostala do bezpečí, a opět zapnout proud. Nechej ty pojistky vypnuté, Dorrene, opakovala si Ataine zoufale, prosím, Dorrene, nezapínej je!

Pokusila se postoupit o krok blíž a přervat nějak poutací lanko, ale brzy bylo jasné, že se jí to nemůže podařit. Zatočila se jí hlava, až se skoro zapotácela. Začala pátrat v brašně na nástroje, jestli s sebou nemá něco dostatečně ostrého, aby se tím lanko dalo přeříznout, ale to už v plicích začala pociťovat palčivou bolest. Bylo jasné, že o mnoho déle s dechem nevydrží. Nervózními prsty sevřela kovové pouzdro na vzorky.

Na průhledu skafandru se jí už před nějakou dobou začala srážet vlhkost, takže teď skoro ani neviděla ven, ale přesto začala zuřivě bušit do bezpečnostního lanka, které ji poutalo. V uších měla stále se stupňující hukot, jako kdyby jí něco vysávalo život z těla. Už to nedokážu, pomyslela si, ale bušila do upevnění o to zuřivěji. Jejím zorným polem se přehnal jakýsi světelný záblesk a jí to připadlo podivně komické, jakoby z kontextu. Udušení bývá přece provázeno temnotou. Krabička na vzorky jí vypadla z ruky. Sáhla po ní nejistým pohybem opilce, ale její zápěstí sevřely čísi prsty.

Dorrenova přilba narazila do její. „Vydrž!“ V záři bateriového světla, které měl připevněné k pasu, zazářila čepel nože a za okamžik se Ataine vznášela volná. „Teď to přece nevzdáš, slyšíš mě? Dostanu tě dovnitř nákladovým uzávěrem.“

Ataine měla v hrudi takové křeče, že nebyla schopna odpovědi. Cítila, jak ji objaly jeho paže, ale nedokázala zaostřit zrak, aby viděla, co to s ní vůbec provádí. Další věc, kterou jasně vnímala, bylo až cvaknutí uzávěru přilby a čerstvý vzduch naplňující její zmrzačené plíce. Dorren klečel vedle ní na podlaze nákladového prostoru a něžněji podpíral, takže mu její hlava spočívala na rameni.

„Ty jsi to věděl,“ vypravila ze sebe Ataine mezi dvěma křečovitými nádechy, a znovu skoro omdlela, když se Dorrenovy rty dotkly jejích v polibku, kterým jí odhaloval hlubiny své duše. V tu chvíli odhodila všechny zábrany a cele se spolehla na intuitivní spojení, kterému teď vděčila za zázračnou záchranu svého života. Naplnil ji neuvěřitelný pokoj, jako by od okamžiku svého narození žila v mrazu a teprve teď poprvé poznala, co znamená teplo.

„Dorrene, já tě miluji,“ vypravila ze sebe, když jí konečně nechal rty na okamžik volné.

Jeho objetí okamžitě povolilo. Bez jediného slova a s výrazem hluboké a neskrývané lítosti vstal a vyrazil na můstek. Takový bezhlavý ústup byl přitom úplně proti jeho přirozenosti; Ataine mu byla příliš blízko, než aby to mohla nevidět. Ale ať ho ke zničení všeho dobrého, co se mezi nimi vytvořilo, hnalo jakékoliv puzení, Ataine se zmocnila zuřivost. „Proč prostě nemůžeš dovolit, aby se konečně stalo, co se stát tak jako tak musí?“ vykřikla za ním.

Dveře chodby se zaklaply a jejich zvuk se v tisíci ozvěnách rozlehl nákladovým prostorem, kde Ataine ještě stále ležela. Odhrnula si vlhké vlasy z čela a pomalu se postavila na nohy. Cítila se příšerně, ale její fyzické vysílení se vůbec nedalo srovnat s tupou bolestí, kterou jí způsobil Dorrenův odchod. Sklíčeně se vydala ve stopách svého partnera do řídicí kabiny.

Dorren seděl shrbeně nad kontrolními panely, přilbu nedbale pohozenou na podlaze, a rukama si podpíral bradu. Zář displejů před ním mu dopadala přímo na obličej, jehož nehybné rysy byly staženy do strnulého výrazu připomínajícího masku.

„Je ti snad nanic z toho, že jsem tady s tebou? Nebo nějak ohrožuji tu tvou zatracenou mužskou hrdost?“ Ataine se už ani nesnažila zabránit tomu, aby se hořkost, která ji naplňovala, projevila naplno i v jejím hlase.

Odpověděl jí, aniž se pohnul. „Ataine, věř mi, jsi skvělý člověk. Citlivá, inteligentní a neuvěřitelně nadaná, a kromě toho samozřejmě i atraktivní.“ Zdálo se, jako by si ta odmítavá slova dlouho předtím nacvičoval. „Ale já ve svém životě prostě žádnou ženu nechci.“ Podrážděně pokrčil rameny. „Ani tebe ne. Promiň. Třeba mne jednoho dne pochopíš.“

Než na to Ataine stačila jakkoli zareagovat, zapojil Dorren palubní komunikační systém, přepnul ho do vysílacího režimu, přisunul si blíž mikrofon a začal do něj mluvit. Jeho hlas zněl přitom rázně a odměřeně jako obvykle. „Prospektor IV pro eskortu Sabre. Opustil už kapitán Jern s nákladem bojí k vyznačení nálezu Stanici?“

Nad hlavami jim zaskřípal reproduktor. „Už je na cestě. Zaznamenali jsme u vás výpadek energie. Děje se snad něco zvláštního?“

„Měli jsme trochu potíže s uzávěrem přechodové komory.“ Dorren vrhl kratičký pohled za sebe, kde stála Ataine. „Nasaď si přilbu. Budu muset nějak zavřít ty vstupní dveře, cos do nich zapletla své jištění, a potom upevnit boji. Jern mi s tím klidně pomůže, takže se bez tebe obejdeme. Až si na Stanici pořádně odpočineš, určitě se budeš cítit mnohem lépe.“

Ataine rázně usedla do svého křesla a ze všech sil přitom bojovala se slzami. „Zůstanu, kde jsem,“ prohlásila kategoricky. „Tomu zatracenému uzávěru se nedá věřit, a jestli se s ním zase něco stane, Jern ti nepomůže tak jako já.“

To byla sice naprostá pravda, ale Dorrenova očividná neochota jakkoli se s ní dál přít způsobila, že po zbytek směny připomínala atmosféra na palubě Prospectoru mrazivou arktickou pustinu, bezútěšnou a i ve dvou osamělou. Dávno před tím, než Prospector konečně dosedl do doků na Stanici, Ataininy nervy byly napjaté k prasknutí.

Její ubytovna jí nyní připadala jako vězení a společnost ostatních jako by jenom podtrhovala její dokonale, ale přesto tak beznadějně harmonický vztah s Dorrenem. Ztráta tohoto vztahu ji drtila, a proto hledala útěchu v kokpitu Prospectoru. Každý kousek soucitu, který v sobě dokázala najít, věnovala na to, aby pochopila, jaký důvod jenom mohl vést Dorrena k tomu, aby ji odmítl.

Našel ji, jak mlčky sedí v pilotním křesle, i když do začátku příští směny zbývala ještě celá hodina. Neptala se, jak to, že věděl, kde ji hledat, a nepotřebovala ani otevřít oči, aby věděla, čí ruce ji jemně uchopily za ramena. Bez hnutí dál zírala na pohaslé obrazovky kontrolního pultu a odmítala zvednout zrak a podívat se mu do tváře.

„Je to beznadějné.“ Po řasách jí začala stékat vláha, o kterou nikdy nestála. „Tahleta celá zatracená situace je úplně, úplně beznadějná.“

Dorren se nahnul nad ni a rukou zachytil slzu, která Ataine ukápla z brady, ještě než jí mohla spadnout do klína. „Já vím,“ řekl jednoduše. Věděl. Ale nic to mezi nimi neměnilo. „Znovu jsem požádal o nového partnera. Tentokrát už velitel mé žádosti vyhoví.“

Ta poslední věta zničila v jediném okamžiku Atainin tak dlouho a pracně budovaný klid. Dorrenova chladnokrevnost ji doháněla k šílenství. Nakonec bezmocně udeřila pěstmi do pultu před sebou: „Copak nemáš srdce?“ Hlas se jí zatřásl a zesílil až k rezavému výkřiku. „Copak si myslíš, že se tím něco změní?“ Prudce se otočila, aby mu čelila tváří v tvář, ale když v jeho obličeji spatřila jenom zrcadlový obraz své vlastní úzkosti, otřáslo jí to ještě více.

Hněvivá slova, která měla už už na jazyku, zemřela, aniž je vyslovila. Ataine vyskočila a utekla z kokpitu zmítána city, které byly příliš hluboké, než aby je člověk mohl nějak vyjádřit. Nevšímala si překvapených pohledů posádek, které přicházely na její směnu, a uháněla dál služební chodbou až k výtahu. Za okamžik bez zastavení prolétla těmi nejneprostupnějšími dveřmi na celé Stanici a přitom se ani neobtěžovala na ně zaklepat.

Ignorovala sekretářku, která se jí snažila zastoupit cestu, a velice důrazně si probojovala cestu až k pracovnímu stolu. „Chci se přihlásit ke zkušebním letům s nejnovějším Questem.“

Nicnetušícího velitele zastihla s pusou plnou kávy, takže chudák musel ze všeho nejdřív spěšně polknout. Gestem vyprovodil sekretářku z místnosti a potom se na Ataine zamračil. „Copak vy jste o tom ještě neslyšela? Z toho nejnovějšího prototypu dostávají všichni, kdo se s ním pokoušejí létat, takovou závrať, že pak skoro ani nemůžou chodit. Lékaři se sice snaží vymyslet na to nějaký protilék, ale včera mi řekli, že jim to potrvá ještě aspoň týden.“

„To je mi jedno,“ odsekla Ataine stojící prkenně před stolem a zamrkala. Na odletové palubě panovalo předtím takové příšeří, že ji teď z prudkého osvětlení velitelské kanceláře rozbolely oči. „Ale chci létat sama.“

Velitel se jí raději ani neptal proč. Místo toho si ji však pozorně prohlížel pohledem, v němž se jasně mísily sympatie s neskrývanou nechutí. „No tak dobře. Jestli to zvládnete, chlapci z konstrukčního budou bez sebe radostí.“

Ataine se dělalo z jeho otcovského hlasu špatně a úsměv, který na svého nadřízeného vrhla, byl plný zuřivého nepřátelství. „Tak to ať mi koupí pugét růží.“

* * *

Létání se pro ni stalo jedinou útěchou.

Když se o další směnu přihlásila i poté, co měla odslouženy tři měsíce v řadě, hlavní inženýr Stanice se na ní zadíval s nevěřícným obdivem. „Odvahu tedy máš, holka, o tom žádná.“

Ataine si pohrávala s bezpečnostním uzávěrem skafandru. „Proč to?“

Inženýr udělal mírné gesto směrem ke speciální odpalovací rampě na tenkých pavoučích nohách, v níž teď Quest spočíval jako v gigantické kolébce. „Nemáš na palubě vůbec žádné zbraně. Poslední směnu nás nalíčená mina připravila o jeden celý těžební tým.“

„Cože? Už zase?“ Ataine byla šokována. Nevěděla, co na to má říct, a tak jen zaklapla límcový uzávěr skafandru. „Ale žádná plavidla protistátních jsme přece nezaznamenali už celé měsíce!“

Inženýr jenom pokrčil rameny. „Nechceš z toho raději vycouvat?“

„Ne, nechci.“ Ataine přidala do kroku, provlékla se okolo elegantně vytvarovaných stabilizátorů a vydala se do kokpitu, zatímco inženýr za ní spustil přátelskou tirádu, popisující zbrusu novou sérii vesmírných sond, označovaných jako Challenger, která schopnosti Questu ještě rozšiřovala, takže s loďmi této třídy už mohly létat dvoučlenné posádky. Navíc měly být Challengery schopny nést na palubě i náležité zbraňové systémy.

Ataine jen nepřítomně přikyvovala. Nemohla se dočkat, kdy už bude pryč, a tak zabouchla dveře přechodové kabiny, jak jenom to bylo možné. Až si nasadí kontaktní přilbu, láska, smrt a zmatek v citech, to všechno ji v jediném okamžiku přestane obtěžovat…

Zanedlouho již byla připojena k elektronickým obvodům Questu a zlehka vedla svou loď polem asteroidů, které prozkoumala minulou směnu. V té době bylo celé území čisté a prázdné a nedalo se očekávat, že by se protistátní obtěžovali provádět něco v sektoru, kde by kromě nich nebyla ani noha.

Díky senzorům, na které byla napojená, viděla teď Ataine všemi směry zároveň. Náhodný tanec větších i menších vesmírných balvanů, jejichž pohyby byly už po celé věky stejné a ani po další věky se nikterak nezmění, ji pokaždé uváděl do úplného transu. Jako už mnohokrát předtím, vypnula motory a zhasla venkovní světla. Celé hodiny se tak mohla bezcílně vznášet, spolu s vesmírným prachem a různým smetím, pohybována sem a tam náhodnými silami vesmíru. Druhý nadporučík Dorren Carlton najednou přestal být důležitý. Ataine byla prostřednictvím systémů Questu připojena i na rádiové frekvence, a tak její báječné osamění rušil jediný hlas, totiž rytmické pípání nedaleké boje, vyznačující hranici sektoru. V jednom okamžiku však zachytily její senzory prapodivný odraz světla od kovového povrchu.

To mohou být jedině protistátní, napadlo Ataine okamžitě. Sama žádný strach necítila – Quest byl příliš malý a s vypnutými světly si ho nikdo nemohl všimnout. Jako by ji celou ovládala ledově železná logika elektronických obvodů Questu, který neměl nic, co by připomínalo nervy, Ataine se v potemnělém kokpitu jenom pohodlněji usadila a zvýšila optické zvětšení.

Červenobíle kostkovaná kulatá boje, označující hranici sektoru, vyskočila z temnoty, když na ni dopadla zář pátracích reflektorů Prospectoru. To je zvláštní, říkala si Ataine sama pro sebe. Proč by měla nějaká posádka znovu zkoumat území, které je už jednou zpracováno? Zamračila se a ještě zbystřila pozornost. Podle registračních čísel se dalo usuzovat, že plavidlo patří ke Stanici, ale člen posádky, který „se procházel“ po asteroidu, s sebou nenesl žádné geologické nářadí ani sondy. Místo nich měl k pasu připnuto několik kontaktních min, pěkně jednu k druhé, takže připomínal odporného parazita vybaveného dlouhým tykadlem.

Není vůbec divu, že nikdo nezaznamenal žádnou činnost protistátních. Ataine se křečovitě zapřela rukama o řídicí panel. Někdo zradil. Pasti líčili členové posádky Stanice.

* * *

„Dorrene.“ Ataine bylo z objevu, který při svém letu učinila, skoro fyzicky špatně, a tak si na druhého nadporučíka počíhala ve výtahu pro posádku, kde kromě nich nikdo nebyl. „Dorrene, oni tam venku zabíjejí lidi.“ A potom mu vyprávěla, co viděla během svého posledního letu, poněvadž Dorren byl jediným člověkem, na jehož osobní integritu se mohla za všech okolností spolehnout.

Otočil se tak prudce, až Ataine narazila zády o zábradlí. Výraz v jeho očích ji zastihl zcela nepřipravenou. „Nic jsem neslyšel,“ řekl odměřeně.

Šokovaný pohled, který na něj Ataine vrhla, jako kdyby mezi nimi vystavěl stěnu, která veškerou instinktivní blízkost, kterou jeden k druhému pociťovali, v okamžiku zničila. Dorren se rozesmál, jako by se cílevědomě snažil propast ležící teď mezi nimi ještě rozšířit. Lampa na stropě výtahu ozařovala tvář, kterou teď Ataine téměř nepoznávala.

Udělala nevěřícné gesto. „Ty jsi jejich spojenec.“ Když ta slova vyslovila, téměř se ji zastavilo srdce, ale nedalo se však nic dělat; ta možnost souhlasila se vším, co o věci věděla. Nebylo žádné pochyby: odmítl ji jenom proto, že se bál odhalení.

„Ne, to nejsem,“ zavrtěl Dorren hlavou. Výtah začal zpomalovat, ale Dorren zmáčkl knoflík a kabina opět nabrala rychlost. „Ale jsem dost chytrý na to, abych byl raději zticha. Jestli to rozvíříš, budou průzkumné týmy další na řadě. Všechny nás budou zabíjet, nejen ty těžaře.“

Z výrazu jejího obličeje zřejmě nebylo těžké vyčíst nesouhlas, protože Dorrenova ústa se pevně sevřela. „Nebuď blázen a nechej to raději plavat. Jinak o tobě řeknu veliteli sám.“

„Ty mizero!“ řekla Ataine, k smrti vyděšená zradou, které se Dorren zjevně dopouštěl. „Nenávidím tě!“ Dokonce i v té chvíli jí však bylo nade vše jasné, jak průhledná je to lež. To, co Dorren udělal, a hlavně jak to udělal, vyprávělo totiž úplně jiný příběh: přestože ji stále odmítal, nedokázal snést pomyšlení na to, že by její život mohl být ohrožen.

Otřesená Ataine se chytila zábradlí, protože kabina výtahu teď prudce zabrzdila a za malou chvíli docela zastavila. Sledovala, jak Dorren vystupuje ven, oněmělá vlnou strachu. Už bylo příliš pozdě na to, zařídit se podle jeho varování. Jediným detailem, o kterém se Dorrenovi pro jistotu nezmínila, byla skutečnost, že činnost zrádcovské posádky Prospectoru natočila na pohotovostní pásky lodního deníku Questu. Zmrtvělými prsty zmáčkla znovu knoflík a výtah se vydal na cestu k další úrovni. Lodní deník byl ve skutečnosti bezpečnostní systém, k němuž měly přístup jen vyšší šarže. Jestli se tedy korupce na Stanici dostala dokonce až k veliteli, bude mít Ataine zanedlouho vážné potíže.

Zavřela oči a cítila, jak jí tělo pod tenkým overalem pokrývá vrstva lepkavého potu. Neměla na vybranou. Musela svou kosmickou loď ukrást…

* * *

Rovníkový pás plynového obra pod ní postupně narostl, až získal podobu tmavě modré šmouhy táhnoucí se napříč zorným polem předních senzorů. Navzdory napětí, které jí cloumalo, ovládala Ataine řídicí mechanismy lodi nejjemnějšími dotyky. Působení gravitačních a setrvačných sil se v maličké řídicí kabině Questu jako by ještě násobilo; elektrické obvody je překládaly tak, aby Ataine pociťovala tlak působící na její vlastní tělo. Tento tlak se pak navíc pořád stupňoval, až měla pocit, že už ji bolí snad i kosti. Na obrazovce před ní plápolal plamínek označující místo, kde trysky Sabru právě bojovaly svůj beznadějný zápas s gravitací. Ataine přizpůsobila kurs, aby se s polapenou lodí svého pronásledovatele mohla setkat. Po tváři jí tekly slzy spolu s kapkami potu, zatímco příď Questu se naklonila kupředu a loď začala klesat po ještě strmější dráze. Obrazovky na kontrolním panelu zářily nepřerušovanou řadou varovně blikajících světélek.

Náhle cosi prasklo a polovina jejího zorného pole se z ničeho nic proměnila v nekončící řadu elektrických poruch. Ataine zalapala po dechu, hrdlo stažené strachem, ale posléze si uvědomila, že ona sama zatím žádné zranění neutrpěla – jenom některé senzory na palubě Questu už zřejmě nevydržely napětí. S obavami, aby neztratila i zbytek, což by ji odsoudilo ke slepeckému tápání, Ataine znovu zorientovala přistávací gyroskopy sondy, aby mohla lépe určit postavení Sabru. Spustila siréna a její naříkání Ataine jen připomnělo, že si nemůže dovolit ani tu nejmenší chybu.

Ataine se z trysek pokusila vymačkat ještě vyšší rychlost. Paluba se jí pod nohama rozezněla znepokojivými vibracemi, ale pokoušela se je ignorovat. Záleželo jen na cíli, který si předsevzala. Znovu určila pozici Sabru, který teď už narostl do podoby smítka jasně viditelného proti opuchlé mase planety pod ním, ale pak se kousek od jejího lokte najednou rozblikalo několik obrazovek. Kontaktní přilba, již měla po celou dobu nasazenu, ji na to upozornila ostrým cvaknutím. Ataine sebou trhla, zaklela a potom chtě nechtě začala čelit reálné možnosti, že téměř všechny systémy mohou každou chvíli vysadit. Se zavřenýma očima se soustředila, jak jen to šlo, aby podpořila kolísající elektronické obvody a navedla Quest na poslední manévr, kterým se jeho kurs vyrovnal s dráhou Sabru.

Okamžitě si však přála, aby to byla raději pustila z hlavy. Vzniklá rezonance rozdrtila zadní stabilizátor sondy, jako by byl z alobalu. Ataine nahlas vykřikla, protože následkem přímého spojení pocítila i ona ostrou fyzickou bolest. Quest se vzepjal a hrozilo, že začne rotovat. Ataine ze všech sil bojovala, aby si nad plavidlem udržela kontrolu. Mlhou elektrostatického sněhu, který lemoval obraz předávaný posledním funkčním senzorem, viděla, že se strukturou Sabru něco není v pořádku, jenže obraz se brzy rozmazal, takže nebylo možné nic konkrétního rozpoznat. Ataine to pustila z hlavy, takovými věcmi se nechtěla rozptylovat. Dorrenovo přežití, stejně jako její vlastní, teď záviselo na přesném načasování kroků.

Ataine si upravila kontaktní přilbu a se smysly napjatými k prasknutí očekávala okamžik, kdy ji klouzavý pád přivede do bezprostřední blízkosti Sabru. Dotkla se jen tak na zkoušku pohonného systému Questu a ulevilo se jí, když zjistila, že ještě pořád reaguje zcela normálně. Jak se hmota Sabru vteřinu za vteřinou zvětšovala, otočila Ataine svůj Quest pomalu kolem dokola a nastavila zadní trysky svému bývalému protivníkovi. Pak její zorné pole potemnělo, protože je téměř celé zakryla mohutná silueta Sabru. Teď!

Ataine v jediný okamžik zapnula všechny pohonné systémy svého plavidla naplno a uslyšela zaburácení, připomínající příboj. Udělalo se jí špatně od žaludku; Quest teď sice mohutné gravitaci odolal a vyšplhal se pozvolna na hyperbolickou únikovou dráhu, jenže Ataininy vnitřnosti zasáhl úder naplno. Paluba zasténala pod náporem. Jakýsi kovový předmět se uvolnil a s rachocením se převaloval sem a tam kokpitem. Ataine zavřela oči a udržovala motory na plný výkon.

Ať to postačí, opakovala si zoufale. A nějak, proti veškeré logice, věděla, že to skutečně bude stačit. Výkon jejích trysek dodal Sabru v kritickém okamžiku úhlový moment, který mu umožnil vyrvat se ze zabijáckého sevření gigantické planety pod nimi. Dorren zvolil kurs podobný jejímu, ale vydal se opačným směrem.

„Ať to postačí,“ zopakovala Ataine. Hlas se jí třásl. Systémy přímého řízení Questu byly poškozeny tak vážně, že k jejich selhání mohlo dojít každou chvíli. Jestli teď Dorren obnoví pronásledování, nebude mít proti němu šanci.

Náhle spustila další poplašná siréna. Ataine prudce otevřela oči a před sebou na ovládacím pultu uviděla celé souhvězdí blikajících výstražných světélek. Vzápětí se k tomu přidala ostrá bolest v prsou. Uvědomila si, že příčinou může být jen nějaká vážná porucha systémů. Několikrát zamrkala, otřela si slzy bolesti a začala studovat nejrůznější indikátory. Již brzy věděla, na čem je: hlavní přívod paliva nevydržel stupňující se tlak a praskl.

Ataine si strhla z hlavy kontaktní přilbu a fyzická bolest okamžitě pominula. Vyděšená a unavená se opřela o řídicí pult, zaklela a vypnula veškeré pohonné systémy. Kdyby to neudělala, celá loď by dříve či později bezpochyby explodovala, ale stejně pak měla pocit, jako by si právě podřízla krk. Byla teď docela bezmocná. Přístroje sice ukazovaly, že má stále ještě dostatečnou rychlost na to, aby unikla z gravitačního pole plynového obra pod sebou, jenže bez pohonného systému nemohla nijak ovlivnit, kam až ji setrvačnost zanese. Bezmocná.

Zmocnilo se jí zoufalství. Vyčítala si, že před časem uposlechla náhlý popud a zničila lodní komunikační systém. Nyní sice stačilo zapojit několik obvodů a nouzový signál by se dal zase spustit, jenže krizové kódy byly všechny bez rozdílu monitorovány na Stanici. Ataine složila obličej do dlaní. Záchrany se jí dostane, ale jen ze Stanice. Následný průzkum lodního deníku Questu odhalí její záměry a dozví se o tom i protistátní klika na Stanici, kterou měla v úmyslu zničit.

Můžu se prostě jenom vznášet dál a dál, říkala si Ataine, vznášet se až do chvíle, kdy kyslíkové kanystry na palubě Questu už nedokážou dál recyklovat vzduch. – Ještě jednou zkontrolovala měřidla. Rychlost měla pořád ještě značnou, takže vydrží-li naživu alespoň osmačtyřicet hodin a nouzové vysílání zapojí co nejpozději, může se stát, že její signál zachytí jako první nějaká nákladní loď opouštějící stanici. Podle zákona by ji taková loď musela vzít na palubu, a bude-li její posádka loajální, může ještě stále uniknout a zachránit i lodní deník Questu.

Ataine se v pilotním křesle roztřeseně narovnala. Měla šanci jedna k milionu a navíc musela stále jen čekat a čekat. Jenže žádnou jinou možnost už neměla. Ataine rezignovala, smířila se s nevyhnutelným osudem a snažila se alespoň rozpomenout na letový řád transportních lodí. V koutku duše doufala, že snad už konečně bude mít jednou štěstí.

Ukázalo se však, že ani tato její naděje nedojde naplnění. Sotva stačila znovu nastavit chronometr, aby přesně odpovídal času na Stanici, přepadl ji podivný pocit, že v kokpitu své sondy není sama. Ten, kdo tam byl s ní, jí připadal děsivě známý.

„Dorrene!“ Ještě nikdy nebylo mentální spojení mezi nimi tak silné. Ataine udeřila pěstí do řídicího pultu a zuřivě vykřikla, jako kdyby ji druhý nadporučík mohl slyšet. „Nechej mě tady, Dorrene. Prosím tě, dopřej mi alespoň tolik!“

Ale spojení mezi nimi jen zesílilo. „Jdu pro tebe.“

„Ne!“ Ataine cítila, jak se jí stahuje hrdlo. „Dlužíš mi to, nebo jsi už zapomněl?“ Skutečně, kdyby mu předtím nebyla zachránila život, Quest by teď byl v pořádku.

Jdu pro tebe. Konečný výrok, proti kterému už nebylo odvolání. Jako by ta slova byla vytesána do kamene.

Ataine, rozhořčená jeho bezcitností, si zdřevěnělými prsty prohrábla vlasy a zoufale se snažila nevzlykat. Řekni jim, že jsem mrtvá! Věděla však, že Dorren jejím prosbám nebude naslouchat. Přijde si pro ni, a kromě sebevraždy nebyla žádná možnost, jak mu v tom zabránit.

* * *

Ataine seděla shrbeně nad mrtvými kontrolními panely. Když přišel náraz způsobený tím, jak na vnější plášť Questu narazil přechodový límec Dorrenova Sabru, prudce sebou trhla a bezmyšlenkovitě sáhla po přilbě. Hněv, který jí před několika minutami zmítal, byl už dávno ten tam a na jeho místo nastoupila hořkost, kterou žádné minulé city nemohly zaplašit. Ochromena bezprostřední blízkostí své porážky, Ataine toužila nejvíc na celém světě po jakékoli příležitosti zranit muže, který odmítl její nejvnitrnější důvěru a potom ji zradil.

Seděla a studenými prsty svírala přilbu, zatímco se uzávěry obou lodí spojovaly. Od té chvíle byl Quest ve vleku. Signál z Dorrenova řídicího pultu oba uzávěry otevřel, takže tlaky se vyrovnaly, a Ataine pocítila na zátylku lehký vánek, který jí zčechral vlasy.

„K čertu s tebou,“ řekla rozhodně, a přitom dobře věděla, že mikrofon jejího skafandru teď už ta slova přenese až do Dorrenova kokpitu. V odpověď zaútočila na hradby, které si předtím pracně vybudovala, vlna lidské účasti. Ataine, studená jako led, odmítala.

Tichý, rozechvělý vzdech se rozezněl její přilbou, následován Dorrenovým hlasem pokřiveným nepříliš kvalitním zesilovačem. „Moje drahá paní, tentokrát jsme spolu opravdu na jedné lodi. Necháš si to vysvětlit?“

Ataine, zahnaná do rohu, jen hrubě odsekla: „Ani se o to nepokoušej. Prostě mě vezmi zpátky a počkej si, než ti velitel udělí vyznamenání.“

„Ataine.“ Dorren se několikrát prudce nadechl. „Ataine.“ Hlas se mu podivně zatřásl, až jí po zádech přeběhl mráz. Něco nebylo v pořádku.

Jakoby ve snách povstala a otevřela dveře řídicí kabiny, neschopna se zastavit. Její nenávist pominula okamžikem, kdy nedokázala zabránit tomu, aby se spojení mezi nimi obnovilo. Vzdala se bez boje. S Dorrenem se něco děje – má potíže a obává se o její život.

Příliš zmatená, než aby své pocity dokázala nějak rozebrat, vzala za kliku uzávěru a ocitla se v přechodové kabině, jaká na žádném Sabru nikdy nemohla být.

Ataine se zastavila – byla zcela šokována a chvíli doslova nevěděla, kudy kam. „Oni tě za mnou poslali na Challengeru!“

„Ne.“ Dorrenův hlas zazněl, skoro jako kdyby se dusil. „Ukradl jsem ho.“

Ataine si uvědomila, že Dorren musí zápasit s příšernou nevolností, poněvadž si zřejmě léky proti následkům přímého spojení buď zapomněl vzít, anebo na nic takového prostě neměl čas. Nelhal jí tedy. Zmatena nechala svou přilbu vznášet se v beztíži přechodové komory a vydala se do kokpitu Dorrenova Challengeru.

Dveře z chodby se otevíraly do potemnělé řídicí kabiny, osvětlené jen matnou září přístrojových panelů. Dorren se bezmocně třásl v pilotním křesle, zbrocený potem. Ataine se jenom stěží ubránila mocnému nutkání rozběhnout se přímo k němu.

„Proč?“ řekla tiše. To slovo mělo více než jeden význam.

Dorren se zachvěl, a navzdory tomu, jak špatně mu podle všeho muselo být, se zlehka usmál. „Protože kdybych si tě pustil příliš blízko k tělu, přišel bych o své krytí. Na Stanici mě poslala vláda, abych se tam zmocnil nějakých důkazů o zradě a spolupráci s protistátními ve vyšších důstojnických kruzích. Mají v podezření člověka, který zodpovídá za bezpečnostní prověrky důstojníků. Jenže ty jsi vzala nohy na ramena dříve, než jsem mohl svou práci dokončit, a Challenger byl jediným plavidlem na Stanici, které nebylo přísně střeženo.“ Složil hlavu do zpocených dlaní a jeho poslední slova tak byla slyšet jen nezřetelně. „Mám za sebou eskadru ozbrojených Sabrů. Kdybych nebyl celou dobu mezi vámi, už dávno by tě i s Questem rozstříleli na mraky. Teď se, prosím tě, ujmi co nejrychleji řízení a ať už jsme odtud. Za chvíli se nejspíš pozvracím.“

Ataine překročila práh, jenž odděloval přístupovou chodbu od řídicí kabiny. Mučily ji tisíce otázek, detailů, jež Dorren ze svého vyprávění vynechal, jenže i tak usedla bez váhání do sedadla druhého pilota. Dorren obětoval jiný vztah, aby jí zachránil život, a kvůli tomu, co udělal, nyní mohli protistátní na Stanici klidně vraždit. Ataine sáhla po kontaktní přilbě a uvědomovala si bolestně, jak mnoho musel Dorren obětovat jen proto, že se odmítl smířit s myšlenkou na její smrt. Jeho neskrývané znechucení sebou samým v ní zanechalo prázdnotu, která bolela.

Dorren se po jejím boku nejistě postavil na nohy. Položil jí ruku na rameno, ale jakýkoliv kontakt mezi nimi byl ten tam. „Odpoutám nás od Questu,“ řekl a obrátil se ven z řídící kabiny.

Ataine ho však v poslední chvíli zadržela za zápěstí, zvedla oči a poprvé mu pohlédla do obličeje ztrhaného vyčerpáním. „Nejdřív musíš vzít na palubu lodní deník Questu.“ A potom mu řekla, proč to má udělat.

„Cože, ty jsi je nafilmovala?“ Dorren na ni zíral, jako by nevěřil vlastním uším. „Zatraceně, ženská, ale to mě přece mělo napadnout!“ A výraz jeho obličeje se začal měnit; pomalu v něm začalo převládat spíš rozladění a obavy. „Můžeš mi to odpustit? Řekl bych, že mí nadřízení teď budou nejspíš trvat na tom, abys v sedadle druhého pilota zůstala už natrvalo. Myslím, že už se tentokrát nebudu snažit tomu zabránit.“

Poklad ze Stříbrodolu

Trionn byl kuchtík, avšak v kuchyni ho jen zřídka pustili k něčemu složitějšímu, než bylo umývání hrnců nebo škrabání brambor. Nikdy se nemohl zastavit na jednom místě déle než minutu, aniž k sobě okamžitě přilákal spousty koček. Bylo přitom naprosto jedno, že mu oblečení smrdí hnilobou, protože celé dny musel vyvážet odpadky. Kočky si ho našly všude, stačilo třeba, aby se jen na chviličku posadil do závětří a čekal, až se mu uvolní místo na latríně. Pokaždé mu vylezly až do klína a pohodlně se tam uvelebily anebo se mu ovinuly okolo nohou a rozvalovaly se tam jako veliké strakaté podkolenky, jež někdo nepozorný ztratil. Až příliš často se také stávalo, že ho kočky nevědomky zrazovaly – přiváděly k němu totiž právě ty lidi, jimž se ze všech sil snažil vyhnout.

Tak došlo k tomu, že jednoho odpoledne ležel natažený jak široký, tak dlouhý ve vysoké trávě, přestože správně měl být k ruce řezníkovi, který zrovna zabíjel prase.

Z krve a zápachu zabijačky se mu odjakživa dělalo špatně. Kuchař to o něm věděl a co chvíli na něho křičel, že je pitomá fajnovka a budižkničemu. Až příliš mnoho prasat šlo poslední dobou pod nůž a zanedlouho potom na panský stůl. To všechno od doby, kdy vládu nad Stříbrodolem převzal jeho nový pán. Vypadalo to, že stoly se budou večer co večer prohýbat pod tíží zabijačkových pochoutek tak dlouho, až nakonec v celém panství nezbude ani jediné živé zvíře. Kdykoli Trionn zaslechl kvičení bezmocných vepřů, které vlekli pod nůž, pokaždé zbledl a celý se zpotil. Hned nato se mu vždycky zvedl žaludek, až nakonec skoro vůbec nedokázal jíst. Úzkost ho přitom neopouštěla, ani když věděl, že dnešní oběť už dávno žádnou bolest necítí; dršťky byly uvařeny a poslední kus šunky visel v udírně. Všechny hrnce a pánve, které byly k vyvržení a zpracování čuníka zapotřebí, čekaly v Trionnově koutě na umytí, většina z nich pokrytá tukem či ztvrdlou vrstvou zbytků omáčky, která se vždycky někde připálila. Čím víc se té práci snažil vyhýbat, tím větší výprask si pokaždé vysloužil.

Trionnovi bylo všechno jedno. Ležel si na břiše v trávě a ze všech stran ho obklopovaly kočky; jedna se stočená do klubíčka uvelebila mezi jeho lopatkami, další dvě se mu přitulily k bokům a bílá samice s velikým břichem, která měla každým dnem vrhnout koťata, mu ležela zezadu přes kolena. Trionn cucal stéblo trávy a hladil kocoura, který mu líně ohryzával palec. Tady mu žádné nebezpečí nehrozilo, protože na toto místo by se kuchař nikdy v životě neodvážil. Tahle již dlouho zanedbávaná pastvina byla totiž v držení obrovského stříbrošedého hřebce.

A ten hřebec byl zabiják, který zuřivě nenáviděl všechno živé.

Hřebec byl šílený, to každý věděl, ale zaručeně se neobtěžoval šlapat po kočkách. Trionn se tedy vyhříval v paprscích podzimního slunce, bezpečně chráněn teplými tělíčky koček, jež ho nikdy nadlouho neopouštěly. Na tomhle místě by rozhodně nikdo nikoho nehledal, a ze všech nejméně pak Trionna, nejmlčenlivějšího ze všech, kdo pracovali ve stříbrodolské kuchyni.

„Tamhle je,“ vykřikl někdo.

Trionn sebou poplašeně škubl. Kočku, která se mu pohodlně rozvalovala na zádech, srazil jeho prudký pohyb do vysoké trávy – postavila se na nohy, prohnula hřbet a se zdviženým ocasem vrhla na Trionna dotčený pohled toho druhu, jakého je schopna jen kočka. Kdyby Trionna zlá předtucha nepřiměla přitisknout se k zemi a nevydat ani hlásku, nejspíš by se nad uraženou důstojností kočkovité šelmičky vesele rozesmál. Avšak hlas, který předtím zazněl, nepatřil ledaskomu: K ohradě přišel sám nový pán Stříbrodolu, a vypravil-li se urozený člověk jen tak pěšky na pastvinu kvůli nějakému kuchtíkovi, pak Trionnovi nepochybně hrozilo více než jen kuchařův hněv.

Trionn se pomalu nadzvedl na loktech a zamžoural opatrně mezi stébly vysoké trávy. Neodvažoval se vyskočit na nohy, bez ohledu na to, kvůli čemu se ho pán Stříbrodolu vydal hledat, protože kdyby něco takového udělal, kočky by mohly okamžitě zmizet a děsivý hřebec by si pak povšiml, že do jeho hájemství vnikl člověk. Přitiskl by uši těsně k hlavě, varovně by zafrkal a potom by zaútočil jako bouře, prudce a nezadržitelně. Nikdo se před takovým útokem nedokázal bránit.

Strach z hřebce zachránil Trionna před trapnou situací, protože pán Stříbrodolu ve skutečnosti přišel k ohradě s úplně jiným úmyslem. Trionn ho uviděl, jak se, oblečen do sametu, opírá o ohradu a v jeho dlouhých nakadeřených plavých vlasech si pohrává vítr. Pán se právě o něčem radil se svým holohlavým společníkem, který byl oblečen na první pohled mnohem méně vybraně než on – jeho větrem ošlehaná tvář ostatně prozrazovala, že si na živobytí nepochybně vydělává podstatně méně pohodlným způsobem než pán Stříbrodolu. Oba muži sledovali koně, který si jich už také všiml a pozvedl šíji. A v příštím okamžiku hřebec zuřivě zafrkal a nozdry mu zazářily jako dva šarlatově žhavé uhlíky na pozadí černočerného koňského čumáku. Potom zašvihal sem a tam zcuchaným ocasem, vyhodil jen tak nazdařbůh do povětří a dal se do cvalu.

Trionn se přitiskl k zemi, která se rozechvěla pod údery mohutných kopyt. Okamžitě se ocitl ve smrtelném nebezpečí, protože burácení hřebcova útoku vyplašilo kočky a ty se rozprchly do úkrytů ve vysoké trávě okolo. Kdyby si ho nyní hřebec všiml, rozdrtil by ho kopyty jedna dvě a z Trionna by nezbylo nic, co by stálo za řeč. Trionnovi se stejně jako předtím udělalo ze strachu špatně od žaludku, avšak teď už příčinou nebylo zabíjené prase; kuchtík se pomalu plazil po břiše směrem k ohradě. Nakonec se mu podařilo prosmýknout se pod nejnižším břevnem ven, jenže únik z hřebcovy pastviny sám o sobě neznamenal konec nepříjemností. Stříbrodol nebyl až dosud nikdy udržován jako skutečné panské sídlo, kde by byly dokonce i divoké květiny, rostoucí podél živých plotů, považovány za plevel. Nový pán však jenom v jednom kuse křičel a práskal bičem a nic mu nebylo po chuti, dokud se každý sloužící nechopil srpu či kosy a nezačal ztřeštěně pobíhat kolem dokola. Trionnovi tedy nezbývalo nic jiného než se schoulit u nepřirozeně sestříhaného keře na konci pastviny a úpěnlivě se modlit, aby dvěma mužům u ohrady nenapadlo podívat se bokem. Kdyby se totiž otočili jeho směrem, nic už by mu nepomohlo a byl by znovu přistižen, jak se schovává před prací.

Nebylo úniku. Trionn se neodvažoval pohnout, poněvadž by tím nevyhnutelně připoutal pozornost, a dokonce si ani nepřikryl rukama obě uši, jak to většinou dělával. Navzdory hřebci, který se tryskem hnal do útoku, slyšel každé slovo, které si pán se svým společníkem vyměnili.

„Jen se podívej na ten krok!“ vykřikl holohlavý muž, jehož se zmocnilo až klukovské nadšení. „Země jako by mu jen utíkala pod nohama, to je tedy něco!“

Hřebec v té chvíli dorazil k ohradě, zapřel se v běhu zadníma nohama s takovou ladností, že to až bralo dech, a otočil se v dokonalé piruetě. Klusal teď okolo se svaly napjatými a připraven vyrazit každým okamžikem znovu do útoku – jako by hlídal a čekal, co vetřelci podniknou. Hlavu nesl vysoko, krk prohnutý jako luk, a hříva mu vlála ve větru zacuchaná do nejrůznějších spletenců, které se žádný podkoní nikdy neodvažoval rozčesat. Poslední, který se o něco takového pokusil, skončil se zlomeným zápěstím. Trionna zrovna poslali utírat po večeři stoly, když zesnulý pán, který byl mladý, ale mrzák, tichým hlasem nařídil, aby se k hřebci už raději nikdo nepřibližoval.

„Cordiar se nenarodil proto, aby ho kdovíjak opatrovali. Je stvořen pro bitevní pole.“ Pán Stříbrodolu zvedl třesoucí se ruce a starostlivě se zadíval na šálu, která mu pokrývala křehká ramena. Měl bledou pleť, která prozrazovala chatrné zdraví, a kůži skoro průsvitnou, zvlášť když složil ruce na pokrývky, ležící mu v několika teplých vrstvách na klíně. Pánův úsměv připomínal grimasu lebky. „Můj otec by ho byl možná zvládl, jenže smrt si ho našla v bitvě příliš brzy. Nechte tedy koně na pastvině. Bránu zatlučte hřebíky, aby už nikdy nešla otevřít, a ať si tam žije, jak mu jeho přirozenost velí. Je to divoké zvíře plné nenávisti, ale i tak překrásné. Běží si svobodně, na rozdíl ode mne, ale kdykoliv se na něho dívám, naplňuje mne jeho svoboda potěšením.“

A tak stříbrošedý hřebec pomalu dospěl, aniž na něm někdy více spočinula lidská ruka. Nechali ho, aby si cválal sem a tam pastvinou a vyhazoval si, kdykoli se mu zlíbilo, dokud pán Stříbrodolu po dvou letech nepodlehl zhoubné nemoci. Protože se až do smrti neoženil a nikde po sobě nezanechal ani jednoho jediného parchanta, jeho dědictví nakonec připadlo bratranci, který byl mladý jako on, a přitom dobře stavěný, svalnatý a plný chuti do života.

„Udělal jsi dobře, že jsi pro mne dal poslat,“ říkal zrovna holohlavý muž novému vládci panství. „Kdekdo se chvástá tím, jak skvělé má koně, ale tenhle – je více než skvostný.“

„Je to učiněný poklad,“ pokýval pán Stříbrodolu hlavou na souhlas a jen jakoby mimochodem si přitom rukou otřel manžetu. Několik stonků plevele, jež odletovala hřebci zpod kopyt, dolétlo až k oběma mužům opírajícím se lokty o ohradu a znečistilo jemný samet jeho přepychového pláště. Pán Stříbrodolu si tedy začal pečlivě oprašovat oblečení a nepřestal, dokud i poslední vlhké stéblo neodlétlo ve větru pryč. Slunce se pomalu blížilo k obzoru, a tak urozený pán přimhouřil oči proti jeho slábnoucí záři, aby mohl dál sledovat hřebce, který teď doběhl až do rohu pastviny a prudce se tam otočil. „Ještě štěstí, že ho máme. Stříbrodolská pokladnice je bezmála prázdná.“

Holohlavý muž po jeho boku se krátce rozhlédl kolem sebe, a když jeho zrak padl na žírná pole, jež je ze všech stran obklopovala, nevěřícně-pozvedl obočí.

„Ale ovšem, je to tak,“ potvrdil svá slova pán Stříbrodolu a v hlase mu zaznělo nezastírané pohrdání. „Všechny peníze padly na královské odvody a nakonec padl v bitvě i starý pán Stříbrodolu. Zanechal po sobě jediného syna – mrzáka, který měl až příliš měkké srdce. Nechával veškerou úrodu nájemcům a panství za jeho časů žilo jenom z výnosu sadů. Jablka a hrušky!“ Nový pán Stříbrodolu se rozesmál, ale ani v nejmenším si nedal záležet, aby jeho smích zněl příjemně. „Byl to úplný blázen. Je to úplný zázrak, že do panského domu ještě neteče, a nájemci půdy jsou sprostí a líní. Buduje muset co nejdříve naučit způsobům, pokud mám získat ruku Tanemarovy dcery. Tenhleten hřebec, tak to je jediný poklad, který ve Stříbrodolu zbyl, jestli ho ovšem dokážeme zkrotit a dostat pod sedlo. Nakolik se dá soudit podle jeho rodokmenu, měl by to být válečný kůň, jakému nebude rovno. A jako dar jedinečný. Vévoda Tanemar si mne jako ženicha nenechá ujít a ruka jeho dcery bude má.“

Holohlavý muž si pohladil rukou bradu a Trionn se o několik kroků dál tiskl k zemi, jak jen to bylo možné. „Máš veliké plány,“ poznamenal muž, ale pohled ani na okamžik nespouštěl z koně, který nyní divoce vyhazoval o něco dál v ohradě. Pranic si neuvědomoval, že se jeho divoká svoboda ocitá v nebezpečí, a neměl potuchy, že se o něm mluví jako o předmětu budoucího výměnného obchodu. Kopyta prořízla vzduch takovou silou, až to zahvízdalo. „Je rychlý jako vítr, to je jistá věc, a postavený tak dokonale, že každý musí zblednout závistí. Hned zítra s ním začnu pracovat, ale už dnes bychom se mohli dohodnout na mé odměně.“

Pán Stříbrodolu udeřil pěstí do ohrady takovou silou, až dřevo pod jeho úderem zadrnčelo. Hřebce ten zvuk vyplašil, takže znovu vyhodil, a jeho stín přeběhl po mužích u ohrady, kteří se mu neustále obdivovali. Koňská kopyta se míhala vzduchem s ladností tanečníka, nic však nemohlo zakrýt skutečnost, že jejich údery jsou právě tak smrtelné jako kyj nájemného vraha. „Žádné peníze nedostaneš,“ zazněla úsečná odpověď. „Už jsem ti říkal, že má pokladnice je naprosto prázdná. Zkroť to zvíře, aby se dalo chytit a odvést do stáje. Potom pošli tři své nejlepší plnokrevné klisny. To bude tvá odměna a musíš se s ní spokojit. Můj podkoní se pak už postará o to, aby hřebce náležitě zajel a předvedl ho pod sedlem. Tři hříbata budou tvá. Sláva mého hřebce se tím jenom rozšíří.“

Holohlavý muž nato udeřil dlaní o stehno, pevně vězící v obnošených a zaprášených kožených kalhotách. „Zajíždím sice koně druhým,“ prohlásil pomalu, „avšak pro sebe žádné nechovám.“ Pán Stříbrodolu se už mezitím otočil k ohradě zády a vydal se pryč, jenomže on stále nespouštěl pohled z hřebce, který obíhal malá kolečka a kopal přitom na všechny strany. Ve tváři holohlavého muže, jindy tak bezvýrazné, byla silná, žhavá a alespoň v té chvíli nijak neskrývaná touha. Nakonec se přece jen otočil a vydal se za svým zaměstnavatelem. „Ještě se na to podíváme. Neuvažoval bys třeba o rozdělení odměny? Stříbro a jen jedno hříbě?“

Pán Stříbrodolu vyprostil trhnutím rukáv ze sevření šípkového keře, který muži hubící plevel nějakým nedopatřením zapomněli odstranit. V obličeji se mu objevil nepřístupný výraz. „Tak na to zapomeň. Stačí, že se musím zavděčit vévodovi Tanemarovi, a to není jen tak. Mám-li získat jeho dceru, musím do toho vložit peníze, třebaže kdovíjaká krasavice to tedy rozhodně není. Dostaneš hříbata, anebo nedostaneš nic. A jestli si nedáš říct, skončí to tak, že nechám poslat pro cikána.“

„To nemůžeš myslet vážně. Ukradl by váš poklad v okamžiku, kdy bude dost krotký na to, aby snesl ohlávku.“ Hlasy obou mužů pozvolna utichaly v dálce, ale začala v nich převládat oboustranná spokojenost. Bylo jasné, že podmínky zkrocení bujného hřebce budou v průběhu večera nakonec dojednány a žádná strana se nebude cítit příliš poškozena. Trionn, ukrytý v křoví, se konečně narovnal. Byl tak otřesen, že by se v něm ještě pořád krve nedořezal. Přál si, aby všechny kočky nebyly utekly. S rukama zaťatýma v pěst a neschopen slova pozoroval stříbrodolský kuchtík hřebce řítícího se okolo v posledním naznačeném útoku, než se konečně zastavil, sehnul hlavu a začal se pást.

Při pomyšlení, že by tohle divukrásné zvíře mělo být nalákáno do pasti a zkroceno, se v Trionnově hrudi uhnízdil takový smutek, až to bolelo.

Trionn začal pociťovat mnohem větší úzkost než předtím kvůli zabíjenému praseti. Sledoval, jak slunce pomalu zapadá za obzor a nebe se v nastalém soumraku barví na stříbrno. Nakonec mu nezbývalo než vstát a volky nevolky se odšourat zpátky k povinnostem, kterým se tak dlouho vyhýbal. Když se přiblížil k neurovnanému shluku stavení, která tvořila stříbrodolské panství, první, co mu padlo do oka, byla neobvyklá záplava světel – skutečně, téměř v každém okně se svítilo. Odrazy plamenů tančily v bažinatém příkopu plném usazenin, který lemoval polorozbořená opevnění usedlosti. Trionn měl možná nepříliš pohotový jazyk, zato jeho smysl pro rovnováhu byl výjimečný. Překročil příkop jako nic po kluzkém kůlu, který byl jedinou památkou na dávno zřícenou palisádu, a došel až na místo, kterému služebnictvo říkalo dvůr. Byl to úzký a nepravidelný prostor, vydlážděný kameny pokrytými letitým mechem – tak tomu alespoň odedávna bývalo. Teď však bylo v jednom rohu vidět čerstvou, špinavě vyhlížející jizvu; ve světle louče se tam jeden z podomků právě ze všech sil snažil oškrabat tlustou vrstvu mechu až na dlažební kámen.

Nejspíš zase nějaký nový projev podivného puntičkářství našeho nového pána, usoudil Trionn. Na dlažebních kamenech už nesměl růst mech, ale voskové svíce a lojové lampy klidně mohly hořet jedna vedle druhé, zatímco další a další zvířata chodila každý den na porážku, aby mohla ozdobit tabuli hodovní síně. Právě tak bude i veliký stříbrošedý hřebec připraven o svobodu, aby mohl posloužit jako úplatek, který novému pánovi zajistí ruku jakési urozené nevěsty. Trionn, zabraný do svých chmur, si ani nevšiml, že už si ho jedna z koček znovu našla. Vyběhla odněkud ze stínů a začala se mu otírat o nohy; netrvalo dlouho a připojily se k ní dvě další.

Ulička za stájemi vřela činorodým rozruchem. Čeledíni od koní pobíhali sem a tam s vědry plnými ovsa, aby se náležitě postarali o půl tuctu koní, s nimiž přijeli hosté. Z otevřené verandy se rozléhala do dáli divoká arpeggia – podle všeho byl pozván dokonce i nějaký potulný pěvec, aby svým uměním pobavil hodující pány. Nějaká žena se rozesmála a nedaleko se chraplavě rozštěkal pes. Strážní, kteří jindy hrávali v kostky a nekonečně se u toho hádali, stáli teď na svých místech vzpřímeně a tiše. Jejich zbraně byly samozřejmě vždycky naostřené a strážní byli dostatečně bdělí na to, aby odehnali jakékoli případné vetřelce, ale v minulosti spolu vždycky vedli divoké pře, snad jen aby si nějak ukrátili čas na hlídce; jejich rozmíšky bez výjimky končily přátelským smíchem. Nový pán Stříbrodolu však strážné oblékl do nových uniforem s odznaky na ramenou – předloktí každého ozbrojence teď zdobily volné třásně, jako kdyby byl vypraven k nějakému turnaji.

Ale dnes se neslavil žádný svátek a služebnictvo rozhodně nemělo co oslavovat. Celý Stříbrodol měl být vysmýčen tak důkladně, až si tam Trionn začal připadat podivně cize. Prosmýkl se mezi pradlenou vlekoucí vědro zašpiněných ubrusů a čeledínem, který měl na starost drůbež a právě nesl pod paží starého potrhlého housera, zabaleného v kusu látky, mumlaje, že jeho miláček měl už být nakrmen a uložen ke spánku, aby se udržel ve formě.

Trionn se obezřetně prodíral zmatkem panujícím všude okolo, jenže po chvíli vystřelil odněkud ze strany přitloustlý béžový kocour, proletěl místem, kam z otevřených dveří dopadalo světlo loučí, a přidal se k ostatním kočkám, které Trionnovi dělaly neformální doprovod. Tak se stalo, že jeho prudký pohyb padl do oka kuchaři, který byl zrovna na cestě ze sklepa do pekárny, aby pořádně vyčinil pážeti za to, že tam už nějakou dobu jen tak nečinně lelkuje.

„Hej ty, Trionne! Kde jsi byl celé odpoledne? Čeká na tebe pořádná hromada hrnců. Kdo myslíš, že je za tebe bude umývat? Jsi pěkné budižkničemu, abys věděl, a dostaneš rákoskou, kolik se do tebe vejde. Ať už jsi vevnitř! Dej se do práce, jinak ti vypráší kožich kapitán stráží osobně.“

Trionn mlčky schoval hlavu mezi ramena a rozběhl se dovnitř; kočky ho jedna za druhou poslušně následovaly. Ani se v běhu pořádně nedíval na cestu, a tak zakopl o práh, zapotácel se a bezmála vrazil do služebné nesoucí veliký koš.

„Kluku jeden, mám tady koš plný dobrého chleba a ty jsi mi ho málem vysypal a zničil. Pán má hodovní síň plnou hostí, které je třeba nakrmit! Řekni aspoň, že tě to mrzí!“

Trionn sice poslušně přikývl, ale nevyšlo z něho ani slovo. Přitom by se byl dokázal omluvit – ne pokaždé se mu jazyk zasukoval v ústech, měl-li něco říci. Své nevýmluvnosti už sice dávno vděčil za pověst pěkného hlupáka, jenomže, protože se před lidmi odjakživa tak hrozně styděl, až se celý zpotil, ani se nesnažil někomu to vymlouvat. Ať si o něm stříbrodolské služebnictvo klidně myslí, že to v hlavě nemá v pořádku. Bolest, kterou mu působilo jejich pohrdání, byla mnohem snesitelnější než hrůza, kterou mu naháněla nutnost použít slova, aby jim vysvětlil, že se mýlí. S kočkami si přitom povídal docela bez potíží, kdykoliv chtěl, a tu a tam vyměnil pár stydlivých slov dokonce i se starým pánem Stříbrodolu, než jeho nemoc přivábila na panství učené lékaře, kteří by dveře panského domu raději zatloukli hřebíky, než by dovnitř pustili kuchtíka, o němž se navíc předpokládalo, že je slabomyslný.

Trionn nechal hudrující služebnou s chlebem jejímu osudu a následován kočkami, jejichž počet teď narostl na čtyři, vyrazil dál. Opatrně kličkoval mezi rožni směrem ke spíži, aby si ho nevšiml řezník, který by mu jistě vyčinil za to, že odpoledne utekl ze zabijačky.

Ať se však snažil sebevíc, pozornosti neušel.

„Jako by prasata snášela nůž klidněji, když jsi tam s nimi, Trionne,“ obořil se na něj řezník nevlídně. „A ty přece nechceš, aby jenom tak zbytečně trpěla, ne? No tak, když budou stát klidně, rána přijde rychle a bude čistá.“

Jenže tady vůbec nešlo o to, jak budou ta prasata umírat. Kdyby se Trionna někdo zeptal na jeho vlastní názor, nepochybně by si přál, aby zvířata raději zůstávala naživu. Jeho přecitlivělost, to nebyla žádná přetvářka. Mezitím co ostatní sloužící na Stříbrodolu snad odsuzovali rozhazovačný způsob života svého nového pána a proklínali jeho divoké hostiny, po nichž psům vždycky zůstávalo neuvěřitelné množství zbytků, Trionn se každou noc budil zbrocen studeným potem a zpola slyšitelným šeptem se omlouval mrtvým zvířatům, která padla úplně zbytečně za oběť.

Dnes poražené prase ho bude ve snech strašit, a skutečnost, že si jeho krví sám nepotřísnil ruce, na tom pranic nezmění.

Trionn konečně dorazil až na své místo v rohu kuchyně, přinesl si vodu, nalil ji do necek a začal se potýkat s hromadou špinavých hrnců. Kočky se mu zatím stulily k nohám a spokojeně se propletly jedna s druhou. Zpovzdáli nezřetelně zaznívaly klevety, které si při práci vyměňovali ostatní sloužící, spolu s hlučným rachocením talířů a ostatního nádobí.

Jako obvykle bylo nejvíce slyšet Enith. Tentokrát nerozebírala před ostatními svůj nejnovější poměr s kapitánem stráží, nýbrž pomlouvala raději samotného pána Stříbrodolu. „Před pár dny honil panskou, jako kdyby ta ženská nebyla vůbec vdaná, a tu holku, co v jednom kuse opěvuje, v tom okamžiku pustil z hlavy, tu urozenou dceru vévody.“

„Může být, že se z ní stane příští paní Stříbrodolu,“ řeklo páže. „Tak si raději dávej pozor na jazyk, když o ní mluvíš.“

Jeho poznámce nikdo nevěnoval pozornost.

„Povídá se o ní, že je dost malá a rozhodně žádná krasavice. Černé vlasy a velké oči, ale příliš úzká v bocích, než aby mohla v pořádku odnosit dítě.“ Tahle poznámka přišla pro změnu od kuchaře, jenž měl sám doma osm harantů a devátého čekala jeho žena každým dnem.

„Na to, jak holka vypadá, se raději neohlížej,“ přidal svůj názor i řezník. „Tady se jedná spíš o věno, co přinese s sebou. Mají s ní přijít tři truhly plné zlata a všechno to bude patřit jejímu ženichovi. Jestli máme mít v zimě za dlouhých nocí aspoň pořádné svíčky, tak se raději všichni, jak tu jsme, modleme, aby ji Stříbrodol dostal.“

Trionn se natáhl pro další hrnec a hrst mokrého písku, aby ho mohl pořádně vydrhnout. Líné oči jeho koček zatím sledovaly, jak se do kuchyně vřítil panský vrchní. Vypadal, že chudák neví, kam dřív skočit. „Potřebuji dalších pět lahví červeného vína. Dělejte, rychle, než budou potíže.“

„Pán si přivedl ke stolu toho chlapa od koní,“ zabručel si kuchař pod vousy. „Takoví jako on vždycky pijí jak duha.“ Otřel si mastné ruce do rukávů. „Enith, vezmi lucernu a dojdi dolů do sklepa pro nějaké červené.“

„Už jsem ve sklepě byla dneska večer dvakrát,“ zakřičela na něho vztekle v odpověď. „Je tam víc velikánských pavouků, než kolik tam zbývá lahví, to je teda jisté.“

„S tím se nedá nic dělat.“ Kuchař nepříliš vesele zauvažoval: „Myslíš, že ten chlap od koní je tady proto, aby zvládl toho zabijáckého stříbrošedého hřebce? Jestli ano, tak se to bez vína neobejde. Má na to nárok, poněvadž to bude naposled, co se v životě napije.“

Pážete se to dotklo. „Náhodou, Khaim je dobrý, jen nechte být. Jednou jsem ho viděl, jak naprosto klidně zlomil vaz hříběti, které ho shodilo. Dal mu takovou ránu, že spadlo na bok a potom už se znovu nedokázalo postavit na nohy.“

„Takovou sílu nemá nikdo,“ zavrtěl hlavou kuchař, ale jeho hlas zanikl v praskání ohně, z něhož právě odstavil konvici.

„Třeba to bylo jen nějaké nedochůdče, co vyrostlo příliš rychle,“ dohadoval se řezník.

Páže trvalo na svém, že hříbě bylo zdravé a dobře rostlé.

Trionn nechal hrst písku klesnout až ke dnu necek, protože se mu z ničeho nic udělalo špatně od žaludku. Seděl sám v rohu kuchyně otřásající se hlukem a hovorem sloužících, ale ze všech svých sil se snažil představit si hřebce, jak svobodně a divoce cválá přes pastvinu. Místo toho však jeho mysl otravovaly úplně jiné představy: Viděl trávu znečištěnou krví a slyšel, jak se vzduchem nese výkřik, který snad mohl vzejít z úst ženy. Až na to, že kůň v agónii dokáže vydat úplně stejně rezavé naříkání. Trionn se naklonil dopředu nad necky a roztřásl se.

Na rameno mu dopadla těžká ruka a jediným trhnutím ho narovnala. „Pusť se do umývání, kluku líná,“ vyštěkl na něj kuchař. „V polici není už skoro žádný čistý hrnec. Dělej!“

Trionnovi se příšerně točila hlava, a tak jen napůl poslepu sáhl po naběračce, aby doplnil vodu v neckách. Ruka se mu však zastavila v polovině pohybu. Nedokázal se přinutit k tomu, aby se dotkl zaschlé šťávy zpod masa, jejíž barva se mu náhle zdála úplně stejná jako barva sražené krve. Stejně tak nebyl schopen podívat se na špinavou vodu v neckách, ulpívající mu na rukou, protože její kapky náhle zářily jako slané slzy. Kuchař dobře viděl jeho ztuhlý a sinalý obličej, ale přimělo ho to jen k tomu, aby Trionnovi vlepil pořádný pohlavek.

„Tak takhle tedy ne, ty jeden lenochu. Můžeš si být nemocný jak chceš, ale nehneš se odtud, dokud všechny tyhle hrnce nebudou čisté a suché. Seď a drhni!“

Trionn jen tupě přikývl. Přišla půlnoc, lucerny a svíce pohasly a zůstala po nich tma, přerušovaná jen tu a tam zářícími zbytky knotů lojových lamp. Trionn zůstal v přízračná kuchyni sám, dokud nedokončil práci, kterou mu přidělili. Když nakonec vyklopýtal ven a vydal se na cestu, na jejímž konci ho čekal kavalec, mlha už přikryla dokonce i zářící měsíc.

* * *

Pestrobarevné vlajky sebou hlučně plácaly ve větru a ze země se zdvíhala mračna prachu. Nový pán Stříbrodolu pozval dva blízké přátele a všechny svoje spolubojovníky, aby mohli sledovat, jak bude stříbrošedý hřebec konečně zkrocen. Trionn se znovu vyhnul svým povinnostem při zabijačce – tentokrát měla slavnost korunovat telecí pečínka. Skrytý v hloučku stříbrodolského služebnictva, stál tam v čepici a v zástěře a o nohy se mu otírala jedna jediná kočka. Rozruch, který u ohrady panoval, dávno všechny jeho čtyřnohé přátele odehnal, až na posledního nejodvážnějšího kocoura.

Hřebec, na něhož se soustředila veškerá pozornost okolostojících, právě cválal podél protějšího konce ohrady, uši tu přitisknuté k hlavě, tu naopak pozorně nastražené kupředu a nozdry rozšířené hlubokým poplašeným frkáním. Trionn se na něho nedokázal ani podívat. Ať se snažil sebevíc, nemohl být jako ostatní a jenom tak se obdivovat jeho zářící stříbrné srsti a dlouhému černému ocasu, který bujně zavlál ve větru jako prapor pokaždé, když kůň změnil směr a jeho kopyta zaduněla v novém výpadu. Nedokázal čelit pohledu toho stvoření, jeho očí s velikými bělmy, a bez ustáni musel myslet na sny, které mu znovu a znovu rušily spaní. V těch snech před sebou jasně viděl zakrvácenou trávu a slyšel zvonivé řehtání vyděšeného hřebce.

Přesto však – na rozdíl od povinnosti vodit zvířata řezníkovi pod nůž – tentokrát se tomu všemu nebylo možné vyhnout. Musel tam zkrátka být, musel vidět. Mučil ho strach nahlodávající mu duši, až mu bylo špatně, jenže nemohl než tupě zírat na prodřenou kůži svých bot, kterou mu byly už skoro vidět prsty na nohou. Ramena měl hodně svěšená, jako kdyby očekával, že každou chvíli dostane výprask, jako kdyby na nich nesl náklad, který ho drtí. Prohýbal se pod ním až ke zhroucení a nebylo úniku, právě tak jako nebylo úniku pro bezmocná stébla trávy, po nichž dupali zvědavci okolo.

Kuchtík se ani nemusel dívat. Okamžik, kdy holohlavý muž vylezl na ohradu, se dal snadno určit jen podle dunění kopyt stříbrošedého hřebce, který okamžitě zaútočil. Trionn si uvědomil, že v tu chvíli všichni přihlížející najednou ztichli, dokonce i popletený bednářův učeň, o němž se říkalo, že mluví i ze spaní. Nepřipisoval tomu však žádný význam. Zaslechl plácavý zvuk provazu, jehož smyčky se prudce uvolnily. V burácení hřebcova útoku zazněl ten zvuk dost podivně vzdáleně a zlověstně; kuchtík se začal kousat do rtů. Cítil, jak se mu pod nohama třese země, na niž dopadají koňská kopyta, a zdálo se mu, jako by jeho nervy napjaté k prasknutí cítily každý krok muže, který nyní vykročil po zelené pastvině, oči přimhouřené a v ruce připravené laso.

Hřebec se přiřítil jako vítr, podoben bouři a hromu. Dav přihlížejících se jako jeden muž nadechl vzrušením. Holohlavý muž zatím vyčkával s neznatelně pokrčenýma nohama. V obličeji měl stále stejný výraz obdivu, třebaže musel vědět, že se ocitá ve smrtelném nebezpečí. Zůstal ale klidný a sebevědomý i ve chvíli, kdy se kůň z plného trysku téměř na místě zastavil a vzepjal se na zadních nohách do výše. Ruka muže svírajícího laso se nezatřásla, přestože černá kopyta se už už blížila, aby mu zasadila smrtelný úder. V příštím okamžiku opustila smyčka v ladném oblouku jeho ruku; holohlavý muž si byl zcela jistý – měl ve svém oboru celoživotní zkušenosti a věděl, že jim může naprosto důvěřovat.

Přesto minul.

Stalo se to příliš rychle, než aby to lidské oko mohlo zachytit. Smyčka se zhroutila a neškodně sklouzla hřebci po koleni; kůň sklonil hlavu a prudce se otočil.

Holohlavý muž byl ovšem připraven, a tak jím tento počáteční neúspěch nijak zvlášť neotřásl. Unikl mu překvapený výkřik, ale okamžitě k sobě začal přitahovat laso. Stejně jako tisíc jiných hřebců, s nimiž se v minulosti setkal, ani tenhle se přece neodváží zaútočit přímo před sebe, protože tam na něho kvůli své dlouhé koňské hlavě pořádně nevidí. Je snadné předpovědět, co koně v takové situaci udělají. Nejprve vždycky dopadnou na všechny čtyři, pak skloní hlavu s ušima nastraženýma, aby si ověřili, jestli mají pevnou půdu pod nohama, a ti bázlivější se pak obrátí a rozběhnou se pryč.

Hřebec před ním se však místo toho ve vzduchu stočil na stranu, takže dopadl na zem uprostřed obrátky, s ušima přitisknutýma k hlavě. Holohlavý muž znovu vykřikl, tentokrát s úmyslem koně vylekat a přimět ho, aby se rozběhl; ruce přitahující laso se mu zatím jenjen míhaly. Hřebec se však k žádnému dalšímu běhu nechystal. Trvalo chviličku, než si srovnal kopyta, ale potom už jedno z nich vystřelilo dozadu a s dokonalou přesností zasáhlo muže, který nic takového nečekal.

Jasně červená krev potřísnila zelenou trávu. Holohlavý muž ležel bez hnutí, pak zaječela jakási žena a muži začali křičet. Někteří se ve strachu snažili odstoupit co nejdál od ohrady, ale většina se k ní naopak tlačila. Hřebec se otočil na místě jako tanečník a vykroužil skoro piruetu – někteří z přihlížejících později přísahali, že to byla děsivá oslava krvavého vítězství. Pacholci a čeledíni ze stájí o tom ovšem nechtěli ani slyšet; kůň byl podle nich bezpochyby zabiják, ale zuřivost by ho nezavedla tak daleko, aby přestal uvažovat. Stříbrošedý hřebec byl příliš vychytralý, než aby se kopyty zamotal do lasa ležícího na zemi anebo aby se jakkoli zabýval mrtvolou ležící o kousek dál.

Trionn, osamělý a naprosto nedotčený jakýmkoli lidským soucitem, se jen krčil opodál s obličejem v dlaních. Byl jediný, kdo nevykřikl zděšením a lítostí, když se pánovi muži konečně protáhli pod nejnižšími břevny ohrady a odtáhli tělo holohlavého muže dostatečně daleko, kde už nehrozilo nebezpečí, že by se snad k němu kůň ještě mohl vrátit a nějak ho zohavit. Holohlavý muž byl smrtelně raněn, možná dokonce mrtev na místě. Avšak slzy, které se teď stříbrodolskému kuchtíkovi objevily v očích, byly prolévány výhradně za koně, který ho připravil o život.

Trionna jeho hrůzyplné představy neopouštěly. Tráva teď opravdu byla potřísněna krví, ale byla to jen lidská krev. Nade vši pochybnost musela následovat krev zvířecí. Koňská.

* * *

V kuchyni se po západu slunce nemluvilo o ničem jiném než o neúspěšném pokusu zkrotit velikého stříbrodolského hřebce. Trionn drhnul hrnce ve svém rohu a ani kočky, kterých se kolem jeho nohou nashromáždilo ještě více než obvykle, mu neposkytovaly žádnou útěchu. Nedokázaly sice mluvit, ale stejně jako on dobře vycítily, kdykoli se na panství blížilo trápení.

Enith, tak jako obvykle, lamentovala ze všech nejhlasitěji a přitom vyškrabávala z krajáče chladem ztuhlé máslo. „Co jestli pán pošle kapitána stráží, aby toho koně zabil? To, co se stalo dneska, je pěkná ostuda. Byl to kus chlapa, ten holohlavý, a náš hřebec z něho vykopl život jako nic.“

„Jenom tak zabít ho nenechá,“ zabručel řezník, a až v poslední chvíli si uvědomil, že by mu kuchař pořádně vynadal, kdyby si ve svém rozhořčení dovolil odplivnout na kuchyňskou podlahu z dubových fošen. „Kapitán je parchant, kterému záleží na cti více než na čem jiném. Těžko by si špinil meč něčím, co se hodí spíš pro můj řeznický nůž. Ale dejte na má slova, jestli řeknou mně, abych té bestii podřízl krk, neudělám to za nic na světě, jedině že by mi ji předem svázali.“

„A kdo ti ho asi tak sváže?“ odsekla Enith. „Takovou odvahu nemá široko daleko nikdo kromě mého kapitána.“

„Kromě tvého kapitána?“ uchechtl se pod vousy čeledín ze stáje, který se stavil pro kus žvance, než bude muset znovu zapřahat do kočárů pánových hostí. „Jen se nemyl, toho nemá nikdo, a nejméně ze všech nějaká holka sama pro sebe. Pokaždé, když vidí ženskou sukni, ztratí hlavu, jenže tak nebo tak mu to nikdy dlouho nevydrží.“

Jeho mumlání se smísilo s hlasem kuchaře, který chtěl také uplatnit svůj názor. „Kdyby bylo na mně, klidně bych na něho vzal jed. Proč riskovat něčí zranění, když otep otráveného sena přehozeného přes ohradu zapracuje právě tak spolehlivě?“

Do kuchyně zrovna vkročilo páže nesoucí z hodovní síně vyprázdněný tác a zaslechlo, o čem je řeč. „Toho koně nezabijí,“ rozlehl se jeho jasný hlas. „Na to má příliš velikou cenu.“ Několik hlav se k němu otočilo a ve všech obličejích s výjimkou Trionnova se usídlil nepřátelský výraz. Trionn zíral bez hnutí na své vlastní ruce ponořené až po zápěstí do vody, pokryté vrstvou omastku, zatímco kočky se mu nevzrušeně dál otíraly hlavami o kotníky.

„Pán už se rozhodl,“ oznámilo páže s odměřeným povýšenectvím. „Pošlou někoho pro cikánského zaříkávače koní. Pán chce toho hřebce zkroceného a pod sedlem, mrtvý je mu k ničemu.“

Kuchař prudce udeřil nožem na maso do krájecího prkénka. „Jenom kouzla!“ řekl pohrdlivě. „A kde sebere peníze na to, aby mu zaplatil? Cikáni, co dokáží zaříkávat koně, stojí vždy hromadu peněz.“ Zatímco mluvil, jeho tlusté ruce nepřestávaly dělat svou práci – pomalu, ale s jistotou, takže se tác, který páže drželo nastavený, plnil kusy kouřícího masa.

„To je kvůli té holce, co na ni chce udělat dojem,“ odfrkla si Enith. „Stříbrodol bude dávno na mizině, než se naší Excelenci podaří získat její ruku.“

„Do toho ti nic není,“ odseklo páže; mělo celý večer špatnou náladu, protože přednedávnem přišlo o funkci vrchního, který stával během hostin u panského stolu. Protože se očekávalo, že dcera vévody Tanemara bude svého otce doprovázet během návštěvy, kdy mu bude hřebec předáván, pán Stříbrodolu si pro tu příležitost vypůjčil z panství svého bratra v Hnědotíně zkušenější páže s údajně vybranějšími způsoby, aby obsluhovalo u panského stolu. Domácí páže tak bylo poníženo odsunutím k obsluze méně urozených hostí, dokud se nenajde cikánský zaříkávač koní, který by hřebce zkrotil. Svůj vztek teď dávalo pocítit každému, s kým se setkalo; jedinou výjimku obvykle tvořila Enith, protože hoch ještě pořád choval v koutku duše naději, že by se mu jednou mohlo podařit získat si její přízeň a vystřídat tak kapitána stráží. Chvástal se před každým, kdo měl chuť ho poslouchat, že už brzy to může být on, kdo se s ní bude muchlovat v seníku nad stodolou.

Chudák Trionn se musel hrbit nad neckami tak dlouho, až se mu pleť na rukou všecka scvrkla a nadělaly se mu ranky a odřeniny od nekonečné řady hrnců, které bylo třeba vydrhnout. Mrzutě uvažoval nad tím, že ze své nechuti mluvit neztratil ani s přibývajícími roky zhola nic. Koneckonců, co jsou to slova, ne-li jen poryvy vánku, který vane sem a tam bez kouska smyslu a účelu? Kočky mají víc rozumu, ty svou spokojenost vyjadřují předením. Skučí, jenom když se doopravdy trápí, ale lhostejnosti, s níž se denně setkávají, čelí v důstojném a nepohnutém tichu.

V zabíjení se pokračovalo i příští odpoledne, ale Trionn byl tentokrát omluven. Pán Stříbrodolu totiž vydal příkaz, aby každý sloužící, který nemá jiné neodkladné povinnosti, nastoupil k vyplenění šípkových keřů široko daleko. Jediným nástrojem byly holé ruce a pracovat se muselo za plného slunce. Trionn však nakonec dostal jiný nezáviděníhodný úkol: musel v hodovním sále sesbírat zašpiněné rákosové rohože, protože dřevěná prkna pod nimi měla být napříště vydrhnuta doběla říčním pískem. Enith, která ten den co chvíli popotahovala, tvrdila, že s takovou přijdou co nevidět na řadu koberce. Když Trionn konečně vyvezl poslední trakař naplněný zavšiveným rákosem, pustil se do práce s kbelíkem a hadrem. Drhnutí podlahy bylo nutně spojeno s hojným cákáním všude okolo, a tak se kočky pro jednou stáhly. Trionn při práci rozvažoval o Enith a o její vyloženě nenávistné povaze. Ty hrozné rákosové rohože byly přece v hodovní síni rozloženy na rozkaz líného komorníka teprve poté, co nemoc upoutala nešťastného stříbrodolského mrzáka na lůžko v jeho komnatě. Předtím, ještě za starého stříbrodolského pána, byla prkna vždycky naolejovaná, až se blýskala.

Když na stříbrodolské panství dorazil přizvaný cikánský zaříkávač koní, Trionn ještě pořád pilně pracoval – zrovna zametal písek v temném zadním koutě jídelny. Ukázalo se, že cikánským zaříkávačem je žena, což všechny překvapilo; drobná, s havraními vlasy a oblečená do kabátu pokrytého bezpočtem zelených a hnědých záplat, který snad kdysi dávno ukradla nějakému minstrelovi. Střapce zdobící jeho lem byly už tak obnošené, že z nich zbývala jen neladná změť nití. Byla sice upravená a vlasy měla umyté, ale její pleť měla okrovou barvu, jako by byla pokryta blátem, které na slunci uschlo.

Trionn její nadání okamžitě rozpoznal, protože jakmile se přiblížila, kočky, hrající si několik kroků od něho, v tu chvíli vyklidily pole. Odplížily se pryč potichu jako stíny s naježenými hřbety, kterými vystavovaly na odiv své podráždění. Kuchtík jejich ústup s obavami sledoval. Sám ucítil na kůži podivný ledový záchvěv, jako kdyby i on dokázal vycítit moc nad zvířaty, kterou cikánská čarodějnice vládla, a jeho vlastní duše se proti ní naježila na protest. Kdo neutíkal, byli ovšem psi. Ta přelétavá stvoření, generaci za generací šlechtěná jen k podřízenosti a služebnosti, se seběhla ve smečku vrtící bláznivě ocasy a vyplazující jazyky s psím nadšením a oddaností v očích. Chovali se, jako kdyby ta malá cizí žena, oblečená do zaprášených starých hadrů, byla paní, kterou poslouchali už od svých prvních slepých krůčků. Mohla jí ostatně být, úplně stačilo, aby se tak rozhodla. Žádné tupé zvíře a jen velmi málo lidí je proti zaříkávačské moci takové cikánky v bezpečí. Ale psi, na rozdíl od lidí a koček, nepřikládají osobní nezávislosti příliš velký význam. Úplně jako prodejné děvky se s neskrývaným zaníceným nadšením tiskli cikánce k botám, kňučeli a pokorně žebrali o to, aby je ovládala.

Trionn upustil hadr, který držel v ruce, a nevšímal si již zmatku zavládnuvšího mezi služebnictvem i hosty. Nakonec přišel i sám pán Stříbrodolu, aby vetřelkyni nahlas uvítal. Kuchtík ukrytý ve svém tmavém koutě sice nerozuměl, jakými slovy se žena představila, ale zvonivý tón jejího hlasu slyšel jasně a zřetelně. Její hlas se v Trionnově nitru rozlehl tisíci ozvěn, které nemohly utichnout v žádném hluku, který následoval. Viděl, jak se dvořané nadšeně připojují ke smečce psů, kteří už tou dobou leželi břichem vzhůru a žebrali o jakoukoli pozornost. Avšak Trionnovi jeho smysly zprostředkovávaly docela jiný obraz. Na místě psů a urozených pánů viděla jeho mysl stříbrošedého hřebce, jak před cikánkou pokorně sklání svou velkolepou šíji. Za nic na světě se nedokázal té představy zbavit.

Trionnovy oči se znenadání naplnily slzami a zároveň se mu zvedl žaludek. Krev na trávě nebyla koňská, ale bylo by to tak bývalo lepší. Pán Stříbrodolu, který zemřel jako mrzák, mnohokrát tvrdíval, že jenom smrt drží skutečný klíč ke svobodě.

* * *

Louka se koupala v měsíčním světle a hřebec se spokojeně pásl ve vysoké trávě, zalit stříbrnou září. Trionn seděl za ohradou a klín měl plný spících koček. Rukou dost nervózně hladil kostěnou rukojeť nože, kterým řezník zabíjel prasata. Když se setmělo, kuchtík mu ho sebral ze skříňky. Znovu a znovu se dotýkal lesklé čepele; byla ostrá skutečně jako břitva. Obracel ten těžký kus oceli v rukou a vzpomínal na to, jak se prase pod jeho rukama vždycky ještě naposled zazmítá, než zemře. Olízl si suché rty a vzdychl. Před pár minutami, ve chvíli naprostého zoufalství, v sobě objevil rozhodnost, jenže teď už se mu jí znovu začínalo nedostávat. Nebyl v něm ani kousek té drzé a sveřepé odvahy, která je zapotřebí ke spáchání takového skutku, jaký si předsevzal. Osudem holohlavého muže se přitom nijak netrápil. Neměl strach o svůj vlastní život ani o polámané údy. Prostě věděl. Když stříbrošedý hřebec podklesl v kolenou, aby si odpočinul, Trionn neměl dost síly, aby se proplížil pod ohradou, potichu prořízl zvířeti krk a uchránil je tak trápení, které je jinak nevyhnutelně čekalo. Ať už smrt nabízí jakoukoli svobodu, nemůže vynahradit hřmění kopyt tepajících zemi ani plynulou hru svalů přikrytých zářivě hedvábnou srstí v plném slunečním světle. Hřebci bylo souzeno žít a být zkrocen, protože Trionn v sobě neměl tvrdost, která bývá k vraždě zapotřebí.

Seděl tedy dál v nočním tichu, obklopen kočkami a bzukotem cvrčků. Byl zoufalý a přál si mít dost odvahy alespoň na to, rozběhnout se pryč. Ale i kdyby procestoval celý život, kdyby překročil skály a hory v dáli za pouští, vzpomínky a představy by ho pronásledovaly dál, uzavřené v jeho mysli takovým způsobem, z něhož nebylo úniku. Moc cikánské zaříkávačky by ho štípala, ať by se uchýlil kamkoliv, a ztracená duše stříbrošedého hřebce by mu působila bolest bez konce. Stejně jako přítulnosti koček, nedokázal by se nikdy zbavit ani vytrvalosti svých snů.

Nejhlubší a nejhorší trápení mu však působilo, že nedokázal obrátit ostří ani sám proti sobě. Neodrazovala ho bolest ani pomyšlení na smrt, nýbrž podivná jistota, před kterou nebylo úniku, že kočky by tam bez něho zůstaly ubohé a opuštěné. Byly tak moudré, jak jen zvířata mohou být, ale přesto by nikdy nepochopily, proč je opustil jen kvůli ztracené svobodě jednoho koně.

* * *

Svůj ukradený nůž získal řezník zpět až poté, co Enith, vracející se ze svého každovečerního dostaveníčka v seníku, přistihla Trionna na dvorku před kuchyní. Na své řeznické nádobíčko si velice potrpěl a nesnesl pomyšlení, že by se ho kdokoli byť jenom dotkl. Na Trionna dlouho křičel sprosté nadávky a skončilo to jako obvykle trestem ve formě práce navíc. Kuchtík dostal za úkol naostřit všechny ztupené kosy a srpy, které padly za oběť nedávnému sekání šípkových keřů a jiné plevele.

Řezník měl dostatek zkušeností s tím, jak se Trionn dokáže vytratit pokaždé, když má být při zabijačce po ruce, a tak mu tentokrát nehodlal dát ani tu nejmenší příležitost. Nazítří ho proto zavřel v kůlně na nářadí jen s brouskem a vědrem zpola naplněným vodou. Ani kočky se tam za ním nedostaly, přestože s nadějí v očích pořád obcházely kůlnu ze všech stran a dlouho se snažily najít nějakou škvíru, kterou by se mohly protáhnout dovnitř. Nakonec jim nezbylo než se rozladěně uvelebit na prahu a doufat, že je nakonec přece jenom někdo pustí dovnitř.

V kůlně bylo pod střechou vedro k zalknutí. Stavení nemělo žádná okna, a tak s temnotou uvnitř vedla marný boj jen jedna jediná borová louč napuštěná smolou. Trionn se s povzdechem pustil do práce s brouskem. Zapřel si vědro s vodou napevno mezi koleny a začal se potýkat se zubatým ostřím nadobro zničeného srpu. Přitom si dokonale uvědomoval zklamání koček posedávajících venku, jenže nemohl udělat nic, čím by jim jejich trápení ulehčil.

Řezník zavřel dveře zvenčí na petlici a zajistil ji klínem. Bylo jasné, že dokud se pro něho nevrátí anebo dokud náhodou nebude někdo z kůlny potřebovat nějaký nástroj, Trionn se z vězení nedostane. Bylo přitom dost pravděpodobné, že zůstane zavřený ještě dlouho poté, co louč dohoří, ale to mu příliš nevadilo. Skoro všechno stříbrodolské služebnictvo odešlo na pastvinu, a když Trionn pomyslel na důvod jejich shromáždění, zachvátil ho podivný vnitřní třes. Navlhčil si brousek a pokračoval dál zarputile v broušení. Odmítal jenom pomyslet na to, co se neodvratně musí stát, až cikánka soustředí svou moc a využije ji k tomu, aby si podmanila stříbrošedého hřebce.

Ale ať se snažil sebevíc, přesto ten okamžik vycítil.

Melodie cikánčina čarodějnického volání zazněla Trionnovi v hlavě, jako když se rozhoupe zvon a jeho tóny se rozlehnou po kraji. Mokrý brousek mu vyklouzl z dlaní a s cáknutím spadl do poloprázdného vědra. Po nohou Trionnovi stékaly kapky teplé jako krev, ale on už si jejich vlhkost vůbec neuvědomoval. Nevšímal si ani toho, že louč několikrát zablikala a potom nadobro zhasla, takže zůstal klečet uprostřed temnoty. Jeho oči byly v jakémsi podivném vytržení upřeny na pastvinu zalitou sluncem a na postavu mohutného hřebce pohazujícího hřívou, uši natočené dopředu, jako by naslouchal tomu, co se k němu blíží.

Cikánská čarodějnice zopakovala svoje volání, tentokrát v nižší tónině, jako by koně před sebou zkoušela umluvit.

Trionn pocítil, jak se mu tón jejího hlasu odráží v hlavě a rozechvívá snad až samotnou kostní dřeň. Vůbec si přitom neuvědomoval, že mu po zápěstí stéká pramének krve, na místě, kde se jeho ruka bezděky setkala s ostřím srpu.

Trionnův zrak zůstával stále upřen dovnitř, do jeho vlastní mysli, kde viděl koně, který prudce napínal svaly pod zářivě šedivou srstí, jako kdyby chtěl odehnat hejno dotěrných much. Ale žádný hmyz ho teď neobtěžoval. Cikánka stála opřená o ohradu, horní polovinou těla uvnitř, a tiše si broukala zaklínadlo, kterým měla hřebce jednou provždy spoutat. Kůň přitiskl uši k hlavě a zadupal – jindy by v takové situaci už dávno zaútočil, zuby zuřivě vyceněny, a kopyta by duněla o zem.

Cikánčino volání přišlo znovu a vyžadovalo po hřebci poslušnost. A jako kdyby ho zezadu pobídl bič, hřebec vykročil. Postoupil o krok dopředu, poté o druhý, a Trionn sebou v hrobovém tichu kůlny na nářadí, svého vězení, křečovitě zazmítal. Tváře mu pokryl pot a nehty bezmocně zaryl do dlaní. Veškerou silou zaťal pěsti v bláhovém znamení soucitu, o nějž ho nikdo nežádal.

Cikánka teď začala prozpěvovat rytmický nápěv a Trionnovi se z toho zvuku zježily všechny vlasy na hlavě. Roztřásl se a začal sebou škubat úplně stejně jako hřebec; co dříve pociťoval jen jako potřebu, stalo se teď nutkáním, jemuž nebylo možné odolat. Kůň sehnul hrdou šíji. Blížil se k cikánce, ale pod kopyty se mu nezvedal ani obláček prachu. Trionn vnímal cikánčina kouzla jako cosi, co ještě dále zvyšovalo jeho vlastní stísněnost a odloučenost. Bylo to, jako by se skotačící plameny vysoké vatry soustředily do jediné jiskérky. Zalapal jen bezmocně po dechu, který se mu dral z hrudi, zdvíhající se křečovitými záškuby.

„Ne,“ zašeptal. „Ne!“ Oči měl zavřené a už dávno si neuvědomoval, kde to vlastně je.

Ale jeho nahlas vyřčená slova nedokázala na zaříkávadle změnit vůbec nic. Hřebec se dál krok za krokem blížil. Urazil už polovinu vzdálenosti, která ho oddělovala od plotu, a cizí žena, která se opájela pocitem vítězství, slezla z ohrady dovnitř a napřáhla k němu ruku.

Polohlasný hovor služebnictva rozestaveného podél ohrady a vítězný smích stříbrodolského pána, to vše se pronikavě rozléhalo na pozadí hlubšího chvění, které působilo cikánčino volání. Svou oběť jím přitahovala stále blíž a blíž.

Jediný fyzický dotek by zpečetil podrobení stříbrošedého hřebce jednou provždy. Trionn to nějak intuitivně pochopil a toto poznání mu působilo palčivou bolest kdesi hluboko v útrobách. Pak jako by se v něm cosi zlomilo.

Kousl se do rtu a kolena přitiskl k sobě, protože celé jeho tělo zachvátila křeč téže zničující malátností, jakou pocítil pokaždé, když musel být přítomen zabíjení prasete. Jenomže tentokrát byly křeče a bolest, která ho naplňovala, tisíckrát mučivější a silnější. Bojoval o každý další nádech a ze všech sil se snažil uvažovat. Jeho pot se pozvolna mísil s krví tekoucí mu z rány na ruce a aniž si toho byl vědom, odkapával na zaprášenou podlahu, kde vytvářel podivné obrazce.

Hřebec byl už jen jediný krok vzdálen od porážky. Hlavu nesl tak nízko, až se čumákem téměř dotýkal vrcholků stébel trávy. V očích měl tupý výraz, jako by je náhle vůbec nedokázal zaostřit, a jeho ocas byl pokleslý jako u nějakého valacha.

Trionn zakoušel bolest, která mu rvala vnitřnosti a hrozila ho připravit o rozum. Složil obličej do zpocených dlaní a z hrdla staženého křečí se mu vydralo jediné slovo. „Ne.“

Než mohlo Trionnovi puknout srdce, než se čumák velikého hřebce stačil dotknout hnědých prstů nastavené cikánčiny ruky, stříbrodolský kuchtík si hřebce představil takového, jaký býval dříve, jako stvoření děsivé krásy, jehož by se nikdo rozumný neodvážil ani dotknout.

Trionn svým vnitřním zrakem uviděl hřebce opět se vztyčenou šíjí, jak divoce koulí očima a jejich bělma vrhají bílé šípy nenávisti.

Následoval mučivý okamžik, jako kdyby se samotné látky Trionnova těla zmocnil vzdušný vír a rozerval ji na kusy. Nezbýval mu žádný hlas, jímž by mohl vykřiknout, ani žádný pocit sebe sama, kromě poslední jiskřičky vědomí, která se soustředila na stříbrošedého hřebce.

Trionn po kratičkou chvilku zakoušel pocit, jako by tím koněm byl on sám. Jeho smysly byly přemoženy vůní letní trávy a ještě jiným, nepříjemně nakyslým zápachem. Ten patřil člověku, který si dovolil vstoupit, kam neměl. Trionn uviděl hřebcovýma očima ohradu a dav, který se tísnil podél ní a tropil hluk, z něhož mu šla hlava kolem. Pocítil nespoutané napětí, které koněm zmítalo, a téměř dokončené cikánčino zaklínadlo v ten okamžik prasklo jako nit na kolovrátku a zhroutilo se do sebe.

Žena si po celou tu dobu plně uvědomovala rychlost a sílu koně před sebou a ukázala se být hbitější než její předchůdce. Vrhla se k zemi a v poslední chvíli se prosmýkla pod nejnižším břevnem ohrady, zatímco hřebec ze sebe vydal zuřivé zařehtání a vzepjal se nad ní do výše. Jeho stín přeběhl po zástupu přihlížejících, kteří v panice začali ustupovat od ohrady a někteří z nich se už už dávali na útěk. Kopyta se míhala vzduchem – cikánka byla sice už za plotem a v bezpečí, ale v tu chvíli z ní zbýval jen chuchvalec pestrobarevných hadrů. Hřebec se otočil, odrazil se svýma mohutnýma zadníma nohama a odcválal pryč. Rozběhl se do dáli jako zuřivý stříbrný blesk. Hříva mu bujně vlála ve větru a ocasem švihal sem a tam jako válečnou zástavou svíjející se v předtuše bitvy.

Rozzlobené výkřiky pána Stříbrodolu, zanikající v burácení kopyt, se v té chvíli zdály docela nedůležité.

V kůlně na nářadí Trionn pomalu nabyl vědomí a nekontrolovatelně se rozvzlykal. Prst, který si před chvílí rozřízl o srp, ho teď pekelně štípal, protože se mu do otevřené rány dostal slaný pot. Omyl si tedy zranění vodou z vědra a přitom si uvědomil, že se cítí k smrti unavený. Každý nádech ho v prsou zabolel, jako by musel pěšky dohánět cválajícího koně. Skutečnost, že nikam neběží, nýbrž jenom klečí na podlaze uprostřed kůlny, se mu v té chvíli zdála neskutečná. Trionn nepřestával vzlykat, ale dokázal se alespoň odplazit o pár kroků dál, kde se mohl opřít zády o srolovanou pytlovinu, která se na jaře používala k přikrývání semenáčků, aby je nespálily mrazíky. Vlhké vlasy se mu přilepily na čelo a kuchtík pozvolna upadl do bezesného zapomnění, připomínajícího bezvědomí více než spánek.

* * *

Den se pomalu chýlil ke konci, když Trionna probudil silný úder do tváře. Prudce se rozkašlal a vzhlédl vzhůru. Přestože ho okamžitě oslnila zář večerního slunce, dopadající do kůlny dokořán otevřenými dveřmi, jasně nad sebou rozeznal mohutnou řezníkovu postavu.

„Zatracený lenochu,“ zakřičel na něho muž z plných plic. „Sedíš tu hodiny a hodiny a neudělal jsi vůbec nic! Mělo mě napadnout, že tu celý den prospíš, když tě nechám!“

Trionn se malátně opřel o ruku, zamrkal a sáhl si na tvář, která ho po řezníkově ráně bolestivě pálila. Rozhlédl se kolem dokola, kde se schovávají kočky; nepochyboval, že jeho čtyřnohé přítelkyně využily příležitosti vtrhnout dovnitř, jakmile řezník rozrazil dveře.

Po kočkách nebylo nikde ani památky.

Poprvé v celém svém životě, kam až se dokázal upamatovat, byl teď Trionn úplně sám. Jeho kočičí kamarádi byli ti tam. Na kamenném prahu kůlny neseděla jediná kočka, jen řezník na něho ještě pořád řval nesrozumitelné nadávky.

Trionn sice míval potíže skoro pokaždé, když měl sám promluvit, ale zato dokázal velice dobře neposlouchat druhé, pokud o to sám nestál. Promnul si ruce, aby tak zahnal chlad, který mu pronikal pod kůži. Kočky mohly utéct před řezníkovým řevem, jenže to ještě nic nevysvětlovalo. Ať se totiž Trionn díval sebepozorněji, ve stínu za hromadou pytlů na osivo nerozeznal ani jedinou, a žádná kočka se s ušima přitisknutýma k hlavě neschovávala ani pod hromadou lopat.

Více než všeho ostatního se teď Trionn začal děsit okamžiku, kdy bude muset vyjít z kůlny ven.

„Měl jsem ti raději vylít na hlavu vědro studené vody, parchante jeden, abych tě nějak dostal z té tvé věčné otupělosti!“ Řezník popadl vědro za ucho, aby alespoň opožděně vyplnil svou hrozbu, ale náhle se v kůlně rozječel ještě druhý hlas.

„Tady jsi, Trionne,“ řičel teď pro změnu kuchař, a jak se jeho tlustá postava objevila ve dveřích, v kůlně se znatelně zešeřilo. „Celé odpoledne koukám po kočkách, abych viděl, do jakých děr zrovna zalézají, a ty se hodiny schováváš tady!“ Kuchař si ani nevšímal řezníka, který měl s jeho kuchtíkem vlastní účty, a místo toho přistoupil k Trionnovi a popadl ho za zápěstí. „Pohyb, ty líný lumpe. Čeká tě hromadu hrnců, které se musí vydrhnout, a co se ta podvodnická přičmoudlá ženská někam ztratila a nikdo ji nemůže najít, pán rozhodně nemá náladu.“

Řezník zvedl hlavu a na okamžik zapomněl jak na Trionna, tak i na nenabroušená ostří srpů a kos. Postavil vědro rázně zpátky na místo, až se z něho rozstříkla voda. „Takže je to pravda? Ta ženská byla šarlatánka?“

„No, každopádně vzala nohy na ramena, takže co by mohla být jiného?“ Kuchař chytil Trionna, který se neochotně vydal na cestu ke dveřím, hrubě za límec, aby mu snad neutekl. „Pán za ní poslal jízdní stráže a ty už si ji najdou. A až ji chytí, počítám, že se asi bude věšet.“

„A co ten kůň?“ zeptal se řezník, zamyšleně vylovil brousek z vědra s vodou a natáhl se po nenabroušeném srpu. „Co se teď stane s tím hřebcem?“

„Z toho bude maso pro psy,“ odpověděl kuchař za sebe, aniž přitom uvolnil sevření. „Kapitán stráží dostal příkaz, aby tu bestii sprovodil ze světa lukem a šípy, jakmile začne být v psinci potřeba koňského masa.“ Pak si uvědomil, že se kuchtík ani trochu nemá k tomu, aby vyrazil do práce, a to mu připomnělo, proč tam vlastně přišel. „Je ti špatně z horka, kluku? Raději se dej dohromady a padej, poněvadž jinak dostane tvé kosti ras spolu s tím, co zbude z toho ďábelského hřebce.“

Trionn byl zcela ponořený do pochmurných myšlenek, o nichž vzteklý kuchař nemohl mít ani tušení. Vyklopýtal tedy dveřmi od kůlny na dvorek, ale když byl venku, v ústrety se mu nerozběhla jediná kočka. Dokonce ani světle žíhaný přitloustlý kocour, který se vyhříval opodál na zídce. Trionna pozvolna opustila hrůza, jež ho ještě před okamžikem svírala, a místo ní se mu v duši rozhostila naprostá netečnost. Mechanicky odpovídal na kuchařovo stálé postrkování a cloumání a nechtěl vědět, co všechno se změnilo za těch pár hodin, kdy seděl zavřený v kůlně na nářadí a cikánka tak neuvěřitelně selhala při pokusu zkrotit hřebce, který zabíjel lidi.

Před Trionnem se objevily dveře do kuchyně. Na schodu tam posedávali dva velcí psi s bílými čumáky, vyhublí a vyděšení, ale ne příliš staří či hrdí na to, aby se styděli žebrat o zbytky. Enith se opřela o zárubeň dveří, aby jim ukrojila kousek salámu. Oba psi zaklonili hlavy a upřeli na ni vděčné pohledy svých vlhkých hnědých očí.

Trionn ztuhl a roztřásl se tak, že skoro nedokázal udělat krok.

„Co je to s tebou zase, kluku zatracená?“ vybuchl za ním kuchař a postrčil Trionna kupředu. Trionn se vykroutil ze sevření kuchařovy tučné ruky a udělal několik váhavých kroků. Přestože měl stále ještě potíže s dýcháním, z úst se mu vydralo zaúpění.

Psi okamžitě ztuhli a otočili hlavy k němu. V okamžiku, kdy spatřili Trionna, úplně zapomněli na Enith i na její salám. Ihned vyskočili a dlouhými skoky se rozběhli k chlapci, vrtěli ocasy a ve svých starých kalných očích neměli nic než naprosté nadšení.

Trionn před jejich náporem o krok ustoupil a jeho zděšení dosáhlo takové míry, že z něj vyšlo několik slov. „Ne,“ zakrákoral těžce, „to ne!“ Ale psi mezitím doběhli až k němu a radostně poskakovali kolem. Nadšeně kňučeli a očichávali mu ruce, jako kdyby vítali ztraceného přítele, kterého dlouhá léta hledali.

„Co se to tady, u všech všudy, děje?“ vyštěkl kuchař, kterému už z toho začínala jít hlava kolem. Odstrčil od sebe kuchtíka i psy a pozvedl ruce, které se mu nervózně třásly. „Vždycky se kolem tebe přece motaly kočky.“ A obviňujícím tónem pak ještě dodal: „Anebo se pánovy feny už taky zbláznily?“

Enith si strčila ukrojený kus salámu sama do pusy a přemýšlivě žvýkajíc poznamenala: „To se mi ani trochu nelibí. Skoro jako kdyby ta cikánka zaříkávala psy místo toho hřebce.“ Pak se zadívala přímo na Trionna. „Nikdy jsi neřekl, že umíš mluvit.“

„Ale ano, to víš, že umí,“ odvětil místo Trionna kuchař. „Jenom to strašně nerad dělá. Když byl malý, dostával od rodičů co chvíli výprask, že je paličatý. Nikdy v životě neudělal nic, co by stálo za to.“ Zvedl nohu a nakopl nejbližšího psa, který vyděšeně zakňučel a odskočil stranou; úkryt hledal mezi Trionnovýma nohama. Když se ho zvíře dotklo, shrbený kuchtík ucukl. Rozhovor, který kolem něho vedli, podle všeho vůbec nevnímal.

„Tak konec hloupostí, Trionne,“ vykřikl na něj znovu kuchař. „Hrnce jsou pořád stejně špinavé, a ty tu jenom stojíš a chováš se jako úplný blázen.“

„Jestli jen předstírá, že je hlupák, tak třeba hloupý vůbec není,“ poznamenala Enith, zatímco kuchař strkal váhajícího kuchtíka směrem ke kuchyňským dveřím. Poodstoupila pohrdlivě stranou, aby mohli projít, a když ji míjeli, zeptala se: „Jsi hlupák?“

Trionn neodpověděl.

Psi se ze všech sil snažili dostat dovnitř Trionnovi v patách, a tak na ně Enith s kuchařem začali ječet, aby je odehnali. Než dostali oba psy ze dveří, nemohli na okamžik věnovat pozornost ničemu jinému. Když se jim však konečně podařilo dveře přirazit, zjistili, že Trionn se poslušně a ztrápeně nevrátil do svého kouta k hrncům, jak měl nařízeno.

„Vyklouzl ven zadními dvířky,“ prozradilo jim ihned páže, které líně posedávalo u stolu a rovněž žvýkalo kus salámu. Poté vrhlo na Enith úsměv plný naděje; Enith se nasupeně zamračila, ale než stačila říct něco pádného, vybuchl zuřivým hněvem kuchař.

„Donutím vás oba, abyste tu celou noc drhli hrnce,“ zařval zběsile a zahrozil pážeti pěstí.

Páže se zahihňalo, jako kdyby ta hrozba byla míněna jen v žertu. O minutu později však už sedělo u Trionnových necek a proklínalo zápach korbelů a talířů, jež dostalo za úkol umýt ve vodě pokryté vrstvou špinavého tuku.

* * *

Trionn byl už dávno z doslechu, a tak se hádka v kuchyni odehrávala mimo jeho pozornost. Uháněl, jako by mu za patami hořelo. Ať však přišel kamkoliv, kočky se před ním vždycky rozutekly na všechny strany. Svou pozoruhodnou citlivostí okamžitě rozpoznaly, co v něm podivný dar zaříkávačky koní probudil. Kůň se jejímu zaříkávadlu dokázal vyrvat jen díky jeho vlastnímu volání, a kočky se lidem s takovým nadáním úzkostlivě vyhýbají. Trionn zakoušel bolest, jaká se nedá slovy vyjádřit. Spolehlivé teplo, které mu kočičí tělíčka odjakživa poskytovala, bylo teď pro něho navždy ztraceno, a všechno jen kvůli touze, kterou toho odpoledne pocítil a ve své nevědomosti se jí nedokázal ubránit. Vždyť neměl ani tušení, že by se měl bránit!

Trionn v kůlně na nářadí pocítil vášnivou touhu, aby byl hřebec ponechán svobodný, a ani na okamžik ho přitom nenapadlo, že by ho taková touha mohla sama o sobě trvale poznamenat. Zuřivě si odmítal připustit, co kočky okamžitě poznaly, a i psi mu to dávali svým bezmyšlenkovitým podlézáním najevo: vlohám zaříkávačky koní se záhadným způsobem postavil do cesty jeho vlastní zásah. Přitom se ho ale dotklo její tajemství, a Trionn neměl tušení, zda se důsledky toho okamžiku dají ještě nějak zvrátit. Přestože ho při každém nádechu pálilo v prsou a svaly ho bolely, uháněl dál a bláhově tak plýtval silami, jež mu ještě zbývaly. Nevyhnutelný závěr se tím nijak neměnil. Až bude správce psince potřebovat, zažádá si o koňské tělo a šíp lovce opustí tětivu. Ať běžel stříbrodolský kuchtík, jak daleko chtěl, ta představa ho stále pronásledovala a zaháněla do kouta. Pořád před sebou viděl krev na trávě a výkřik hřebcova umírání se dunivě rozléhal jeho myslí.

Když konečně padl soumrak, Trionn seděl jen nedaleko od hřebcovy pastviny, schoulený na mezi s hlavou v dlaních. Rozhodl se, že vypáčí zatlučenou bránu ohrady, přestože se takovým zoufalým činem ve skutečnosti zhola nic nezmění. Dostane-li se stříbrošedý hřebec na svobodu, věci se tím naopak ještě o mnoho zhorší. Bude krást klisny ze všech stájí kromě těch nejpevnějších a zabije každého blázna, který mu v tom bude chtít zabránit. Nakonec ho však lovci stejně dostanou. Zadrnčí tětiva a šíp vypuštěný rukou zkušeného lukostřelce ho připraví o život, avšak stane se tak alespoň na svobodě, ve chvíli, kdy poběží volný a nevázaný ve vší své hrdosti a nádheře.

Jestliže stříbrodolský kuchtík sám unikne zuřivosti koně, jehož se rozhodl osvobodit, jaký trest může za takovou opovážlivost očekávat z rukou pána Stříbrodolu? To si vůbec nedokázal představit. Ztráta blízkosti koček ho však zasáhla tak tvrdě, že mu na tom již nezáleželo. Trionn o svůj vnitřní klid už dávno přišel kvůli obavám, jež si dělal o osud hřebce, a duševní bolesti, kterou teď právě zakoušel, se jakékoli jiné utrpení mohlo jen stěží vyrovnat. Bylo zapotřebí jen vydržet na místě až do noci, dokud nenastane nejtemnější okamžik před východem měsíce.

Ptáci postupně umlkali a cvrčci spustili svůj každovečerní koncert. Na pozadí nenápadných zvuků noci slyšel Trionn zvon, který svolával nádeníky z pole k večeři. Přes nedaleké mokřisko viděl zář mnoha svící, tak marnotratně zažehnutých v panském domě. Hostina pokračovala bez ohledu na to, že cikánka ve své snaze neuspěla – urození hosté si nemínili kazit něčím takovým hostinu. Jenže Trionnovi už na rozhazovačnosti nového pána Stříbrodolu pramálo záleželo. Jakmile se jednou pevně rozhodl, co podnikne, v duši se mu opět rozhostil alespoň částečný klid. Seděl dál na mezi a pozoroval hvězdy tiše zářící nad ním. Jízdní stráže byly roztroušeny po kraji a pokračovaly v hledání zmizelé cikánky, takže strážných na usedlosti zbývalo jen málo a museli stát daleko od sebe.

Denního světla valem ubývalo. Ve větru bylo slyšet, jak se Enith kdesi zasmála; páže křičelo zuřivé kletby na kuchaře a kapitán zrovna nadával ozbrojenci, který si dovolil na stráži zdřímnout. Dlážděný dvorek před kuchyní byl prázdný, protože většina lidí seděla někde v teple u večeře. Trionn se rozhodl, že pro něj nastala ta pravá chvíle. Celý se zpotil napětím a vlhký pot ho teď studil, zatímco se plížil směrem k hřebcově pastvině. Kousek od ní byla hromada listí a posekaného dříví – nechali ji tam sloužící, kteří dostali za úkol vyčistit pole od plevele. Trionn si vybral pořádnou dubovou větev, otrhal z ní listí a sedřel kůru. Pak vyrazil k bráně ohrady, která byla před mnoha měsíci zatlučena hřebíky, aby se nedala už nikdy otevřít. Stalo se tak poté, co starý pán Stříbrodolu rozhodl, že hřebec má právo žít bez lidských zásahů – kdo by si na něco takového ještě pamatoval?

Nikdo Trionna nezastavil, žádný jezdec se nevynořil zpoza stromů a nevyzval ho, aby vysvětlil, co tam pohledává. Trionn postupoval cílevědomě kupředu, příliš strnulý, než aby si sám uvědomoval, že váhá. Před ním se tyčila brána, její zlověstný profil zřetelně viditelný proti širé pastvině zalité jen nejasným světlem hvězd. Trionn vsunul větev pod těžká prkna, jimiž byla brána zatlučena, prudce se nadechl a ramenem se vší silou opřel do své primitivní páky.

Hřebíky už byly úplně zrezavělé. Ty, které byly Trionnově dubové větvi nejblíže, sice se zaskřípěním povolily, ale ostatní se nepohnuly ani o kousek. Suché, větrem ošlehané dřevo odolávalo Trionnově tlaku s hlasitým praštěním. Takový zvuk musel ovšem zanedlouho přilákat hřebce. Všichni koně jsou od přírody zvědaví a Trionn to o nich dobře věděl. Páčil dál, ještě zuřivěji a zoufaleji, až mu nohy najednou začaly ujíždět po rosou promáčené trávě, takže se musel pořádně zapřít patami, aby neuklouzl. Bylo jasné, že mu nezbývá o mnoho více než několik vteřin, potom hřebec vydá svůj mocný válečný pokřik a jeho řehtání bezpochyby přiláká pozornost jízdních stráží. Kdyby stříbrodolského kuchtíka přistihli, jak se pokouší vypáčit bránu, srazili by ho k zemi a jako zloděje koní by ho bez milosti a bez soudu zabili.

A vůbec by přitom nezáleželo na tom, že dotyčný kůň je zuřivá bestie a kdyby o něj pán přišel, jedinou škodu by utrpěli jeho psi. Správce psince by měl v tom případě smůlu, protože kdyby hřebec uprchl, bylo by zrovna tak pravděpodobné, že bude zabit na pozemcích nějakého jiného šlechtice, který si pak bude na jeho mrtvé tělo dělat nárok jako na náhradu za škody, které kvůli němu utrpěl. Správce psince by kuchtíka ztloukl do bezvědomí, kdyby se dozvěděl, že to byl on, kdo jeho psy připravil o spravedlivý podíl.

Trionn se opřel bokem o svou větev a v očích ho začal pálit pot stékající mu po čele. „No tak,“ zavrčel na hřebíky, které se konečně pomalu pohnuly, „povolte přece!“

Zrezavělá ocel však na žádné domluvy nedala; tvrdá dubová prkna by snad bylo možné rozštípnout, jenomže zlomit prostě nešla. Trionn udeřil pěstí do brány v gestu marnosti, ale potom zastrčil větev pod nejspodnější prkna a začal páčit s novou silou.

Zapřel se, jak nejvíce to šlo, až ho svaly po celém těle rozbolely samým úsilím. Nejnižší prkna povolila a rozpadla se na ostré třísky. Trionn nasadil páčidlo o kousek výš, a s každým okamžikem očekával blížící se dunění kopyt rozzuřeného hřebce – po něm by následovalo hryznutí, které dokázalo rozdrtit kosti. Práce už trvala příliš dlouho. S každou další vteřinou strávenou páčením se Trionnovy nervy napínaly víc a více; měl pocit, že už to dlouho nemůže vydržet. Zatočila se mu hlava, a teprve potom si uvědomil, že mimovolně zadržuje dech. Trionn znovu trhl páčidlem a několik dalších hřebíků se uvolnilo; strach teď jako by násobil jeho sílu. Potřeboval si odpočinout, jenže neměl odvahu přerušit práci ani na jediný okamžik. Čekalo ho už jen poslední, nejvyšší prkno.

Vtom pocítil na rameni jakýsi dotyk. Trionn se vyděsil a vyjekl tak nahlas, že všichni cvrčci okolo najednou zmlkli. Větev, kterou používal jako páčidlo, mu vypadla z rukou a s tichým zaduněním dopadla do trávy. Tu hřebec ustoupil o půl kroku zpátky a zafrkal.

Chlapec a kůň zírali jeden na druhého; oba by ze všeho nejraději vzali nohy na ramena a rozběhli se co nejdál pryč.

Trionn si olízl suché rty. Měl takový strach, že vůbec nebyl schopen pohnout se, takže zůstal stát jediný krok před branou, poprvé po mnoha letech téměř otevřenou. Myšlenky mu cválaly kupředu stejnou rychlostí, jakou mu tepalo srdce. Kdyby se sehnul, aby sebral ze země svou větev, hřebec by ho mohl jediným kopnutím zabít, a jestli se otočí, aby se rozběhl pryč, bude tím riskovat, že ho kůň zezadu kousne a způsobí mu zranění, jehož následky ponese po celý život. A podaří-li se mu utéct, zůstane za ním zpola otevřená brána, a to by znamenalo konec všech plánů a nadějí.

Hřebec ozářený světlem hvězd zadupal, zastříhal ušima a pohodil hlavou. Dlouhá tmavá hříva mu splývala po krku, jako by ho někdo polil inkoustem. Znovu zafrkal a nejistě pokročil dopředu – ze všeho nejvíc ho podle všeho zajímalo, co to tam Trionn vlastně provádí.

Stříbrodolský kuchtík ho pořád ještě pozoroval naprosto neschopen pohybu; kůň zatím hlavou posunul několik uvolněných prken na stranu a zase zpátky.

„Dobrý bože,“ pokusil se ze sebe vypravit Trionn, jenže nevyšla z něho ani hláska. Zpočátku nemohl uvěřit vlastním očím, ale postupně mu začalo docházet, že v hřebcově chování teď není ani stopa jeho obvyklé zuřivosti. Trionna zachvátil podivný, nepřirozený třes od hlavy až ke špičkám nohou, avšak po chvíli povolil a chlapec se aspoň trochu uvolnil.

Hřebec protáhl hlavu dírou po vytrhaných prknech v bráně a pozorně Trionnovi očichal rukáv. Pak ho teplými koňskými pysky zatáhl za látku košile a znovu zvědavě zafrkal – Trionna zasáhla do obličeje vlhká sprška.

„Dobrý bože,“ zopakoval Trionn, tentokrát už slyšitelným šepotem, i když hrdlo měl ještě stále stažené strachem. Všechny jeho dosavadní předpoklady se ukázaly být zcela chybné. Koneckonců, nedal hřebci nejmenší důvod, proč by proti němu měl uplatnit svou divokou přirozenost – ani ten nejmenší. Kuchtík ve své obrovské, nevýslovné nevědomosti udělal něco mnohem horšího: rozbil cikánčino zaklínadlo jiným, které bylo jeho vlastní.

Stříbrošedý hřebec, jenž býval zabijákem, teď poslouchal jen jeho.

Trionn se shýbl a v rosou zmáčené trávě poslepu nahmatal dubovou větev, kterou předtím v záchvatu hrůzy upustil. Znovu se roztřásl a všecek se zpotil, ale nakonec dokázal povolit i poslední prkno; brána teď byla úplně volná. Stříbrošedý hřebec mu mezitím oddaně očichával vlasy a funěl do ucha. Když povolily i zbylé hřebíky, Trionn rukama vyrval poslední rozbité prkno. Obrovské stvoření na chlapce vážně pohlíželo očima schovanýma za pramínky hřívy, která mu padala do čela. „Běž!“ rozkázal koni a díval se přitom stranou, poněvadž nedokázal snést pohled na hřebce, který teď k němu pociťoval naprosto bezvýhradnou důvěru. „Vypadni odtamtud!“

Hřebec pozorně naslouchal jeho hlasu, ale nepohnul se ani o krok.

„Oni tě zabijí!“ Trionn zoufale zamával rukama. „Běž!“

Veliká tvrdá koňská hlava mu narazila do lokte.

„No tak, zmiz přece!“ vykřikl znovu Trionn. Zapotácel se a zmateně ustoupil o několik kroků. Ani v nejhorším snu by ho jistě nenapadlo, že se jednou bude muset bránit před přátelstvím a přítulnou dotěrností právě tohoto hřebce.

Koně netrápí žádné lidské ohledy, a tak hřebec pokorně následoval Trionna s nozdrami rozšířenými přátelským frkáním a přitom si dával největší pozor, aby mu snad nějak neublížil. Chlapec, jehož nevědomé volání se hřebce tak osudově dotklo, ustupoval, jak nejrychleji dovedl, jenže hřebec šel dál za ním, beze spěchu, ale ve svém koňském odhodlání zcela neochvějný. Trionn si opožděně uvědomil, že pokud na něho nezačne doopravdy nahlas křičet nebo ho nepraští klackem přes tlamu, hřebce od něho nic na světě neodežene. Kdyby však pozvedl hlas, nepochybně by tím přilákal pozornost jízdních stráží, a uštědřit koni skutečnou ránu, to by byla podlá zrada, jaké by se prostě nemohl dopustit. Kůň za ním nebyl divoký, ale nebyl ani krotký ve vztahu ke komukoli, kromě Trionna samého. Hřebec tak nyní představoval větší problém než kdykoli předtím.

Trionn byl ke koni připoután, a tak nemohl připustit, aby si běžel po svých, protože tak by ho nakonec někde zahnali do kouta a skončil by jako maso pro psy.

Stříbrodolský kuchtík usedl na trávu pastviny a zasmušile zíral na své vlastní boty. Byly už tak obnošené, že mu z nich pomalu lezly prsty na nohou, a tudíž naprosto nevhodné na tak dlouhý pochod, jaký měl nyní podle všeho před sebou. A až přijde zima, jejich kůže mu uhnije přímo na nohou. Jak si jen dokáže ukrást či vyžebrat dost na to, aby se mohl postarat o koně? Ale takové starosti byly prozatím zcela bezpředmětné, přinejmenším dokud se mu nepodaří ukrýt tak nápadné a drahocenné zvíře, aby ho neobjevily stříbrodolské stráže.

Vycházející měsíc začal prosvítat stromy lemujícími obzor. Nebyl čas na to, dávat bránu zase do pořádku a vymýšlet nějaký rozumný plán útěku. Do sedícího Trionna strčil teplý koňský čumák. Když ho po chvíli na uchu zašimraly zvídavé koňské pysky, kuchtík tiše zaklel. Kůň zvedl šíji, jako by ho to překvapilo.

„To mi tedy řekni, co si mám teď počít,“ řekl Trionn nahlas – více slov vyslovených jediným dechem, na což obvykle potřeboval dlouhé týdny.

Nakonec vstal a vydal se na cestu. Mohutný hřebec následoval hned v jeho stopách a za svou poslušnost se nestyděl o nic víc než pes zbožňující pána, který ho před okamžikem nakopl.

„Byl jsi divoký,“ obvinil koně Trionn s hořkostí v hlase. „Líbilo se ti to tak, pamatuješ?“

Kůň si hlasitě odfrkl a Trionn si musel už poněkolikáté otřít šíji.

Cesta se za houštinami obklopujícími Stříbrodol vinula do dálky, většinou mezi poli nájemců půdy. Byla prašná a na mnoha místech vymletá, jak po ní den co den projížděly vozy obchodníků se zeleninou, spěchajících před úsvitem na trh. Nyní, když všichni nádeníci spali a většina urozených popíjela víno v pohodlí hodovních síní ozářených voskovými svícemi, liduprázdná cesta se vinula do dáli jako tenká stříbrná stužka. Běžela do krajů, o nichž Trionna nikdy nenapadlo, že by je měl kdy v životě navštívit. Pociťoval čím dál větší hlad, byl velmi unavený a beznadějně ztracený všude, kromě svého koutku v kuchyni, kde na něho spolehlivě čekaly hrnce a necky se špinavou vodou. Kráčel dál a hlavou se mu honily neveselé myšlenky, zatímco hřebec se popásal na zarostlém okraji cesty a mezi sousty šťavnaté trávy vždy chvíli klusal, aby se mu chlapec neztratil z dohledu.

Čas od času hřebec chlapce jemně postrčil čumákem anebo ho svými pysky hravě zatahal za rukáv košile. Trionn věděl, že kdyby se jen na okamžik otočil, znovu by zůstal zcela ohromen nádherou stvoření, jež ho tak poslušně následovalo. A znovu by si při té příležitosti plně uvědomil, co všechno se změnilo v onom prchavém okamžiku, kdy mu v duši cikánčino čarodějnické volání zanechalo bolest a prázdnotu, kterou snad nic na světě nemůže naplnit.

„Já jsem ten poslední, komu bys měl důvěřovat, že se o tebe jaksepatří postará,“ vykřikl nakonec podrážděně.

Cesta vedla dál přes dřevěnou lávku. Když na ni chlapci v patách vkročil i hřebec, rozlehlo se dunění jeho kopyt v okolním tichu jako kanonáda.

Několik kroků před nimi pod lávkou cosi zašustilo. Na okamžik byl vidět pohybující se nejasný stín a hřebec polekaně o několik kroků ustoupil. Hned však znovu pozvedl šíji, přitiskl uši k hlavě a s vyceněnými zuby podnikl předstíraný útok proti neznámému nebezpečí. Trionn se nejprve hrozně vyděsil, ale potom ve tmě rozeznal cosi, co vypadalo jako ranec strakatých látek, který se pomalu vynořil z křovisek pod lávkou.

Měsíční světlo vzápětí odhalilo malou ženskou postavu, která se tvářila nade vši pochybnost podrážděně. „U krve mé matky! Tak to jsi byl ty, kdo srazil mé volání!“ Z jejího oválného obličeje čišela zloba a Trionn si uvědomoval, že právo je zcela na její straně. „U všech pekelníků, proč jsi mi to udělal, kluku zatracená? Navěky jsi mi zničil pověst!“

Hřebec za Trionnem vyrazil divoké zařehtání a střemhlav zaútočil. Ale žena byla o zlomeček vteřiny rychlejší, a tak se v poslední chvíli dokázala přehoupnout přes zábradlí lávky na vnější stranu. Přitom ani na okamžik nepřestala křičet: „Odvolej ho, ty hlupáku! Nebo si nás za chvíli někdo všimne a budeme viset na nejbližším stromě jeden vedle druhého jako zloději.“

Trionn slovům odjakživa nedůvěřoval, a tak jen pokrčil rameny a ukázal prázdné dlaně.

Žena na něj v odpověď zaječela několik nadávek v nesrozumitelném jazyce cikánů z kopců. „Máš neobvykle silné nadání, aspoň na kluka, který nemá ani nejmenší představu, co vlastně dělá.“ Její sžíravá poznámka však zůstala nedokončena, protože hřebec obnovil útok. Zaříkávačce nezbylo než se schovat ve tmě pod lávkou – koňské zuby se sevřely na místě, kde měla ještě před okamžikem zápěstí. Cikánka zmizela a hned nato dopadla s cáknutím doprostřed potoka.

„Polož na něj ruku,“ nakázala Trionnovi znechuceným tónem, jako by si přinejmenším právě zvrtnula kotník na kluzkém kamenu v potoce. „Kůň pocítí tvůj dotek a tvým prostřednictvím bude vědět, že ti nechci nijak ublížit.“

Trionn měl strach přiblížit se k té zuřivě podupávající mase koňských nervů a svalů, která uměla zabít člověka jako nic a také už to v minulosti několikrát udělala. Avšak dunění koňských kopyt po lávce se prostě nedalo déle snášet; bylo potřeba s ním něco udělat. Trionn se pokusil uklidnit nejdřív sám sebe a pak nejistě napřáhl ruku. K jeho překvapení a zděšení hřebec ten pohyb zřejmě očekával a otočil se k němu, aby chlapci dotyk usnadnil. Obrovské stvoření dopadlo zpátky na všechny čtyři, sklonilo šíji a zafunělo Trionnovi do dlaně.

Na vzdálenější straně lávky se z houštiny šípkových keřů pracně vymotala cikánka, šaty ještě potrhanější než předtím a teď navíc skrznaskrz promáčené. Prohlížela si podivnou dvojici stojící uprostřed lávky, bázlivého chlapce a hřebce vyšlechtěného, aby nosil vladaře. Její dlouhý pohled byl čím dál tím soustředěnější a zamyšlenější. Měsíční světlo se odráželo od kapek vody, stékajících z jejích hadrů, až se blyštěly jako hrst nazdařbůh rozházených diamantů.

„Máš výjimečný dar pro práci se zvířaty,“ zauvažovala cikánka nahlas. „Předpokládám, že také umíš jezdit na koni.“

Trionn se na ni podíval, jako by právě vyřkla smrtelnou urážku, a hřebec ve stejném okamžiku vyrazil varovné zafrkání.

Cikánská čarodějnice potřásla hlavou a začala si kroutit sukni, aby z ní vymačkala alespoň trochu špinavé vody. Posléze si povzdechla a znovu se narovnala. Trionn se snažil čelit jejímu dlouhému pohledu, i když mu z něho běhal mráz po zádech a kolena se mu třásla.

Čáry cikánských zaříkávačů koní se dají použít nejen proti zvířatům. Když žena konečně promluvila, zaznívalo v jejím hlase břitké ostří hrozby. „Jestli jsi nikdy nesnil o tom, že tenhle kůň bude tvůj a že na něm budeš jezdit, proč jsi mi ho tedy, ve jménu všech tajemství, vyrval?“

Trionn polkl naprázdno. Bylo mu jasné, že pro něj teď není úniku. Bude muset uvolnit stažené hrdlo a přinutit jazyk, aby dal dohromady aspoň několik srozumitelných slov. „To jsem neudělal!“ vyhrkl prudce. „Chtěl jsem, aby hřebec zůstal divoký.“ A aniž si to přál, naplnily se mu oči slzami zrozenými ze studu. Jemu, poslednímu ze všech lidí, který by žil proto, aby čemukoli vládl, bylo souzeno stát se tím, kdo zničí bujnou nezávislost stříbrošedého hřebce.

„U krve mé matky!“ zaklela cikánka hlasem, který přecházel do smíchu. „S nadáním, kterému se to mé nikdy nevyrovná, jsi chtěl zůstat obyčejným kuchtíkem a drhnout nádobí? Určitě ti kočky skákaly do kolébky od chvíle, kdy ses narodil, a nikdo nevěděl, co to znamená.“

Trionn přikývl a znovu polkl – působilo mu to skoro bolest. „Nenávidím se. Za to, že jsem spoutal duši toho hřebce.“

Cikánka se znovu skoro neslyšně zasmála. „Jenomže to jsi přece neudělal. Vůbec ne.“ Kategorický tón jejího hlasu měl Trionnovi zřejmě dodat odvahy, ale kuchtík ze Stříbrodolu se místo toho ještě víc vyděsil. Cikánka pustila z ruky promočený lem sukně a usedla do prachu podél cesty. Hlavu složila do jemných, skoro elfích rukou. „Chlapče, teď mě poslouchej. Tomu koni jsi neublížil, ani v nejmenším. Jediné, co jsi udělal, bylo, že jsi mezi ním a sebou vytvořil spojení. Je teď tvým nejlepším přítelem, a ještě víc než to. Tvé myšlenky se mísí s jeho. Naučím tě postupně, co to všechno znamená, ale jednu věc musíš pochopit teď hned. Zavolal jsi ho a on ti odpověděl jen ze své vlastní svobodné vůle. Jeho zuřivost byla přemožena hloubkou tvého soucitu, a dokázat takovou věc, to už něco znamená. Věř mně, poněvadž vím, o čem mluvím. Také jsem se toho koně dotkla, a nedůvěra byla v jeho srdci příliš hluboko. Porazil jsi mě, a to nebylo náhodou ani omylem. Tvé schopnosti jsou zkrátka větší než moje. Tenhle hřebec od svého zrození naslouchal a čekal jen na tvůj hlas, aby ho řídil.“

„Jenže já nechápu, jak se to mohlo stát!“ vykřikl Trionn, zcela zdrcen pod tíží svého neštěstí. „Pocítil jsem tvé volání a bolelo mě to!“

Cikánka na něj v odpověď tentokrát vykřikla. „Bolelo jen tebe, chlapče, protože nebylo určeno tvé duši!“ Pak se však její chování z ničeho nic zase zklidnilo, takže promluvila s vlídností, jakou od ní Trionn neočekával. „Dobře vím, jak jsi zmatený. Avšak teď zrovna je ze všeho nejdůležitější, že jestli budeme chyceni – spolu nebo každý zvlášť – pán Stříbrodolu neodpustí ani tobě, ani mně. Až zjistí, že jeho divoký hřebec je ten tam, bude si samozřejmě myslet, že jsem úkol, kvůli němuž pro mne poslal, přece jen splnila. Bude si jist, že to všechno okolo byl jenom čarodějnický trik: Sama jsem zařídila, že proti mně hřebec na pastvině zaútočil, abych s ním potom mohla snadněji utéci. Musíš pochopit, chlapče, co jsi způsobil. Vinu za hřebce, kterého sis povolal, budou dávat mně. Budou mě pronásledovat, až mě chytí a oběsí jako zlodějku koní.“

Cikánka ani trochu nepřeháněla. Trionn si až příliš dobře pamatoval, jak holohlavý muž varoval pána Stříbrodolu, že k hřebci rozhodně nemá volat žádného cikána. Řekl mu tehdy, že takový cikán ukradne hřebce, který má být zkrocen, hned jak bude dost krotký na to, aby se dal odvést. Kuchtík nejistě zabloudil prsty do teplé hřívy stříbrošedého hřebce vedle sebe. „Tak co budeme dělat? Neumím vůbec nic kromě umývání hrnců.“

Cikánská zaříkávačka koní si povzdechla. „Tak to vypadá, že se ze mne ještě nakonec stane napomáhačka zloděje koní.“ Pokrčila rameny, vstala a rozesmála se podivně zvonivým smíchem. „Může být, že mě kat shledá vinnou. Ale řekla bych, že mé schopnosti budou stačit na to, abych od nás jízdní stráže udržela dostatečně daleko. Jestli budeme mít štěstí, schovám nás všechny tři. Mám však jednu podmínku a na té se budeme muset nejdříve dohodnout.“ Znovu se pozorně zadívala na kuchtíka a jeho neuvěřitelného druha, mohutného hřebce tak vznosného držení těla, že by se mnohý muž nerozpakoval vraždit, jen aby se ho mohl zmocnit.

Trionn její pohled znepokojeně opětoval; nikdy si neuvědomil, jak je ta žena ve skutečnosti drobounká a jak rozhodně přitom vystupuje. Přestože měla na sobě hadry nasáklé vodou, stále v ní zůstávalo cosi z divokého zvířete – v tom okamžiku mu připomínala sovu těsně před tím, než roztáhne křídla a rozletí se do noci. Poprvé v životě, pokud se pamatoval, dokázal teď Trionn v přítomnosti jiného člověka promluvit lehce a plynule. „Čeho si žádáš?“

„Musíš se naučit jezdit, protože bude zapotřebí cestovat rychleji a dál, než ty nebo já dokážeme dojít pěšky.“ Trionn se zamračil a cikánka nemilosrdně pokračovala. „A musíš přísahat, že se mnou zůstaneš tak dlouho, dokud nezvládneš nadání, s nímž ses narodil.“

„To jsou dvě podmínky,“ poznamenal Trionn.

Hřebec za ním netrpělivě zadupat.

Cikánka zachytila Trionnův pohled a přinutila ho, aby se jí zadíval zpříma do očí. „Znamená to ‚ano‘?“

Chlapec, v jehož osudu bylo psáno, že nemá po celý život jen umývat hrnce na stříbrodolském panství, se kousl do rtu a koktavě ze sebe dostal slova přísahy. Když ji dokončil, dodal prudce: „Ale nejsem žádný zloděj koní!“

Cikánská čarodějka se na to jen zasmála a pobídla Trionna dál po cestě. „Jak chceš, chlapče, ale raději se podívej na věc, jaká ve skutečnosti je. Tvůj dar z tebe tak jako tak udělá lepšího zloděje koní, než si vůbec dokážeš představit.“

* * *

V den, kdy se podivný cizinec objevil na stříbrodolském panství, uběhly už od zmizení hřebce dlouhé roky a všichni na něho dávno zapomněli, snad kromě několika nejstarších. Neznámý dorazil k bráně těsně po západu slunce a na sobě měl tmavý zaprášený kabát. Strážnému, který ho zastavil, se odmítl jakkoli představit, ale tichým hlasem umíněně trval na tom, že přichází ve vážné záležitosti, kterou je třeba vyřídit s pánem Stříbrodolu osobně.

„Snad s paní Stříbrodolu,“ opravil ho rozvážně strážný, jenž měl bojovně vystrčenou bradu opřenou o držadlo halapartny. „Copak nic nevíš o těch, které přijíždíš navštívit? Pán Stříbrodolu je už pět let mrtev, tady žije jeho paní a jediný syn.“

Cizinec se na ta slova jen omluvně uklonil; rozhodně se nezdálo, že by to byl nějaký bandita. Stejně tak ho nebylo možné pokládat ani za žebráka, který na panství přišel poprosit o něco k večeři. Neznámý beze slova čekal v houstnoucím soumraku s hlavou zakloněnou a v obličeji měl výraz, jako kdyby pro něho byly palisáda a kamenná brána nečekaným překvapením. Knoflíky, jimiž měl zapnutý kabát, byly ze stříbra. Cestoval pěšky, ale jen proto, že tomu tak sám chtěl; dva kroky za ním postával divukrásný stříbrošedý hřebec bez uzdy, ohlávky nebo sedla. Svaly mu pod blyštivou stříbrnou srstí jen hrály a bylo vidět, že je v něm zuřivost válečného koně. Něčím se však odlišoval – muže před sebou následoval naprosto bez donucení, zřejmě ze své vlastní svobodné vůle. Hřebcovy temné koňské oči zíraly na strážného u brány, který si muže před sebou prohlížel s viditelnou nedůvěrou. Cizinec však u sebe neměl žádné válečné vybavení; vlastně se zdál být úplně neozbrojen.

„Musím tedy promluvit s paní Stříbrodolu,“ trval cizinec na svém. Vemlouvavý tón jeho hlasu zněl velmi přesvědčivě; strážný dostával neodbytný pocit, že někoho takového prostě nemůže odmítnout. „Nebuduji zdržovat déle než minutu a o nocleh nežádám.“

Strážný – teď už docela proti výslovným příkazům i vlastním sklonům – otevřel bránu dokořán a cizinec vkročil dovnitř. Aniž mu dal jakýkoli viditelný signál, kůň se mu sám zařadil po bok a vyrovnal s ním krok.

Podivný pár dorazil na dvůr, kde vyrušil vypaseného kocoura, který se právě důkladně umýval. Když zahlédl cizince, okamžitě se dal s ušima přitisknutýma k hlavě a s ocasem divoce vlajícím na útěk. Čeledín ze stáje, který se přišel postarat o koně, byl jediným gestem odmítnut.

„Zůstane tady,“ oznámil neznámý týmž hlasem, kterým předtím uklidnil strážného u brány.

Hřebec tedy zůstal stát uprostřed dvora, neuvázaný, avšak poslušný příkazu, který dostal, zatímco jeho pán vstoupil do panského domu, aby tam vyřídil své záležitosti. Kdyby kůň čas od času nepohnul ocasem, člověk by si ho mohl splést se sochou. Kopyta ani jedenkrát neodlepil od země, ale sklopil jen uši ve varovném znamení čeledínům, kteří se k němu ve svém obdivném zaujetí přiblížili příliš blízko. Starý poloslepý zbrojíř se zjizvenou paží šeptal, že navzdory stříbrným knoflíkům na kabátě musí mít v sobě podivný návštěvník aspoň kapku cikánské krve. „Ten hřebec má přece čarodějnický výcvik, to je úplně jasné.“

„Ale má světlé vlasy,“ namítala Enith, která od doby, kdy se pyšně prohlašovala za poslední dobytou pevnost kapitána stráží, trochu ztloustla a vůbec vypadala dost neudržovaně. „Ten chlap přece vůbec nevypadal jako cikán!“

Zbrojíř si stále ještě zamyšleně prohlížel koně, jako by ho trápila nějaká vzpomínka, kterou si ne a ne pořádně vybavit. Potom pohrdavě mávl rukou směrem, kde stála Enith. „Vidíš tolik a jen tolik, kolik ti ten chlap dovolí. Takové je umění čarodějů.“

Rozmluva zvolna přecházela v divokou hádku, zatímco nad dvorem houstla tma. Protože široko daleko neplanula jediná louč, snášela se na všechny stísněná nálada.

Nahoře v hodovní síni se neznámý zastavil u dlouhého stolu, jehož deska byla poznamenána mnohem více, než si pamatoval. Oheň v krbu na protější straně vrhal mihotavé světlo až k místu, kde stál. Na znamení úcty před paní domu teď cizinec poklekl na prkennou podlahu neudržovanou žádným voskem ani leštidlem. V příšeří panujícím v hodovní síni se zdálo, jako by byl jen dalším stínem; ale mohlo to být i úsporností jeho pohybů. Neznámý sáhl rukou do záňadří a vytáhl odtud váček. Postavil ho na stůl hned vedle vyšívání, kterého pani nechala, protože denní světlo pominulo. Na nedostatek svící v síni neřekl nic; jeho jediná slova byla: „Tohle patří vám.“

Paní pozvedla svá hedvábně černá obočí. „Prosím, pane? Můj manžel za sebou sice zanechal jisté dluhy, ale rozhodně ne dlužníky. Alespoň se mi o žádném nezmínil, než zemřel.“

„Na tohoto dlužníka tedy podle všeho zapomněl,“ opravil ji podivný muž nanejvýš jemně. „Velice rád bych vám vyjádřil nejhlubší soustrast nad úmrtím vašeho muže, třebaže nemohu říci, že bychom někdy byli přáteli. Jeho dědic však každopádně bude vhodným příjemcem mého dluhu. Mince v tomto váčku náležejí Stříbrodolu.“

„Smím vědět, jaká služba vám byla prokázána, že si zasloužila takové velkorysé odměny?“ Paní Stříbrodolu byla zvědavá, co za tím vším vězí, a tak se mimovolně naklonila maličko kupředu, až na ni dopadla zář ohně z krbu. Sepjala třesoucí se ruce v klíně, ale ani tímto gestem nedokázala zakrýt mozoly, které hyzdily její bledou pleť. Na Stříbrodol dolehly těžké časy a paní bylo jasné, že očím návštěvníka její tíživá situace nemohla uniknout. Přesto však nesáhla po naditém váčku ležícím na dosah ruky před ní. Jako kdyby jí chudoba nekázala přepočítat peníze, které obsahoval. Třásně na její šále byly vybledlé a opotřebované a živůtek jejích šatů pokrývaly zdobné výšivky, jež však měly jen zakrýt jejich obnošenost. Přestože byla teď paní Stříbrodolu nad pomyšlení chudá, ani na okamžik se nepřestala chovat, jak se na šlechtičnu sluší.

Její vystupování bylo bez poskvrnky, jako kdyby byla královnou.

Samotná její přítomnost působila tak mocně, že cizinec před ní stál a najednou nebyl s to najít vhodná slova; před takovou urozeností a půvabem viditelně nevěděl kudy kam. Anebo možná byla důvodem jeho plachosti spíše neochota odhalit blíže nepříliš vřelé vztahy, které podle všeho panovaly mezi ním a zesnulým pánem Stříbrodolu, jehož mělo ostatně jenom velmi málo lidí důvod nějak zvlášť milovat. Odpověděl nakonec měkkým hlasem, který byl v naprostém rozporu s pedantským obsahem jeho slov: „Zaznamenejte ty peníze do hlavní účetní knihy panství jako poplatky za vypůjčení hřebce a opožděnou platbu za koupi koně.“

„Ničemu nerozumím,“ řekla paní. „Můj pán nikdy žádného hřebce nepůjčoval.“

Cosi v jejím křehkém vzezření zřejmě vzbudilo v tajemném návštěvníkovi dávnou vzpomínku, anebo to možná byl její ustaraný domácký obličej, co cizince přimělo k otázce: „Vy jste dcerou vévody Tanemara?“

Paní se překvapeně nadechla, ale potom přikývla. „Ano, to jsem.“ Od té doby, co byl její otec u královského dvora v nemilosti, se jen málokdo obtěžoval vyslovit jeho jméno v dobrém.

„Potom se Jeho Milosti vévody zeptejte na stříbrošedého hřebce, který mu byl přislíben jako dar, když se váš zesnulý manžel ucházel o vaši ruku,“ řekl cizinec, pořád stejně vlídně a zdvořile.

Paní sklopila oči příliš rychle, než aby si toho cizinec nepovšiml. „To nemohu,“ přiznala po chvíli napjatého ticha. „Můj otec byl vsazen do žaláře. Pokuta, která by mu mohla vrátit svobodu, je vyšší než částka, kterou jsem spolu s bratrem schopna nashromáždit.“

Avšak cizinec se viditelně nezajímal ani o politiku, ani o spory mezi urozenými. Ticho v hodovní síni bylo každým okamžikem stísněnější. Když se paní přece jenom odhodlala znovu cizince oslovit, zjistila, že v místnosti zůstala sama. Její záhadný návštěvník zmizel a zůstal po něm jenom naditý váček, ležící na stole, jako jediný důkaz, že tam vůbec kdy byl.

Mince, které obsahoval, byly z ryzího zlata a jejich hodnota byla nesmírná. Napočítala jich tolik, že to byl skutečný zázrak. Když se stařičký stříbrodolský komorník o několik hodin později zastavil, aby se podíval, jestli jeho paní něco nepotřebuje, našel ji, jak tiše pláče. V klíně jí ležela zářivá záplava mincí a mnohem víc se jich povalovalo na podlaze všude okolo.

O několik měsíců později se paní Stříbrodolu odhodlala udělat, co jí neznámý cizinec poradil, a měla k tomu lepši důvod než pouhou zvědavost. Nezeptala se ovšem svého otce, protože ten se rozzlobil pokaždé, když mu někdo připomněl, že královské odpuštění dostal jen výměnou za poklad ze Stříbrodolu. Příběh jí tedy musel vyprávět řezník, příběh o zabijáčkem hřebci, kterého ukradli tutéž noc, kdy se kuchtík, o němž se všichni mylně domnívali, že je víceméně němý a nepochybně slabomyslný, vytratil z panství, aniž za sebou zanechal jedinou stopu.

„Byl to pěkný lenoch, zloděj a lhář k tomu,“ shrnul řezník své vyprávění kategoricky.

Paní se zamračila. „Myslela jsem, že podle vás neuměl mluvit.“

„No, jak se ukázalo, ne tak docela,“ připustil řezník a podrbal se na neoholené bradě. „Trionn nikdy s nikým nemluvil, což bylo poněkud divné chování, to uznejte. Rozhodně to nebyl ten typ, co si dává záležet, aby nikomu nezůstal nic dlužen. Víte, že mi ukradl můj nejlepší nůž, zrovna ten den, co zmizel i s tím hřebcem?“

Paní si zastrčila pramínek vlasů, který se jí vykradl zpod čepce, zpět na místo. „Dostal jste svůj nůž zpátky?“ zeptala se přímo.

Řezník pokrčil rameny, ale nakonec musel přece jenom přikývnout. „Jedna ze sloužících ho naštěstí chytila, když zrovna přecházel přes dvůr. Nikdy neřekl, co měl vlastně s tím nožem za lubem,“ dodal, jakoby na svou vlastní obhajobu.

Paní Stříbrodolu mu vůbec nic nevyčítala, jen si zhluboka povzdechla. „Podle toho, jak se tváříte, bych řekla, že se ho na to ani nikdo nezeptal.“ Chvíli rozvažovala o zlatě, jehož hodnota znamenala docela pěkný majetek. Muž, který jí peníze vrátil a odešel svou cestou, aniž přitom utrousil o mnoho více než tucet vět, musel vládnout takovým bohatstvím, že by si mohl koupit snad celé panství i se všemi okolními polnostmi a ještě mnohem více. Bylo to od něho nesmyslné a skrznaskrz nepochopitelné. Jako by všechno to zlato, které jí zanechal, bylo jen almužnou, kterou mu velela dát jeho neústupná zásadovost, volání svědomí. „Kdybych měla hádat,“ poznamenala paní, „řekla bych, že nikdo z vás toho chlapce doopravdy neznal.“

Jedinou řezníkovou odpovědí bylo zabručení, které dost možná skrývalo pohrdání.

Paní Stříbrodolu osaměla uprostřed dvora, a protože tam studeně profukovalo, zabalila se ještě více do svého kabátu. Až do konce svých dnů pak marně a trpce litovala zdrženlivosti, kterou jí nadiktovaly její urozené způsoby. Až příliš pozdě si přála, aby byla podivnému návštěvníkovi nabídla přenocování anebo ho aspoň pozvala na malou večeři. Nejspíš by ani tak nebyl ochoten mluvit sám o sobě, ale třeba by se aspoň dozvěděla něco o koni, kterému vděčila za znenadání obnovený blahobyt a za to, že před sebou měla zase budoucnost.

Dvojnásob slepý

K setkání došlo, bez jakéhokoliv předchozího varování, uprostřed bitvy, která se odehrávala v prostoru Mrtvé hvězdy 31. Snad tomu tak chtěl sám osud, že u ovládacího panelu nejmodernějšího typu průzkumné lodi, jakým Flotila disponovala, v té chvíli právě seděl nejmladší nadporučík Flotily a nervózně do něj bubnoval prsty. Světlo z monitorů ozařovalo aristokratický profil jeho tváře vyjadřující jinak především hořkost, zklamání a nenaplněnou touhu. Průzkumná loď Shearborn byla zkonstruována jako stíhačka, aniž přitom musela být obětována její výjimečná schopnost kamufláže, která ji dokázala učinit zcela neviditelnou, kdykoli si to její velitel přál. Na palubě však byla všehovšudy dvě plazmová děla – její konstruktéři nepochybně měli na mysli taktiku „udeř a uteč“, popřípadě „pronásleduj a dobře se schovej“. Bitevní rozkaz, který loď dostala, byl v záhlaví shrnut slovy „dočišťování po skončení hlavní bojové činnosti“. Minulý měsíc, a dokonce ještě včerejšího dne, bilo srdce velitele Jensena jen pro tento malý díl spojenecké ofenzívy u Mrtvé hvězdy 31, který mu byl přidělen. Jenomže dnes, kdy si ostatní zakládali na svá povýšení a vyznamenání za statečnost projevenou při zásazích proti nejnovějším chálijským bitevníkům, se už nemohl dočkat, kdy i na něho přijde řada něco podniknout.

Spouště plazmových děl, kousek od jeho prstů bubnujících už nějaký čas o řídicí pult, byly sice překrásně vyvedeny, jenže jich bylo žalostně málo. Nikdy nemohly uspokojit ctižádostivost, která nadporučíkovi doutnala v srdci tak žhavě, že to jen stěží dokázal zakrýt svým většinou až úzkostlivě korektním důstojnickým chováním.

Na druhé straně kokpitu se v pilotním křesle hrbil Harris, jako obvykle v overalu neurčitě hnědé barvy. Loketní opěrka, na níž spočíval, zaskřípěla pod náporem, protože Harris si prsty prohrábl vlasy a opřel se ještě víc zešikma. Vzápětí zaváhal a vyzývavě zapískal, jako kdyby chtěl upoutat pozornost nějaké povětrné ženské. „Co to sakra…?“ Oči se mu rozšířily, až se v nich začaly odrážet záblesky bitvy, přenášené na analogové obrazovky.

Jensen ho ze svého křesla oslovil ledově velitelským tónem: „Máte nějaké hlášení?“

Pilot na výtku svého velícího důstojníka zareagoval dotčeně pozvednutým obočím, ale hned nato se mu v obličeji objevil mimořádně urážlivý úsměv. Přitom udeřil pěstí do tlačítka pro opětovné prověření navigačních údajů a tónem, v němž se ozýval jakýsi strojený obdiv, poznamenal: „Co tu, u všech všudy, pohledává nějaká soukromá dopravní kocábka? Podívejte se na ni, klidně si to šněruje napříč bitevním polem, jako by se nechumelilo!“

Jensen jen přimhouřil oči a napjatě sledoval to drzé smítko pohybující se obrazovkami. Tu a tam byly vidět záblesky plazmových motorů, které mu pomáhaly hledat si cestu mezi zápolícími uskupeními chálijských a spojeneckých bitevníků. Reproduktor nastavený na civilní vysílací frekvence, který jim visel nad hlavami, vychrlil několik kleteb a poněkud vyplašeně znějící výzvu k identifikaci. Hlas důstojníka oficiálně zdravícího nákladní loď, která v těch končinách naprosto neměla co dělat, zněl téměř navlas stejně jako Harrisův.

Civilní plavidlo se dál nevzrušeně prodíralo frontovými liniemi a Jensena se pomalu začala zmocňovat nepříjemná předtucha. Zaťal pěsti a kolem žaludku náhle pocítil ledový chlad. „Tohle nebude jen tak nějaká obchodní loď.“

Prsty se mu horečnatě rozběhly po klávesnici – o neznámém plavidle tam venku bylo nejprve zapotřebí shromáždit co nejvíc informací. Podle konfiguračního schématu, které naskočilo na obrazovce vyhrazené k zobrazování konstrukčních grafů, byla ta loď až neuvěřitelně ošklivá a už na první pohled nemotorná; jako hračka, kterou si nějaké děcko sestavilo z kousků materiálu, sebraných kdesi na smetišti. Jensen si na ni okamžitě vzpomněl a bylo mu, jako by dostal ránu pěstí mezi oči. S tímhle plavidlem se už setkal a poznal by je znovu kdekoli ve vesmíru a z jakéhokoli úhlu, i kdyby třeba už sám ležel na smrtelném loži. Co tu chtěla Marity? Prozatím udržovala svůj absurdní kurs napříč linií ofenzívy spojeneckých sil, ale bylo jasné, že nastávají potíže nejhoršího druhu. Kapitán téhle kocábky nebyl nadarmo tím nejobratnějším pašerákem v prostoru Aliance.

Harris dál bez pohnutí zíral na analogové obrazovky, jako by nebyl s to odtrhnout od nich zrak. „Zatraceně, tenhle pilot rozhodně umí. Jenom se podívejte na ten úhybný manévr!“

Nadporučík Jensen rozhodně nepotřeboval důkazy toho, jak neuvěřitelně dokáže Marity v případě nutnosti manévrovat; měl s vývrtkovitým stylem MacKenzie Jamesovy pilotáže osobní zkušenosti. Při té představě se mladý důstojník celý zpotil, ani ne tak nervozitou jako spíše vzpomínkou na to, co tehdy následovalo. Především však opět pocítil degradující ponížení, jež tehdy utrpěl. Něco takového musí každý muž vymazat, i kdyby kvůli tomu musel vraždit. Jensen v dané situaci zareagoval, aniž se byť jen vteřinku rozmýšlel. „Za ním!“

Harris vzhlédl od obrazovek a v obličeji měl zcela nechápavý výraz. „Cože? Zbláznil jste se? Lasičky tamtomu frajerovi u kormidla co nevidět pořádně připálí ocas, jen si chvíli počkejte. Vždyť míří přímo mezi chálijské řady.“

„To vidím i bez vás,“ odvětil Jensen a pootočil se v křesle tak, aby byl ke svému lodnímu důstojníkovi zády. „Nařídil jsem pronásledování toho nákladního plavidla. Oddíl sedm, hlava šedesát dva tečka nula, trest za neuposlechnutí rozkazu –“

„Polní soud a v případě usvědčení trest smrti bez možnosti odvolání. Nebojte se, znám to docela dobře.“ Harris si strhl baret, který patřil k uniformě pilota, a pořádně se podrbal na hlavě pokryté hustými ryšavými vlasy. Nepoddajné kudrny mu přitom proskakovaly mezi prsty jako pružiny. Jensenův pilot se díval na svět nebesky modrýma očima, které měly zcela nevinný výraz toho druhu, jaký by člověk očekával ještě tak nejspíš u zloděje. Teď se mu však rozzářily nesouhlasem. „Vaše důvěra v mé schopnosti mi samozřejmě lichotí, pane. Ale hrozně rád bych napřed věděl, jakou omluvu máte připravenou pro starého Meiera. Však ho znáte, ‚v souladu s nařízeními příslušných paragrafů‘ a ‚víte, že už můj dědeček měl hodnost admirála Flotily‘… Protože jestli nás během téhle bláznivé honičky neusmaží Lasičky, udělá si komodor z vašeho pozadí tatarský biftek, na to si klidně můžete vsadit. Znáte oddíl sedmý, hlava šedesát pět tečka jedna, trest za neuposlechnutí platných bitevních rozkazů a svévolné opuštění přiděleného postavení?“

Jensen na to neřekl ani slovo, jenom dál strnule seděl ve svém velitelském křesle. Vlasy měl snad vyřezané z ebenu podle příručkového vzoru důstojnického účesu, nehty na rukou ostřihané, jako by ho čekala nějaká důležitá společenská událost. Harris zmáčkl několik vypínačů a pustil energii do kondenzátorových cívek Shearbornu, aby loď připravil na možný skok do nadsvětelné rychlosti. Jensen si začal pohrávat s upravováním bezpečnostních pásů svého křesla – stále beze slova – a jeho pilot nakonec jen pokrčil rameny a úderem pěsti zapnul gravitační pohon. V příštím okamžiku tak jejich malá stíhací loď opustila přidělené postavení.

Reproduktor zajišťující vzájemné komunikační propojení lodí formace, který byl umístěn přímo nad kontrolním panelem, okamžitě vychrlil proud protestů.

„Komodor Meier začíná hořet touhou, aby vám mohl nakopat koule,“ poznamenal Harris a skoro určitě se nemýlil. Prsty, které se už už dotýkaly ovládání, na malou chvíli zaváhaly.

„Jen pokračujte!“ Jensen cvakl přepínačem a rozzlobený hlas jejich nadřízeného utonul ve vesmírném šumu. Veškerá energie na palubě Shearbornu byla od této chvíle odváděna do motorů, aby se jejich výkon zvýšil, jak to jenom bylo možné.

Harris se zakřenil oním suverénním způsobem, jakým to zřejmě na celém světě dokáží jen piloti. Ve svém povolání byl ovšem skutečný odborník a lidmi s tak výjimečným nadáním se zkrátka nedá jen tak zbůhdarma plýtvat – Harris tedy mohl doufat, že až se Jensenovi otevřou pod nohama propasti pekelné, jemu se od lampasáků dostane alespoň určité shovívavosti.

To nadporučík druhé třídy Michael Christopher Jensen, Jr., se proti hněvu rozzuřené generality Flotily mohl spolehnout leda tak na daleko sahající vliv svého otce a na jeho politické konexe. Pokud by se ovšem velevážený pan Jensen starší ze svého veřejného postavení snížil k tomu, aby se zabýval něčím tak nevýznamným, jako jsou momentální potíže jeho syna. Co se Harrise týkalo, ten se rozhodl doufat, že otcovská láska bude mít v takovém případě navrch. Otočil tedy stíhačku v ladném oblouku a otevřel trysky naplno.

Nadporučík, který lodi velel, měl ovšem na věc diametrálně odlišný názor. Jensenovi bušilo srdce, poněvadž si byl zcela jistý, že peklo zamrzne mnohem dříve, než by se jeho rodina obtěžovala pomáhat mu z potíží, do nichž se vlastní vinou dostane. Vždyť nebýt otcova panovačného trvání na tom, že za všech okolností bude pouze on sám svého štěstí strůjcem, jeho kroky by se nikdy nebyly střetly s cestou toho ďábelského pašeráka. Ano, kdyby se Jensenův otec choval alespoň trochu rozumně, nikdy k tomu nemuselo dojít. To, že Shearborn zahájil pronásledování, vlastně znamenalo jen dokončení před časem započaté práce.

Příbojová vlna divokých protestů udeřila přesně podle předpokladů. Nejprve zazněl řídicí místností pohotovostní signál a hned po něm se rozštěkal hlas komodora Abeho Meiera, nade vši pochybnost rozžhaveného vzteky doruda. „Tak za tohle ti vlastnoručně utrhám důstojnické výložky, chlapče, a v tvých důstojnických záznamech přibude položka ‚dezerce‘. A nevymaže ti ji odtud ani pámbů všemohoucí, to si zapiš za uši.“

Záchvat malátností, s nímž se nedalo bojovat, připoutal Jensena k pilotnímu křeslu. Mladý důstojník tedy alespoň sepjal ruce v klíně a doufal, že se mu snad už co nejdříve přestanou třást. Neexistovala však žádná hrozba dostatečně silná na to, aby ho přiměla znovu zvážit situaci, ve které se nachází. Jednou se rozhodl a teď už bylo příliš pozdě na to, aby cokoli měnil. Kostky byly vrženy. Harrisův suverénní úsměv byl dávno ten tam a na jeho místě se usídlil zamračený výraz naprosté koncentrace, děj se co děj.

„Zatraceně, tohle je skoro jako kulečník, jenže místo koulí jsme tady my sami,“ zavrčel pilot a přesně mířeným pohybem zasáhl z boku řídicí páku, takže se Shearborn prudce stočil stranou a jenom o vlásek minul rychle se rozšiřující nepravidelný oblak plazmy, který dřív býval vesmírným plavidlem. O vnější plášť lodi zarachotily drobné trosky a jeden větší úlomek narazil do kupole, pod níž bylo umístěno palubní dělo. Brzy však byli z dohledu i dosahu a s řevem se hnali dál po divoké trajektorii, vedoucí napříč okrajovou částí útočné fronty Flotily.

Jensen si zářících ohnivých výbuchů na analogových obrazovkách skoro nevšímal. Harris u kormidla dělal pravé divy, ale správně tušil, že momentálně se od jeho netečného velícího důstojníka nedá očekávat ani to, že by si jeho mistrovství alespoň povšiml. Mladý nadporučík neměl oči pro nic na světě kromě bílé stopy, kterou za sebou zanechávala Marity bláznivě kličkující sem a tam napříč k boji seřazenou chálijskou flotilou – skoro to vypadalo, jako by požívala jakési zázračné nedotknutelnosti. Daleko vpředu ležela Mrtvá hvězda a její zploštělý disk matně zářil na hvězdném pozadí, skoro jako střelka gigantického kompasu. A jako kdyby tmavé těleso hvězdy bylo magnetem, MacKenzie James řídil své plavidlo přímo do jejího středu.

„Šílenec,“ zamumlal Harris, ale v burácení gravitačního pohonu ho skoro nebylo slyšet. „Jestli co nejdříve nezpomalí, aby trochu zchladil cívky, roztaví si je na kaši, to je docela jisté.“

Jensen se ve své uniformě, zapnuté podle předpisů až po bradu, nezřízeně potil. Kurs, který si Mac James vybral, bylo snadné odhadnout – nedalo se pochybovat, že je dopředu naplánovaný. Nadporučík znovu sám sobě svatosvatě přislíbil, že udělá, co bude v jeho silách, a vesmírného piráta se tentokrát zmocní. Žádná cena, kterou bude třeba zaplatit za to, že se kapitán Marity ocitne před soudem, nesmí být příliš vysoká. „Ne abyste ho ztratil, Harrisi.“

Pilot u řídicího pultu se k němu dotčeně otočil. „Už ze zásady si nehodlám roztavit pohonnou jednotku pod zadkem, pane, to neudělám kvůli nikomu na světě. Ani kdybych se mohl zmocnit samotného ďábla.“

Jeho velitel byl ovšem přesvědčen, že skutečným vtělením ďábla je kapitán Marity. Křikl tedy na Harrise, ať hlavně udržuje kurs, ale jeho slova uťalo v půli věty naříkání sirény signalizující blízkost cizího tělesa.

Pilot pokrčil rameny a zmáčkl vypínač, kterým se vztyčovaly deflekční štíty stíhačky. Siréna v okamžiku ztichla. Když se na něho Jensen znovu podíval, připomínal Harris tak trochu vlastní sochu, zpola osvícenou jedovatou žlutavou září monitorů. Pilot už dál neřekl ani slovo a tím svého nadřízeného naprosto jasně vyzýval, aby proti němu uplatnil svou hodnost.

Jensen se odmítal handrkovat. Bylo třeba vyhnout se palbě jak nepřítele, tak i ostatních lodí Flotily, a z toho důvodu se Harris stejně nemohl otočit jen tak z ničeho nic. Navíc se stačilo jen zběžně podívat na analogové obrazovky a bylo jasné, že Shearborn musí svůj současný kurs ještě nějakou dobu chtě nechtě udržovat.

Veškerou Harrisovu pozornost teď zabírala příprava únikového manévru. Vypadalo to, že Marity nakonec přece jen začíná brzdit, ale pilot si toho zřejmě ani nepovšiml. Pokud měl pašerácký kapitán, který loď před nimi řídil, v plánu nějak jim vyklouznout, zpomalení jeho šance rozhodně nezvyšovalo. Na druhé straně Mrtvé hvězdy, mimo hlavní bojové linie, mu bude stíhačka Flotily v patách, dotěrná jako rozzuřená vosa, a těžko půjde setřást.

Mac James však žádnou hloupou chybu nikdy neudělal.

Jensen byl přesvědčen, že Marity zpomalila pouze kvůli přechodnému nedostatku energie, a ten byl pro změnu způsoben nabíjením cívek potřebných k přechodu do nadsvětelné rychlosti; zazubil se s upřímností, kterou si normálně dovoloval jen ve výjimečných situacích. Shearborn byla nově postavená loď, vybavená přístroji vyrobenými podle výkresů, na nichž sotva stačila oschnout tuš. Dokázal sledovat jiné lodě i v nadsvětelné rychlosti. „Harrisi, přibližte se, jak jen to půjde. Poletíme dál po iontové stopě, kterou za sebou Marity zanechá.“

„Jen chviličku počkejte, zatraceně!“ Pilot na svého nadřízeného vrhl zuřivý pohled – vždyť pronásledovat pašeráka napříč frontovou linií, to už samo o sobě představovalo kousek, kterým se před svými kamarády v barech bude ještě dlouho chvástat. Byla to tak šílená opovážlivost, že by mu měla přinést i ono tradiční poplácání přes zápěstí za zvlášť riskantní pilotáž, kterému se talentovaní piloti odedávna těšili. Jenže dezerce z bitevního pole, to byla úplně jiná záležitost, lístek první třídou k polnímu soudu, s možnou konečnou zastávkou před popravčí četou. Z takového rizika dostal Harris mrzutou náladu, a tak Jensenovi navzdory jeho hodnosti odpověděl gestem, které diskusi utínalo hned v zárodku. „Zapomeňte na to, rozuměl jste?“

Jensenovo nadšení z lovu v okamžiku vyprchalo, ale pohled jeho obsidiánových očí přesto zůstával nehybně upřen na analogovou obrazovku, na níž zablikala nová maličká jiskřička. Zasvítila jednou, podruhé, a potom se ustálila, takže na obrazovce se dala sledovat její zlehka zahnutá dráha očividně sledující kurs Shearbornu. Nadporučík dychtivě vyťukal na klávesnici několik příkazů, aby získal dodatečné údaje; když se dozvěděl, co potřeboval, nechybělo mnoho a byl by se nahlas rozesmál uspokojením. „Sebrali jsme někde samonaváděcí minu,“ řekl Harrisovi zvesela. Dokonce i jeho vzdorný pilot teď bude muset čelit faktům. Jediným skutečně účinným způsobem, jak se vyhnout minám tohoto typu, byl totiž přechod do nadsvětelné rychlosti pokud možno dříve, než se člověku dostanou na kůži. Harris to samozřejmě věděl.

Pilot zatím nadále nevzrušeně studoval údaje na obrazovkách. „Řekl bych, pane, že samonaváděcí mina je zatraceně mizerný důvod žhavit cívky. Máme přece na palubě kódovou frekvenci, jíž tuhletu hračku vyřadíme z provozu jedna dvě.“

„Jenže ta bude fungovat pro miny, které vyrábí Flotila,“ odtušil Jensen náležitě samolibým tónem. „A tuhletu věcičku dali dohromady Svobodní. Prostudujte si pozorně údaje na obrazovce, pilote, ale udělejte to rychle. Jestli vám to bude trvat o vteřinku déle, Marity bude v prachu a nás oba usvědčí z dezerce, i když tou dobou budeme už dávno po smrti.“

Harris po svém veliteli vrhl nažhavený pohled a prsty se mu rozběhly po kontrolkách. „No, i kdybyste měl pravdu, co v tomhle sektoru mají co pohledávat miny od Svobodných? Spousta našich lidí by kvůli nim mohla přijít o život.“

Jensen odpověděl s domýšlivým sebevědomím, které mu propůjčovala jistota, že má zcela spolehlivé informace. „Tajná služba Flotily dostala signály, že Svobodní mají v úmyslu napadnout poslední útočnou linii chálijských lodí. Kódy umožňující zneškodňovat jejich miny bohužel nebyly součástí balíku dat, který se podařilo zachytit.“

Harris v odpověď jenom zaklel – Jensenovo vysvětlení přece nedávalo žádný smysl. Od té doby, co se Svobodní od Aliance odtrhli, chovali se k ní ve všech případech nepřátelsky. Jenže zabývat se zrovna teď kdovíjakými politickými podrobnostmi, to by se mohlo škaredě nevyplatit. Harrisovi v té chvíli nezbývalo než se podívat situaci zpříma do očí: Shearborn si za cíl vybrala samonaváděcí mina vyrobená nepřítelem, a s tím se nedalo vůbec nic dělat. Buď Harris podpoří Jensenovo šílenství tím, že přejde do nadsvětelné rychlosti, anebo uspořádá vlastní kremaci, nemluvě o stíhačce za dobré dva miliony kreditů, která by v tom případě přišla vniveč. Nebylo žádného jiného rozumného východiska kromě trestného činu dezerce; v pronásledování slavného zločince tedy bylo třeba pokračovat. Jenže pilot musel navést Shearborn na pekelně klikatou dráhu, měl-li se přechod do nadsvětelné rychlosti podařit dříve, než ho mina připraví o více než jen ovládání lodi.

Harris se začal potýkat s ovládáním lodi a v obličeji měl přitom výraz zoufalého odhodlání. Obrátka, do níž své plavidlo navedl, byla na samých hranicích možností Shearbornu; loď úpěla pod náporem odstředivé síly, která se ji snažila rozervat. Jako prvotřídní zkušební pilot už Harris přežil bezpočet chyb, kterých se dopustil buď on sám, anebo někdo jiný, takže si postupně vybudoval cosi jako šestý smysl, který mu v kritických situacích umožňoval přesně odhadnout, co všechno si ještě může dovolit. Stíhačka tak sice hlasitě protestovala a na několika místech se dokonce pod náporem zdeformovala, avšak její ocasní stabilizátory zůstávaly na místě. Na pronásledující minu, která tak rychle manévrovat nedokázala, získali díky tomu několik drahocenných vteřin. Harris obskakoval strojní výbavu lodi, dvořil se jejím elektronickým obvodům jako dámě svého srdce, avšak přitom ho kvílení poplašných sirén spolu s obrazy, které předávaly digitální displeje, ujišťovaly, že mina si stále udržuje kurs, který ho v několika chvílích může připravit o život. Pilota začínal svědit krk, jako by teď sám na šíji pociťoval horký dech strojů, které ovládal.

Jensen si ničeho kolem sebe nevšímal, jen očima hltal obraz pašerácké lodi, jež se vznášela jako nesouměrný drahokam nedaleko okraje disku Mrtvé hvězdy. Zdálo se, že nadporučík vůbec nemá nervy – nezajímalo ho v té chvíli nic kromě okamžiku, kdy se obraz Marity zableskne a hned nato z analogových obrazovek zmizí.

Když k tomu došlo, vzdálenost mezi Shearbornem a Marity byla právě tak dostatečná k tomu, aby pašeráka mohli i v nadsvětelné rychlosti sledovat podle jeho iontové stopy. Mina se každým okamžikem přibližovala – času bylo namále.

Navigační monitor zaplavila dlouhá řada zelených čísel. Harris musel okamžik počkat, než se odečtení kursu definitivně potvrdilo, a připadalo mu to jako celá věčnost. Jakmile se číslice na obrazovce konečně ustálily, popadl páku a vší silou ji zmáčkl. Vzápětí si úlevně odfoukl. Ještě nikdy v životě mu ten podivný okamžik zaváhání, který vždy ohlašuje přechod do nadsvětelné rychlosti, nepřinesl tak velké uspokojení. Zamrkal a zazubil se radostí nad tím, že k očekávané explozi, která by je rozmetala na atomy, podle všeho prozatím nedojde. V další vteřině však triumfální výraz z jeho obličeje zase zmizel, poněvadž bylo třeba věnovat se neodkladným povinnostem. Harris si odepnul bezpečnostní pásy křesla a vykročil rozzuřeně ke svému nadřízenému.

„U všech rohatých, Jensene, vždyť jste nás málem připravil o život, zatraceně! Moc dobře jste musel vědět, že se tu potulují samonaváděcí miny vyrobené u Svobodných! Za to bych vám nejraději zmaloval obličej, že by vás vlastní matka nepoznala. Máte vůbec ponětí, kolik scházelo, aby z nás zbyl jen obláček zatracených iontů?“

Jensen se ve svém křesle pozvolna otočil zády k obrazovkám a v jeho tmavých očích nebylo ani nejmenší stopy po nějaké lítosti. „Raději si dobře zapamatujte, jak málo scházelo,“ řekl tiše, avšak důrazně. „Jestli totiž Marity ztratíte, ta mina bude jedinou výmluvou, kterou budeme moci při křížovém výslechu nabídnout.“

„Přál bych vám za to…,“ odsekl Harris, ale potom jen znechuceně mávl rukou. „To raději nechtějte ani slyšet.“ Potřeboval se napít a nezřízeně toužil po tom, natáhnout se alespoň na chviličku někde v opravdové přitažlivosti. Celé to původně začalo jako klukovina, ale už dávno se tenhle podnik proměnil v docela vážnou nepříjemnost. Dokud senzory neohlásí, že Marity opustila nadsvětelnou rychlost, nedalo se dělat nic jiného než sedět, čekat a tupě zírat do zdi, protože nikdo, komu zbývala alespoň trocha zdravého rozumu, by se rozhodně nepokoušel pochopit důvody, které nadporučíka Jensena vedly k tomu, co dělal.

* * *

Tranzit v nadsvětelné rychlosti trval celé dny. Harris většinu času prospal, pokud zrovna nevysedával v maličké kuchyňce stíhačky a nelikvidoval železnou zásobu piva. Měl ji uschovanou na tajném místě, o němž se vší vážností prohlašoval, že žádného inspektora Flotily nikdy nenapadne je zkontrolovat. Vůbec mu přitom nevadilo, že dostat se k němu zabralo i jemu samému většinu času, který nemusel trávit na hlídce. Potřeboval útěchu a tu mu pivo poskytovalo. Ve vazbě se člověk k pití nedostane, a Harris si byl docela jistý, že právě tam také oba potrhlí členové posádky Shearbornu po zásluze skončí.

„Automatický lodní deník nebude lhát, aby nás z této šlamastyky dostal,“ zavrčel, když se během přestávky na jídlo náhodou setkal s nadporučíkem, který lodi velel.

Jensen se o tom odmítal bavit.

Harris si dal nohy v těžkých botách na stůl a mezi koleny s téměř mateřskou něhou choval hrnek, na němž se skvěl docela nepravdivý nápis KÁVA. Jenomže dokonce ani tak odpudivé barbarství nevyprovokovalo zamlklého nadporučíka k žádné reakci. Pilot už Jensenovu věčnou tajnůstkářskou mlčenlivost nedokázal déle snášet. „Takhle dlouhý skok nás klidně může dostat až někam do Halpernova sektoru,“ vyhrkl nakonec. To bylo přibližně tak daleko, jak se člověk mohl dostat od oblastí, na které Chálijci pořádali pravidelné nájezdy, aby přitom ještě zůstal v prostoru Aliance. „Raději si vymyslete nějaké doopravdy neprůstřelné alibi.“

Jensen dál seděl beze slova na opačné straně stolu a jako obvykle popíjel pomerančový džus. Panovalo ledové ticho. Jeho uniforma vypadala, jako kdyby se právě chystal na přehlídku a nehodlal nic ponechat náhodě. Na bradě neměl ani náznak strniště – Harris uvažoval, kdy si vůbec mohl vyšetřit dost času na to, aby se oholil. Od přechodu do nadsvětelné rychlosti nedělal ten člověk téměř nic, jen pořád přecházel před osleplými analogovými obrazovkami a dumal nad motivy pašeráckého kapitána Marity, jež stejně nebyl schopen uhodnout.

* * *

Signál sledovacího mechanismu však navzdory Jensenovu fanatickému ponocování zastihl dvoučlennou posádku Shearbornu, kterak klidně dřímá. Harris se svezl ze svého kavalce, protáhl se jako medvěd a začal si celému světu hlasitě stěžovat, že se mu hlava může rozskočit. Jako obvykle vlezl do postele v uniformě, na rozdíl od Jensena. Nadporučík vyběhl bez dlouhých cavyků ze své kajuty v bělostném flanelovém pyžamu s květinovým vzorem, které vypadalo, jako by je naškrobili spolu s jeho uniformou.

„Trefil jste se do černého,“ oznámil, jakmile se na můstek dobelhal i Harris. „Marity se vynořila z nadsvětelné rychlosti v Halpernově sektoru, přesně jak jste říkal.“ Neklidně sebou zavrtěl, když si uvědomil, že není náležitě učesán, a pak v příští vteřině vypnul nadsvětelný pohon. Shearborn zprudka ukončil nadsvětelný přesun a podstoupil obvyklý nepříjemný proces rozmazávání hran, který signalizuje přechod k analogové navigaci.

Harris sebou bolestivě trhl, protože jeho ranní migréna se tím nutně ještě zhoršila. Jakmile se skutečnost kolem nich zase ustálila, přitiskl se tváří k chladným panelům na stěně chodby vedoucí k obytným kabinám a sám pro sebe si tam mumlal něco o mučednících a až příliš zaníceně střízlivých velitelích.

Jensen jeho komentáře ignoroval a jen nervózně bubnoval prsty o kontrolní panel, zatímco senzory nasávaly údaje, aby obrazovky mohly konečně ožít.

Vizuální displej jim ukázal tmavočervený ovál hvězdného trpaslíka a dusivý oblak mezihvězdného prachu. Žádný zvláštní důvod, proč by se Marity měla trmácet zrovna sem, vidět nebylo. Jensen se nejistě kousl do rtu. „Proč by měla MacKenzieho Jamese zajímat nějaká hvězda v Halpernském sektoru, kolem které navíc neobíhá jediná planeta?“

Harris se mezitím usadil v pilotním křesle, na sobě zpola rozepnutý overal. Prostudoval si údaje, které mu poskytovaly okolní obrazovky, a potom vrhl na svého velitele překvapený pohled. „Tohle je přece Cassixova hvězda!“ V nadporučíkově tváři se ale po té informaci neobjevil žádný zvláštní výraz, což jasně dokazovalo, že v soukromé zpravodajské síti, o niž se opíral, chyběli vědci. Harris mu tedy vysvětlil, oč jde. „To je věc, kterou zaručeně zná každý pilot. Kousek od nás musí totiž být umístěna tajná orbitální laboratoř Flotily, zabývající se výzkumem a vývojem – patří k divizi dálkových kosmických pohonů a zbraňových systémů. Tady se dělají prototypy nejnovějších technických hraček pro lodi, jako je naše. Měla by tu být bezpečnostní služba, neúprosná jako křižáci krále Richarda. Pašerák by neměl mít šanci se přiblížit.“

Jenomže kromě protizákonného obchodu se zbraněmi byl významnou specializací MacKenzieho Jamese také obchod se vším, co bylo předmětem vojenského tajemství. Už jednou dokázal ukrást dokumenty z významné základny Flotily a dostal se pryč se zdravou kůží. Jensenovi nebylo valně, když se zamýšlel nad tím, jak by se situace mohla dále vyvíjet. Pašerák byl nebezpečně rafinovaný, avšak na druhou stranu, kdyby se posádce Shearbornu podařilo zmocnit se ho při pokusu o nájezd na cassixskou základnu, z obou jejích členů by se ze dne na den stali hrdinové.

Jensen uvažoval rychle: „Kde je Marity? Máme pořád ještě její stopu?“

Harris sarkasticky pozvedl obočí. „Ještě jste se nepodíval na zadní obrazovku?“

Jensen udělal, co mu jeho pilot poradil, ale jeho obličej hned nato dostal barvu, jako by ho právě přistihli při podvádění v kartách. Marity se vznášela těsně za zádí Shearbornu, tak těsně, že by se daly spočítat všechny šrámy, které v jejím laku zanechala nepořádně provedená přistání. Až do poslední opotřebované vnější úchytky vypadala pašerácká kosmická loď zcela přesně tak, jak si ji nadporučík pamatoval. Na první pohled nepochybně soukromá nákladní kocábka, která bývá až příliš často v provozu a v minulosti už musela strpět a přežít několik pilotů, jejichž schopnosti byly přinejlepším průměrné. Navzdory šrámům hyzdícím její povrch však bylo jasné, že člověk ovládající její kormidlo se pilotním uměním Harrisovi přinejmenším vyrovná, pokud ho dokonce ještě nepředčí. Nikdo méně schopný by totiž takové plavidlo nedokázal navést do jeho současného postavení s tak mimořádnou obratností. Vysoce citlivé detektory vnějšího pohybu, které měla Jensenova stíhačka k dispozici, nespustily ani na okamžik poplach.

„To máte za to, že vystupujete z nadsvětelné rychlosti bez předběžných opatření,“ zabručel Harris. „Tu obchodnickou kocábku teď navíc máme uvnitř poloměru štítů. Jestli je Mac James uvnitř, skoro určitě se teď může potrhat smíchy.“

Jensen ovšem předpokládal, že pravda bude úplně jiná; MacKenzie James měl úsměv jako krystalickou nemrznoucí tekutinu. Dokázal se na člověka dívat tak zpříma, až ztratil nervy, a nikdo v uniformě Flotily pašeráckého kapitána ještě nikdy neviděl, že by se smál.

Když se nadporučík velící Shearbornu neměl k tomu, aby vzniklou situaci komentoval či vydal nějaké rozkazy, Harrisova předchozí popuzenost se začala měnit v podezíravost. „Ale jedno mi řekněte. Proč by se nás měl zločinec s pověstí Mac Jamese snažit vylákat na místo, jako je tohle? Skoro bych řekl, že jste udělal úplně přesně to, co po vás ten pirát chtěl. Anebo jste si snad spolupráci předem dohodli?“

Jensen se prudce otočil zády k analogovým obrazovkám se zuřivým výrazem v obličeji, ale ať už měl na jazyku cokoliv, nikdy se k tomu nedostal. V tom okamžiku totiž ožil komunikační reproduktor a po krátkém zaškrábání se ozvala srozumitelná slova.

„Pane na Mléčné dráze, že vy se, chlapci, tak rádi hašteříte,“ protáhl hlas na druhé straně. Jeho přízvuk byl vágní a neurčitelný, což bylo celkem typické pro jakoukoli operaci, za kterou stál MacKenzie James. Harris překvapeně zaklel – nikdy by ho nenapadlo, že nějaký pašerák bude mít tolik drzosti a dovednosti, aby se vlámal do komunikačního systému Flotily. Na druhé straně kabiny stál nadporučík Jensen tak studeně a tiše, až z něho šel strach.

Pašerácký kapitán se svou obvyklou kousavostí pokračoval. „Jestli váš pilot dokáže létat tak, aby si ho alespoň chvilku nikdo nevšiml, a jestli jste schopni odposlouchávat místní vysílání, tak brzy nejspíš objevíte, že jste se dostali do bezprostřední blízkosti probíhající teroristické akce. Ředitele výzkumu na Cassixu právě nutí k tomu, aby porušil nejzákladnější bezpečnostní pravidla Aliance. Shodou okolností došlo k tomu, že váš Shearborn je jediným ozbrojeným plavidlem Flotily, které v tomto systému vykonává strážní službu. Raději se připravte urychleně zasáhnout, protože váš automatický lodní deník nejde vymazat, a jestli nedokážete svým nadřízeným vysvětlit, proč jste tak narychlo opustili bojiště u Mrtvé hvězdy, oba budete mít po kariéře.“

Harris udeřil pěstí do opěrky pilotního křesla a ze všeho nejvíc si přál, aby měl pašeráka po ruce a mohl ho pořádně nakopnout. „No tak to se tedy podařilo. Na koho tu ten parchant chce udělat dojem, u všech rohatých?“

Jenomže MacKenzie James to zřejmě nehodlal nijak komentovat. Místo toho Marity zmizela – přešla do nadsvětelné rychlosti a v normálním vesmíru se tím pádem rozplynula jako pára nad hrncem. Přístroje, jež sledovaly její iontovou stopu, však nebyly ještě znovu nastaveny, poněvadž pilota ani důstojníka Flotily ve snu nenapadlo, že by něco takového mělo být zapotřebí – nebylo přece ani možné, aby pašerácká loď odstartovala bez náležitého doprovodu. V tak bezprostřední vzdálenosti měl být podle všech vědeckých teorií Shearborn smeten spolu s ní následkem zhroucení cívkového pole! Přesto však Marity nějak dokázala přejít na místě do nadsvětelné rychlosti, aniž by proti tomu přístroje na palubě Shearbornu jakkoli protestovaly.

„Ztratili jsme ho.“ Harris rozhodil rukama a v jeho jasných očích byl nevěřícný výraz. „Tak to je naprosto jasné, pověst nelže. Tihle parchanti musí určitě nakupovat technologii zvenčí.“

„Třeba je to vynález kdovíjakého Renegáta,“ spekuloval Jensen.

Ale otázky technického řešení pohonných systémů Marity musely jít stranou; bylo zapotřebí vypořádat se s naléhavějšími problémy. Nadporučík Jensen se hrbil ve velitelském křesle s výrazem až obsedantního soustředění; nakonec se však rozhodl, že téhle nanejvýš nepříjemné situace, do níž se dostal, zkrátka využije, jak nejlépe to půjde. Cassixská stanice ležela na opačné straně trpasličího slunce, než kde se zrovna nacházel Shearborn. Pokud teď skutečně musí čelit nájezdu teroristů a pokud tamní posádce útočníci nějak znemožnili komunikovat přímou linkou, nezbude Jensenovi než naplánovat operaci jenom s použitím místního vysílání. Tím pádem budou nějaký čas částečně slepí, poněvadž složitější senzorické údaje nebudou s to přijímat už kvůli zkreslujícím deflekčním štítům. Shearborn byl prozatím odstíněn Cassixovou hvězdou, takže ho útočníci nemohou spatřit, ale pokud měl v tomto postavení prozatím zůstat, a přitom odposlouchávat místní vysíláni na stanici, bylo zapotřebí vypustit transmisní sondu, která by mu předávala signály z opačné strany červeného trpaslíka. Jensen křepče vydal příslušné rozkazy.

Jeho pilot na něho podrážděně a nevěřícně zíral: „Přece nebudete věřit tomu, co vám ten zločinec napovídal?“

„Zatím jsem se nikdy nesetkal s tím, že by lhal,“ odsekl Jensen a svá slova doprovodil nanejvýš hněvivým gestem. „Proveďte rozkazy.“

Harris si dopnul uniformu s pečlivostí, která u něho byla dosti překvapivá, a zadal systému kódy navigačního přístupu. „No, když myslíte… Ale v posledním informačním věstníku Flotily nebyl pan MacKenzie James uveden zrovna ve společenské rubrice pod označením humanista a idealista. Kdybych měl takové výložky, jaké nosíte vy, lámal bych si raději hlavu nad tím, jaký zisk z celé téhle věci kyne MacKenziemu Jamesovi.“

To byla ovšem nanejvýš nepříjemná otázka, a Jensen teprve sbíral odvahu k tomu, aby si ji položil. Ze stínu svého slavného otce hodlal vystoupit tím, že přelstí nejhledanějšího zločince, který působí ve spojeneckém prostoru, a postaví ho před soud – to si už dávno přísahal. Aby však tohoto cíle dosáhl, bude muset pašeráka přechytračit v jeho vlastní hře, a to znamenalo, že alespoň první tahy bude volky nevolky hrát podle jeho pokynů. „Ze všeho nejdříve chci vědět, co se na té stanici doopravdy děje,“ řekl stroze, „a chci to vědět co nejrychleji. Vypočítejte mi dráhu transmisní telekomunikační sondy a potom připravte její odpálení.“

Harris dokázal pracovat neuvěřitelně neefektivně, kdykoli ho nutili do něčeho, co mu nebylo tak docela po chuti. Ale teď ho motivovala kromě uražené ješitnosti také morbidní touha udělat nadporučíkovi Jensenovi, co mu jen na očích bude vidět, aby si tak mladý důstojník nakonec mohl sám rozbít hlavu o zeď své vlastní arogance. Pilot si tedy bez dalších protestů nasadil sluchátka a začal se zabývat navigačním monitorem.

Sonda odstartovala minimální možnou rychlostí a na obrazovkách po ní nezůstávala žádná viditelná stopa. Jensen alespoň na okamžik pocítil jakési uspokojení, a tak odkvačil z můstku, aby na sebe co nejrychleji natáhl uniformu, než začnou přicházet drahocenné údaje ze stanice.

Harris volný čas strávil tím, že si otrhával uvolněné nitě, které mu plandaly z rukávu overalu. Než se však Jensen vrátil, pilot i se sluchátky na hlavě usnul, obrovské ruce uložené pokojně v klíně. Ústa měl otevřená a hlasitě chrápal.

Velící důstojník Shearbornu rozhodně nezamýšlel plýtvat energií na to, aby jaksepatří vyjádřil svou popuzenost. Sledovací monitory ukazovaly, že sonda právě opisuje širokou parabolickou dráhu okolo Cassixovy hvězdy. Jakmile se na kontrolním panelu rozblikalo zelené světélko, Jensen se natáhl, a jako by se nechumelilo, strhl pilotovi sluchátka z hlavy. Harris se samozřejmě probudil a jako obvykle sebou silně trhl, takže současně narazil hlavou do opěrky pilotního křesla. Vyskočil na nohy a chvíli mu trvalo, než se zorientoval.

„K čertu s vámi,“ zavrčel nakonec na Jensena.

Potom si však uvědomil, že jeho fanatický velitel už dávno veškerou svou pozornost věnuje přenosu dat, a tak nakvašeně odpochodoval z místnosti.

Když se po chvíli vrátil zpět na můstek, okusoval výživnou ovocnou tyčinku a snažil se tvářit jakoby nic. Jensen za jeho nepřítomnosti už nashromáždil tolik informací, že MacKenzie Jamesovo ohodnocení situace na stanici mohl s klidným svědomím potvrdit. Nadporučík shrnul nejdůležitější skutečnosti a Harris přestal žvýkat.

Potíže nastaly v důsledku toho, že malá flotila, která za normálních okolností vykonávala na Cassixu strážní službu, byla výjimečně zredukována na jednu jedinou loď a všechny ostatní byly odvolány k podpoře ofenzivy u Mrtvé hvězdy. Tohoto osamělého křižníku se potom zmocnili pašeráci, kteří si zřejmě předtím celý podnik dopodrobna naplánovali. O něco dříve už totiž kdesi úplně jinde zaútočili na osobní loď a unesli z ní dvě malé dcerušky ředitele výzkumu.

„Stojíme před poměrně jasným případem,“ shrnul Jensen na konci známá fakta, „až na to, že máme co dělat s pašeráky se skutečným sklonem k terorismu. Aby ukázali, že to myslí vážně, zabili ti parchanti hned na začátku ředitelovu ženu. Ty dvě holčičky, které teď drží jako rukojmí, nechají naživu jen za podmínky, že jim posádka na Cassixu odevzdá funkční prototyp nejnovějšího laserového zbraňového systému.“

Harris stál nějaký čas nehybně jako socha a vůbec si nevšiml, že se mu po bradě kutálejí drobečky nedojedené svačiny a padají na zem. Tentokrát byl pohled jeho modrých očí naprosto přímý. „Kdo si jen mohl najmout darebáky, kteří si troufnou na něco takového? Renegáti? Falešné nákladní lodi, vybavené takhle vyvinutými zbraňovými systémy, by mohly ve vesmíru nadělat pořádnou paseku.“

„Buď Renegáti, nebo nějací vzbouřenci, anebo třeba kdovíjaká nezávislá frakce, jež si prostřednictvím pašeráků opatřuje vojenský materiál. Ale co na tom sejde?“ Jensen si strhl sluchátka a okamžitě si naprosto mechanicky upravil vlasy. „Potřebuji všechny údaje, které máme o té stanici k dispozici. Nejrychleji, jak to jen zvládnete.“

Harris navyklým pohybem klesl do pilotního křesla, zcela bezmyšlenkovitě začal žvýkat poslední zbytek své chudé přesnídávky, a sluchátka v jeho rukou mezitím opakovala se všemi nechutnými podrobnostmi, co přesně čeká ředitelovy dcerušky v případě, že požadavky únosců nebudou splněny. Harris těžce polkl, protože mu během posledního okamžiku úplně vyschlo v ústech. „Bohužel, v tomto směru pro vás nemůžu nic udělat,“ řekl nakonec. „Jakékoli informace týkající se cassixské stanice jsou bez výjimky klasifikovány jako přísně tajné.“

„Ale vy jste na stanici byl, pracoval jste tam jako zkušební pilot,“ snažil se Jensen uhádat, co se dalo. Mac James mu nabídl příležitost a Jensen měl v úmyslu ji využít, jak jenom to bude možné. Vzhledem k tomu, že byl aktivním důstojníkem Flotily ve službě, nebylo sporu, jaká je v dané situaci jeho povinnost. „Dejte se do toho a sepište mi popaměti, na co si jenom vzpomenete. Pašeráci mají v úmyslu vyměnit děti za zbraně s použitím nákladního výtahu v čase 2000, což znamená, že se nemůžeme připravovat kdovíjak dlouho.“

Harris zpozorněl a vzhlédl od svého pultu. „Chtějí je poslat nákladním výtahem? Tak to bychom mohli mít šanci. Úniku informací o projektu, na kterém lidé na Cassixu pracují, by se dalo zabránit, ale jen za tu cenu, že odepíšeme životy těch dvou děcek.“

„Proveďte rozkaz,“ odsekl Jensen, aniž cokoliv slíbil. Ta možnost vypadala sice nemilosrdně, ale Harris dobře věděl, že mladý důstojník ze sebe v takové situaci nebude dělat žádného hrdinu. Kdyby zbraňový systém vyvíjený na Cassixu padl do rukou Renegátům, znamenalo by to trápení a smrt mnohem více lidí než jen dvou malých děvčátek.

Shearborn se začal připravovat k zásahu. Jensen aktivoval kamuflážní mechanismy a pečlivě zkontroloval štíty, jakož i zbraňové systémy, zatímco Harris se věnoval navigaci a počítal přesnou dráhu. Šlo o to, skrývat se za masou Cassixovy hvězdy tak dlouho, dokud to jen bude možné. Žádný z nich nemluvil. Veškerou Harrisovu pozornost teď pohlcoval úkol, který bylo třeba splnit, a hlavní motivací mu při tom byla jeho svědomitost. Jensena na druhé straně hnala kupředu jeho utkvělá touha po povýšení a vyznamenání, která diktovala, že jeho postup-v krizových situacích, jako je tato, musí být mimo jakoukoli kritiku.

Shearborn zanedlouho vyrazil okolo Cassixovy hvězdy po dráze, již Harris vypočítal s maximální pečlivostí. V přesně určený okamžik, kdy by se byli objevili v prostoru sledovaném nepřátelskými skenery, Harris nahodil stabilizátory, vypnul motory a udělal grimasu, poněvadž přesnídávka se mu v žaludku vlivem setrvačnosti obrátila tam a zase zpět. Průzkumná loď se pomalu otáčela s nahodilou důstojností svobodného asteroidu bloudícího vesmírem a pro vnějšího pozorovatele v ní nebylo života o nic víc než v libovolném kosmickém balvanu.

„Dobrá práce,“ řekl Jensen. Bylo vidět, že se mu teď ve velitelském křesle sedí mimořádně nepohodlně, avšak přesto se usmál. Načasování bylo dokonalé: do plánované výměny mezi pašeráky a stanicí zbývalo ještě celých třicet minut. Zatímco počítače dál zpracovávaly údaje, nadporučík se starostlivě naklonil dopředu. Očekával, že na obrazovkách uvidí typickou orbitální stanici na gravitační pohon s několika rozpřaženými pavoučími nohami a osvícenou značným počtem drobných světélek, prozrazujících život na palubě.

Místo toho se jeho očím naskytl jenom obvyklý pohled na černočernou vesmírnou prázdnotu, posetou vzdálenými hvězdami.

Když Harris zpozoroval zděšení a zklamání v jeho obličeji, musel se rozesmát. „Co byste tady čekal? Osvětlené billboardy a přistávací maják? Tohle je tajné vojenské zařízení s maximální bezpečností!“

Jensen zavřel oči, pak je zase otevřel a ze všech sil se snažil nezčervenat studem. Jak jen mohl být tak naivní! Stejně jako stíhačka, které právě velel, byla samozřejmě i cassixská stanice pokryta kamufláží. Celý komplex stanice musel být tmavý, až na několik rozsvícených bodů, které simulovaly hvězdy. Na straně odvrácené od hvězdy byl její povrch natřen reflexní vrstvou, a pokud se nějaká loď náhodou nepřiblížila k její oběžné rovině tak, že se stanice ocitla mezi ní a svou mateřskou hvězdou, zůstávala pro jakoukoli loď letící kolem zcela neviditelná.

Jensen začal pociťovat nad celou tou situací čím dál tím větší znechucení, ale snažil se je potlačit. Neodvažoval se ani využít nejmodernějších průzkumných senzorů, které měl Shearborn na palubě, protože si nemohl být jist, jak pokročilé zařízení má k dispozici jeho protivník. Musel tedy předpokládat, že interference mezi deflekčním polem a paprsky senzorů by mohly ostražitého pašeráka varovat, že jeho činnost přilákala pozornost Flotily. Existovaly však i jiné způsoby, jak určit polohu tělesa na oběžné dráze. Nejjednodušší ze všech pak bylo zobrazování časové frekvence, a dále tu byla také možnost srovnání hvězdných polí, jímž se dalo zjistit, jestli nejsou některé z hvězd umělé a nepohybují se jinak než ostatní. Potíž byla samozřejmě v tom, že čas byl zbožím, kterého se během této bleskové operace nedostávalo ze všeho nejvíce.

„Tamhle je,“ řekl Harris z ničeho nic; v absolutním tichu, které na můstku panovalo, zazněl jeho hlas až neuvěřitelně hlasitě. „Mám přesné souřadnice našeho cíle.“

Jeho zkušené oči na pozadí hvězdného nebe opravdu rozpoznaly pašeráckou kosmickou loď. Docela nenápadný záblesk vzápětí potvrdil jeho pozorování – to se světlo trpasličí hvězdy na okamžik odrazilo od lesklého povrchu jejího pláště. Jensen zvýšil rozlišovací schopnost analogové obrazovky na maximum. Přestože mu pilot už před časem velice trpělivě vysvětlil, že systémy Shearbornu nemohou pořádně fungovat, dokud se loď nepřestane chaoticky zmítat sem a tam, nadporučík pokračoval v pátrání, až ho z toho začaly pálit oči.

Nezdálo se, že by měl Harris šanci rozumně si se svým nadřízeným promluvit. Pokrčil proto rameny a ostentativně se věnoval spouštění programu pro srovnávání hvězdného pole. Na kontrolních panelech se rozblikalo několik světélek, protože Harris ke své práci využil i počítačové kapacity normálně rezervované pro navigaci; bylo potřeba dobrat se výsledků co nejdříve. Zatím si mohl točit palci svých mohutných rukou složených v klíně mlýnek, v obličeji cynický výraz, který si nacvičil na ženách, snažících se přimět ho k manželství. Natáhl se v pilotním křesle, jak pohodlně to šlo, posunul si sluchátka do týla a přál si, aby se místo tohohle všeho mohl raději někde v teple podívat na pořádné porno. Sex je určitě mnohem lepší zábava než odposlouchávání napjatého rozhovoru mezi zoufalým rodičem a zrovna tak nervózním pašerákem, který už podle všeho začíná pochybovat, zda jeho kontrakt s Renegáty stojí za riziko takového rozsahu.

Náhle se Harris v křesle prudce narovnal a v jeho obličeji náhle nebyla ani stopa předchozího výsměchu. „Pane, váš plán nebude fungovat.“

Jensen ani tentokrát nespustil oči z analogové obrazovky, kde na pozadí hlubokého vesmíru pomalu začínal rozeznávat bledou strukturu pavoučího vlákna napnutého prázdným prostorem, ale pomalu zpozorněl.

„Posílají ty děti dolů a s nimi časovanou nálož,“ vysvětloval Harris mnohem hlasitěji, než bylo zapotřebí.

Tentokrát už Jensen odpověděl a v hlase se mu začínala ozývat jistá rezignace. „Časovanou nálož? K čemu je ta výbušnina připojená? Ke kabině výtahu, anebo k vlečnému lanu?“

Harris se znovu pozorně zaposlouchal. „K vlečnému lanu,“ odpověděl za okamžik. „Pašeráci si prozatím ponechají detonační kód. Jinými slovy, ti darebáci se odtud vypaří a dají personálu stanice pětapadesát vteřin na to, aby stáhli kabinu výtahu dolů a dostali z ní děcka ven dříve, než dojde k výbuchu.“

Jensen mlčel jako hrob.

Harris měl v obličeji podivnou směs podřízenosti a lítosti. „Obávám se, že jsme prozatím ze hry. Jediné, co tu ještě můžeme udělat, je nasbírat co nejvíc údajů, které snad za čas pomohou nějakému tajnému agentovi, aby se mezi ně dostal a zničil je.“

„K tomu ovšem těžko dojde předtím, než Renegáti zvládnou výrobu toho laserového systému.“ Jensen se třásl vzteky a nervózně si protahoval prsty na rukou. „Tak to už raději vezmu svou ručnici a zkusím zasáhnout vlečné lano mezi výbušninou a kabinou výtahu.“

Harris se zazubil a jeho obvyklý sarkasmus se mu zase vrátil. „No, šéfe, řekl bych, že už jsme i tak po uši v problémech. Lampasáci nám stěží dají metál za to, že tu rozstřílíme dva caparty na cimprcampr. Musel byste mít diplom ostrostřelce, abyste trefil alespoň vlečné lano. A to nemluvím o kabelu mezi kabinou výtahu a výbušninou.“

Jensen se na něho v odpověď jedovatě usmál a sáhl si do záňadří. V příštím okamžiku pilot tupě zíral na medaili za výjimečné schopnosti, kterou měl nadporučík na řetízku kolem krku. Privilegium nosit něco takového neměl ani jeden muž z tisíce.

„A sakra,“ řekl Harris. „Jak jsem to mel vědět?“

„To jste jednoduše nemohl vědět,“ odvětil Jensen stroze. Byl sice s náskokem téměř deseti let nejmladším držitelem ostrostřeleckého hodnocení první třídy, avšak hrdost na tento úspěch mu tentokrát nezavdala příčinu k žádnému dalšímu projevu arogance. Chronometr, jenž kousek od jeho lokte odpočítával čas už od začátku jejich mise, poskočil o další kousek. Zůstávalo jen několik posledních minut, během nichž musel Shearborn nějak zmařit plány únosců.

Problémy, se kterými se museli vypořádat, byly značné, což Harris neopomenul okamžitě připomenout. „Tak miniaturní terč nemůžete nikdy zasáhnout bez přizpůsobení výšky. Nezapomínejte také, že Shearborn se ještě pořád otáčí.“ Pilot udělal zvláštní gesto, při němž se píchl prstem zespodu do brady. „Jakmile nás objeví, ta dvě děvčátka okamžitě zemřou. A nás rozstřílejí v tu chvíli, kdy zapneme gravitační motory.“

Jensen s tímto detailem počítal. „Tak ještě počkáme,“ pravil, a v tu chvíli vypadal rozhodněji a soustředěněji, než jak ho Harris kdykoli předtím viděl. „Až vědci na stanici pošlou prototyp výtahem k teroristům, děcka se vydají stejným způsobem opačným směrem. Tehdy stabilizujeme svou pozici a moment překvapení by nám měl hrát do karet. Až přestřelím spojení, děcka i s náloží budou padat volným pádem, ale směrem od místa, kde bude kabel přerušený. Staniční personál si holčičky stáhne dolů, na to se můžeme spolehnout. A odjištěná nálož se tím pádem vydá na zpáteční cestu k místu, odkud byla vyslána, takže pašeráci budou mít na nějaký čas plnou hlavu s tím, jak co nejrychleji odseknout zbytek vlečného lana, k němuž jsou připoutáni. To nám dá možná deset vteřin na to, abychom pomohli vesmíru od jejich hnusné přítomnosti.“

„Docela chytré.“ Harris se mimoděk poškrábal na hrudi způsobem, který dával tušit hluboké zamyšlení – jeho kamarádi z baru to gesto znali a věděli, že znamená varování. „Je to ale stejně obrovská vzdálenost. Nepočítáte ani s naším pohybem, ani s blízkostí Cassixovy hvězdy. Gravitace váš výstřel vychýlí, takže se stejně netrefíte.“

Jensen natáhl ruku a uznale poklepal pilotovi na znak křídel, zdobící jeho overal. „A tady právě začíná vaše úloha. Musíte mi přesně spočítat místo, kam mám zamířit. Když se na střelu z ručnice podíváte jako na cvičení v balistice pohonu, neměl byste mít potíže s naprogramováním palubního počítače ani se stanovením správného cíle.“

Harris cítil, jak mu za límec sjíždějí kapičky potu. K tomu, čeho se tu snažili dosáhnout, bylo skoro určitě zapotřebí větší přesnosti, než jakou jim teď mohly palubní přístroje poskytnout. Jistě, ti nejtalentovanější piloti dělávali občas podobné zázraky v rámci některých výjimečných zkušebních letů, ale tady šlo přece jenom o něco jiného. Člověk má stěží právo vsadit život dvou malých děvčátek na pouhý pilotní instinkt, přestože Harris měl schopnost automatického odhadu, kterým dokázal celkem spolehlivě provádět i špatně naplánované akce, aniž docházelo k větším potížím. Jensenův pilot zkrátka neměl žádný dobrý důvod myslet si, že by to mohlo vyjít, jenže i jemu už na celém podniku poznenáhlu začínalo záležet. Bylo potřeba provést šílený kousek, kterému nebylo rovno. Jestli se jim to podaří, bez vyznamenání se to rozhodně neobejde.

Harris položil ruce na klávesnici a Jensen si povšiml, že se mu při tom ani trochu netřesou. „Zadejte mi konstrukční data té vaší ručnice. A raději se modlete, ať se teď na nás na oba usmívá pámbů všech šílených dobrodružství.“

Jensen se poprvé od počátku celé téhle operace uvolněně rozesmál. Ať už MacKenzie James připravil pro posádku Shearbornu jakoukoli léčku, jednoho z jeho pašeráckých bratří teď jeho ruka vymaže z vesmíru. A to samo o sobě není k zahození.

Vroubkování vnitřního povrchu Jensenova skafandru odvádělo pryč malé kapky potu, kterých mu na kůži vyráželo čím dál tím víc. Jensen byl připoután k lodi v obslužném výklenku přední přechodové komory a co chvíli na něho dopadal stín, co chvíli zase ničím neodstíněná krvavě rudá zář Cassixovy hvězdy. Nejnovější typ gaussovské ručnice, kterou svíral v rukou, mu téměř nebránil v pohybu. Shearborn se pod ním nejistě vrtěl sem a tam, ale pokud Jensen v nulové gravitaci nezaměřil pozornost na okolní scenerii, netrpěl následkem podivného pohybu lodi, s kterou byl spojen, žádnou ztrátou orientace. Veškeré napětí a nervozita, které v těch chvílích zakoušel, měly svou příčinu v neodhalených motivech MacKenzieho Jamese. Otazníky spojené s pirátským kapitánem zaměstnávaly nadporučíka do té míry, že všechno ostatní už skoro pustil z hlavy. Děti i prototyp laserové zbraně, kvůli jejichž záchraně Jensen právě riskoval celou svou budoucí kariéru, se staly cenami pro vítěze ritualizovaného duelu dvou intelektů.

Jensen si zkontroloval čas. Chronometr jeho skafandru teď ukazoval 2012, a to znamenalo, že bedna obsahující prototyp nejnovější laserové zbraně už musela být v rukou pašeráků. Během jejího vzestupu byla rychlost, kterou vyvinul pohonný motor výtahu, přesně změřena a uložena do paměti Harrisova letového počítače. Nadporučík sevřel pušku… a čekal dál.

Motor výtahu v temnotě za Cassixovou hvězdou zabručel a spustil opačný chod. Jeho vlečné lano se v obvodech s téměř nulovým třením otočilo nazpět a kabina nesoucí dvě děti spolu s připojeným balíčkem kondenzované výbušniny se vydala na asi kilometr dlouhou cestu směrem, kde netrpělivě čekal zoufalý a vystrašený otec. Harris dokončil své výpočty.

Na chronometru naskočily číslice 2026. V Jensenově přilbě se rozezněl signál a pilotův hlas mu nevzrušeně nadiktoval souřadnice cíle, na který bylo třeba mířit.

V přesně určený okamžik se zapnuly gravitační motory Shearbornu a nadporučíka vrhla odstředivá síla proti jeho bezpečnostním pásům, zatímco hvězdy se točily dokola jako kulečníkové koule s pořádnou falší. Shearborn upravoval svoje postavení se zlomyslnou a pomstychtivou přesností; Harris byl viditelně ve vrcholné formě a dělal, co bylo v jeho silách.

Průzkumná loď se brzy stabilizovala.

Poslední setrvačný náraz byl obzvláště silný. Jensenova přilba narazila dozadu do vnějšího pláště lodi a ozvala se v ní taková rána, až nadporučíkovi bezmála zalehlo v uších. Před očima se mu zároveň udělaly obrovské červené kruhy a Jensen divoce zaklel – jestli se mu okamžitě nepřestane točit hlava, nedokáže se včas zorientovat a zamířit na cíl. Ale díky tvrdohlavosti, kterou získal jako vedlejší produkt vyčerpávajícího střeleckého tréninku, již zanedlouho dokázal zapojit konektor pušky do zdířky, která ji propojovala s vizuálním displejem skafandru. Vteřinu poté dostal příslušný signál a přepnul na zaměřovači dalekohled.

Na můstku Shearbornu se mezitím monitory rozzářily řadou rudých varovných světélek doprovázených zvukem poplašné sirény – pašerácká loď v okamžiku zaměřila všechny své zbraňové systémy na stíhačku, která se odvážila plést se jim do obchodu. Obě dvě lodi měly přitom vypnuté deflekční štíty. Na cassixské stanici začaly ve stejnou chvíli vřeštět reproduktory, zatímco personál jen zoufale klel… bylo příliš pozdě. Dohoda, kterou s pašerákem uzavřeli, byla teď porušena a oni s tím nemohli nic dělat. Žádná jejich prosba o milost nemohla v poslední vteřině přesvědčit bandu bezohledných zločinců, že záchranná loď Flotily, která se tam tak zčistajasna objevila, neznamená zradu ze strany stanice. Nešťastný otec se srdceryvně rozvzlykal. První důstojník na pašerácké lodi mezitím třesoucí se rukou vyťukal na klávesnici detonační kód. Všichni čekali – jedni se zlobou v srdci, druzí se slzami v očích a v očekávání nejhoršího. Za necelých šedesát vteřin se stříbrná kabina nákladního výtahu promění v oslňující kouli světla a žáru.

Jensen v absolutním tichu vzduchoprázdna, jež ho obklopovalo, pozvedl svou gaussovskou ručnici. Se zcela jasnou hlavou navedl zaměřovači kříž na zadané souřadnice a chladnokrevně zmáčkl spoušť.

Pocítil zpětný náraz pušky. V dálce před ním zazářila podél tenkého vlečného lana titěrná světelná tečka, tak malá a vzdálená, že by si jí člověk nikdy nevšiml. Kulka se zatím řítila vzduchoprázdnem vstříc svému cíli. V kosmickém prostoru ji nic nebrzdilo, její kurs byl zlehka ohýbán jen působením gravitace červené trpasličí hvězdy.

Jensen se teď už potil proudem. Počítal ubíhající vteřiny – pět, šest – než mu automatický časovači signál oznámil, že nastal okamžik, na který čeká. Nadporučík křečovitě sevřel ručnici; odrazné značky na vlečném laně výtahu zářily jako kapky rosy na vláknu pavučiny. Magnetizovaná kulka už je přece dávno měla přerušit! Jensen pocítil bolest ze zklamání. V jediný okamžik si uvědomil možnost porážky a také to, že před časem mimovolně přestal dýchat.

Potom se vlečné lano výtahu konečně uprostřed přetrhlo. Jensen vykřikl úlevou a sledoval, jak se maličká skvrnka, která ve skutečnosti byla kabinou s dětmi, nese v ladném oblouku vstříc hvězdám.

Téměř vzápětí následoval záblesk – to pašerácká loď jako odpověď zažehla gravitační motory. Technik obsluhující mechanismus výtahu nechal klávesnici klávesnicí. Divoce zaklel a vskočil do skafandru, aby se pokusil uvolnit nějak ukotvení vodícího lana výtahu, které se teď pružně vracelo k lodi a hrozilo, že ji svou explozí zničí. Jensenovo střelecké mistrovství teď spustilo skutečné peklo: odjištěná plazmatická výbušnina zamířila přímo k nákladnímu prostoru lodě únosců.

„Teď, Harrisi, teď,“ vykřikl Jensen.

Průzor jeho přilby v tom okamžiku zčernal – automatické odstínění mu ochránilo zrak, zatímco Harris se činil u zbraňových systémů. Obě plazmová děla Shearbornu začala pálit jako o závod.

Po dlouhou dobu Jensen ztemnělým průzorem své přilby neviděl vůbec nic – bylo to k zbláznění. Nadporučík se ošíval jako malé děcko a klel jako přístavní dělník. Nakonec se mu průzor přece jen znovu rozjasnil a jeho očím se naskytl pohled na rozšiřující se pole trosek, které byly jediným, co zbylo z pašerácké lodi. Ten okamžik hřál u srdce jako sklenice nejlepšího vína. Jensen se uvolněně pousmál, pohladil svou pušku, jako by to bylo stehno nahé ženy, a tiše, velmi tiše poznamenal: „Tak tahle runda je na tebe, MacKenzie Jamesi.“

* * *

Jensen s nejvyšším úsilím vysvobodil rukáv své sněhobílé uniformy ze sevření nadšeného technika, který mu musel za každou cenu ještě jednou pogratuloval Nadporučíkovi Flotily se ostatně dostávalo ovací už od okamžiku, kdy Shearborn zakotvil v docích cassixské stanice. Snad každý člen tamní posádky se zúčastnil bouřlivého uvítání. Všichni mu třásli pravicí, děkovali mu a trvali na tom, že s nimi musí bezodkladně odejít na zvláštní recepci, na které se seznámí s nejdůležitějšími pohlaváry stanice.

„Byla to jen náhoda, že jsme se v tomto sektoru ocitli,“ odpovídal Jensen na technikovu otázku, na tutéž otázku, kterou měli na rtech úplně všichni, kdo se k němu v průběhu tříhodinové konzumace kávy a koláčů dostali. „Shearborn ve skutečnosti pronásledoval jiné podezřelé plavidlo. Ano, to nám bohužel uniklo, ale ukázalo se, že jeho únik je k něčemu dobrý. Kdyby naše stíhání neskončilo neúspěchem, žádná z průzkumných lodí Flotily by se v tomto sektoru nejspíš ještě dlouho neobjevila. Jistě, bylo to riskantní, pokoušet se přestřelit vlečné lano výtahu, ale ty děti se z toho dostaly bez úhony. Mohl byste mne teď na okamžik omluvit, prosím? Slíbil jsem někomu něco a teď je načase, abych svůj slib splnil… Děkuji vám mnohokrát.“ Jensen se chopil láhve ve zlaceném papíře, kterou se rozhodl donést svému pilotovi. Harris se stal totiž nešťastnou obětí předpisů a nezbylo mu než zůstat ve službě na palubě průzkumné lodi.

Technik se usmál a znovu mu sevřel ruku. „Jste statečný mladý muž, pane, a Flotila na vás musí být pyšná. Zachránil jste Alianci více, než si asi dokážete představit. Kdyby se prototypy těch zbraní dostaly do rukou Renegátům…,“ mávl rukou. „Raději to nedomýšlet.“

Jensen opětoval jeho úsměv, ale omluvně pozvedl láhev a na poslední chvíli se vyhnul další vlně svých obdivovatelů. Kdykoli jindy by si nadporučík takové veřejné zbožňování vychutnával plnými doušky, avšak tady a teď to prostě nešlo. Nejdůležitější otázka ze všech totiž stále zůstávala bez odpovědi; k naprosté spokojenosti scházel Jensenovi jeden detail, který nepřestával mučit jeho nervy. MacKenzie James rozhodně nebyl žádný humanitární pracovník. Zločinec jeho formátu by skoro určitě nepodnikal nic jenom proto, že se mu svírá srdce nad nešťastným otcem dvou malých děvčátek. Jensen se neodvažoval pokládat celou věc za vyřízenou, dokud nebude zpátky na svém místě na Shearbornu a daleko z cassixského systému. Skutečnost, že Harris se oslavy nemůže zúčastnit s ním, se stala jedinou výmluvou, která mu umožňovala vyklouznout ven.

* * *

V docích byla skoro tma. Protože Jensen dorazil do přístavního hangáru zářivě osvícenými přístupovými chodbami, chvíli mu trvalo, než se tamnímu přítmí přizpůsobil. To je divné, říkal si. Stropní zářivky by se přece neměly vypínat nikdy. Zrovna tu mají za sebou krizovou situaci jako hrom, tak by se snad od svědomitého personálu dalo očekávat, že si dá jaksepatří pozor.

Ale když se Jensen zeptal strážného, zjistil, že o nedbalost tu nejde.

„Ten zatracený pašerák nám ustřelil celou komunikační věž,“ rozhodil bezpečnostní technik rukama. „Světla berou energii ze solárních panelů a bude nám trvat víc než jednu směnu oprav tam venku, než dáme všechno zase do pořádku.“

Jeho vysvětlení sice vypadalo naprosto logicky, jenomže Jensenovo znepokojení z nějakého důvodu ještě vzrostlo. Přešel tedy co nejrychleji napříč temným hangárem, jímž se strašidelně rozléhaly jeho kroky, a téměř se rozběhl vzhůru po rampě Shearbornu.

Na prahu přechodové komory Jensen instinktivně zaváhal. Náhle ho přepadl pocit, že tu něco nehraje – snad ho vyvedla z míry i skutečnost, že Harris nebyl na svém obvyklém místě v lodní kuchyňce ve společnosti několika prázdných plechovek od piva. Nadporučík se těsně před tím, než vstoupil do chodby vedoucí na můstek, uprostřed kroku zastavil. V ten okamžik koutkem oka zahlédl, že se mu za zády pohnul jakýsi stín.

Instinktivně se skrčil a rána, která ho měla omráčit, se mu díky tomuto manévru ještě celkem neškodně svezla po žebrech.

I tak ovšem mladému důstojníkovi její prudkost vyrazila dech. Láhev, kterou stále držel, mu nyní vyklouzla z ruky, dopadla na zem a roztříštila se na milion skleněných úlomků; přechodovou komoru naplnila intenzivní vůně alkoholu. Jensen se ještě o kousek sehnul a zalapal po vzduchu zapáchajícím po whisky tak strašně, až se mu z toho dělalo zle. Reflexivně sáhl k opasku, kde měl pouzdro na pistoli. Jenže stín po jeho boku se dal okamžitě na ústup.

Ukázalo se, že patří muži veliké postavy, který jeho ránu předvídal a šikovně se jí vyhnul. Od důstojníka Flotily nadaného schopnostmi, které mu zajistily elitní diplom ostrostřelce, se ostatně dalo očekávat, že svou pistoli bude ovládat, jako by to byl kousek jeho vlastního těla.

Vtom Jensenova střela zarachotila v ohybu chodby vedoucí k můstku a čalounění stěny se roztrhlo na místě, kde ještě před zlomkem vteřiny byla hlava neznámého vetřelce. Nadporučík zaklel, zacvakl do uzávěru pistole další munici a vyrazil kupředu přes skleněné střepy a kaluž páchnoucí whisky. Ta chladnokrevnější část jeho mozku přitom rozvažovala, proč vetřelec vzal nohy na ramena. Kdyby mu býval dal ještě jednu ránu a lépe ji umístil, mohl ho zabít jedna dvě dávno předtím, než mu překvapení vstříklo do krve příslušnou dávku adrenalinu.

Jensen proběhl vnitřním uzávěrem a ramenem prudce rozrazil dveře kabiny, která sloužila jako skladiště. Namířil pistoli přímo na svou oběť, a teprve v posledním zlomku vteřiny trhl rukou, takže střela šla vedle. Jeho zuřivou kletbu nebylo v nastalém rámusu slyšet, protože kulka se zaryla do plastikového obložení stěny.

Přes rozžhavenou hlaveň své pistole zíral na bezvládné Harrisovo tělo, které jako štít třímal pár mohutných rukou s jasně viditelnými jizvami po cívkách.

Neměl v úmyslu cokoli říct, ale to jméno mu vyšlo z úst samo od sebe: „Mac James!“

„Pane na Mléčné dráze,“ přišla ztlumená odpověď. „To tě ten tvůj večírek přestal bavit už tak brzo?“

Obličej s ledově šedýma očima však zůstal ve skrytu. Jensen neměl pro svou vražednickou ostrostřelbu ani ten nejmenší terč – těžko říct, jak se pirátovi něco takového mohlo vůbec podařit, protože Mac James musel mít o dobrých šedesát liber víc než jeho bezvědomé rukojmí. Jak se však pašerák mohl dostat na palubu? Jensen si s mrazením v zádech uvědomil, že Marity se v jednu chvíli přiblížila natolik, že klidně mohla na vnější plášť Shearbornu vysadit záškodníka. Když mu došlo, jak hrubé chyby se dopustil, udělalo se mu špatně od žaludku. Podpora životních funkcí takového černého pasažéra byla však nutně omezena kapacitou jeho skafandru – to znamenalo, že Mac James vsadil svůj život na to, jak se nadporučík v dané situaci zachová. Kdyby posádka Shearbornu ustoupila a vrátila se nadsvětelnou rychlostí k Mrtvé hvězdě, pašerák by se usmažil v cívkovém poli. Namísto toho však jejich hrdinství, které zachránilo utajení stanice a životy dvou dětí, zajistilo Shearbornu nadšené přijetí na Cassixu a zároveň tak uvedlo pašeráka na tajnou výzkumnou stanici bez jakýchkoliv bezpečnostních prověrek a prohlídek. Jensen všemu naráz porozuměl, a v té chvíli mu srdce sevřela ledová ruka. Nebyl víc než pěšák v celé této hře. Jeho vítězství nad teroristy bylo jen základním kamenem léčky, kterou nalíčil MacKenzie James.

„Mohl bych Harrise docela snadno zabít, jenom abys to odnesl taky,“ vypravil ze sebe poněkud těžce. Nelítostný byl na to až dost, na to si MacKenzie James dozajista bude pamatovat.

Avšak intuicí, která už hraničila s kouzelnictvím, pašerák vycítil, proč se nadporučík nemůže odhodlat k tomu, aby vypálil. „Nejdřív bys rád věděl, chlapče, jaké kulišárny jsem tady vyváděl, zatímco jsi oslavoval na stanici.“

Jensenovy prsty svírající rukojeť pistole zbělely. Myšlenky mu běhaly sem a tam jako krysa v bludišti, jenže nenacházely žádný východ, kterým by se mohly vydat. Jensen už v minulosti navštívil velicí můstek Marity a o kapitánových schopnostech dělat v technickém zařízení lodi neplechu věděl své, takže si dělal vážné starosti. Jestli si chudák Harris propláchl vnitřnosti nejen pivem, ale také kdovíjakými drogami, systémy Shearbornu mohly být systematicky sabotovány snad celé tři hodiny. MacKenzie James mohl za tu dobu způsobit téměř cokoli.

Nadporučíkovo neveselé rozvažování však bylo přerušeno Mac Jamesovou lakonickou poznámkou: „Jak já to vidím, máš teď před sebou dvě možnosti. Buď zavraždíš svého pilota, abys přitom oddělal i mě; potom se budeš muset připravit na vyšetřování celé záležitosti příslušnými orgány Flotily. Pošlou sem někoho, aby se ti šťáral v zadku, a můžeš se vsadit, že s ním nebude lehká domluva. Zvlášť když budeš zabíjet v nepřítomnosti svědků, na palubě tvé stíhačky bude nalezen podezřelý mého formátu a to všecko navíc v docích supertajné stanice.“

„To tě nezachrání,“ řekl Jensen rychle.

„Možná že ne.“ Harrisova hlava se svalila na stranu, protože Mac James si jeho tělo musel nadhodit, aby je mohl lépe uchopit. „Ale asi bys měl vědět, že podrobné zkoumání automatického lodního deníku Shearbornu odhalí zakódovaný soubor, ke kterému lze získat přístup jen pomocí ukradených hesel. Obsahuje cenná data, jako jsou například plány všech projektů, které v tuto chvíli mají lidé z cassixské stanice na rýsovacích prknech. Polní soud Flotily tě usvědčí z krádeže vojenských tajemství, a můžeš se spolehnout, že to bude bez odvolání. Potřebuješ mě naživu, chlapče. Pokud ovšem sám nevíš, jak se nabourat do systému a vymazat ten soubor beze stop, aby se zároveň nedalo zjistit, že sis pohrával s lodním deníkem.“

Jensenovi bylo bídně; třásl se až po špičky prstů na nohou. Scházely mu vědomosti potřebné k tomu, aby dokázal rozlousknout kódy chránící lodní deník Shearbornu, a i kdyby to nějak zvládl, pozměnit záznamy těmito kódy chráněné bylo zcela nad jeho síly. Jeho situace byla tedy dvojnásob bezvýchodná, protože kdyby stanul před soudem, právě neznalost, která prokazovala jeho nevinu, by bylo nemožné dokázat.

„Už jsi dlouho nic neřekl, chlapče.“ Mac James znovu posunul břemeno, které svíral, a bylo na něm vidět, že začíná být netrpělivý. „Proč myslíš, že jsem tu měl tolik práce?“

Jensen pocítil nápor nenávisti tak silný, až se mu zatočila hlava. V té chvíli vycítil, o co celou tu dobu šlo. „Ty jsi sem poslal toho druhého pašeráka, postavil jsi mne proti němu, a to všechno jenom proto, aby ses dostal na cassixskou stanici a nezanechal za sebou žádné stopy. Smlouva mezi Renegáty a těmi únosci, to byla jen rouška.“

Následoval okamžik napjatého ticha, přerušený posléze odpovědí Mac Jamese. Pronesl ji podivně chraplavým hlasem. „Člověk žije, jak mu jeho přirozenost velí, ty pro svou vojenskou čest a povýšení a kapitán Gorlaff zase pro svoje sázky. Pro něho to ovšem znamenalo přijít o budoucnost, protože si dost nehlídal, jakou má šanci vyhrát. S tebou to, chlapče, může skončit zrovna tak. Máš však i možnost odstartovat z Cassixu na místo, kde se setkáš s Marity, a teprve potom si ten kompromitující soubor přetáhnu na svůj počítač a nezanechám po něm žádné stopy. Harrise ti potom vrátím v nákladním kontejneru. Až se probere ze své opice, klidně můžete oba odletět zpátky za komodorem Abrahamem Meierem vyzvednout si povýšení a vyznamenání, která si oba dva bezpochyby bohatě zasloužíte.“

Jensen svíral svou zbraň stále pevněji, ale ruka se mu třásla a v obličeji mu cukalo. Jediným výstřelem si mohl obnovit ztracenou sebeúctu a zároveň také navěky zničit kariéru. Naplnila ho zuřivost a touha silná jako bolest, touha uvidět pašeráckého kapitána, který s ním podle svých potřeb manipuloval, jako chladnoucí mrtvolu v kaluži krve. Jensen zavřel oči, ale co mu zbývalo. Bylo zapotřebí se rozhodnout, a tak se rozhodl.

* * *

Komodor Meier postoupil na pódiu o několik kroků kupředu a upjatě si odkašlal. „Každý člověk žije podle své přirozenosti,“ shrnul svou předchozí řeč. Vyznamenání, která svíral v rukou, se ve světlech videokamer leskla a vrhala odrazy na všechny strany. „Kéž by si ostatní vzali příklad z odvahy a činorodosti, kterou tu dnes oceňujeme.“

Jensen stál mlčky a bez pohnutí, mezitím co komodor připevňoval drahocennou medaili k šerpě na jeho hrudi. Stejně jako MacKenzie James, ani on nikdy nic zbytečně neriskoval; udělal, co bylo nezbytně nutné, a nebylo nad čím zpytovat svědomí. Mladý důstojník Flotily, který má budoucnost před sebou, může pronásledovat pašeráka na život a na smrt, dokud ho nedostane. Souboj intelektů bude tedy pokračovat. Nejnovější nadporučík Flotily s velitelskými pravomocemi si vychutnával své povýšení a vyznamenání, ale zároveň si sliboval, že v příštím kole už bude vítězství jeho.

Léčka

inspirováno obrazem Čaroděj od Dona Maitze

Hned úvodní tah byl smrtelný, už tím, že byl tak docela jednoduchý. Iveldane přiměl jednu ze svící hořících v čarodějově soukromé pracovně, aby zablikala a zhasla. Žádný průvan tam ovšem nebyl; okno bylo pevně zavřené a zajištěné petlicí, aby se do místnosti nemohla vkrást hvězdnatá noc zvenku. Čaroděj se nebránil nikterak důmyslně, snad trochu otupěl působením vína a kouře z vodní dýmky. Ať tak či onak, kouzelník, jehož jediný pohled dokázal svého času otřást vysokými horami a jediné slovo mohlo způsobit mohutná zemětřesení anebo naopak uklidnit hurikán zuřící na širém moři, neočekával, že by pro něho jedna pohaslá svíce mohla znamenat nebezpečí. Vzhlédl úplně stejně, jako by to udělal kterýkoli smrtelník znechucený tím, že mu do klína z ničeho nic dopadl nevítaný stín.

Z knotu ještě čadilo a na jeho konci zářila jiskérka podobná oku démona. Přivábilo pohled čaroděje a už ho nepustilo. Dříve než dokázal zformulovat příkaz ke znovuzapálení svíce, Iveldanova léčka zmrazila jeho nepřipravenou mysl, pronikla jí skrz jako ostré kopí a podmanila si ji.

V místnosti se zvedl divoký vítr a jeho skučení připomínalo smích. Čarodějův pohár, který se až dosud vznášel na kouzelném vzdušném víru na dosah ruky, byl poryvem větru sražen k zemi. Tam se roztříštil na tisíc kousků a zůstala po něm jen kaluž vína. Železné stojany na svíce se jeden po druhém převracely a zanechávaly na koberci náhrdelníky ohně. Kniha zaklínadel se zřítila k zemi a praskla ve hřbetu, takže z ní zůstala pouze neladná změť bílých stran. Kamenné stěny zakolísaly, jakoby tanečními kroky ustoupily zpět a jenom s nejvyšším úsilím odolávaly zkáze osvětlované divokými světly. Spoutaný Veliký čaroděj Trevioru seděl bez hnutí a jeho oči nevnímaly nic z toho, co se kolem něj odehrávalo. Jediné, co si uvědomoval, byl hlas jeho protivníka.

„Dlouho jsem tento okamžik toužebně očekával, mistře!“ Iveldane se hluboko ve své jeskyni z ledu a kamení usmál. Větry, které si povolal, nyní opakovaly jeho úsměšek jako řvoucí ozvěna a pohrávaly si s bílým knírem Iveldanova nepřítele i s jeho na míru šitými róbami, až z nich nezbylo nic než znesvěcující zmatek. Pán Trevioru byl bezmocný jako loutka v rukou krutého dítěte a nebylo mu dovoleno ani odporovat.

Iveldanův úsměv se rozšířil. „Překvapuje tě snad, že jsem se vrátil z vězení, které jsi pro mne vytvořil?“

Uvolnil poněkud své drtivé sevření a vrátil čaroději právě tolik vůle, aby mu byl schopen odpovědět. Avšak ticho bylo rušeno jenom břitkým rozhovorem plamenů, a čaroděj neuložil jejich praskotu, aby zvěstoval nějakou zprávu. V žáru svého triumfu pocítil Iveldane mráz. Přišlo mu to k smíchu a posléze se opravdu rozesmál.

Čaroděj dosud ani nehlesl. Iveldane si vypůjčil vzdušný proud od samotných hvězd a vyhostil pracovnu do prázdnoty i se vším jejím pohodlím, nyní zničeným. Připravoval se na to půl věčnosti. Zaklínadla se mu proplétala mezi štíhlými prsty jako hádci, ale na zachmuřeném čele se mu leskly kapičky potu. V okamžiku stál pán Trevioru před ním spoután skleněnými okovy ukovanými z ledu a kouzel.

„Bojíš se mne, mistře?“ otázal se Iveldane výsměšným tónem.

Čarodějovy černočerné oči bez jakéhokoliv výrazu se setkaly s jeho modrými. „Bojím se jen chybných soudů, jichž jsem se v minulosti dopustil.“ Jeho slova byla klidná jako temné hlubiny moře.

Iveldane pocítil, že se mu sevřelo srdce, avšak žádný poryv nenávisti jím nemohl otřást natolik, aby ztratil vládu nad tím, co způsobil. „A tisíc let utrpení, kdy jsem byl vězněm v ohnivém jádru sopky, to byl také takový chybný soud?“ Iveldane upřeně zíral na svého nepřítele a zvažoval hořkost a utrpení dní minulých.

Čaroděj trpělivě čelil jeho ledovému pohledu. „Byl? Nebyl?“

Iveldanův výraz potemněl a ozvěny jeho hořkého smíchu se odrážely od pilířů z ledových rampouchů. „Než tohleto skončím, budu znát tvou odpověď.“

Čaroděj sklonil hlavu.

Iveldanovo sebevědomí zakolísalo. Prostorem jeskyně se prohnal ledový průvan, až mu na pažích ozdobených několika náramky naskočila husí kůže; jejich zdobení mělo jen zakrýt jizvy, které mu na zápěstích zanechaly okovy ukuté z ohně. Gesto, které čaroděj právě udělal, se za deset století nijak nezměnilo – právě takovou úklonou ho před dlouhým časem odsoudil k utrpení. Avšak tentokrát se nestalo vůbec nic.

Vysmívá se mi, uvědomoval si Iveldane, a v hrudi ho začala bodat zuřivost jako železné ostří. Povolal na pomoc zemi a z podlahy se zvedl prach v podobě vychrtlého starého psa, který se začal třít čaroději o nohy.

„Uvězním tě zaživa v hrobě, zrovna tak jako jsi to udělal ty mně.“ Iveldanův šepot se jasně nesl nad šustěním prachu a kamínků. Čaroděj znovu nijak neodpověděl, přestože mu byl ponechán dostatek svobody, aby tak mohl učinit. Svého času by býval jen jediným slovem přiměl zemi, aby ulehla k spánku. Iveldane malou chvíli čekal a potom udiveně rozvažoval, proč to tentokrát neudělal. „Nerozumím,“ řekl nakonec.

Čaroděj zvedl hlavu. „Nikdy jsi nerozuměl.“

Iveldane dal svému hněvu volný průchod. Prach se zvedl ze země a vytvořil obrovský ječící vír. Když se zase všechno uklidnilo, čaroděj byl pohřben pod vysokou hliněnou mohylou. Iveldane dál seděl, opíral si hlavu o zaťaté pěsti a čekal, kdy čaroděj zpřeláme okovy země, jež ho činily vězněm a upíraly mu světlo. Nic se však nedělo.

„Býval jsi mým mistrem a přítelem.“ Iveldane upřeně hleděl na tu hromadu hlíny a v duši se mu zvedala mohutná vlna vzpomínek…

* * *

Viděl sám sebe opět jako chlapce vyděšeného nocí a promáčeného provazy deště. Třásl se zimou. Dveře, ke kterým se přitiskl, se náhle otevřely, takže vpadl dovnitř a natáhl se jak široký, tak dlouhý na mramorové podlaze u nohou pána Trevioru.

„Proč jsi sem přišel?“ otázal se čaroděj.

Iveldane k němu vzhlédl a na první pohled se mu zdálo, jako by jeho tmavé oči viděly jenom vodu, která mu pomalu skapává z černých vlasů na roztrhanou látku košile. „Toužím po poznání, můj pane.“

Čarodějova ruka, pokrytá sítí modrých žil, sevřela kliku a zabouchla dveře. „Myslíš, že tě budu bít méně než kovář, od kterého jsi utekl?“

Iveldane sebou trhl, ale odpověděl srdnatě: „Můj pane, ty jsi Pánem světa. Budeš-li mne bít, pak si to dozajista zasloužím.“

Čaroděj prudce odvrátil pohled a zdálo se, jako by se jeho křehké postavy zmocnil jakýsi nenápadný třes. „Jedno si zapamatuj: Učit se moudrosti může být bolestivé, a jenom jeden může být Pánem.“ Rozhodný pohled jeho obsidiánových očí se vrátil k chlapci. „Rozumíš?“

„Ó ano, můj pane.“

Čaroděj k němu teď natáhl svou silnou a teplou ruku a pomohl chlapci na nohy. „Tak tedy začneme suchým oblečením a teplou polévkou.“

* * *

Nikdy jsi nerozuměl. Ta slova mu stále nepřestávala výsměšně znít v hlavě, ostrá jako jehly. Iveldane zíral na hlínu přikrývající teď čaroděje, který je pronesl, a cítil, jak se mu ježí chloupky vzadu na šíji. Zkusil se rozesmát, ale příliš se mu to nepodařilo. „Nikdy jsi mne nezbil, ani jednou.“

Hlína zůstala tichá.

„Ale místo toho jsi mne zradil. Posloucháš mne vůbec?“ Bolestí naplněná slova se rozbila o ledové plochy na tisíce ozvěn. Když se nedočkal žádné odpovědi, obrátil Iveldane pohled opět do minulosti…

* * *

„Naučil jsem tě všemu, co sám vím.“ Čarodějova vzpřímená postava se koupala v zlaté záři svící, ale jeho obličej přitom zůstával ve stínu. „Proto nadešel čas, kdy mne budeš muset opustit.“

Iveldane pozvedl pohled svých očí bledých jako mráz a jeho vlasy se v měkkém světle leskly jako havraní křídla. „Ty jsi Pánem světa. Není místa, kam bych mohl jít a nezůstat ve tvém stínu.“

Čaroděj promluvil a z jeho hlasu bylo slyšet lítost. „Jsou věci, kterým nelze naučit. Jestli jsi mne miloval, běž a pochop, co je spokojenost.“

„To je chudá odměna za dlouhé roky, jež jsi mi věnoval, a za všechno poznání, které jsi mi předal, mistře.“ Iveldane znovu svéhlavě poklekl na koberci pokrytém vzory. „Dovol, abych zůstal tady a sloužil po tvém boku.“

„Služba nemá být tvým osudem.“

Iveldane vzhlédl a uviděl starého muže, kterému po tváři stékaly slzy. Jeho vlastní srdce se v odpověď sevřelo bolestí. „Prosím tě, dovol, abych směl zůstat.“

Slané kapky padaly k zemi a v záři svící se leskly jako jiskérky ohně. Čaroděj jedinkrát krátce vykřikl na protest, ale brzy nad sebou znovu získal vládu. Vzápětí shromáždil všechno své Panství a jeho jisté ruce opracovávaly vzduch, jako by to byl led. „Existuje jen jedna odměna, kterou ti mohu za takovou věrnost nabídnout.“

Ozval se povzdech, a místnost, ve které byli, náhle ztratila tvar. Iveldane ucítil, jak ho cosi zvedá, jako by vůbec nic nevážil. Jeho vidění se postupně rozmazávalo, až byl nakonec docela slepý. Všechna tělesná vnímání odplula pryč, až nakonec získal pocit, že se jeho duch vznáší nad věčností jako obláček dýmu, unášený větrem. Iveldane byl spoután okovy větru, ale nepokoušel se klást žádný odpor. Uznal-li Pán světa za vhodné ho uvěznit, stejně by nemělo smysl bránit se s použitím schopností, kterými dokázal vládnout.

Vzduch byl milosrdný žalářník; Iveldana ve vězení netrápila žádná bolest a necítil žádný nedostatek. Jeho myšlenky patřily jenom jemu samému, protože čaroděj ho nechával na pokoji. Zkouší mou lásku, myslel si Iveldane. Svou věrností si byl zcela jist, a tak po tisíc let čekal s dokonalou trpělivostí. Přesto však čaroděj nepřicházel.

„Zapomněl jsi na mne?“ Iveldanovy stížnosti se zmocnily neúnavné vzdušné proudy, ale odpovědi se mu stále nedostávalo. Zaútočily na něho pochybnosti. Když jejich síla přesáhla únosnou mez, pustil se s nimi do boje. Jeho obklíčená mysl si představovala svět, který mučí povodně, hladomory a zemětřesení.

„Taková neštěstí by mohla mému mistrovi zabránit, aby se mi věnoval,“ usoudil Iveldane nahlas a rozplakal se. „Dej mi svobodu, pane. Rád ti odevzdám všechny své síly.“

Pokud však větry donesly jeho slova až k uším svého pána, čaroděj mu nedal žádnou odpověď. Snad je také on vězněm, uvědomil si Iveldane. Tehdy se v jeho nitru najednou vzedmula obrovská vlna touhy po svobodě. Stejně neúnavná jako příliv a odliv narážela do útesů jeho trpělivosti, až to nebylo možno déle snášet.

Iveldane sebral veškerou svou sílu a zaměřil ji proti okovům, které ho poutaly. Zápasil s nimi, až ho svaly pálily vyčerpáním a pot studil na bradě. Tichý šepot větru se přitom vysmíval jeho úsilí. Aby ho utišil, utkal si zářivé pavučiny kouzel a vyslal je kupředu v podobě ohnivě bílých kol. Vítr jejich energii naráz spolkl, ale nezanechala na něm jedinou jizvu. Odmítal poslouchat kohokoliv kromě svého jediného pána, a tím byl čaroděj z Trevioru. Uvěznění však Iveldana připravilo o rozum. Bojoval, dokud ho nadobro nepřemoh la vyčerpávající únava, a když se zase probudil, bojoval znovu, jenže v souboji s vězením vzduchu bylo všechno jeho úsilí marné. Ubíhala staletí a jeho touha ochladla v zoufalou odevzdanost.

Iveldane už v sobě necítil nic, co by připomínalo vášeň, a tak zůstal jen trpně ležet. Vítr se postupně zmocnil prázdného místa v jeho duši, jež tam zbylo po Iveldanových myšlenkách. Syčivý hlas větru naplnil jeho znavenou mysl, až nakonec zapomněl na zrak i sluch, a ze všech dřívějších zkušeností se staly stíny stejně nepodstatné, jako jsou sny včerejší noci. Iveldane se spojil s větrem, stal se jim, a tak převzal jeho tajemství.

Uběhlo mnoho let, než pro něj to poznání získalo nějaký smysl. Prohlédnutí, že klíče ke své vlastní svobodě má jen on sám, dohnalo Iveldana jednoho dne k slzám. Promluvil tedy hlasem, který už dávno odvykl slovům, a jeho okovy se okamžitě rozpadly. Kolem se proháněl vítr a Iveldanovy nohy se dotkly země, až klopýtl, protože už dávno nebyl zvyklý na svou vlastní váhu. Dopadl na kolena do písku.

Po jeden dlouhý, neuvěřitelný okamžik klečel, oči zaslepené slzami a nos plný slaného mořského větru a nakyslého zápachu mořských chaluh. Země byla v pořádku, netrápily ji žádné noční můry toho druhu, jaké si jeho spoutaná mysl po léta představovala. Iveldanovi se ulevilo, a tak zvedl zrak vzhůru ke slunci a spatřil čaroděje, jak stojí na kamenitém úbočí nedalekého kopce a čeká na něho. Větřík si zatím pohrával s jeho modrými a zlatými róbami, takže manžety jeho rukávů vlály jako prapory.

Iveldane hned vyskočil na nohy a hořel radostí z opětovného setkání. „Můj pane, jsem stále tvým služebníkem.“ Nahý, stihlý a ošlehaný dlouhými roky v zajetí větru, vydal se Iveldane na cestu přes písečný jazyk.

Čaroděj ostře sledoval pohledem svých černočerných bezedných očí, jak se k němu pozvolna blíží, ale v obličeji přitom neměl ani špetku radosti z opětovného shledání. „Nikdy jsem o tvé lásce nepochyboval.“

Iveldane se zarazil, protože jím náhle zacloumal zmatek. Veškeré nadšení se z jeho srdce rázem vytratilo a zůstala po něm jenom strašidelná prázdnota. „Tak proč jsi mne od sebe odvrhl, můj pane?“

Čaroděj nehnutě a beze slova zíral na hřebeny bílých vln.

Iveldane se sklonil, zvedl ze země hrst kamínků a pevně je sevřel v dlani. Jejich tvrdé hrany ho bolestivě tlačily, jak je jeden za druhým házel do burácející tlamy příboje. „Vnukl ti snad ten nápad Maegrel?“ Tón jeho hlasu poskvrnila nezamýšlená hořkost. „On udělal se svým učedníkem totéž, asi jen tak pro zábavu.“

„To je pravda.“ Čaroděj sledoval střemhlavý let posledního kamínku, kratičké žbluňknutí jeho dopadu, v okamžiku překryté burácivým hučením dorážejících vln. „Znáš jméno Maegrelova učedníka?“

Iveldane spustil prázdné ruce podél těla. Vítr si pohrával s jeho černými vlasy, ale obličej měl pokryt stružkami potu. „Záleží na něm?“

„Snad ano. Je dodnes naživu.“ Čaroděj ani na okamžik nespouštěl pohled z moře.

„Pověděl jsi mi, že svého mistra zabil.“ Iveldanova slova s sebou nesla ostří pochybností o sobě samém. Tak jako i já náhle toužím zabit svého; to však už nevyslovil.

Čaroděj mu upřel pohled svých bezedných očí zpříma do obličeje. „Já vím.“

Iveldane, roztřesený najednou podivným chladem, v odpověď vykřikl: „Ale já jsem se nikdy nechtěl postavit proti tobě! Byl jsem spokojený s tím, co jsi mne naučil. Jak jen sis mohl myslet, že bych chtěl cokoli víc?“

Čaroděj, nehybný jako kámen, řekl: „Vzpomínáš si na varování, které jsem vyslovil toho dne, kdy jsi ke mně poprvé přišel?“

„Jen jeden může být Pánem.“ Iveldane zmateně potřásl hlavou.

Čaroděj pohlédl na své ruce a vyslovil jediné slovo. V jeho sepjatých dlaních se objevil jediný malý oblázek, ve kterém zářily střípečky slídy. Zprudka pohnul paží a kamínek vzlétl vysokým obloukem k nebi. Iveldane sledoval, jak se ve vzduchu otáčí a klesá vstříc zeleným vlnám, pokrytým vodní pěnou.

„Musí to tak být,“ řekl čaroděj.

Kamínek se šplouchnutím dopadl a Iveldanovi se nad hlavou uzavřely vody. Příliš pozdě si uvědomil past, příliš pozdě pozvedl hlas k odporu. Stinné hlubiny ho už dávno pevně svíraly a mráz moře nelítostně pálil jeho tělo. Iveldanovo srdce bolelo jako stará rána. Ubíhaly roky bez počtu a jenom slané slzy se mísily se slanou vodou…

* * *

Iveldane se otřásl a osvobodil ze sevření paměti. Zíral na mohylu, kterou navršil, jako by jeho oči dokázaly přečíst čarodějovy myšlenky vepsané do samotné země.

„Kdybys stál na břehu onoho dne, kdy jsem se vyrval moři a znovu si vybojoval svobodu, byl bych tě opustil,“ řekl ztichlému vzduchu. „Místo toho jsem se naučil nenávidět. Učil jsi mne, když jsem se dotkl souše, a rozkázal jsi zemi, aby mne tentokrát uvěznila ona. Řekni mi teď, jaký je to pocit, být pro změnu sám vězněm?“

Iveldane se usmál; panujícímu tichu už přivykl. „Ale teprve oheň, který přišel potom, byl tím, co mne přimělo toužit po tvé smrti…“

* * *

Protože oheň byl žalářníkem ze všech nejtvrdším. Iveldane potřeboval všechna tajemství, kterým se naučil od země, moře a vzduchu, jen aby tam dokázal přežít, a dokonce ani všechno to poznání ho nemohlo ušetřit utrpení, které stále zakoušel. Ze všech živlů snášelo jeho tělo oheň nejhůře, a sopka, v níž ho Veliký pán Trevioru zavřel, byla mnohem žhavější než jakýkoli oheň. Iveldanovy bolestné výkřiky otřásaly samými kořeny hory. Jen touha po pomstě ho znovu probudila k životu. Deset století zakoušel nepředstavitelná muka, a to všechno kvůli naději, že se jednou zmocní Pána světa a bude ho mít v rukou, na milost a nemilost.

Jenže síly mu docházely, a tak jenom bezmocně klel, až svou bitvu prohrál a plameny ho strávily docela a beze zbytku. Přesto však nezahynul. Byl vlastněn roztaveným jádrem sopky a její učení mu poznamenalo duši nezhojitelnými šrámy. Vynořil se opět, tentokrát jako pán ohně, naplněn neuhasitelnou touhou potrestat čaroděje, který mu uložil trpět a trpět…

* * *

Iveldane, nedočkavý v okamžiku triumfu, odvolal svazující kouzlo. Hlína se svezla k zemi a čarodějovo tělo se opět odhalilo. Mistrův obličej byl pokryt špínou a oči mu slzely, protože v nich měl prach a písek.

„Je na tebe dost ubohý pohled.“ Iveldane povstal a naklonil se k němu. „Neměl jsem dost trpělivosti, abych plýtval stoletími kvůli tvým tajemstvím.“

Čaroděj pohnul rameny, která měl pokrytá prachem. „Mezi námi dvěma nejsou žádná tajemství. To já jsem byl Maegrelovým učedníkem.“

„Ty?“ Iveldane zíral na svého učitele a ledová jeskyně se znovu otřásala jeho smíchem. Impulzivně se chopil čarodějových rukou a bezohledně je vyrval ze země, v níž doposud vězely. Čaroděj zbledl bolestí, ale nekladl žádný odpor, když mu Iveldane zkroutil zápěstí a odhalil na nich jizvy stejné, jako měl sám zakryté náramky.

„Tohle za věrnost?“ Iveldane uvolnil sevření svého nepřítele a ustoupil o krok zpět.

„To ne.“ Čaroděj znovu promluvil svým podmanivým tónem. Na okamžik se odmlčel, aby si mohl odkašlat, protože i ústa měl plná prachu. „Maegrel si o mně myslel, že jsem ctižádostivý.“

„Vrátil ses a zabil jsi ho.“ Iveldane čekal tiše jako had.

„Ke své lítosti.“ Čaroděj promluvil bez hořkosti. „Nebylo to vůbec nezbytné.“

Iveldane se jedovatě rozesmál. „Žádáš mne o milost? To je k smíchu.“ Náhle výraz jeho obličeje potemněl jako nebe před bouří a ze rtů mu skanula ostrá slova. Z rozryté země na krok před ním se z ničeho nic vynořily praskající plameny. Čaroděj vykřikl zrovna tak jako předtím jeho učedník, když se jeho těla poprvé dotkla žhavá láva. „Mistře, přijde den, kdy mne budeš žádat o smrt.“

Iveldane se k čarodějovu utrpení otočil zády a vzdálil se z ledové jeskyně, aby pobýval na pohodlnějších místech nad zemí. Nastražení léčky ho vyčerpalo, a přestože čarodějova porážka zněla jeho uším tak sladce, toužil především po odpočinku. Ulehl tedy na lůžko s hedvábným povlečením a oddal se spánku…

* * *

…a snil. Zmražen hrůzou uviděl před sebou zemi bez jediné známky života. Stromy vrhaly šedé stíny vychrtlé jako kostlivci na spálenou zemi. Jezera sice zářila jako fantastické přeludy, avšak chyběla v nich voda a jejich dna byla pokryta sítí prasklin. Vzduch byl otrávený dusným zápachem smrti. Iveldanovu duši protknul žhavý šíp bolesti, jež se nedala utišit. Otevřel ústa, aby vykřikl, ale nevyšla z něho ani hláska.

Zhroutil se k zemi a zabořil ruce až po zápěstí do zničené půdy. Zachroptěl, hlasitě zalapal po dechu a ze všech sil se snažil zformulovat příkazy, kterými by podřídil vzduch, vodu, zemi a oheň své vůli. Mučen hluboko v srdci pohledem na utrpení země, zadíval se do nebe vířícího divoce nad ním, avšak nedostalo se mu odtud žádné odezvy. Žádná živá síla mu neodpovídala; dokonce i oceány vyschly.

Iveldane se zkrušen beznadějí rozplakal a jeho slzy vypila země. Padla noc ozdobená myriádami hvězd, vyšel dorůstající měsíc a rozšklebil se podoben lebce. Iveldane schoval obličej v dlaních. Rány země mu působily větší bolest než předtím plameny. Trýzněn nenahraditelnou ztrátou, Iveldane vzkřikl do prázdného nebe.

„Kdo tohle způsobil?“ Jeho hlas utichl a zpět se nevrátila žádná ozvěna. Zacloumala jím zuřivost. „Kdo tohle způsobil?“

„Já.“

Když zazněl ten známý, nenáviděný hlas, Iveldane sebou trhl. Pomalu povstal.

Po jeho boku stanul pán Trevioru, jistý a netknutý, oděný v modré a zlaté. „To já jsem způsobil smrt země. Odvažuješ se vrátit a pomstít ji?“

Iveldane upřené hleděl do očí, v nichž náhle nebylo o nic víc rozumu než v očích hada. Pozvedl třesoucí se ruce, aby sevřel bledé a měkké hrdlo svého nepřítele, avšak mistrova postava se zamihotala a zmizela.

* * *

Iveldane se probudil s pláčem. Zloba jím cloumala jako divoký vír. Strhl ze sebe přikrývku tak prudce, že ji rozerval na dva kusy. Vrátil se do ledové jeskyně a zmítala jím zuřivost, kterou žádný soucit nemohl zastavit. Rampouchy zazářily v mihotavém světle tisíci barevných odrazů, až je přikryl Iveldanův stín. Čaroděj z Trevioru byl pořád spoután a kroutil se v okovech mučen ohnivou korunou. Jediným pohledem Iveldane plameny uhasil.

Zvuk jeho dechu, náhle hrubý v nastalém tichu, mísil se s ozvěnami sebe sama. „Zničím tě. Slyšíš, co říkám?“

Ožehnutá hlava se nepatrně pohnula. Čaroděj pozvedl pohled a jeho tváře byly slzami omyty do čista. „Slyším.“ Jeho hlas zněl vyrovnaně, dokonce radostně.

Ta neshoda zasáhla Iveldana jako rána. Veliký hněv, který mu naplňoval duši, ustoupil. Náhle se mu zatočila hlava a udělal několik vrávoravých kroků zpět. „Vrahu! Vrahu země! Jsi přece Pánem světa, tak jak můžeš plakat radostí?“

„Ten titul mi už nepatří.“ Čaroděj pozvedl pohled a v jeho očích nebyl žádný klam. „Ty, můj následovník, jsi mne konečně zbavil vší té zodpovědnosti, a tedy i moci, která je s ní spojena.“

Iveldane prudce a bolestně zalapal po dechu, ale viděl, že je to tak. Voda, vzduch, oheň a země, každý z živlů mu předal svá tajemství, a sen, který se mu zdál, jen ukazoval, jak hluboko je v jeho duši zakořeněn instinkt chránit všechno, zač má nyní odpovědnost. Jako slepec, který náhle prohlédl, otevřel Iveldane svou mysl dokořán a uviděl tam venku zemi – celou a v pořádku, zalitou měsíčním světlem.

„Myslíš, že bych tě trestal jen tak, pro nic za nic?“ Čaroděj promluvil tak rozechvěle, že se Iveldane rozesmál a bez váhání ho osvobodil.

Příběh Snovače snů

Na mýtině bujela hustá a svěží jarní tráva. O kousek dál pak šuměl rychle tekoucí, průzračný potůček a všude na jeho březích cvrčely z plných plic cikády, odbývající si každoroční namlouvací rituál. Lovkyně Červánek ležela natažena v trávě a ztěžka oddechovala, protože měla za sebou dlouhý lesní běh. Zhluboka se napila, postříkala si vlasy studenou vodou a pak shodila luk i kopí do trávy, hned vedle zapocených a zapáchajících zimních kožešin. Konečně se mohla jen tak natáhnout na záda. Paprsky Měsíční matky nahlížely skrz listí nejbližších stromů, podobny kostěným jehlám. Červánek si prohlížela tenký srpeček měsíce a povzdychla si, poněvadž ani teď nedokázala být úplně spokojená. Něco jí chybělo, něco postrádala, něco nebylo v pořádku. Běžela, co jí síly stačily, rychle jako šíp, který letí za marně prchající kořistí, ale chytit to stejně nedokázala, ať už to bylo cokoli.

Na paseku dorazil Dřevohryz, její vlčí přítel, a vystrčil hlavu mezi stromy. Byl už starý a nezřídka mrzutý; z hravého a skotačivého zvířete, které dřív znávala, mnoho nezbývalo. V kožichu se mu zachytilo několik listů. S ušima sklopenýma dozadu se svalil do trávy a rovněž těžce oddechoval. Vánek, který mu čechral kožich, s sebou přinášel zápach čehosi mrtvého.

„Nechal za sebou pachovou stezku. Zase,“ vyslala k němu Červánek. Významně skrčila nos na znamení znechucení.

Dřevohryz si ji prohlížel nehybně žlutýma očima. „Jít lovit teď.“ Ze vzezření vlka byla cítit chuť krve a nadšení z lovu i z toho, jak se oběť v jeho čelistech pokaždé zazmítá, než se vlčí zuby naposled sevřou a rozdrtí jí páteř.

„Ne.“ Červánek se převrátila na břicho a opřela se o lokty, podrážděná úplně jako vlčice, když pomine doba páření. „Ne.“ Měla hlad, ale nebyl to hlad, co ji hnalo z místa na místo. Na lov půjde, ale teď ne, dnes v noci určitě ne.

Dřevohryz snášel pohled své elfí přítelkyně po dlouhý okamžik mezi dvěma údery srdce, potom zakňučel, otočil se břichem vzhůru a ve smířlivém gestu jí poodhalil bledou kožešinu svého hrdla. „Lovit sám,“ vyslal k ní. Když mu však lovkyně nijak neodpověděla ani mu samostatný lov nezakázala, vyskočil na nohy a ztratil se mezi stromy.

Červánek udeřila pěstí do měkké jarní půdy a potom složila hlavu na zkřížená předloktí. Pocit, že něco není v pořádku, ji ani na okamžik neopouštěl. Zkoušela jej nějak pojmenovat, ale nedařilo se jí to. Nebyla to žádná předtucha nebezpečí, jako když útočící divočák zastihne kopiníka nepřipraveného. Nebyla to ani nejistota nebo vzdálená hrozba, třeba ze strany lidských smeček, jež se někdy zatoulaly až příliš blízko Sídlu. Červánek bezmyšlenkovitě utrhla dvě stébla trávy a zkroutila je mezi prsty. Rozhodně to nebyla ani lehká závrať, jakou dostávala, když snědla příliš mnoho snových bobulí. Zamračila se na potůček a sledovala, jak se na ni v odpověď mračí rozvlněný obraz měsíce. Nedokázala říct, proč je vlastně tady, proč se líně povaluje v jarní trávě, zatímco žaludek jí kvílí hladem. Dávno už padla noc a kmen se jistě bude divit, proč jeho náčelnice nepřichází, aby se postavila do čela lovců. Červánek se však ani nepokoušela vstát. Nehodlala se chopit kopí; jakýsi instinkt, hluboký jako země sama, ji vyzýval, aby zůstala na místě.

Uškubla další stéblo trávy a začala je žvýkat, ale brzy je zase vyplivla, protože chutnalo příliš kysele. V potůčku se vlnil odraz měsíce, jako kdyby všechno bylo v naprostém pořádku. Cikády sice cvrčely dál, ale Červánek náhle dostala pocit, že na les padlo jakési podivné, vyčkávající ticho; nebyl to klid, jaký předchází útok masožravců, nýbrž spíše nezvyklé všeobecné ztišení, z něhož vstávaly vlasy na hlavě. V tu chvíli lovkyně Červánek z dáli poprvé zaslechla divukrásný zpěv a pocítila póry v nepokoje ostrý jako trn, který se jí zabodává do boku.

Nejdřív se jejího srdce dotkla melodie toho zpěvu, vysoká a sladká, jako by vyprávěla o životě věcí, které kvetou a rostou. Červánek naklonila hlavu na stranu a neklidně se zaposlouchala. Zavětřila, ale ve vzduchu nebyla ani stopa po lidském pachu. Až dodatečně si uvědomila, že píseň stejně neobsahuje žádný z těch nechutně chrochtavých zvuků, které pětiprstí používají namísto řeči. Snad bylo tajemství té písně ve zvuku, ale možná spíš v přímo vyslaném volání, protože neznámý pěvec žádných slov nepoužíval, jen tónů položených prostě jeden vedle druhého v jasu a světle. Každá další rytmická fráze naplňovala Červánek čistou a nevinnou radostí. Aniž si uvědomovala, co dělá, zjistila po chvíli, že je na nohou. Píseň ji přitahovala více než cokoli jiného v celém životě, kam se až dokázala upamatovat.

Pouze neúprosnému diktátu nutnosti přežít vděčila za to, že se vůbec upamatovala na kopí, luk a toulec, ležící v trávě. Na okamžik se zastavila, aby své zbraně posbírala, přestože cítila takovou potřebu spěchat za zvukem neznámého zpěvu, až to bolelo. Zpocené kožešiny, které si předtím svlékla, se už nezdály potřebné, a tak je nechala ležet na místě. Červánek, jen tak v kožené tunice a šněrovacích botách, vklouzla zpět do ztemnělého lesa.

Následovala zvuk té prchavé písně houštinami a remízky, jak to dokáže jenom elf nebo vlk, avšak neznámý pěvec jí přesto unikal. Procházel jako nic mezi černými kmeny dubů, překračoval pahrbky zarostlé kapradinami a přitom za sebou nezanechával vůbec žádné stopy. Zdálo se tak, že ho nijak nezpomalí ani větve šípkových keřů, ani hromady tlejícího podzimního listí. Lovkyně Červánek potřásala znechuceně hlavou a záplava zářících vlasů se jí přelévala po ramenou. Ona byla přece odjakživa považována za vynikající stopařku, které k tomu, aby našla i tu nejskrytější stopu, chybí snad jedině vlčí nos. Spěchala tiše kupředu, znalá lesní moudrosti a rozhodná více než kdy předtím, ale jako by záhadná píseň nějak působila, že její přirozené nadání selhávalo. Větve ji škrábaly a trny bodaly tak dlouho, až si připadala nemotorná úplně jako pětiprstí a pěkný blázen k tomu. Avšak zpomalit nebo se snad dokonce zastavit, to by znamenalo ztratit omamnou hudbu, kterou teď slyšela z druhé strany skupinky uschlých stromků. Melodie se dál linula jako voda v potoce, bez sebemenší chybičky, a vyjadřovala teď rozkoš, jež v nejvypjatějších místech hraničila s bolestí. Červánek, už docela bez dechu, zahnula okolo hromady polámaných větví a skoro zakopla o vyčnívající kořen porostlý břečťanem. Pěvec jí však stále unikal. Jeho melodie postupovala vytrvale o kus vpředu, až z ní nakonec nezbylo nic než vzpomínka na krásu, pomíjivá podstata snu.

Červánek zaklela a klesla na kolena do mechu. Byla unavená, zmatená a ještě zchvácenější než předtím. Sáhla si dlaní na poškrábanou paži, kterou třímala kopí – nespokojenost, která ji trápila už dříve, teď jen zesílila, a stal se z ní tak silný pocit zklamání, až se z něj lovkyni téměř dělalo špatně. Zlostně udeřila patkou svého kopí do měkké země. Panující ticho, ta strašlivá nepřítomnost písně, ji naplňovalo bolestí, kterou nebylo možné utišit.

Noc okolo začínala poznenáhlu ustupovat. Mezi větvemi pokrytými novým listím nesměle probleskovaly paprsky šedivého ranního světla, ptáci se budili a začínali zpívat. Zanedlouho se už mohli lesem toulat lidé, takže pro elfy bylo nebezpečné zůstávat v otevřeném prostoru. Tentokrát však na tom elfí lovkyni pranic nezáleželo. Zdrceně klesla do trávy a praštila sebou na břicho, bradu opřenou o zaťaté pěsti. Nehýbala se, přestože svět kolem ní postupně zlátnul úsvitem, a zůstala dokonce ležet, i když slunce vyslalo větvemi první šípy paprsků a ona na ramenou ucítila jeho hřejivou zář. Zlobila se pro své bláznovství sama na sebe, a přitom se nedokázala osvobodit od touhy, která jí rozkvetla v srdci. Ležela a mračila se tak hrozně, až ji z toho rozbolela hlava a myšlenky se jí zatočily hladem. Ta podivná hudba jí však pořád zněla v uších. Vzpomínka na ni neustupovala ani před vědomím přítomného okamžiku, které zdůrazňoval její vlčí smysl; rozlité noty jí dál zněly ozvěnou v hlavě, až se nakonec cítila jako okradená a měla chuť se rozplakat.

K poledni ji nalezl Dřevohryz. Jeho osamělý lov zřejmě dopadl nad očekávání úspěšně, neboť vlk měl břicho nacpané k prasknutí. Jak se ukázalo, zbytek své oběti zatáhl pod padlý kmen a potom se na to místo náležitě vymočil, aby si je poznačil; jeho skrýš nebyla daleko a maso bylo ještě pořád čerstvé. Jenže žádné maso nemohlo naplnit prázdnotu, kterou neznámý pěvec zanechal v srdci Dřevohryzovy elfí přítelkyně. Červánek nabídku svého vlka odmítla.

Zvíře vycítilo její nepokoj. Soucitně jí olízlo oční víčka, ale nakonec se schoulilo ve stínu a tvrdě usnulo.

Červánek ho nechala ležet a spát; byla podrážděná a cítila se strašlivě osamělá. Po nějaké chvíli vstala a vrátila se po vlastních stopách na místo, kde ji předešlého dne zastihla noc. Stezku, kudy běžela, nebylo nijak těžké sledovat podle utržených listů a čerstvě zlomených větviček. Mnohokrát dokonce nedbale šlápla i do měkké půdy a zanechala tak za sebou stopu své boty. Přestože prohledávala široké okolí a větřila, jak jen mohla, po pěvci předchozí noci nenašla ani památky. Jeho melodie jí však neustále zněla v hlavě. V jeden okamžik se mohla zastavit a ulovit si kopím alespoň rybu, jenže vzpomínka na noční píseň ji hnala bezohledně kupředu.

Přišel čas, kdy se denní hvězda nachyluje k obzoru a ptáci se vracejí domů do svých hnízd. Červánek, již vyčerpaná a beznadějně podmaněná snem, který předchozí noci vyzpíval neznámý pěvec, posléze zavrávorala a upadla. Jenom tak tak, že si přitom nedala pořádnou ránu do hlavy. V příštím okamžiku však právě mezi svýma vlastníma rukama objevila otisk bosé nohy. Byly v něm vidět čtyři prsty, takže stopu tam nepochybně musel zanechat elf. Červánek však s jistotou věděla, že se v těchto končinách nikdo z jejího kmene neukázal. Přesně v místě mezi patou a otiskem prstů navíc vypučela květina, která do tohoto ročního období vůbec nepatřila.

Červánek, zcela přemožena úžasem, prudce zalapala po dechu. Poklekla u podivného kvítku a začala tiše plakat, třebaže neměla ani tušení, proč by to vlastně měla dělat. Pak, jako by výbuch jejích citů konečně zlomil pouta, v nichž držel noční sen její mysl spoutanou, uvědomila si, že ji ze Sídla už několik hodin hledají. Bylo to zvláštní, ale ze všech volání ji nejdříve dosáhlo to, které vyslala Ratolest, nejmladší z mláďat kmene. Červánek odpověděla ujištěním, že se jí vede dobře. Potom vstala, pokusila se setřást únavu podobnou té, jakou zakoušela, kdykoli se probudila uprostřed snu o kořisti, která jí unikala, a vrátila se vést své elfy na další lov.

* * *

Po celé osmidenní běhala náčelnice se svou smečkou jako obvykle. Drsný způsob života Vlčích jezdců a divoké písně jejich vlčích přátel vyjících před začátkem lovu ji vyburcovaly, takže jí srdce opět začalo bít vzrušením, a cítila, jak jí krev proudí žilami. Jen neustále obnovovaný a nikdy nekončící boj o přežití jí z ničeho nic připadal jakoby méně vášnivý. Rytmus písně oné noci jí v podivných chvílích zněl v hlavě jako ozvěna, která se nikdy úplně nevytratila. A tak, jak bylo jejím zvykem za dnů divoké vlády Dvou kopí, Červánek zase často scházela z cesty a nechávala ostatní jejich osudu. Snad to nebylo náhodou, že ji cesta jednoho dne zavedla znovu na stejnou mýtinu. Sedla si a jako tenkrát čekala na cosi, co sama nedokázala pojmenovat.

Tentokrát stínily její ponocování mraky. Brzy začalo pršet, kapky jí klouzaly po vlasech a po ramenou a studeně stékaly po zádech a slabinách. Otřásla se úplně stejně jako vlk a popuzeně se v provazech deště olízla. Dlouhé hodiny naslouchala pleskáni dešťových kapek o listy, ale nedonesla se k ní žádná píseň kromě kvákání žab v mokřinách a kalužích. Byla promrzlá a smutná, ale ještě ne dost zkrušená na to, aby odešla. Nakonec upadla do neklidného podřimování.

Píseň se k ní ve snech vrátila. Její tóny se proplétaly trnitými houštinami, stékaly do míst, kam dešťová kapka nikdy nepronikne, a les byl náhle prosvícen slunečním jasem jako uprostřed léta. Ve snu Červánek vyskočila na nohy a pustila se znovu do pronásledování záhadného pěvce. Píseň dál plynula jako přímo vyslané volání a spící myslí elfí lovkyně se míhal obraz za obrazem. Pěvec sice nepoužíval slov, avšak jeho hudba i přesto promlouvala o jiných časech a o vyšších a sličnějších elfech, než byli ti, kteří běhali s vlky. Tito vznešení elfové nosili krásné oblečení zářící mnoha barvami; daleko vzadu potom Červánek rozeznávala podivné příbytky a nad nimi hvězdy, rozházené bezpočtu po nebi černějším než noc. Viděla slunce, z nichž ji rozbolely oči, a měsíce zářivě stříbrné jako cetky, které si lidé vyrábějí z říčních mušlí. A přesto se i ve vší té kráse skrýval hluboký smutek. Do podivných a divukrásných obrazů písně byla vpletena vzpomínka na chlad připomínající jen smrt. Červánek se ve snu celá vyděsila. Hvězdy a měsíce naráz zmizely a ona konečně spatřila pěvce, jeho temnou siluetu rýsující se proti stříbrošedému světlu nového úsvitu.

Stál před ní oděn v šedém a po boku mu posedával vlk stejné barvy. Oči vlka a jeho jezdce si byly podivně podobné, hluboké a světlé jako ranní mlha. Ale vlasy elfího pěvce byly tmavé a spadaly mu zcuchané a neudržované až na záda.

Červánek byla přesvědčena, že už je vzhůru, a tak znovu prudce vyskočila na nohy, půvabná, rychlá a rozzlobená, jak dokázala být jen ona. Nikdo – vlk ani elf – si nikdy nedovolil pohrávat si s ní takovým způsobem. Tím méně se něčeho takového může odvážit cizinec, ještě k tomu na území, kde loví její kmen a smečka.

Přesto však ve chvíli, kdy pozvedla kopí a bojovně oslovila neznámého elfa, pěvec i se svým vlkem náhle zmizeli. Červánek sebou trhla – sen okolo ní se vmžiku rozplynul a ona se probudila do skutečnosti studeného deště a denního světla. Každé nadechnutí ji bolelo. Na zemi, kam před časem došlápla noha pěvce z jejího snu, rostla tráva, ale byla zažloutlá a suchá jako na podzim. Mezi jejími stébly se zachytil jediný dubový list, ne však mladý a měkce zelený, jako byly zjara všechny ostatní, nýbrž zbarvený do červena, barvou krve.

Červánek zalapala po dechu; nesměle se rukou dotkla suché trávy a zachvěla se. Tenhle snovač jejích snů musel mít něco společného s elfy staré krve, která snad ještě někde přežívala. Byl naplněn jejich hlubokou magií, kouzlem dávného věku.

* * *

Když se Červánek vrátila do Sídla, bouře se už rozešla a nebe bylo pokryté roztrhanými mraky. Z listů nevesele odkapávala voda. Většina příslušníků kmene už dávno ležela v dutinách stromů a tvrdě spala, avšak několik mladších spolu ještě pořád žertem zápasilo v nedalekém stínu, úplně jako vlčata. Jedna sotva dospělá elfí dívka dohlížela zpovzdálí na jejích hru a její hbité ruce přitom splétaly z vrbového proutí košík.

„Stopovala jsi jelena s černou šíjí?“ zeptala se Větvička žertem a její prsty přitom ani na okamžik nepřestávaly pracovat na košíku. Pohodila hlavou, aby si odhrnula pramen světlých vlasů, který jí padal do čela. „Anebo tebe samotnou stopovalo něco většího než jelen? Vypadáš, jako bys strávila noc stočená do klubíčka někde v houštině.“

Červánek se k ní rychle sehnula a velice obratně vytáhla jeden připravený pružný vrbový proutek. „Nejsi příliš daleko od pravdy.“

„Neúspěšný lov?“ zeptala se Větvička, a ukázala se být dost rychlá na to, aby ukradený proutek bezpečně získala zpět. Takové škádlení bylo součástí jejího života od doby, kdy ještě sama byla mládětem.

Náčelnice zavrtěla hlavou, i když ji králík, kterého chytila cestou domů, nijak nezasytil. Sny a neznámý pěvec věčně odváděli její pozornost kamsi daleko. Dokonce i její vlk si povšiml, že jí začínají vystupovat žebra, jako by byla vyhladovělá obdobím bílého mrazu. Když Červánek došla až ke stromu, který ukrýval její dutinu na spaní, vycítila starost, kterou o ni měl Sosna; občas s ním po lovu spávala. Nikdy se mu sice s ničím nesvěřovala, byla si však vědoma, že má teď o ni strach. Jenže Sosnová vlídnost jí už neposkytovala pražádnou útěchu. Červánek byla prochladlá a zmatená a nijak netoužila po teple milencova objetí. Lesem bloumal podivný elf, který nepatřil k žádné smečce, a znal důvěrně hlubiny, které již nespatřilo žádné mládě narozené po mnoho generací. Byl to Vlčí jezdec, o tom se nedalo pochybovat, ale od kmene, k němuž patřila i Červánek, se velice odlišoval, přestože nebylo jasné, čím přesně. Červánek si uvědomovala, že se blíží velké trápení. Kdyby pověděla ostatním v kmeni o snových písních a o jejich tvůrci, vík v každém z nich by mohl způsobit následky, které se nedaly předvídat. Přestože zvyky a zákonitosti smečky vyhovovaly dobře potřebám přežití, na němž vždy záleželo v první řadě, Červánek usilovala o rovnováhu mezi instinktem a nutkáním, které bylo mnohem hlubší než pouhá zvědavost. Uvědomila si, že jí nezbývá než neznámého pěvce vystopovat sama a postavit se mu bez opory, kterou jí mohli poskytnout ostatní Vlčí jezdci.

Větve, po nichž vystupovala ke své dutině, byly vyhlazeny mnoha výstupy i sestupy, které už v minulosti podnikla. Červánek stoupala vzhůru zcela mechanicky a její mysl se zabývala věcmi, jaké ji nikdy předtím ani nenapadly. Bude teď zapotřebí důkladně si naplánovat, co dál, poněvadž rozhodně nemůže dopustit, aby kmen kvůli jejímu pronásledování záhadného pěvce trpěl – takové plánování bylo ovšem docela proti její přirozenosti. V noci tedy povede lov a potom se, v šedivých hodinách před rozbřeskem, šikovně vytratí.

Dutina ve stromě byla temná a příjemně chladná, ale Červánek přesto nespala. Stočila se ve svých kožešinách do klubíčka, vlhké zářivé vlasy hozené neuspořádaně přes rameno, a uvažovala, jak může elf stopovat stín. Protože pěvec byl skutečně jen stínem, postavou utkanou ze snů. V hlubinách jeho šedostříbrných očí by se mohla ztratit jako nic.

* * *

Mírné jarní počasí brzy ustoupilo silnějšímu letnímu slunci a listy dostaly temně zelenou barvu. Jako většina elfů, už teď Červánek úplně přestala používat svou spací dutinu a raději se stočila do klubíčka jako vlk někde ve stínu houštiny, pod sebou jenom chladivou zem. Ale zatímco větry se zklidnily, kořist ztloustla a byla ji taková hojnost, že Vlčí jezdci zlenivěli snadným lovem, jejich náčelnice hubla, až jí na těle zbývaly jenom kosti a svaly. Kdykoliv skončil noční lov úspěšně, rozběhla se pryč, a běžela tak dlouho, dokud byla schopna postupovat hustým lesním podrostem tou nejvyšší rychlostí a bez sebemenšího hluku. Naučila se neprodírat střemhlav šípkovými keři, nýbrž proplétat se obratně v předklonu těmi nejužšími průchody, aniž přitom musela zvolnit. Uměla teď skákat přes potoky, z kamene na poražený kmen stromu, na břehy pokryté zrádným mechem. Její nohy získaly naprostou jistotu; Dřevohryz měl poprvé potíže udržet její tempo.

„Šedivý čumáku,“ posmívala se mu jednou trochu rozpustile, když spolu leželi na lesní mýtině a oba zmoženě oddychovali. Olízla mu koutek rtů způsobem, kterým jeden vlk ukazuje druhému, že mu na něm záleží.

Dřevohryz stočil pohled a zadíval se jí do očí. „Zabil srnu,“ vyslal k ní vlčí výčitku. Od okamžiku, kdy vlče dosáhlo dospělosti, se mezi jedinci vlčí smečky nedělaly žádné rozdíly, kromě formálního postavení, které si každý musel vybojovat. Vlk byl buď úspěšným lovcem, který se o sebe dokáže postarat, anebo prostě nemohl přežít.

Červánek strčila paží svého vlčího společníka do ramene a pustila se s ním žertem do rvačky, při které se spolu váleli sem a tam po trávě. Byla elf a její kmen přistupoval k životu bez zvláštních sentimentů. Těžké živobytí prostě jedincům, kteří nebyli dostatečně silní, nedávalo šanci; takový už je život v divočině. Červánek zápasila v letním vedru na mýtině se svým vlkem, ale přitom rozvažovala o snech neznámého pěvce. Poprvé ji napadlo, zda Timmainina oběť, kterou byla krev elfů poprvé smíšena s vlčí, nebyla vykonána s nadějí, že povede k něčemu víc.

* * *

Tu noc byl lov nadmíru úspěšný. Hned na začátku dostal Kopí v ruce velikého srnce. Potom Klouzavý běžec se svým vlkem Světlou oháňkou vyplašili stádo divokých koz s velkými rohy a Vlčí jezdci se nadšeně pustili do jejich pronásledování. Než se oba měsíce začaly nachylovat k obzoru, bylo zaděláno na skutečné hody. Červánek se však necpala masem spolu s ostatními; jedla jen velmi střídmě, i když jednu porci si odložila stranou, aby si ji mohla vzít s sebou. Své kopí svěřila do opatrování Větvičce, utáhla si řemen toulce a přehodila si luk přes ramena.

„Jít?“ vyslal k ní Dřevohryz otázku. Olízl si zakrvácený čumák a zvedl k ní pohled plný očekávání.

Červánek odpověděla obrazem mýtiny u potoka. Vlk z toho vyrozuměl, že se nejspíš chystá strávit další noc pobíháním po lese, anebo bude možná jenom tak sedět u vody a tupě zírat do prázdna. Rozhodl se, že raději zůstane u své kořisti.

Lovkyně Červánek si svázala své bujné rudozlaté vlasy do dlouhého copu. Ostatní členové kmene si samozřejmě povšimli, že se chystá na další celonoční toulání, neptali se jí však proč. Nesnažili se ji už ani doprovázet, i když dříve se o to občas někdo pokoušel. Červánek nikomu nevysvětlovala důvody, proč tak často odchází – když vlčí náčelník touží po samotě, své podřízené odežene zavrčením, nikoliv projevy vděčnosti, a Červánek dokázala být při obhajobě a prosazování svých přání a záměrů právě tak zuřivá. Žádný elf z kmene se ji neodvažoval provokovat k hněvu, jak to udělal Dvě kopí toho dne, kdy zpochybnila jeho vůdcovství a vyzvala ho na souboj.

A přesto, čím větší vzdálenost dělila Červánek od ostatních Vlčích jezdců, tím více ji rozhodnost opouštěla. Na malou chvíli se zastavila, opřela se o kmen stromu a přitiskla tvář k jeho drsné kůře. Už mnoho osmidenní neslyšela žádný zpěv. Všechna její zkušenost v běhu a všechny hlídky, jež probděla před rozedněním, ji nepřivedly k podivnému elfovi o nic blíž, než mu byla toho dne, kdy naslouchala koncertu cikád. Nebude to trvat dlouho a les se znovu promění. Holomráz a ledové vichry servou ze stromů i poslední listy. Potom přijde období bílého mrazu, a nutnost rvát se o přežití ji donutí, aby své pátrání ukončila. Červánek si znovu připomněla divy, jež viděla v pěvcově snu, a zmocnil se jí takový pocit marnosti, až zoufalstvím zatnula zuby. Nějak věděla, že pokud neuspěje, osamělá prázdnota v jejím nitru už nikdy nedojde naplnění.

Narovnala si luk přehozený přes rameno, aby ji tolik netlačil, a dala se opět do běhu. Dnes v noci si nevšímala žádných zvláštností kraje; uháněla nazdařbůh a nezáleželo jí na směru, kterým vlastně běží. Její hledání už dávno nemělo žádný systém. Mohlo se klidně stát, že někde narazí na lidi anebo třeba přiběhne na jednu z mýtin, kde lidé líčí své zákeřné pasti na zvěř, ale onen večer ji vrozená opatrnost opustila. Všudypřítomné uši rvoucí ticho ji hnalo kupředu a nepřítomnost písně jí drásala srdce. Dopouštěla se nebezpečné nedbalosti.

Červánek neustávala v běhu. Povědomé lesní pěšiny, známé stromy, loviště její vlčí smečky, to všechno už dávno nechala za sebou. Pomalují začaly docházet síly, ale přestože ji teď každé nadechnutí bolelo, elfí náčelnice si odmítala odpočinout. Na své cestě vyplašila nejednoho srnce a divoká noční stvoření přerušila lov a hleděla na ni. Běžela dál a dál a hvězdy bezpočtu jí probleskovaly mezi listy nad hlavou. Země se pod jejími kroky zachvívala a od tětivy luku už měla na rameni puchýře. Elfí lovkyně však nezvolňovala a běžela pořád stejně.

Už skoro nemohla dýchat, ale pořád ještě odmítala zastavit. Nakonec jí nohy vypověděly poslušnost a ona se po hlavě zhroutila do hromady starého listí. Jejich zatuchlý zápach jí naplnil nos a několik olámaných zbytků se jí zachytilo ve vlasech. Červánek se ztrápeně otočila na záda. Její zklamání hraničilo se zoufalstvím, ale byla příliš vysílená i na to, aby zaklela.

Nemohla dělat nic jiného než tam úplně bezvládně ležet a naslouchat tichu, až ji z jeho drtivé váhy šíleně rozbolely uši.

Za čas jí pomalu přestalo bušit srdce a dech se jí zvolnil. Něco v její mysli se pohnulo a Červánek zaslechla nejasný kousek melodie nesené vánkem. Lovkyně zavřela oči, nejistá, zda ji neklame její vlastní představivost jako už tolikrát v minulosti.

Avšak tajemný zpěv neustále zesiloval. Jeho melodie se proměnila a tryskala teď jako vodopád, tak složitá, že se jí nedalo dokonale porozumět. Červánek se opřela o lokty, pozvedla hlavu a v jejím nitru se probudila touha. Ucítila, jak se jí pod víčky hromadí horké slzy, a raději vyskočila na nohy. Rozběhla se znovu za záhadným hlasem a vůbec přitom necítila odpor svého vysíleného těla. Pěvcův sen pevně svíral její smysly a přitahoval ji stejně nezadržitelně jako plamen můru.

Červánek už nevnímala stromy ani temnou noční siluetu lesa – běžela probouzejícím se snem o širokých pláních pod tmavým nebem bez mráčku. Zdálo se jí, jako kdyby hvězdy byly tak blízko, že by se jich mohla dotknout, a ve větru se vznášel mráz, který ji při každém nádechu pálil v hrdle. Nos jí naplnily pachy, které se snad ani nedaly popsat, ale působily na ni čím dál tím omamněji. Červánek zhluboka zavětřila. Uvědomila si, že běží se skutečně vlčími smysly, tak jak to dokázala Timmain před dávnými generacemi. Ale i když se jí zdálo, že její končetiny jsou pokryty kožešinou a její tělo je tělem zvířete, její mysl ještě docela zvířecí nebyla. Soucit, mírnost a žal, které zakoušely generace jejích předků, to vše se ozývalo v celé její bytosti. Jak tak uháněla po všech čtyřech planinou, sdílela ozvěny dávných Timmaininých myšlenek.

Pak se pěvcova melodie náhle změnila. Sen o sdílení vlčího těla rázem pominul a proměnil se v hluboký pocit smutku z nenahraditelné ztráty. Byla také čím dál tím větší zima. Padal sníh a divoce vířící vločky v jediném okamžiku zakryly vzpomínky na léto i na hvězdy. Do masa se jí krutě zakusoval mráz, protože už dávno neměla tělo pokryté hřejivou vlčí kožešinou. Červánek vykřikla a bolestivě si promnula prsty tenčí, delší a jemnější než ty, s nimiž se narodila. Zažívala dávná utrpení Prvních a zmrzačující zmatení jejich myslí přivyklých jen rozjímání. Hrůza se zmocnila nervů, o nichž nikdy netušila, že by je měla.

Vykřikla, zavrávorala a ve chvíli probuzení upadla do ledové skutečnosti závěje. Chlad pro ni znamenal takový šok, že si prudce uvědomila sama sebe; všude kolem ní zpívala pěvcova melodie o zoufalství, které hraničilo s naprostým šílenstvím.

Červánek se ve sněhu musela několikrát otočit sem a tam, aby se jí luk konečně přestal plést mezi nohy. Setřásla si ledové vločky z vlasů a z obočí a rozechvěle se narovnala. Zdálo se jí, že hudbu má už teď na dosah ruky, ten zpěv, který bez ustání přitahoval její srdce. Stromy všude kolem se pod tíží ledového břemene skláněly až k zemi a letní hvězdy tiše a nezřetelně zářily nad promrzlou krajinou. Červánek zamrkala, ale o ničem nedumala, jako vlk, který nikdy o ničem nepochybuje. Jakmile se zorientovala, zahnala zmatek způsobený okolním chladem a vyrazila kupředu. Sněhu bylo čím dál tím víc. Netrvalo dlouho a musela se každou chvíli prodírat závějemi, které jí sahaly až k hrudi. Zdálo se však, že její úsilí snad tentokrát nebude marné. Melodie se s každým jejím nastávajícím krokem přibližovala; zaříkávadlo neznámého pěvce se jí zarývalo pod kůži a nebylo před ním úniku. Snad každým dalším krokem riskovala smrt, ale zastavit se nemohla.

Cesta byla stále neschůdnější. Sníh začal být pokrytý tvrdým ledovým škraloupem, který ji řezal do prstů na nohou i na rukou. Červánek nebyla do takového počasí oblečená, a tak postupně ztrácela cit v údech. Nakonec se nekontrolovatelně roztřásla zimou a začala toužit po přítomnosti Dřevohryza, který vždycky býval tak neochvějně po jejím boku. Avšak ani těžká situace, v které se tak z ničeho nic ocitla, ji nepřipravila na to, že za posledním sněhem přikrytým pahrbkem konečně na vlastní oči uvidí tajemného pěvce.

Seděl se skloněnou hlavou a s rukama složenýma v klíně, bosé nohy pohřbené až po kotníky v kožichu šedého vlka. Černé husté vlasy mu zakrývaly tvář a padaly mu v neudržovaných spletencích přes ramena. Nebyl oblečen o nic tepleji než Červánek. Netřásl se chladem, přestože se zdálo, že jeho prsty jsou úplně zmrzlé a bezkrevné jako křemen. Jeho píseň ho obklopovala kouzlem. Zaříkávadla, která zpíval, byla hustá jako mlha a čišel z nich takový mráz, jaký snad dokáže roztrhnout i kámen, a spolu s ním smutek, že by se i stromy rozplakaly.

Červánek uprostřed kroku zaváhala, jako by dostala ránu. Aniž si uvědomovala, co dělá, v příštím okamžiku se znovu rozběhla kupředu, klouzala po závějích a zapadala do nich, jen aby mohla celá bez dechu stanout po jeho boku.

Šedý vlk k ní vzhlédl, varovně zavrčel a v očích barvy zářícího stříbra se mu objevil výraz napjaté ostražitosti. Červánek – pro jednou zrovna tak neomalená, jako býval její bratr – se hněvu cizího zvířete sveřepě postavila. Když si byla jista půdou pod nohama, obrátila se k vlkovu záhadnému společníkovi.

„Kdo jsi?“ Přestože to tak původně nezamýšlela, její slova vyšla ve formě přímo vyslaného volání.

Pěvec k ní pozvedl zrak. Jeho oči byly úplně stejné, jako měl jeho vlk. Když se jí zahleděl do obličeje, zdálo se jí na okamžik, jako by se svět přestal otáčet.

Pak se jeho píseň náhle změnila a bez jakéhokoli viditelného zlomu přešla do přímého volání. Melodie sama se stala jakoby rámcem jeho odpovědi. Zpívala o cizím elfovi jako o psanci, divokém jako pravý vlk samotář, který běhá po světě, jak se mu zachce, aniž je spojen s nějakou smečkou. Červánek té písni pozorně naslouchala a uslyšela v ní melancholii, která se v její duši rozezněla tisícem ozvěn. Píseň popisovala více než jen elfa s jasnýma očima, více než lovce, který loví sám, jenom se svým vlkem. Náčelnice Vlčích jezdců uslyšela mezi tóny jeho písně ticho hlubší než obloha, vítr svobodnější než bouře a ducha osamělejšího než strašlivý okamžik smrti. A v té chvíli pochopila, že jí bylo svěřeno nejhlubší tajemství duše tohoto elfa. Vyslovila jeho pravé jméno a v hlubinách jeho ledově stříbrných očí zahlédla odraz svého vlastního já.

„Kyr.“

A právě tam, uprostřed kouzelného sněhu, který zakryl zem uprostřed nesprávného ročního období, stalo se lovkyni, že ji rozpoznal cizí elf, který neuznával naprosto žádné zákony a žádnou smečku. Ještě děsivější však bylo, že melodie zpěvu podivného cizince obsahovala všechno nadšení i všechnu bolest, které ve světě pod dvěma měsíci zdědila magie vysokých elfů, a k tomu i všechno jejich pokřivené šílenství.

I v nutkání tohoto Rozpoznání však Červánek vycítila nebezpečí, které jí hrozilo. Kouzlo snované písní záhadného pěvce dávno nebylo jemné; naplňovaly ho vrchovatě vzpomínky na utrpení minulosti. Jeho důsledky byly tak podmanivé, že snadno mohly zranit, a jak ona, tak i cizí elf, jehož jí osud vyvolil za druha, byli beznadějně zapleteni do jeho vláken. Musí nějak osvobodit jeden druhého, jenže nebylo pochyb, že z nich dvou je elfí pěvec tím, kdo je ve svém snu ztracen mnohem hůř. Rozpoznání v té věci neponechávalo žádnou jinou možnost. Červánek váhavě vztáhla ruku ke zpívajícímu elfovi, avšak dotknout se ho už nestačila. Varovné vrčení šedého vlka se v tom okamžiku změnilo v otevřenou výzvu a zvíře zuřivě odhalilo hrozivé zuby.

Magie neznámého pěvce a zoufalství, které z ní čišelo, situaci jen ztěžovaly. V okamžiku naprosté beznaděje vyslala Červánek k rozzuřenému zvířeti obraz sebe sama jako stvoření plného síly, avšak s mírumilovnými úmysly. Vlk jí však neodpověděl, jako by to udělal kterýkoli člen smečky. Byl šílený jako jeho pán. Přestože mu nohy tuhly mrazem, začal se k ní krok za krokem přibližovat. Červánek cítila, jak se zvířeti pod stříbrošedým kožichem zatínají svaly. Šelma se na ni chystala vrhnout a ona s sebou neměla kopí, kterým by se mohla bránit.

Zůstal jí jen luk, jenže ten měla stále přehozený přes rameno, kde jí byl k ničemu. Kdyby udělala sebemenší pohyb, aby se ho chopila, cizincův vlk by toho využil k útoku. Červánek byla ovšem příliš zkušená, než aby se snažila vzít nohy na ramena. Kouzlo zpomalovalo její reflexy a tak jako tak by po pár krocích zůstala vězet ve sněhu. Vlk by okamžitě vycítil, že je proti ní ve výhodě, a to by ho nepochybně vyprovokovalo k útoku. Červánek rozhodně neměla chuť zemřít tak, že se jí zezadu do šíje zaseknou vlčí tesáky.

Vrhla krátký pohled na pěvce, ale od toho se jí nemohlo dostat žádné pomoci. V tmavých vlasech se mu usazovaly vločky sněhu a oči měl jako zrcadla smutku. Píseň a lítost úplně přemohly jeho smysly a kouzlo se vymklo jakékoliv kontrole.

Vlk znovu zavrčel a přesunul své těžiště dozadu. Červánek si uvědomila, že jí už nezbývá žádná jiná možnost, a tak v poslední chvíli bleskurychle chňapla po luku. Jeho tětiva jí však sotva stačila sklouznout z ramene, když se velké zvíře před ní odhodlalo ke skoku. Cizí vlk byl větší než Dřevohryz, a ještě k tomu byl mladý. Červánek stačila pozvednout křehké dřevo luku, ale útok rozzuřené šelmy jím zastavit nemohla. Vlk cvakl čelistmi a v příštím okamžiku držela Červánek v ruce jen marné třísky. Vzápětí srazila váha vlčího těla náčelnici Vlčích jezdců do sněhu – bylo to, jako by na ni dopadla hora tvrdých svalů, pokrytých stříbrnou kožešinou.

Červánek se skrčila, aby si alespoň ochránila hrdlo. Zabořila se hluboko do sněhu a pokusila se pootočit stranou. Strašlivé čelisti scvakly jenom malý kousek nad její hlavou a šelma se chystala k dalšímu útoku. Červánek se ještě jednou stočila a podařilo se jí alespoň nakopnout šedého vlka kolenem do žeber. Vlk zuřivě zavrčel a podnikl další výpad. Znovu se jí podařilo vyhnout se jeho zubům, jenže stehnem přitom narazila do toulce, z něhož se do sněhu zrádně vysypalo několik šípů opatřených kamennými hroty. Kdyby se teď ještě jednou pokusila otočit a vlka od sebe odstrčit, riskovala by, že se na ně nabodne. Pokud však bude váhat příliš dlouho, nebude mít již žádnou šanci. Vlk zatím popadl do zubů její cop, a protože v tu chvíli nevěděl, co dál, tloukl jí hlavou ze strany na stranu. Červánek se pokusila zasadit mu úder na oči, jenže minula svůj cíl a vysloužila si jen dlouhý škrábanec o jeden z vlčích tesáků.

Vlk ucítil pach krve a zaútočil se znovu obnovenou zuřivostí. Červánku teď hrozilo, že ji vlk opravdu zle zřídí, a tak se znovu zapřela proti jeho hrudi a vyslala k němu: „Podřízenost – strach – zloba – podřízenost.“ Zaútočila na vlkovu mysl svým vlastním vědomím a snažila se mu vnutit poznání, že je to výhradně ona, kdo má právo velet. Zpochybnila vlkovu převahu a zvítězila. Teď před ní vlk musel ustoupit anebo ji zabít, případně být sám zabit. Takové jsou zákony vlků.

Červánek zaskřípala zuby a také ona jasně ucítila pach své vlastní krve. Nepociťovala žádný strach, jenom naprosté odhodlání; vlk to dobře vycítil a jeho veliké srdce zaváhalo. Červánek okamžitě poznala, že si vlk přestal být jist sám sebou. Zazmítala se, využila zápasnického chvatu, který ovládala, a podařilo se jí odhodit zvíře těžší, než byla sama, stranou. Okamžitě se mu vrhla po hrdle a v příští vteřině už se mu její nehty zabořily do masa. Červánek sevřela ruku a vší silou zakroutila. Zvíře zasípalo, poněvadž se náhle nemohlo pořádně nadechnout; od té chvíle žilo jen díky tomu, že ona to chtěla. Svýma zelenýma očima hleděla lovkyně Červánek upřeně do vlčích stříbrošedých – elf a vlk, oba stejně divocí a zuřiví.

Potom napětí ve vlkově těle ochablo. Stále ještě měl vyceněné zuby, ale šíji teď prohnul ještě o kousek, takže jí vystavil větší kus hrdla. Červánek zvířetem ještě jednou zatřásla, aby náležitě zdůraznila okamžik svého vítězství. Pak vlka pustila a o krok odstoupila.

Vzduch byl ledový. Červánek se narovnala, podřená, rozcuchaná a krvácející z poraněného zápěstí. Olízla si zranění a stále ještě nedůvěřivě pozorovala velkého šedého vlka. Ten se pomalu sesbíral a s ocasem skoro až na zem se odšoural k nohám záhadného pěvce, jenomže na opačnou stranu, než kde stála Červánek. Teprve v té chvíli si elfí lovkyně uvědomila, že strašlivá píseň mezitím utichla. Rozhlédla se okolo a zjistila, že černovlasý elf ztratil vědomí a bezvládně se zhroutil do sněhu, který jeho kouzelná píseň utvořila. Sny minulosti, které jeho zpěv inspirovaly, se rozplynuly. Jeho mysl byla temná jako noc.

Červánek zahýbala rameny dopředu a pak dozadu, aby si narovnala tuniku, a nejistými kroky se vydala k záhadnému pěvci. Elf před ní měl sice oči otevřené, ale v nich byla jen prázdnota podobná mrakům, které se ženou po nebi. Sám sebe označil za psance, jenže pro Červánek byl odteď jen Snovačem, Snovačem snů, a to jméno mu mělo navždy zůstat, třebaže neměl žádnou smečku, která by ho tak mohla skutečně pojmenovat. Náčelnice pomalu poklekla po jeho boku. Opatrně k němu vztáhla ruku. A tentokrát už na ni vlk nezaútočil. Její jemné prsty překročily propast prázdného zimního vzduchu a dotkly se paže černovlasého cizince.

Jeho pleť byla velice studená. Červánek vyslala naléhavé volání k jeho mysli, avšak ať se snažila sebevíc, proniknout k němu nedokázala. Kouzla ho zanesla nebezpečně daleko. Snad by se časem dokázal vrátit i sám, jenomže jestli se neprobudí co nejdřív, mohl by zmrznout. Ta možnost postavila Červánek před nové a nepříjemné rozhodování.

Zákony vlčí smečky ji vyzývaly k odchodu. Nebylo možné plýtvat silami a potravou kvůli někomu, kdo se o sebe nedokáže postarat sám; pečovat o bezmocného, to znamenalo jen riskovat vlastní, zcela zbytečnou smrt. Avšak Snovačův sen navždy proměnil všechno, nač byla Červánek odmalička zvyklá, a zatlačil její vědomí kamsi daleko za hranice přímé zkušenosti. Přestože byla sama vysílena vypětím celonočního běhu, a navzdory tomu, že poslouchala tytéž divoké zákony, které před okamžikem řídily její souboj s šedým vlkem, náčelnice zaváhala. Červánek zjistila, že zkrátka není schopna odejít a nechat tam Snovače snů zemřít.

Jistěže takové šílenství mohlo být způsobeno také jejich Rozpoznáním. Červánek sebrala síly a objala cizince zezadu pod rameny. Šedivý vlk zakňučel, ale nezakročil, ani když Červánek napolo nesla a napolo vlekla jeho druha přes vysoké závěje. Snovač snů byl křehké postavy, možná nevážil o mnoho více než Větvička. Lovkyně však byla unavená a sníh jí ztěžoval každý její krok. Šípy i zlomený luk nechala na místě a se svým břemenem se prodírala sněhem a ledem, až se jí nakonec podlomily nohy. Její síly byly už dávno vyčerpány, těžko říct, jak vůbec dokázala pokračovat dál. Za nějaký čas však zůstalo kouzlo zoufalství za nimi. Hvězdy nad hlavou zářily už jen nezřetelně, úsvit se blížil. Její kroky teď byly měkké, protože sníh na zemi vystřídaly kapradiny a mech.

Červánek položila Snovače snů na paseku a zhroutila se na zem po jeho boku. Bez ohledu na to, že se kolem mohli potulovat lidé, už prostě nedokázala jít ani o krok dále. Stočila se na zemi vedle cizího elfa do klubíčka a okamžitě usnula. Šedý vlk chvíli neklidně pocházel okolo, ale nakonec se i on stulil do klubíčka – na opačné straně svého elfího druha, než ležela Červánek – a s čumákem pod oháňkou tvrdě usnul.

* * *

Lovkyni probudil za několik hodin zvuk písně. Ramena měla prohřátá slunečními paprsky a poraněné zápěstí ji už bolelo méně. Avšak ve srovnání s radostí, která tryskala ze zpěvu Snovače snů, jí dokonce i teplo letního slunce najednou připadalo nedokonalé a pomíjivé. Náčelnice se převalila na bok a uviděla pár nezemsky stříbrných očí, jak jí hledí přímo do obličeje. Zdálo se, že cizí černovlasý elf je něčím vyděšen, jako kdyby se už už chystal k útěku; jediné, co mu v tom bránilo, bylo spojení, které mezi nimi utvořilo Rozpoznání.

Samotná možnost řeči se zdála být nevítaným rušením, falešnou notou na pozadí divukrásné písně, kterou by se žádná živá bytost nikdy neodvážila zkazit. „Pojď,“ vyslala Červánek a natáhla k němu paže.

Cizí elf zaváhal. Byl psancem, to píseň mu určovala, kým je a jaký je. Melodie jeho zpěvu se zpomalila a ozval se v ní motiv smutku.

„Kdepak.“ Červánek se usmála a pro ten okamžik byla sebevědomá jako skála. „Snovači snů.“ Přestože se v jejím nitru svářely zákonitosti smečky s viděním, které měla ve snu, volání Rozpoznání to všechno teď odsunulo do pozadí.

Na okamžik zůstal záhadný elf stát bez sebemenšího pohybu. Dlouhá léta jeho bezcílného putování vrhala mezi ně stín pochybností. Červánek se usmála; v té chvíli jí na ničem jiném nezáleželo a přitažlivost touhy se ukázala být nejsilnější. Snovač snů slyšel na jméno, které mu dala, a přijal lovkyni do svého objetí. Jeho píseň ji obklopila ze všech stran a ona jako by na okamžik pocítila Timmaininu radost, když běžela se svým vlčím druhem, ale potom ten sen přehlušil hukot krve v jejích vlastních žílách. Tóny zaříkávadla se rozezněly nanovo a tentokrát paseku proměnily v místo pokryté novou jarní trávou, měkkou a připravenou pro dokonalé spojení dvou bytostí. Červánek ve svém životě poznala námahu i vzrušení lovu. Zabíjela pro potravu a proto, aby přežila; žila divoce, po způsobu vlčí smečky. Vyla za měsíčního svitu, lámala zimní led, aby měla co pít, a okusovala kosti, když měla žaludek prázdný a hlad jí svíral vnitřnosti. Život smečky obsahoval vše, co bylo o smrti a o přežití třeba vědět. Ale v objetí Snovače snů poznala náčelnice Vlčích jezdců něhu, a toto jediné poznání převažovalo vše, s čím se kdy v životě setkala.

Snovač snů mezitím laskal jemnými prsty všechny jizvy, které jí za ta léta zhyzdily tělo. Jeho píseň promlouvala o hojení a o místech, kde elfové vůbec nemusejí zabíjet. Červánek poslouchala a třásla se strachem z neznámého. Sen, ve kterém nebylo ani stopy po vytí či po lovu, ji hrozil připravit o všechno, co sama znala, a nechat ji napospas neznámu bez jakékoli opory. Snovač snů zpíval o navždy ztracené minulosti a o životě v neskutečně vzdálené budoucnosti. Červánek se ke svému podivnému druhovi přitiskla ještě blíž, protože jeho tělo hřálo, třebaže naslouchat jeho písni působilo bolest. Ani tak nezakoušela žádnou útěchu. Snovač snů byl svou vlastní písní a jeho cizota se nedala dlouho snášet. Přitažlivost vzájemného Rozpoznání však nepomíjela, nedovolovala Červánku utéct a připojit se zase k Dřevohryzovi, hledat útěchu u smečky. Nemohla odejít a po čase už ani nechtěla. Podivná kouzla Snovače snů se dotkla její duše a nadobro jí proměnila.

Když bylo po všem, Snovač snů vzal do rukou její ohnivé lesklé vlasy a radoval se z jejich barvy, slibující zároveň soumrak i svítání. Zatímco je pomalu rozplétal a rovnal v celé jejich délce, pohlédla Červánek vzhůru a tam, nad hlavou svého druha, spatřila strom, který z ničeho nic sám od sebe rozkvetl. Vůně jeho květuji pomalu naplňovala spokojeností a ukolébávala ji, až nakonec zaříkávadlo Snovače snů zase jednou změnilo tóninu. Bylo to zcela nevyhnutelné, muselo k tomu dojít. On nepatřil k žádné smečce. Byl psancem, a proto ji musel opustit, jinak by se ocitlo v sázce vůdcovství, které za takovou cenu vyrvala Dvěma kopím. V písni Snovače snů se ozýval jas i lítost nad tím vším. Červánek se konečně uvolnila ze sevření Rozpoznání a ocitla se tak na rozcestí. Odstrčila jeho paže od sebe, neschopna slova.

Chvíle následující po jejich spojení byly hořkosladké. Snovač snů na sebe mlčky natahoval své ošuntělé oblečení a stál k ní přitom zády. Než odpoledne skončilo, jeho šedý vlk povstal a oba zmizeli v lese.

* * *

Zešeřilo se a vyšel měsíc. Červánek netečně seděla v trávě a všude okolo se k zemi snášely usychající okvětní plátky. U nohou se jí choulil Dřevohryz, nekonečně hrdý na to, že ji dokázal najít – zatoulala se opravdu daleko od obvyklých lovišť smečky. Její starý vlk teď vyčerpaně oddychoval a mocně se mu přitom zdvíhaly boky. Čas od času ke své velitelce otočil hlavu a starostlivě jí olízl veliký šrám na zápěstí.

Červánek ho nepřítomně podrbala za ušima. Měla sice veliký hlad, ale přesto nepociťovala ani nejmenší chuť lovit. Lesní ticho ji tisklo ze všech stran a naplňovalo ji podivnou, tupou prázdnotou, kterou vlčí zvyklosti nemohly nikdy naplnit. Až přijde čas, porodí Snovači snů mládě; takový měl být plod jejich Rozpoznání. Avšak Snovačova píseň a jeho sen jí mohly dát mnohem více než potomka, jenom bude-li mít dost odvahy k tomu, vést svůj kmen vstříc velikým změnám.

Protože podle vlčích zvyklostí byl Snovač snů psancem. Dávná kouzla vysokých elfů se v něm probudila k životu a dosáhla stupně šílenství. Dřívější elfí generace ho vyhnaly zcela po právu, vždyť soucit a sny nemají v životě vlčí smečky žádné místo. Červánek však sdílela jeho vidění. Sama zažila naděje, které si dělala Timmain, a jejich prostřednictvím porozuměla, že její předkové se s vlky spojili kvůli něčemu více než jen kvůli jejich tvrdosti a divokosti. Dávní Vlčí jezdci sice toužili předat svým potomkům vlčí odolnost a lesní moudrost, ale zároveň si přáli uchovat zářící sny Prvních. To všechno bylo časem ztraceno. Kmen, který Červánek vedla, žil už bezvýhradně životem vlčí smečky a žádný z elfů se nikdy neptal proč vlastně.

Náčelnice Vlčích jezdů vyskočila netrpělivě na nohy. Začala si natahovat boty a barevné květy jí padaly z ramenou k zemi jako sníh. Uvažovala o mláděti, které se za čas narodí ze spojení předešlé noci. Mohlo by se stát, že zdědí podivné šílenství svého otce. Podle zákonů smečky by pak také ono muselo trpět a nakonec by bylo vyhnáno do samoty. Lovkyně se zmocnil pocit marnosti. Trhla hlavou, aby jej zahnala, a cop ji uhodil přes záda. Než ta doba přijde, ani ona se už možná nebude pamatovat na tu píseň a na sen, jenž se s ní pojil. Písně, jaké zpívali vlci, krátily paměť. V ten okamžik si ji však uvědomovala velmi jasně. Jenomže bude-li kmen i nadále žít tak, jako žil doposud, nebude moci svým mláďatům nabídnout nic než tvrdý život, hlad a pomíjivé štěstí lovu. Bylo tu cosi drahocenného, co mohlo být ztraceno, snad dokonce navždy.

Odpověď na její otázky znal jenom Snovač snů. Ten však chodil lesem jako vyhnanec, lovil, cokoliv dokázal ulovit, hnán bezohledně kupředu svým darem, který ho mohl kdykoli zahubit. Zatím však nezahynul. Jeho šílenství druhé nijak nezraňovalo. Červánek ho mohla uvést do Sídla a zajistit tak pokračování snů, které jeho písně inspirovaly. Jenže pokud něco takového udělá, poruší tím zákon smečky. Vlčí jezdci kvůli tomu zpochybní její vůdčí postavení a vyzvou ji k souboji, přinutí ji bojovat znovu a znovu, dokud se všichni nakonec nepodřídí její vůli. Může také přijít o své náčelnické postavení. Může se stát, že ji někdo přemůže, a odměnou jí potom bude smrt nebo dokonce vyhnanství bez naděje na milost. Představa, že by nakonec mohla sdílet krutý osud Dvou kopí, ji naplnila úzkostí. Dřevohryz to vycítil, otřel se jí o koleno a tiše zakňučel.

Červánek něžně pohladila vlka po hlavě, avšak ne proto, aby ho uchlácholila. „Najít Snovače snů,“ vyslala nyní k němu.

Vlk na chvíli zaváhal a jeho netrpělivá náčelnice ho postrčila kupředu. Naučila se něčemu, zač stálo bojovat, zač stálo riskovat dokonce i naprostou ztrátu všeho, na čem jí až dosud záleželo. Elfové mohli dál lovit s vlky a sdílet s nimi těžký boj o přežití, avšak Snovač snují ukázal novou cestu, ani elfí, ani vlčí, ale záblesk Timmaininy dávné moudrosti. Červánek se rozhodla pro změnu. Proklouzla houštinami jako divoké zvíře, kterým skutečně byla, a uši měla nastražené v očekávání, kdy znovu zaslechne vzdálené útržky písně, v které stále nedokázala rozlišit mezi přímo vyslaným elfím voláním a skutečným zvukem.

Trojitý kříž

Nadporučík Jensen nervózně pochodoval sem a tam obytnou kabinou – protože tam nebylo moc místa, nezbývalo mu než opisovat stále dokola malé kolečko. Nakonec přistoupil ke stolu s rozloženými mapami a veškerou silou do něho udeřil pěstí. Hrst značkovacích špendlíků s velikými barevnými hlavičkami se skutálela ze stolu a v uzavřené formaci, připomínající eskadru bitevních křižníků, se rozběhla po podlaze. „K čertu s tím chlapem, jaký může mít u všech všudy důvod, vracet se zpátky k Cechovní hvězdě?“

„Třeba mu jde o informace,“ navrhl Harris, který se povaloval na kavalci připevněném ke stěně kabiny, oči zavřené a na sobě jako obvykle zmačkaný overal v žalostně zanedbaném stavu. Ubytovací kabiny na Sailu byly těsné, takže bylo vyloučeno, aby tam člověk mohl dát svým frustracím skutečně násilný průchod. Harris se už dávno musel rozloučit s nadějí, že by se mohl vyspat, aniž ho bude každou chvíli budit jeho nadřízený, jenž se s patologickou tvrdošíjností nikdy ani na okamžik nepřestával zabývat záhadnými motivy zločince, kterého se už roky snažil dopadnout; pilot dospěl ke smutnému závěru, že nemá cenu bojovat s tím, co je tak jako tak nevyhnutelné. „Klidně se vsadím, že Mac James neváží tu cestu jenom proto, že ho o to požádal nějaký počestný obchodníček.“

Jensen se svým klasicky krásným obličejem orámovaným černými vlasy a oblečený v dokonale padnoucím služebním overalu vypadal jako obrázek vzorového důstojníka Flotily z náborových letáků; jakmile však vyslovil divokou kletbu, celkově neposkvrněný dojem byl vmžiku ten tam. Nadporučík se opíral o stůl a upřeně zíral na obrovskou holomapu spojenecké oblasti, zabírající větší část skromného životního prostoru, který jemu a pilotu Harrisovi kabina poskytovala. Přes displej mapy byla natažena tlustá čtverečkovaná fólie a do ní byly napíchány značkovací špendlíky s hlavičkami ve třech různých barvách: ty modré označovaly místa, o nichž se proslýchalo, že je MacKenzie James v poslední době navštívil, žluté značky patřily místům, kde byl zcela prokazatelně spatřen, a červené špendlíky znamenaly planety nebo mezihvězdné vesmírné lodi, které se staly obětí jeho krutých pirátských útoků. MacKenzie James se těšil postavení nejstíhanějšího zločince v análech Flotily, a tak byla veliká mapa pokryta červenými značkami od jednoho konce ke druhému.

„Anebo je taky možné, že informátor, kterého jste tak draze podplatil, vám za vaše peníze prodává nesmysly, co si tahá z nosu,“ dodal Harris.

Jensen znovu zaklel a rukou si přihladil vlasy na temeni hlavy, sestříhané nakratičko podle nejnovější vojenské módy. „Moje informace jsou správné. Platím si ještě dalšího vzbouřence, takže mám všechno dvakrát prověřené.“

Harris si zamyšleně přejížděl kotníky prstů po rezavém strništi, které mu pokrývalo bradu. Oči neotevřel a nezdálo se, že se chystá cokoli říct; už to, že se právě k tomuto tématu odmítal dále vyjadřovat, mluvilo ovšem za vše.

„Ti dva spolu nemohou být nijak domluveni,“ bránil se Jensen tak důrazně, až se další dva špendlíky rozběhly po stole a zanedlouho skončily na podlaze v úzké uličce mezi stolem a Harrisovým kavalcem. Kutálely se pořád dál, až se nakonec zastavily o zvlněnou plastikovou stěnu sprchy; nadporučík se sehnul a popuzeně je položil zpátky na stůl. „Mí dva informátoři se navzájem vůbec neznají. A i kdyby, jak by se asi tak mohl Svobodný domluvit s někým ze Studených světů, aniž by přitom jeden do druhého vrazili nůž?“

Po těch slovech se Harris prudce posadil a v jeho obličeji, jehož rysy byly po dlouhá léta utvářeny pilotovým požitkářstvím a věčně veselou náladou, se objevil nevěřícný výraz. „Sakra, člověče, to jste se nechal pořádně tahat za nos. Dobře vím, že máte peněz jako slupek a veškeré kapesné, co od vašeho papínka dostáváte, investujete do stopování pašeráků, jenže něco takového přece musíte vědět! Svobodný nikdy nezradí svého spojence. Ve svojí Písni o ctihodných jmenují Svobodní MacKenzieho Jamese už od toho dne, kdy zavařil pozorovací stanici nad Svobodným měsícem a srazil ji z orbitu.“

Jensen velice zamračeně odolával jeho pohledu. „Tenhleten Svobodný patří ke klanu, jehož staleté rodové pohřebiště skončilo pod devíti tunami radioaktivního svinstva, což byl vedlejší důsledek podniku MacKenzieho Jamese, o kterém mluvíte.“

Harris jen pokrčil rameny. „No, jak myslíte,“ pokýval sice neochotně, ale uznale hlavou. Jensenův informátor podle všeho nelhal kvůli penězům; pokud mu šlo o krvavou pomstu děj se co děj, nejspíš na jeho informace bylo spolehnutí. Harris rozhodně nemínil plýtvat duševní energií na to, aby rozvažoval, koho kromě vzbouřenců ze Svobodných a Chladných světů ještě jeho aristokratický nadřízený kontaktoval, aby se dostal na kobylku Mac Jamesovi a odkryl jeho tajemství. Znovu pokrčil rameny a dodal: „Takže ten váš zatracený pirát má nějakou záležitost k vyřízení na Cechovní hvězdě. Co z toho?“

Jensen se zamračil a pohled jeho hnědých očí zintenzivněl. Nedává to přece vůbec žádný smysl, říkal si stále dokola. Po chvíli si Harris uvědomil, že nadporučík zřejmě dostal další z pravidelných záchvatů trudnomyslné mlčenlivosti, které se ho zmocňovaly pokaždé, když uvažoval o pašeráckém kapitánovi. Jeho nepochopitelné aktivity byly pro Jensena nejdůležitější věcí na světě, přinejmenším od té doby, co války s Chálijci skončily víceméně do ztracena. Bojová činnost byla už teď omezena pouze na několik vzdálených opevněných základen, takže momentálně největší šanci na slávu a povýšení skýtala možnost polapení MacKenzieho Jamese. Jenže Mac James byl člověk, který se nedopouštěl nedbalostí, nikdy nevyložil předčasně karty na stůl a v celém svém životě snad ani jednou neobchodoval poctivě podle zákonů. Systémům tak úzkostlivě předpisovým jako Cechovní hvězda by se měl přece obloukem vyhnout – vždyť dobrá polovina členů tamní obchodní rady v minulosti utrpěla následkem činnosti Mac Jamese většinou dosti citelnou ztrátu. Teoreticky vzato měla být Marity, tedy jeho pašerácká loď, rozstřílena na ionty v okamžiku, kdy požádá o povolení přistát v místních docích.

Harris seskočil z kavalce na zem, až mu podlaha zapraštěla pod nohama. Jedině dlouholetou pilotní praxí vytrénovaným reflexům vděčil za to, že nepřistál naboso v hromádce rozházených značkovacích špendlíků, nýbrž minul ji jen o vlásek, a na náladě mu to rozhodně nepřidalo. S nevrlým brumláním se odštrachal směrem k lodní kuchyňce, aby si tam dopřál hlt kávy či piva, popřípadě kus čokolády, ale tu většinou jedl jen po zvlášť náročných letech. Ať se ten člověk cpal jak chtěl, nikdy nepřibral ani půl libry. Bylo to nespravedlivé – dokonce i na míru šitá vycházková uniforma na něm pokaždé visela jako rok starý overal na ušlápnutém mechanikovi ze základny.

Jensen za ním udělal znechucenou grimasu. Harrisovo přímo patologické lajdáctví se dalo snášet jenom proto, že u řízení kosmické lodi, ať byla jakákoliv, dokázal kousky, z nichž šla většině jeho kolegů hlava kolem. A jestliže měl Harris zlost, že ho přidělili zrovna na Sail, průzkumnou loď s tříčlennou posádkou pod velením nadporučíka, kterému jeho vlastní otec zablokoval všechny myslitelné možnosti normálního služebního postupu, byl příliš apatický, než aby se to obtěžoval dávat najevo. Jensen sice tak naprostým nedostatkem ctižádosti hluboce opovrhoval, ale také on si svůj názor nechával pro sebe – bez Harrise by totiž Sail neměl nejmenší šanci polapit Marity. V očích mu planula touha, když natáhl ruku a dotkl se jediné zelené značky na mapě. Jak by asi jeho pilot zareagoval, kdyby se dozvěděl, že kapesné od Jensenova otce bylo beze zbytku investováno do šíření falešných informací? Zažádal by si Harris o přeložení na jinou loď, kdyby mu došlo, že špendlík se zelenou hlavičkou znamená past, kterou Jensen kapitánovi Marity s největším úsilím nastražil, aby ho Sail mohl elegantně polapit?

Avšak Marity – čert aby toho jejího zrádcovského, falešného a prohnaného kapitána vzal – podle všeho na Jensenovu léčku jenom tak lehce nenaletěla. Namísto toho se už potřetí vracela k Cechovní hvězdě, oficiálně označená jako kterákoli počestná obchodní loď, třebaže ve skutečnosti byla všechno jiné.

Jensen zaťal pěst a zase ji uvolnil. Potom se sehnul pro značkovací špendlík s modrou hlavičkou a s ponurou cílevědomostí ho zabodl do mapy vedle dvou dalších, které už značily Cechovní hvězdu. Potom zamumlal: „Nedává to přece žádný smysl.“

Přestože ho Harris mohl v nedaleké kuchyňce docela dobře slyšet, Jensen se už za nic nestyděl. Zatímco ostatní důstojníci dělali, cokoli bylo v jejich silách, jen aby si vymohli dovolenku a mohli navštívit své ženy či rodiny, Jensen vždy usiloval především o to, spřátelit se s lidmi z bezpečnostních služeb. Díky svým stykům v těchto kruzích byl vůbec prvním z nižších šarží, kdo se dozvěděl o tom, že Chálijce ve skutečnosti vyzbrojme a financuje Syndikát. Tahle informace, teprve postupně se šířící z nejvyšších míst směrem dolů, měla ovšem šokující důsledky: válka s Chálijci v takovém případě nemohla mít dlouhého trvání. Nejdiskutovanější otázkou se od toho okamžiku stalo, kde se vlastně nacházejí domovské světy Syndikátu. Zdroje od Lasiček neměly v tom směru žádné informace, špioni na nejcitlivějších místech podávali jenom nicneříkající hlášení a lampasákům v takové situaci nezbývalo nic jiného než pasivně monitorovat nejrůznější povídačky a úplně nadarmo ověřovat koordináty, které se k nim kdovíjak donesly. Jensen na to všechno pohlížel jako na vítanou příležitost a jeho vášnivá touha konečně polapit MacKenzieho Jamese nabyla v nové situaci zásadnějšího významu: pašerák obchodující mimo jiné s klasifikovanými vládními dokumenty, jehož kriminální záznamy obsahovaly hned několik různých obvinění z velezrady, rozhodně musel být s nepřáteli Aliance v nějakém styku. Bylo docela dobře možné, že Syndikát patří mezi jeho zákazníky. Neví-li James sám, kde se jejich domovský systém nachází, přinejmenším bude mít nějaký obchodní kontakt nebo operační základnu, z níž by se potom dalo získat přímé vodítko. Jensen byl připraven vsadit svoje jméno i kariéru – možnost zmocnit se slavného pašeráka a k tomu ještě odhalit, kde má hlavní nepřítel Aliance svou domovskou základnu, rozhodně stála za to.

Nadporučík Michael Christopher Jensen, Jr., zabodl nejprve špendlík s modrou hlavičkou do fólie kryjící holomapu a potom se přemýšlivě zamračil na jiný špendlík, který pro změnu zářil jasně červenou barvou. Mac James se před časem zmocnil plánů na prototypy mnoha zbraňových systémů z nejmenované utajené výzkumné laboratoře, jenže zatím se ukradené plány neobjevily v renegátských rukou, jak každý očekával. Kde tedy hodlal MacKenzie James svou kořist náležitě zpeněžit? U všech všudy, kde?

Modrý špendlík zapíchnutý u Cechovní hvězdy se tvářil takřka výsměšně.

„Tohle všechno nemá žádný smysl, aby tě čert vzal a Lasičky vykastrovaly!“ vybuchl Jensen vzteky, jako by ho arcizločinec, kterého tak vytrvale stíhal, mohl slyšet i přes hlubiny ledového vesmíru.

V malé kuchyňce, obklopen zmačkanými papírovými kelímky a módními časopisy, které tam nechal třetí člen posádky pohlaví ženského a hodnosti praporčíka, Harris pozdvihl pochybovačně obočí, až se téměř dotklo koruny jeho nepoddajných rudozlatých vlasů. „Že si nedá aspoň chvilku pokoj…,“ zamumlal pilot sám pro sebe, a zatímco mu chladla káva, kterou si před okamžikem objednal z automatu, probíral se hromadou odpadků nashromážděných během celého letu, aby se dostal k tajné zásobě piva, ukryté za ní.

* * *

Na jedné zaprášené vzbouřenecké základně, a to daleko od míst, kde Sail vykonával strážní službu, byl z kusů modulárních panelů ukradených z kdovíjaké polorozpadlé orbitální stanice či dávno opuštěné kolonie vybudován bar. V rozích nálevny se panely ne vždy zcela setkávaly a okolní písek toho hbitě využil, takže na podlaze byla taková vrstva špíny, že se dalo úspěšně pochybovat, zda pod ní vůbec nějaká podlaha je. Ve vedlejší místnosti, která byla místo dveří oddělena pouze závěsem lemovaným třásněmi, přizvedla právě obyvatelka Svobodné země kápi, aby zakryla krutý úsměšek. V jejích přivřených, dlouhému pobytu v poušti přivyklých očích se zeleně odrážela zář jediné svíce stojící na stole. Upřeně se zahleděla na muže, který posedával ve stínu před ní. „Tomu mladému důstojníkovi jsme to řekli jasně, kapitáne. Cechovní hvězda, přesné datum, přesný čas. Všechno, jak se patří, až na vaše komunikační kódy, ale podle toho, co jsem zaslechla, se ještě pořád drží stranou.“

Z temnoty před ní se ozvalo suché zachechtání. Otevřel se pár bledých očí, i v nich se zaleskla zář svíčky, a na stole, jehož deska byla potřísněna hojnými skvrnami od vína, se zatím protahovaly a natahovaly dvě ruce pokryté strašlivými jizvami po cívkách – dělaly to s takovou lehkostí, jaká by vzhledem ke zraněním, která je postihla, nikdy neměla být možná. Z vedlejší místnosti doléhal barový hluk, avšak poznámku pronesenou chraplavým ponurým hlasem bylo přesto slyšet dost dobře: „Tak to už ten kluk asi nebude takový neomalený blázen jako dřív. Obnovovat smlouvu s tamtou obchodní lodí už nebude k ničemu. Jakmile bude poslední zakázka vypravena, skončíme to. Zavolám Marity zpět, ale teprve až vyřídí své záležitosti na Cechovní hvězdě. Dejte do oběhu informaci, že můj další tah se bude týkat jistých zájmů soukromého sektoru na Kalichu.“

Svobodná se narovnala a židle pod ní zaskřípěla; zároveň bylo slyšet, jak si muž s orlím nosem v oděvu obyvatele Studených světů, který posedával na opačné straně stolu, zhluboka povzdechl. Vrhl na Svobodnou temný pohled a potom řekl: „Ale domníval jsem se, že kořist na Kalichu stojí za nájezd. Není to příliš riskantní, nalákat tam průzkumnou loď Aliance v průběhu skutečné operace?“

„Pane na Mléčné dráze, a co byste ještě chtěli?“ protáhl ledabyle muž se zjizvenýma rukama. „Jestli je to jediný způsob, jak se dostat na palubu řádně označeného plavidla Flotily, potom máme v ruce volný lístek na večírek pro zvané. Mému lodnímu důstojníkovi Gibsenovi se to bude líbit mnohem víc než rozvážet cechovní zásilky jako nějaký zatracený autobusák, to se s vámi klidně vsadím.“

Obyvatel Studených světů vydal nosem vysoký zvuk, kterým dával najevo, že si o tom myslí své; Svobodná si jenom beze slova upravila kapuci.

V kulturním kontextu obou to bylo znamení nespokojenosti, ale pašerácký kapitán je klidně ignoroval. Ještě jednou si protáhl prsty a potom vstal, stále ve stínu. Zpola se otočil, sehnul se pro pozoruhodnou sbírku zbraní nejrůznějších typů, připevněných k několika opaskům s řinčivými přezkami, a všechny si je přehodil přes rameno. Potom zcela neomaleně vycenil zuby ve výrazu, který by se dal omylem považovat za úsměv – jak Svobodná, tak i muž ze Studených světů to dobře věděli.

„Vážená dámo a vážený pane,“ prohlásil MacKenzie James na odchodu svým obvykle familiárním způsobem. „Pokud by například jeden z vás zabil toho druhého, jakmile se vzdálím, tak jedno by měl mít na paměti. Toho, který přežije, vlastnoručně vykostím.“

Nikdo mu neodpověděl, jen z hlavní místnosti baru dolehl dovnitř chraplavý smích nějaké místní děvky.

„Tak výborně,“ uzavřel MacKenzie James. Ještě si naposled upravil zbraně přehozené přes rameno – koneckonců nikdy nikomu nesliboval, že je vrátí – a otočil se k východu. Ve dveřích se musel sehnout, aby vůbec prošel; byl na něho dosti podivný pohled, protože se navzdory své hranaté medvědí postavě pohyboval téměř nehlučně. Když se za ním závěs ve dveřích zavlnil, dva nepřátelé zůstali sedět na opačných stranách stolu a oba se měřili napjatými pohledy přes neklidně plápolající svíčku.

„K čertu s tímhle arogantním chlapem,“ zaklel obyvatel Studených světů a udeřil se přitom dlaní do stehna, k němuž neměl připnut nůž ani pochvu či pistoli.

Svobodná vyjadřovala své frustrace mlčením, ale její prsty s ocelovými nehty sebou každou chvíli prudce zacukaly. Nakonec dostala pocit, že by snad přece jen měla něco říct. „Kdyby byl jen arogantní, ani jeden z nás by se neobtěžoval sem přijít, natož abychom se ztrapňovali tím, že pro něj pracujeme jako poslíčci a vyřizujeme jeho vzkazy nějakému usmrkanému klukovi s hodností nadporučíka.“

Obyvatel Studených světů zpozorněl a zadíval se na svou partnerku očima s velikými bělmy. „Domníváte se snad, že ta informace o Kalichu je léčka?“

Z obličeje pod kápí se nedalo vyčíst zhola nic. „Otázka je spíš: Myslí si to MacKenzie James?“

Oba nepřátelé se vzápětí rozešli a každého přitom obklopoval jeho vlastní opar ticha. O několik dní později, kdy už byli jak Svobodná, tak i kapitán dávno mimo dosah, napadlo obyvatele Studených světů, že se Mac James ve své neuvěřitelné prohnanosti možná přece jen spletl. Dost možná totiž plně nedocenil význam jednoho ze svých dávných podniků, který měl za následek zničení jistého staletého rodového památníku.

* * *

Sail se vynořil z podivuhodně mrtvolného ticha panujícího při nadsvětelném letu těsně před koncem rutinní cesty na základnu v Carseyském sektoru, kam měl doručit rozkazy z vyšších míst. Kontejner obsahující příslušné dokumenty byl předán, místo něj byl převzat jiný, a znuděný Harris zatím v šestihranné cele, která v Sailu sloužila jako řídicí místnost, nezřízeně chrápal se sluchátky na hlavě. Za ním se ve velitelském výklenku, rezervovaném výhradně pro nadporučíka Jensena, hrbil třetí člen posádky Sailu a zuřivě se snažil nalakovat si nehty. Sarah Ashley del Kaplinová, které její kolegové ve službě většinou neřekli jinak než Kappie, byla malá a hubená žena s plnými rty. Měla docela atraktivně snědou pleť a nízko posazený hlas; když byla přidělena na Sail, zjistila si, že jeho velitel je sice docela přitažlivý, ale studený jako ledovec, zatímco pilot Harris je prachsprostý pobuda, který navíc rád štípe ženské do zadku. Chvíli to hrdinně snášela, avšak po nějakém čase začal být Harris příliš osobní, takže se už nedal snadno ignorovat. Výsledkem byla odřenina, o níž Harris přísahal, že si ji přivodil ve sprše, přestože ta byla gravitačně stabilizovaná, zatímco ledový nadporučík byl ponechán romantickému snění o machinacích MacKenzieho Jamese.

„Proč už Jensen dávno nesedí tady a nestuduje další rozkazy?“ uvažovala Kaplinová nahlas a otáčela přitom zápěstím sem a tam, aby se mohla náležitě obdivovat svým nehtům, které měly tentokrát kovově levandulovou barvu.

„Eh?“ zamumlal Harris s napolo otevřenýma očima, opřel se loktem o astrogátorskou jednotku a podrbal se na hrudi, která mu vykukovala rozepnutým overalem. „Nadporučík se vrátí do služby, jakmile poklidí barevné špendlíky, co si je zapichuje do mapy.“

Od kabin pro posádku dolehlo na můstek zaječení následované čímsi, co znělo skoro jako válečný pokřik. Harris se pomalu narovnal a Kaplinová se prudce otočila, mandlové oči doširoka rozevřené předstíraným úžasem. „Slyšela jsem dobře? Má to snad znamenat, že jsme všichni dostali týdenní dovolenku?“

Harris znovu něco zabručel. „Tak o tom bych pochyboval. Jensen tráví volný čas spíš tím, že panáčkuje před chlapy ze strategického průzkumu.“

Kaplinová se zrovna chystala ostentativně zasténat, když tu se v chodbě vedoucí od kabin pro posádku objevil sám Jensen a hlučně se rozesmál. Jeho vytáhlá postava skoro vyplnila úzký průchod do řídicí místnosti a obličej, na nějž mu teď dopadalo světlo ze stropní lampy, měl zčervenalý vzrušením. Oči mu nadšeně zářily.

„Zabral!“ vykřikl nadporučík z plných plic a zamával ve vzduchu papírem s nejnovější situační zprávou. „Konečně chňapl po návnadě, parchant!“

Nebylo zapotřebí upřesňovat, koho má na mysli. Kromě Jensenovy jediné a věčné obsese, kterou byl pašerák MacKenzie James, by snad nic na světě nemohlo způsobit, že by přehlédl člena posádky, který si dovolil uzurpovat jeho velitelské křeslo. To, že na stolku stál lak na nehty, by za jiných okolností nepochybně považoval za předem pečlivě naplánovanou urážku své důstojnosti.

Harris, natažený v pilotním křesle, protáhl: „Nechte mě hádat. Vyrazíme bezodkladně nadsvětelnou rychlostí pryč a může se stát, že vykonáme neplánovanou návštěvu na Kalichu, nemám pravdu? Přinejmenším bych řekl, že všechny ty zprávy, které jsme si v poslední době vyměnili s tamním soukromým sektorem, se netýkají žádné milostné aféry.“

Kaplinová napjatě sledovala výměnu názorů mezi dvěma muži a úplně zapomněla, že v rukou ještě pořád třímá pilníček na nehty. „Jestli je tenhleten chlapeček vůbec schopen mít nějakou milostnou aféru,“ zamumlala sotto voce.

Jensen se i nadále odmítal urazit a místo toho jenom pochodovým krokem prošel řídicí místností. Vzápětí se nedbale posadil na desku přístrojového panelu, což bylo v jeho případě riskantní, protože si tak mohl pomačkat kalhoty uniformy. Když to Harris uviděl, zamračil se, ale nadporučík si ničeho nevšímal a pokračoval. „Kdepak, poletíme tam podle předpisů. Sail je průzkumná loď a chlapci ze strategického jsou mi zavázáni. Jakmile vyřídíme záležitost, kvůli níž jsme tady, vymůžu si rozkaz vykonávat nějaký čas strážní službu podle našeho vlastního uvážení. A protože doly na Kalichu jsou rozhodně nejšťavnatější operací, již armáda momentálně ve spojení se soukromými obchodníky provádí, bude naprosto přirozené, když se přesvědčíme, že je tam vše v pořádku.“

Harris si prohrábl rukou kohoutí hřebínek ohnivě rudých vlasů, který mu během spánku postupně vyrostl na hlavě, a potom si narazil baret s odřeným odznakem Flotily. „Tak to by, myslím, šlo.“

Praporčík Kaplinová na druhé straně řídicí místnosti však chtěla znát podrobnosti. „A co je na Kalichu tak zajímavého, že se tam musíme trmácet?“

Jensen ponechal její sarkasmus bez povšimnutí. „Úplně všechno, abyste věděla. Strávil jsem celé měsíce jen tím, že jsem se snažil nastražit tuhle léčku, aby zaručeně vyšla. Na Kalichu totiž zajmeme MacKenzieho Jamese a jeho prostřednictvím pak vystopujeme domovské světy Syndikátu.“

Kaplinová jen pochybovačně zvedla tenká obočí. „Opravdu? A co je na Kalichu tak zajímavého, že se tam bude trmácet MacKenzie James?“

Jensen se jen samolibě usmál. „Na Kalichu ho čeká past. Moje past. James je totiž přesvědčen, že si tam jenom tak, jako by se nechumelilo, vyzvedne jaderné krystaly vyrobené technologií, která se používá k propojování nejnovějších mozkových modulů s periferním zařízením lodi. Ale jakmile se tam dostane, zjistí, že jeho kořist je jen návnada. Sail už možná nemá úplně nejnovější stopovací zařízení, zato palebné síly máme dost a dost. Zastavíme Marity a přinutíme ji, aby se vzdala.“

Kaplinová si uvědomila, že v ruce ještě pořád třímá pilníček na nehty. Podrážděně ho strčila do kapsy a odhrnula si kaštanově hnědé vlasy z čela. „Vy jste blázen. Všichni kvůli vám skončíme před vojenským soudem.“

„Anebo nás všechny vyznamenají,“ poznamenal Harris přes rameno. „Posledně to tak dopadlo.“

V ten okamžik Jensenovi konečně padla do oka lahvička s lakem na nehty v křiklavé barvě naprosto neodpovídající předpisům. „Praporčíku Kaplinová,“ vyštěkl na ni. „Jestli na můstku této lodi dojde ještě k jednomu porušení protokolu, skončíte ve své kabině se zákazem vycházení.“ Jeho hlas ani v nejmenším nezměnil tón, když se nadporučík hned nato otočil k pilotovi a začal mu odříkávat rozkazy: „Harrisi, nabijte cívky a připravte se na přechod do nadsvětelné rychlosti. Chci, aby zprávy, které máme doručit, měli jejich adresáti dřív, než na nich oschnou razítka. Pak se budeme moci vydat na Kalich.“

* * *

Ve skutečnosti jim trvalo několik dalších dnů, než zařídili vše potřebné. Jensen hořel netrpělivostí a neustále si dělal starosti, aby snad schůzku na Kalichu nezmeškali. Celou tu dobu chodil sem a tam úzkými chodbami Sailu a znovu a znovu nahlas zkoumal svůj plán na polapení Marity. Protože obytné prostory průzkumné lodi sestávaly ze dvou ubytovacích kabin, maličké kuchyňky a můstku, zbylým dvěma členům posádky už bylo špatně z toho, jak museli pořád dokola naslouchat všem podrobnostem. Harris se nakonec zavřel v astrogační kabině a pouštěl si tam svou příruční knihovnu pornofilmů, ale Kaplinové postupně začal její velitel jít už tak na nervy, že se s ním začala hádat.

Rytmicky bubnovala prsty o roh jídelního stolu a recitovala Jensenovi svůj připravený seznam námitek. „Za prvé, strašně riskujete, když předpokládáte, že nám ti hoši ze základny, co jim děláte pomyšlení, opravdu dají rozkazy, které potřebujeme.“

„To jsou úplně zbytečné starosti,“ odsekl Jensen. „Máme správné papíry i správné rozkazy v kapse, všechno, co chceme.“

Kaplinová vrhla krátký pohled na kouřící polévku, kterou Jensen zřejmě nemínil sníst kvůli svým napjatým nervům, a znovu zaklepala nehty o stůl. „A dále, výbušnina, kterou vám připravil ten váš technik z doku pro případ, že by věci nešly tak úplně podle plánu, může docela dobře selhat.“

Jensen udělal podrážděné gesto. „Ne, jestli budete vědět stejně jako zbytek personálu na Kalichu, že kontejner se sebedestruující výbušninou je pouhý trik. Krystaly uvnitř jsou falešné, návnada pro MacKenzieho Jamese.“

„Opravdu?“ Kaplinová pozvedla výsměšně obočí. „Vy už jste se svou léčkou seznámil každého? Dokonce i uklízečky na té stanici? Zatraceně, člověče, jestli jste své plány rozhlásil široko daleko, váš pašerák by musel být pěkný pitomec, aby se mu to nedoneslo. Jestli má spojení se Syndikátem, pak musí být jeho tajná služba lepší, než čím se může pochlubit naše slavná Flotila. Takže kdo tady asi napálí koho?“

„Víte, Mac James jde vždy do všeho razantně a naplno,“ oponoval jí Jensen. „On ty styčné krystaly doopravdy nutně potřebuje.“

Kaplinová zalomila rukama a nejspíš nechybělo mnoho, aby podrážděně udeřila pěstí do příborníku. „Všecko, co mi tady vykládáte, jsou šílené nesmysly. Náš úspěch závisí na tom, že MacKenzie James se ukáže být ještě daleko větší pitomec než vy.“

To ovšem nažhavilo doběla pro změnu Jensena. „Jestliže jste schopna vymyslet nějaký lepší plán, můžete si být zcela jista mou napjatou pozorností!“

Nehty barvy rozkvetlého šeříku vybubnovaly na stolní desce další nervózní sólo. „To nejsem,“ připustila Kaplinová. „Ale řeknu vám, jestli se z tohohle podniku dostaneme se zadky v jednom kuse, budeme mít z pekla štěstí.“

* * *

Překvapivě nepostižitelný okamžik závrati, který lidský smysl pro čas zažívá pokaždé, když loď přechází z nadsvětelné rychlosti zpět do normálního vesmíru, skončil, avšak zmatek panoval i nadále. Ve chvíli přechodu do analogového prostoru se všem na palubě zdálo, jako by Sail maličko zaváhal a zaškobrtnul, tak jako letadlo, kterému se nepodařilo docela hladce přistát. Vzápětí se ozvalo příšerně hlasité zaskřípění, z něhož se členům posádky bez ohledu na hodnost i pohlaví zježily vlasy – něco velkého a kovového, co se pohybovalo značnou rychlostí, narazilo do supertvrdého vnějšího pláště lodi.

„Ježíšikriste!“ zaječel Harris ze svého pilotního křesla. „Vynořili jsme se jako úplní trubci zrovna uprostřed bitevního pole!“ Prudce stočil kosmickou loď stranou a jeho manévr přišpendlil Kaplinovou s Jensenem k jejich křeslům.

Nadporučík ze všech sil zápasil se závratí, jež se ho v té chvíli zmocnila, ale podařilo se mu zmáčknout příslušný vypínač a spustit tak obrazovky snímající bezprostřední okolí lodi. Okamžitě ho oslnila zář rozpínající se bubliny plazmatické exploze. Ne, Sail se nevynořil z nadsvětelné rychlosti uprostřed bitevního pole; skutečnost byla taková, že cíl jeho letu právě někdo proměnil v oblak plynu a trosek. Harris zareagoval nejlépe, jak se jen dalo, a automaticky přepnul gravitační motory Sailu na zpáteční pohon; výškové stabilizátory lodi zaúpěly pod napětím. O vnější plášť lodi znovu zarachotilo několik drobnějších trosek. Ručičky na ukazatelích gravitačních motorů v několika vteřinách postoupily do červeného pásma a zazněl varovný signál.

Jensen zíral na rozšiřující se bublinu značící naprostou destrukci, které se již zatím Harris ze všech sil snažil vyhnout. Co se tady u všech všudy mohlo stát, uvažoval a mimovolně zatnul zuby v očekávání, že Kaplinová si jistě neodpustí kyselou poznámku typu: „Však jsem vám to říkala, vy arogantní a nemyslící blázne!“

Avšak Kaplinová překvapivě neřekla ani slovo. Seděla na svém místě s obličejem v dlaních a na kotnících jejích prstů si pohrávala blikotavá zář žlutavých bezpečnostních světélek mapovací jednotky.

„Kristepane,“ zopakoval Harris – eirský přízvuk, kterému se naučil v dětství, se zase jednou prosadil proti kultivovanějšímu způsobu řeči, který si v pozdějším věku osvojil na letecké akademii. Protože však měl zázračný talent a k tomu i skutečný šestý smysl, dokázal nějak uklidnit motory, takže Sail teď opisoval hladkou křivku těsně vedle horizontu exploze, stále ještě jasně viditelného. „Co teď?“

Nikdo ze tří členů posádky nepromluvil ani slovo a žádný z nich se raději nepokoušel uvažovat nad tím, co by se stalo, kdyby se jejich průzkumná loď vynořila z nadsvětelné rychlosti jen o zlomeček vteřiny dříve. Jensen sklonil hlavu a zahleděl se na vlastní ruce – byly zaťaté a svíraly boky jeho velitelského křesla tak křečovitě, až na kloubech docela zbělely. Přestože tady viditelně došlo k naprosté katastrofě a už se s tím nedalo nic dělat, nezbývalo než přinutit mozek, aby zase začal plnit svou funkci.

Jenže všechno se zdálo být až bolestivě samozřejmé.

„Kappie,“ řekl Jensen co možná odměřeně, „zapněte senzory a prozkoumejte okolí, zda se blízko nás nenachází jiná ozbrojená loď.“

„Cože?!“ Očekávané výčitky ze strany praporčíka přišly sice zpožděně, ale nebyly o nic méně sžíravé, než se Jensen obával. „Copak jste se už úplně zbláznil? Nejdřív na Kalich pošlete aktivní výbušninu, a pak hledáte někoho, komu byste mohl dát vinu za to, že ji odpálil?“

Nadporučík Jensen zopakoval svůj povel a těšil se z toho, jak se mu daří ovládnout hlas. „Tak poslyšte, na Kalich jsem poslal zadržovanou síťovou výbušninu – kdyby ji někdo na místě odpálil, třeba jen náhodou, poničila by důkladně jeden sektor, ale nikdy by nemohla zničit celou stanici. To, nač se díváme, je výsledek plazmatického výbuchu. Teď se pusťte do skenování, a to okamžitě! Závisí na tom naše životy, protože nepřítel, který to plazmatické dělo odpálil, je pořád někde tam venku.“

„Mohla by to být nějaká odpadlická chálijská frakce,“ navrhl Harris.

Nikdo však už neměl dostatek času vyjádřit se nějak k jeho nápadu anebo předložit jinou možnost. Řídicí místností se totiž vzápětí rozlehlo zaječení poplašné sirény toho typu, který oznamoval příchozí tísňový signál.

Kaplinová volání monitorovala. „Máme zde jednoho trosečníka,“ zvolala brzy rázným hlasem. „Letí prostorem bez jakéhokoli podpůrného systému, kromě opravářského skafandru.“ Odečetla směr a vzdálenost a potom Harrisovi nadiktovala několik dalších údajů, aby mohl vypočítat správný směr se započtením pohybu trosečníka. Lidské smítko se pohybovalo spolu s ostatními troskami směrem od stanice a nedalo se pochybovat, že je obětí stejného výbuchu. „Má opravářský kód,“ dokončila Kaplinová průzkum. „Nejspíš nějaký mechanik, kterého to zastihlo ve vnějším prostoru.“

„Nastavte kurs, abychom se s ním setkali co nejdříve,“ nařídil Jensen. „Podle předpisů musíme toho chlapíka tak jako tak sebrat, a navíc nám snad řekne něco o tom, co se tu, u všech všudy, stalo.“

Kterýkoli jiný pilot než Harris by v takové situaci nepochybně protestoval, vždyť pilotáž v prostoru plném nejrůznějších trosek, pohybujících se všemi směry většinou docela značnou rychlostí, to rozhodně nebyl nejbezpečnější podnik. Ale Harris se už nakláněl nad svým monitorem, v obličeji obvyklý pološílený škleb. Zahájil nový úhybný manévr a přitom si neodpustil poradit přes rameno Kaplinové, že teď zrovna asi nebude příhodný okamžik na to, rozepnout si pásy a zajít pro prášek proti nevolnosti. Dá se prý počítat s tím, že vektorické změny, které je v nejbližších chvílích čekají, budou rychlé a prudké, takže jestli se jí z toho udělá nanic, udělá líp, když to nějak vydrží; v opačném případě by ji to mohlo rozmazat o přední stěnu řídicí místnosti.

Další minutu prožívali všichni na palubě Sailu pekelnou parodii jízdy na řetízkovém kolotoči. Harris byl ovšem jediný, komu prudké změny gravitace působily potěšení. Naklonil se nad řídicí pult Sailu jako žokej nad hlavu dostihového koně a všemi smysly hltal výškové displeje, zatímco jeho ruce doslova laskaly ovladače řízení. Kosmická loď odpovídala na jeho pokyny, otáčela se, opisovala spirály a v některých okamžicích sebou prudce škubala, jen aby si našla bezpečnou cestu mezi troskami, které vířily všude okolo. Harris ze Sailu očividně dostával naprosté maximum jeho možností a místy ještě víc; sám se u toho navíc skvěle bavil. V hlase, kterým zanedlouho oznámil, že trosečník je natolik blízko, že ho bude možné uchopit a přemístit na palubu, bylo slyšet vyslovenou euforii.

Nadporučík Jensen překonal závrať a vydal příslušné rozkazy. Kaplinová nejistě sáhla po přezce bezpečnostního pásu, ale velitel jí řekl, ať raději zůstane na místě. „Postarejte se o skenery. Jestli nejsme jedinou kosmickou lodí, která v systému operuje, chci to vědět, a chci to vědět co nejdřív.“ Potom, jako by byla řídicí místnost Sailu příliš stísněná, než aby v ní mohl vydržet člověk tak nabitý energií jako on, vypochodoval rázně ven, aby se vlastnoručně postaral o mohutný transportní drapák, kterým hodlal nešťastného trosečníka uchopit a vtáhnout uzávěrem do nákladového prostoru lodi.

Jako u většiny průzkumných lodí Flotily, byly provozní paluby Sailu nepřehledným bludištěm bezútěšných chodeb se stěnami z plastiku. Osvíceny byly stejně mizerně jako nějaká důlní šachta, a ještě k tomu v nich chyběla umělá gravitace. Jensen byl už natolik zkušeným kosmickým veteránem, že magnetickými podrážkami pohrdal, a tak se na záď vydal opravářským průlezem. Ručkoval po žebříku připevněném k jedné straně šachty a popuzeně přitom uvažoval, jak je možné, že Kaplinová, která má přece na svém kontě mnohem méně hodin strávených v kosmu než on, je v beztížném prostoru nepopiratelně mnohem šikovnější. Dokázala se prohánět chodbami v nulové gravitaci jako nějaký opičák a přitom ani na okamžik neztratila orientaci. Jensen zatnul zuby. Nějaká potrhlá praporčice by pro něho neměla představovat hrozbu, jenže díky všemohoucí vůli Jensenova otce a jeho politickým kontaktům už byli ostatní, jejichž zkušenosti byly na stejné úrovni jako její, dávno po zásluze povýšeni, zatímco Jensen mladší stále zůstával pouhým nadporučíkem. Může se naprosto klidně stát, že s Kaplinovou to skončí zrovna tak, přestože má zřetelný sklon ve službě občas zmatkovat a její záznamy obsahují několik vážných pochybení.

Čas od času se Jensenovi v nejrůznějších situacích stávalo, že na něho z ničeho nic najednou padlo veškeré zklamání z toho, jak je ve služebním postupu neustále nespravedlivě opomíjen. Rozvažoval tedy dál nevesele o utrpěných křivdách, jimiž se jeho vojenská kariéra jen hemžila, a zatím se už vznášel nad drsnou podlahou nákladového prostoru. Zastavil se, aby zapnul ovládání vnějšího jeřábu, a nasadil si ovládací přilbu. Sklopil její průzor, na nějž se mu promítaly nejdůležitější údaje, musel chvilku počkat, dokud neměla celá jednotka dostatek energie, a potom zahájil záchrannou operaci. Dal se do práce s takovou zarputilostí, jako by smítko vznášející se volně prostorem nebylo trosečníkem, avšak spíš nepřátelským terčem, na který je třeba přesně zamířit všechny zbraňové systémy. Protože byl Jensen držitelem diplomu ostrostřelce, dokázal nepatrný předmět vznášející se prostorem s ostatními troskami polapit obdivuhodně zručně. Když dokončil svou práci, odhodil přilbu elegantním obloukem na poličku, kde měla čekat až na další použití. Urazil dalších několik kroků a zastavil se před lichoběžníkovým vstupem do přechodové komory, aby tam zkontroloval údaje o prostředí na druhé straně uzávěru. Rukama se přitom opíral o dveře, a zanedlouho tak ucítil nepravidelné chvění, které signalizovalo, že se vnější uzávěr zasunul. Potom bylo slyšet syčivé vyrovnávání tlaků, jak se do prostoru přechodové komory nahrnula atmosféra. Jen zelenáč nebo naprostý blázen by důvěřoval světélkům na kontrolním panelu. Elektronická zařízení nikdy nejsou neomylná a na světě jsou rozhodně příjemnější způsoby smrti než vpochodovat bez skafandru do místnosti, kde je vzduchoprázdno.

Tlak v přechodové kabině se brzy ustálil. Jensen vypnul ruční zabezpečení a otevřel posuvné dveře vedoucí k vnějšímu uzávěru. Za nimi se v nulové gravitaci bezvládně vznášela postava trosečníka, jehož právě zachránil z kosmického prostoru. Na sobě měl neforemný skafandr pokrytý masivním žebrovím, jaký používali mechanici pro dlouhodobější pobyt v kosmickém prostoru. Na loktech již bylo vidět, že skafandr je už nějakou dobu používán, kolena měl potřísněná vazelínou a kapsy na nářadí byly viditelně opotřebované. Ale ruce v rukavicích opatřených fluorescenčními proužky se jaksi neměly k tomu, aby odšroubovaly přilbu, a v příštím okamžiku už bylo nadporučíkovi jasné proč. Průzor přilby skafandru byl zevnitř pokryt neprůhlednou vrstvou čerstvé krve.

Jensenovi se z toho pohledu na okamžik zhoupl žaludek. Neočekával, že by trosečník mohl být vážně zraněn anebo snad dokonce mrtev. Když se však nad tím zamyslel, uvědomil si, že jeho předpoklad byl docela nesmyslný, protože pohotovostní signál, který skafandr vysílal, nemusel být aktivován ručně. Soudě podle batohu i kapes na nářadí, měl před sebou typického kosmického opraváře, a technické vybavení určené pro takové účely často zahrnovalo i automatický bezpečnostní systém s alespoň minimálním dosahem. Kdykoli takový pracovník ztratil kontakt se strukturou, kterou opravoval, a začal se nekontrolovatelně vznášet prostorem, spustil se automatický poplach. Jensen několikrát naprázdno polkl, aby se mu žaludek zase uklidnil. V minulosti už několikrát viděl, jak vypadá smrt, a sám dokonce jednou bez váhání vystřelil cizímu muži zezadu ze vzdálenosti několika kroků mozek z hlavy. Jeho povinností teď bylo zjistit, zda skafandr před ním obsahuje mrtvolu nebo člověka, který bezodkladně potřebuje lékařské ošetření.

Jensenova malátnost se proměnila v mírnou otrávenost. Nadporučík se přiblížil k postavě vznášející se v beztíži přechodové komory, nejdříve do ní neohrabaně narazil, avšak posléze se mu ji podařilo z boku obejmout. Druhou rukou se přitom zachytil zábradlí, takže na poslední chvíli zabránil tomu, aby společně s trosečníkem setrvačností narazili prudce do stěny. S jedním loktem provlečeným pod zábradlím chvíli zápasil, než dokázal postavu v rozměrném skafandru dostat do víceméně vertikální pozice. Jakmile se mu to podařilo, rychle uvolnil uzávěr přilby.

Ve chvíli, kdy trosečníkovi zvedl krví potřísněný průzor, postava se zvolna pohnula proti němu. Ruka v neohrabané kosmické rukavici ho zezadu uchopila kolem pasu a do boku se mu zaryl jakýsi tvrdý předmět.

Nejspíš nějaká přívěsná kapsa na nářadí, snažil se Jensen vysvětlit sám sobě nenadálou situaci, v níž se ocitl, ale i tak se mu zrychlil puls. Jakmile však uviděl obličej skrývající se až dosud za krví potřísněným průzorem, nemohl si nic namlouvat. Nadporučík zíral do šedých očí v obličeji, z něhož se nedalo vyčíst nic než naprostá bezcitnost.

„Pane na Mléčné dráze, že vy chlapci jste tak předvídatelní,“ pronesl jízlivě hlas MacKenzieho Jamese. Tvář stále ještě schovaná ve stínu přilby pod vytaženým průzorem sice nesla stopy po čerstvé krvi, avšak z toho, jak pevně pašerácký kapitán Jensena svíral, i z tlaku, kterým mu do boku zarýval pořád ještě neznámý předmět, jenž mohl být jen zbraní, se dalo soudit, že zranění stěží bude vážné. MacKenzie James měl medvědí sílu a k tomu i reflexy, s nimiž si nebylo radno zahrávat; Jensen měl dobré důvody na to pamatovat.

Nadporučík se ze všech sil snažil zachovat klid a ubránit se následkům šoku, který mu nenadálá přítomnost pašeráka na palubě způsobila. Tak jako tak ovšem nebylo pochyb, že už dávno nemá všechny trumfy v ruce. „Předpokládám, že jste chudáka, kterému původně patřil skafandr, co teď máš na sobě, vyhodili jen tak do prostoru.“

V pašerákově obličeji tato otázka vyvolala bezstarostný úsměv. „Raději přestaň žvanit,“ řekl James hodně důrazně a jeho hlas se v několika ozvěnách odrazil od stěn přechodové místnosti. „Jestli si děláš kdovíjaké výčitky, co se zabíjení lidí týče, stejně to jenom předstíráš.“ Potřásl hlavou, aby si odhrnul z čela pramen rozcuchaných hnědých vlasů, a zavrtal své oběti hlaveň pistole ještě hlouběji pod žebra. „Rozepni mi uzávěr skafandru. Dělej!“

Jensen před sebou neviděl žádnou jinou možnost než prozatím dělat, cokoli jen po něm bude pašerák chtít. Pokud se James rozhodl ze všeho nejdříve zbavit svého neforemného skafandru, třeba se nadporučíkovi naskytne příležitost něco podniknout v okamžiku, kdy se jeho nepřítel bude zabývat svlékáním nepohodlných rukávů. Jensen došel k přesvědčení, že pirát se zřejmě chytil do léčky a odpálil nálož ve falešném kontejneru s jadernými styčnými krystaly, jenomže když jeho komplic na palubě Marity zaznamenal výbuch, zahájil odvetnou palbu na Kalich. Snažil se hodně mluvit, aby odvedl pozornost svého nepřítele a zabránil mu co možná nejvíc v rozumném uvažování.

„Tuhle loď nikdy nedokážeš unést. Kurs Sailu je automaticky monitorován, provoz podléhá neustálým kontrolám a posádka se musí pravidelně hlásit. Navíc jsou všechna vysílání kódována a bez výjimky prověřována – tak se to prostě dělá.“

MacKenzie James na to neřekl ani slovo.

„Raději se vzdej, člověče.“ Jensen se zrovna chystal rozepnout pašerákovi poslední ramenní přezku. „Jestliže se Sail odchýlí od nahlášeného plánu o pouhou setinu vteřiny, budou na základně automaticky předpokládat, že máme na palubě nevítanou návštěvu. Zaměří nás, a co nevidět se můžeme těšit na důkladnou ozbrojenou prohlídku celé lodi. Ve chvíli, kdy nás spatří, nás taky můžou docela klidně rozstřílet.“

Přezka se s cvaknutím rozepnula a James pozvedl obočí ve svém obvyklém urážlivém výrazu. „Pusť,“ nařídil Jensenovi. Nadporučík zaváhal, ale James se prudce otočil, uchopil Jensena za ruku a násilím mu oderval prsty od přezky, kterou dosud svíral. Mladý důstojník Flotily zamžikal bolestí, ale vzápětí si ho pašerák v beztížném stavu jakoby nic obrátil kolem dokola a hned nato se Jensenovi kolem pravého zápěstí ovinula pevná páska, používaná vesmírnými mechaniky k zajišťování nástrojů.

Nadporučík se snažil klást odpor, jenže naivní pokus udeřit nepřítele loktem do obličeje se nesetkal s žádným úspěchem; pašerák úder očekával a snadno se mu vyhnul. MacKenzie James strávil ve stavu beztíže celé roky, když tam s vypnutými systémy číhal na své oběti, a pohyb v nulové gravitaci zvládal s neskutečným mistrovstvím. V té chvíli nemusel udělat nic víc než přešlápnout nenápadně z nohy na nohu, a výsledkem Jensenova prudkého pohybu bylo, že se oba muži začali divoce otáčet. Protože se Jensen už dávno pustil zábradlí, vydali se spolu na cestu napříč přechodovou místností. Jensenův pokus o úder tak nezpůsobil nic víc, než že nadporučík narazil bokem do stěny. Jamese chránil mohutný skafandr, ale z Jensena ten náraz vyrazil dech. Navíc utrpěl dlouhý škrábanec na tváři a menší šok. Z posledních sil se pokusil dostat k ovládání uzávěru; kdyby se mu podařilo dosáhnout řízení, mohl by odtud vyslat varovný signál na můstek.

Nástrojová páska, jíž měl spoutáno jedno zápěstí, s ním však trhla zpět, takže znovu narazil do Jamese, který byl ve svém mohutném skafandru téměř nezranitelný. Nadporučík se přesto pokusil bojovat, ale zmohl se všehovšudy na zcela neúčinnou ránu, která sklouzla po vycpávce skafandru, a pak už ho pašerácký kapitán jediným kopnutím do slabin zneškodnil. V následném zmatku, který vyvolaly jeho křečovité pohyby a pokusy pašeráka zasáhnout, navíc nějak došlo k tomu, že se v improvizovaném poutu z nástrojové pásky ocitlo i jeho druhé zápěstí. Jensenovi bylo jasné, že nemá šanci: Mac James kontroloval své setrvačné pohyby ve stavu beztíže s naprostou virtuozitou. Setřásl ze sebe skafandr a plně tak odhalil neomaleně rysy své tváře i tělo oblečené v overalu těžko popsatelné barvy, pokrytém jakoby kamufláží krvavých skvrn. Bylo jasné, že původní uživatel skafandru zahynul ve vzduchoprázdnu. Jensen zaklel, protože se mu točila hlava bolestí, a navíc mu dělaly nesnesitelné potíže kapičky potu, které se v beztíži vznášely všemi směry, a nedalo se nijak zabránit tomu, aby je člověk každou chvíli nevdechoval.

Hlaveň Jamesovy pistole už Jensenovi nemířila přímo do obličeje. Pašerákovo sevření zbraně se trochu uvolnilo a dokonce to vypadalo, jako by si svého protivníka přestal všímat a plně se soustředil jen na rozepínání svrchní části svého overalu. To Jensena samo o sobě hrozně uráželo, protože samozřejmě nebyl tak docela bezmocný. Měl ještě volné nohy, a tak mohl piráta případně nakopnout, jenomže takovým pokusem by si v prostředí nulové gravitace, kde ke všemu ani nemohl používat ruce, téměř nevyhnutelně přivodil pořádnou ránu do hlavy o stěnu nákladového prostoru. Mac James si byl podle všeho vědom, že Jensen je dostatečně ostřílený kosmický veterán, aby takové věci chápal i bez praktické zkoušky. Pašerák se tedy zcela klidně spolehl na nadporučíkovy vlastní zkušenosti; jeho zajatec ovšem shledával takovou aroganci naprosto nesnesitelnou.

Jensen znovu zaklel; bylo mu nanic z toho, jak snadno mu zločinec dokáže číst myšlenky. Rozhodl se, že každý pokus bude koneckonců stát za otřes mozku, který si jím s největší pravděpodobností přivodí, jenže než mohl své rozhodnutí proměnit v čin, James znovu zachytil konec nástrojové pásky a trhl Jensenem, jako by ho měl na vodítku.

Nadporučík se musel podřídit jako neposlušné štěně a jen se pokusil zatnout ramena a předloktí, napolo udušen zápachem i chutí krve. Svému hrdinnému úsilí brzy vděčil za krvavé odřeniny na zápěstích, zatímco ho Mac James nevzrušeně pronesl vnitřním uzávěrem, jako by takové věci dělal každý den. Jeho krví potřísněné a jizvami od cívek poznamenané prsty se obratně rozběhly po tlačítcích kontrolního panelu. Jensen si přes své zoufalství a neutuchající zuřivost uvědomil, že pašerák je na kosmické lodi Flotily podle všeho jako doma. Uzávěr se zasunul a bezpečnostní systémy byly zapojeny.

„Tak jsi nakonec přišel o loď, co?“ podařilo se Jensenovi procedit sevřenými zuby, zatímco ho pašerák vlekl okolo opravářského průlezu do místností ukrývajících kondenzátory a gravitační motory. „Doufám, že ji ten výbuch rozmetal na milion kousků, a jenom kvůli chybě, které ses dopustil.“

Mac James se napolo otočil. Stačilo se podívat na jeho arogantní profil a sardonicky pozdvižená obočí, aby nadporučík okamžitě věděl, na čem je. „Kvůli chybě, které jsem se dopustil? Pane na Mléčné dráze, uvažuj trochu, chlapče. Jsem přesně tam, kde jsem chtěl být. Všechno jde jako po másle, což ty ovšem tvrdit nemůžeš.“

Jensen se zmohl jen na další zuřivou nadávku, ale protože se v té chvíli zrovna řítil po hlavě k zemi, musel zmlknout uprostřed slova a veškerou silou zakroutit tělem, aby se vyhnul otřesu mozku. Mac James ho vlekl přístupovou chodbou vedoucí k horní palubě lodi. Pak Jensena do ramen z ničeho nic udeřila gravitace, takže se přední částí těla zřítil na podlahu. Náraz mu vyrazil dech, i když nohy měl ještě pořád v beztíži přístupové chodby, takže se mu vznášely nad podlahou. Připadal si jako úplný pitomec.

„Vstaň,“ zavelel MacKenzie James. Pistoli už zase třímal v ruce a mířil svému zajatci na břicho, v obličeji výraz, jako by ani neměl nervy. „Pohyb, a hned!“

Z hlasu pašeráckého kapitána byla cítit netrpělivost, a tak bylo jasné, že pro tuto chvíli mu není radno klást odpor. Jensen se tedy otočil a přitáhl si kolena k tělu, aby mohl z pokleku vstát, ale vzápětí sebou trhl, poněvadž mu na rameno dopadla železná ruka MacKenzieho Jamese. Pirát mu bezcitně pomohl na nohy, otočil ho kolem dokola a přinutil ho pochodovat chodbou o půl kroku před sebou. Nástrojová páska, jejíž druhý konec stále svíral v rukou, se nemilosrdně napínala; nadporučík měl pocit, že se mu snad pašerák pokouší vykloubit ramena. Pistoli držel přitisknutou Jensenovi zezadu k hlavě.

„Teď půjdeme přímo na můstek,“ oznámil James svému zajatci zezadu do ucha. „Na prahu řídicí místnosti se zastavíš a nařídíš pilotovi, aby zadal kurs k Van Mereově planetě v systému Arinatu. Je ti to jasné?“

Jensen začal automaticky protestovat, ale Mac James jím prudce zacloumal a zarazil tak všechny jeho námitky hned v zárodku.

Pak pašerácký kapitán vysvětlil Jensenovi, jak si to představuje. „Podle vašich současných rozkazů smíte teď nějakou dobu cestovat podle vlastního uvážení. Chceš-li zůstat naživu, nemáš žádnou jinou možnost než uvážit situaci a nařídit Sailu, aby ihned přešel do nadsvětelné rychlosti a vydal se na Arinat.“

Kromě zbraně, jejíž hlaveň mu v té chvíli James zarýval pro změnu do šíje, hnala Jensena kupředu také zvědavost. Fakt, že Mac James podle všeho zná podrobnosti jeho současných rozkazů, představoval nepříjemnou hádanku, z níž běhal mráz po zádech. „Ale proč zrovna na Arinat? A co je vůbec na Van Mereově planetě, kromě jedné obchodnické kolonie sloužící vzdáleným zemědělským základnám?“

„Je tam toho spousta,“ odpověděl James suše a zdálo se, že se už o tom nehodlá dál bavit. Ale potom, jako by to byla samozřejmost, kterou sděluje jen tak pro pořádek, dodal: „Na rozdíl od Kalicha mou Marity samozřejmě žádný výbuch neroztrhal. Je v naprostém pořádku, schopna jakéhokoli letu, a čeká nás na předem domluveném místě. Sail ji bude eskortovat kontrolním stanovištěm bezpečnostní zóny okolo Arinatu.“

V tom okamžiku se v Jensenovi vzedmula vlna šíleného vzteku. Všechno bylo jasné: jako úplný pitomec vběhl pirátovi rovnou do předem připravené léčky – takový byl výsledek pečlivého plánování, kterým strávil několik předchozích měsíců. Skončil ne jako lovec, ale jako zvěř polapená v pasti, přinucen hrát úlohu loutky, za jejíž provázky netahá nikdo jiný než pašerák MacKenzie James.

„Pokračuj, nadporučíku,“ vybídl ho chraplavý hlas těsně u jeho ucha.

Jensen udělal, co mu bylo řečeno, ale vedla ho k tomu jen prudká nenávist. Přísahal si, že najde nějaký způsob, kterým pirátovi ještě ukáže, zač je toho loket. Musí ho vydat spravedlnosti, už dávno si to zaslouží.

Pašerák se svým zajatcem došli až k palubní kuchyňce, za níž byla krátká chodbička vedoucí na můstek. Ruka, která tiskla Jensenovi pistoli na šíji, se sevřela ještě pevněji. Protože Mac James rozhodně nebyl mužem, který by ve svých opatřeních zůstával na půli cesty, Jensen se musel nahrbit. Zastavil se při ústí přístupové chodby, a ještě než vkročil do řídicí místnosti, rázně vydal další rozkazy.

„Praporčíku Kaplinová, okamžitě ukončete pátrací proceduru. Harrisi, vy zadejte nový kurs na Arinat. Vypočítejte příslušné souřadnice pro nadsvětelnou rychlost tak, abychom se vynořili jen kousek od kontrolního stanoviště tamní bezpečnostní zóny; odtud pak poletíme přímo na Van Mereovu planetu.“

Harris byl zvučným nadporučíkovým hlasem nepříjemně vytržen ze svého obvyklého podřimování. Otočil hlavu a zíral na svého nadřízeného tak nestydatě, jak to snad na celém světě dokáží jen piloti. „Co jste to říkal?“

Tlak hlavně na Jensenovu šíji ještě o trochu zesílil a nadporučík strnule polkl. „Harrisi! Tohle pokládám za insubordinaci!“

„Sám byste se něčeho podobného jistě ani ve snu nedopustil,“ poznamenala Kaplinová se svým obvyklým suchým sarkasmem. Vypnula základní cestovní systémy lodi a otočila se i s křeslem právě včas, aby viděla, jak se Harris zamračil.

„Ne,“ odpověděl pilot rozhodně, neobvykle tichým hlasem. „Už jsme spolu prodělali příliš mnoho misí, než abych vám sežral něco takového. Zadám kurs na Arinat, avšak pod jednou podmínkou, pane. Uděláte pár kroků dopředu a ukážete mi obě ruce.“

Jensen neměl žádnou možnost Harrise předem varovat, nebyl čas cokoli podniknout, a tak byl odsouzen prožít jediný okamžik ochromujícího strachu, který se zdál být dlouhý jako věčnost. Mac James ho hrubě odstrčil stranou, pistole v jeho ruce spustila a řídící místností se rozlehla ohlušující ozvěna výstřelu. Jensen zavrávoral, zaslechl, jak Kaplinová zaječela, a věděl, na čem je: Mac James mu chladnokrevně odstřelil pilota, stejně jako Jensen sám při jednom z minulých dobrodružství odstřelil pašerákovi lodního důstojníka. Nadporučík Flotily byl ovšem svým způsobem zrovna tak krutý jako MacKenzie James, lišili se od sebe jenom cíli, jež sledovali. Když velící důstojník na palubě Sailu posléze nabyl rovnováhy a spatřil zhroucenou postavu v pilotním křesle, nebyl ani tak šokovaný, jako spíše rozzuřený. Pilotův baret zůstal ležet na palubě a z Harrisovy ohnivé kštice rychle odkapávala krev. Dlouhé a tenké prsty, které jako nic dokázaly provádět u kormidla kosmických lodí ta nejsložitější pilotní kouzla, se dosud neuvolnily; Jensen strnule sledoval, jak sebou trhají v posledních smrtelných křečích. Mac James umístil Harrisovi kulku přesně doprostřed čela – chudák pilot si zřejmě ani nestačil uvědomit, že umírá.

Zdušený zvuk z druhé strany řídicí místnosti připomněl Jensenovi, že tam má ještě jednoho živého člena posádky. Sarah del Kaplinová byla strnulá a bledá, že by se v ní krve nedořezal, avšak ukázalo se, že její křiklavý make-up maskuje neočekávanou hloubku charakteru. Přestože byla vyděšená a nechybělo mnoho, aby se v panice úplně roztřásla, neztratila nad sebou kontrolu do té míry, aby povstala.

Což bylo nejlepší, co mohla udělat, protože vražednický kapitán mezitím vtrhl na můstek Sailu a příští rozkazy, které vyštěkl, patřily právě jí. „Vážená slečno, je mi známo, že váš výcvik zahrnoval i základní pilotní trénink. Ve vašem vlastním zájmu doufám, že jste nezapomněla, co jste se ke zkouškám naučila. Budete muset odstranit mrtvolu z pilotního křesla a kormidlovat tuto loď k Arinatu a potom k Van Mereově planetě.“

Kaplinová zbledla o další odstín a pozdvihla pohled hrůzou rozšířených očí ke svému nadřízenému. Jensenovi se zaryla pistole, kterou svírala ne právě klidná ruka pašeráka, přímo mezi žebra. „Udělejte, co vám říká, Kappie.“

Kaplinová křečovitě přikývla a pak se pustila do zápolení s Harrisovou tuhnoucí mrtvolou. Ruce s extravagantně nalakovanými nehty se jí příšerně třásly, ale svůj úkol nakonec zvládla. Nato sama usedla do Harrisova krví potřísněného pilotního křesla a spustila systémy nutné k výpočtu kursu, který po ní pašerák vyžadoval.

MacKenzie James zatím pozorně sledoval čísla, která se vynořovala jedno po druhém na obrazovce. Nebylo pochyb, že se zločinec i v astrogaci vyzná docela dobře; z toho, jak napjatě pohlížel Kaplinové přes rameno, se dalo usoudit lépe než z kdovíjakých slov, že mu v tomto podniku musí podle všeho jít o něco velikého. Vnějším pláštěm Sailu začalo po chvíli otřásat nezřetelné hučení, následované silnějšími vibracemi. Cívkové kondenzátory se začaly pozvolna nabíjet, aby mohly uskutečnit přechod do nadsvětelné rychlosti, a jako by energie proudící do cívek galvanizovala také Jensenovo myšlení, nadporučík si uvědomil, že Marity podle všeho nechala Kalich vybuchnout docela záměrně, jen proto, aby tak mohla zakrýt stopy MacKenzieho Jamese.

„Ty jsi na Kalichu ukradl ty styčné mozkové krystaly,“ obvinil Jensen pašeráka, ale jeho hlas byl v okamžiku zadušen jeho vlastní výložkou, protože ho Mac James uchopil za hlavu, odstrčil ode dveří a začal ho násilím cpát do skříně, kde se přechovávaly vycházkové uniformy důstojníků.

Na Jensenovo obvinění se James jen divoce zazubil, ale v jeho úsměvu nebyla ani špetka humoru. „S tvou pomoci to byla hračka,“ poznamenal jen. Pak podrazil Jensenovi nohy, srazil ho k zemi a strčil ho hlavou napřed do zaprášené skříně. „Bezpečnostní služba na Kalichu měla plné ruce práce s tou tvou krabicí zaminované návnady. Opravdu, chlapče, docela mě překvapuješ. Člověk by čekal, že se snad už konečně přestaneš v jednom kuse plést do věcí, na které prostě nemáš formát.“

Jensen udělal bolestivou grimasu, poněvadž se loktem zachytil o závěs dveří a přitom si narazil brňavku. Celý zpocený lapal po dechu a snažil se najít nějakou oporu v prostoru příliš stísněném, než aby se tam dalo pořádně hýbat. „K čertu s tebou,“ zavrčel, jenomže to už mu James násilím nacpal do úst jeho vlastní důstojnický kapesník z jemného hedvábí. Potom vzal kus rezervního bezpečnostního pásu, upevnil jím improvizovaný roubík, tak aby ho Jensen nemohl jazykem vytlačit, a dveře od skříně klidně zabouchl.

Nadporučík se tísnil v pozici nenarozeného dítěte, zápěstí svázaná za zády tak pevně, až mu v nich přestávala proudit krev. Zavřené dveře ho tlačily do tváře, nos měl vtisknutý mezi kolena a navíc se mu do beder bolestivě zarývaly podpatky Harrisových těžkých vojenských bot. Nemohl se ani pohnout a ani promluvit, slyšel však všechno, co se na můstku odehrávalo. MacKenzie James právě nevzrušeným tónem přikázal Kaplinové, aby poopravila kurs; zdálo se, že vyděšená praporčice udělala při zadávání chybu v desetinné tečce. Taková nepřesnost by měla za následek, jak to formuloval sám pašerák, že by Sail musel podstoupit neplánovanou generální opravu, poněvadž Van Mereova planeta má pás asteroidů, které by dokázaly servat ochranné štíty i z bitevního křižníku.

Jensen se ve skříni vší silou zavrtěl, ale podařilo se mu jen přivodit si křeč v levém stehně. Nemohl se však narovnat, aby si ulevil, a proto se jenom dál potil bolestí. V uzavřeném prostoru šatníku začal být brzy patrný nedostatek kyslíku, takže nadporučík v poryvech nevolnosti a zoufalého pláče ani nezaregistroval, kdy se vlastně Sail přehoupl do nadsvětelné rychlosti. Když křeč o něco povolila, uvědomil si, že k přechodu muselo dojít, protože vibrace působené kondenzátory se ztišily na nenápadný šepot.

Z řídicí místnosti byly opět slyšet tiché kroky; Kaplinová to asi nebude, říkal si Jensen, ta totiž při každém kroku cvaká patami, což je důsledek její provokativní chůze založené na vyzývavém pohupování v bocích. Naučila se to skoro určitě proto, aby mohla ostatní vyvádět z míry. Většina mužů proti takovým věcem nebyla imunní, ale James mnohokrát dokázal, že i v tomto směru představuje výjimku. Jensen si uvědomoval, že pašerák bývá neobyčejně soustředěný na to, co zrovna provádí. Kroky se zastavily a palanda vedle komunikační stanice zaúpěla pod vahou mužského těla.

„Teď mi řekni, podle jakého rozpisuje třeba odesílat bezpečnostní kódy Sailu,“ nařídil James svým výhružným basem.

Následovalo hrobové ticho. Jensen křečovitě zavřel oči a zaúpěl. Kappie, uvažoval horečnatě, s takovou neuběhne mnoho času a budeš následovat chudáka Harrise. Celý napjatý očekával, kdy přijde výstřel.

„Pane na Mléčné dráze, holka,“ řekl James podivně unaveným hlasem. „Nemusíš se tak příšerně třást. Já přece střílím bez váhání jenom ty, co se mi chystají zakroutit krkem. Tvůj pilot měl u sebe pistoli, schovanou v kapsičce hned vedle suspenzoru, anebo ty jsi to snad nevěděla?“ Následovala odmlka. „Aha, vidím, že zřejmě ne. Ale jeho děvky s tím nedělaly žádné velké tajnosti, jakmile je člověk jednou pro změnu přinutil k tomu, aby mluvily. Hodně ubohá změna, uznávám, ale aspoň něco.“

Ve skříni na vycházkové uniformy přeběhl nadporučíkovi mráz po zádech, přestože se jinak koupal ve vlastním nepříjemně páchnoucím potu. Sám totiž neměl nejmenší tušení, že by Harris mohl mít pod tím svým trapně plandajícím špinavým overalem ukrytou zbraň. A ani v nejhorších snech by Jensena nikdy nenapadlo, že má pašerák MacKenzie James k dispozici zpravodajskou síť, jež sahá dostatečně hluboko na to, aby v ní uvízly dokonce i obyvatelky nevábných zadních uliček kdovíkolika světů. O sexuálních dobrodružstvích pilotů, užívajících si zaslouženou dovolenou na nejrůznějších, vesměs dost exotických místech, se vyprávěly legendy, a některé z nich byly i pravdivé. Skutečnost, že se zločinec formátu Mac Jamese zaměřil na posádku Sailu tak pozorně, byla nanejvýš znepokojující.

„Ty kódy,“ připomněl MacKenzie James a jeho hlas nyní už zase zněl ledově jako ocel. S výjimkou sotva postřehnutelného hučení nadsvětelných motorů se zdálo, že řídicí místnost tone ve vyčkávavém tichu.

Kaplinová zalapala po dechu, jako by právě dostala ránu na solar. „To vám nemůžu říct,“ lhala. „Sama je neznám!“ V její statečnosti byla slyšet stopa hysterie.

Jensen ve skříni znovu zavřel oči v očekávání výstřelu, který však nepřišel. Palanda u komunikační stanice zaskřípěla, MacKenzie James si na ní zřejmě jenom přesedl. „Drahoušku,“ pronesl ošidně zdvořilým tónem, „dochází mně tak trochu čas. To znamená, že buď začneš mluvit, anebo mi nezbude než s tím otravovat nějakého lampasáka.“

Nadporučík se ve skříni zamračil, avšak rozechvělé ticho ze strany Kaplinové bylo po chvíli přerušeno Jamesovými rychlými kroky a následujícím bušením prstů do klávesnice, podle všeho patřící k ovládacímu pultu ve velitelském výklenku.

„Co to děláte?“ zeptala se Kaplinová, jíž cloumala směs zvědavosti, strachu a podezíravosti.

„Ruším koordináty našeho kursu,“ odvětil James. „Vrátíme se do systému Kalicha a zůstaneme v něm tak dlouho, dokud nedorazí nějaký bitevní křižník, aby vyšetřil, co se tam stalo.“

„Ten nás ale skoro určitě rozstřílí na cucky,“ řekla Kaplinová a v hlase se jí objevila trocha kyselé kousavosti, které s takovým nadšením využívala, kdykoli se ji něco nelíbilo na jejím veliteli v hodnosti nadporučíka.

„Tak v tom se dost možná nemýlíš,“ poznamenal Mac James stručně a nato povstal z velitelského křesla. Z hlasitého a nanejvýš podrážděného ječeni, které následovalo několik okamžiků poté, Jensen usoudil, že pašerák zřejmě Kaplinovou se svou obvyklou bezohledností připoutal k pilotnímu křeslu.

Následovala chvíle ticha, během níž si Mac James dal kávu. V manuálech protokolů, které objevil pod řídicím panelem, bez potíží našel rozpis vysílání bezpečnostních kódů Sailu a ověřil si také, kdy bude čas pro příští ověřovací spojení se základnou. Potom, stylem ještě okázalejším, než býval Harrisův, otočil průzkumnou loď a navedl ji na dráhu splývající s okrajem rozšiřujícího se pole zbytků, které zůstaly po výbuchu stanice.

Jensenovi se zatočila hlava a bylo mu čím dál tím víc nevolno. Jako by nestačilo, že musí být svázaný a zavřený ve skříni, kde už není skoro žádný vzduch, pocítil teď nadporučík v břiše bolestivé trhnutí způsobené tím, že pirát vypnul umělou gravitaci. Z řídicí místnosti bylo slyšet další cvakání přepínačů, jak James připravoval Sail k totálnímu vypnutí všech systémů. Když dokončil svou práci, byla průzkumná loď neviditelná pro všechny skenery kromě těch nejpodrobnějších.

Uběhla hodina a potom i druhá. Sail se měl podle rozpisu přihlásit za třicet minut. Jensen seděl ve skříni a napínal uši, aby mu neušlo, jak se Mac James vypořádá s křižníkem Flotily, který se na scéně musel objevit každou chvíli.

Kaplinová zřejmě měla ze své pozice výhled na pilotní obrazovky, protože jakmile bitevní křižník opravdu dorazil, upozornila pašeráka a v hlase se jí přitom ozývalo napjaté uspokojení. „To je New Morning. Vlajková loď s admirálem na palubě, doprovázená šestičlennou eskortní flotilou.“

„Osmičlennou,“ opravil ji Mac James. „Kalich v poslední chvíli stačil odpálit boji vysílající signál největší nouze.“ Nevypadal nijak znepokojeně, jen kvapně přešel ke komunikačnímu panelu a začal prsty bubnovat do klávesnice.

„Chystáte se požádat admirála o amnestii?“ utrousila Kaplinová, ale jejímu obvyklému sarkasmu tentokrát něco chybělo.

„Ne, tohle bude osobní telefonát,“ vysvětlil James. „Vašemu nadřízenému, admirálu Nortinovi.“ Zaskřípal poryv statické elektřiny a po chvíli ticha se ozvalo rytmické zazvonění, které signalizovalo, že spojení je bez potíží navázáno. James promluvil velmi úsečně. „Á, dobrý den, admirále, zdá se, že vás ruším ve sprše.“

Jensen se snažil představit si svého upjatého nadřízeného s ručníkem kolem pasu nebo v koupacím plášti, ale jeho fantazie na takový úkol nestačila. Nortin pro něho vždycky byl a navždy měl zůstat ramenatým důstojníkem se sevřenými rty, pečlivě učesanými vlasy a úctyhodnou sbírkou medailí připnutých k hrudi.

Tónem, v němž se ozývala špetka překvapení, admirál odsekl: „K věci.“

„Jak si přejete.“ James se krátce odmlčel a Jensen před sebou skoro viděl jeho zlý úsměv. „Potřebuji bezpečnostní kódy průzkumné lodi jménem Sail.“

„Ta momentálně vykonává rekognoskační službu kdovíkde.“ Zdálo se, že admirál se dal po počátečním překvapení dosti rychle dohromady, a jeho hlas začínal znít právě tak kousavě, jak bylo jeho dobrým zvykem. „Proč zrovna Sail?“ Vzápětí se v admirálově hlase ozvala tichá hrozba. „Jste snad na jeho palubě?“

James na to neřekl ani slovo, ale jeho prsty zlehka zabubnovaly o tlačítka ovládacího pultu. Okamžik nato zaslechl Jensen cvaknutí způsobené tím, jak mechanika spolkla pásek; potom se spustilo čtení.

Admirálův hlas se za chvíli vrátil, jenže zněl teď podivně roztřeseně. „Jak jste k tomu filmu přišel?“

„Přenechal mi ho jeden vyděrač, který se snažil ukousnout si příliš velké sousto a nakonec se jím udávil. Jeho sbírka nahrávek ho bohužel přežila. Teď od vás chci kódy Sailu a chci je rychle, protože jinak se bude nahrávka prokazující, že jste za úplatu zůstal stranou útoku u Elgettinu, brzy vysílat na všech hlavních satelitních sítích.“

„To nejde tak jednoduše, jak si možná představujete.“ Hlas v reproduktoru zněl, jako by admirál Nortin vmžiku zestárnul o deset let.

„Tak jednoduše to asi nejde, pane,“ přitakal Mac James tónem překypujícím falešným soucitem. Koneckonců se dopouštěl nechutného vydírání. Když Jensen jenom pomyslel na to, k jaké podlosti je admirál donucen, zmocňovala se ho zuřivost. Zatím bylo na lince slyšet, jak starý muž volá bezpečnostní službu a žádá po ní příslušné informace.

Vzápětí získal Mac James bezpečnostní kódy Sailu a Jensen si zoufal, poněvadž všechny číselné sekvence bezpečně poznával a věděl, že jsou pravé. MacKenzie James provedl svou nejnovější špinavost s dokonalou účinností, která se stala doslova obchodní značkou celé jeho kariéry, během níž ponižoval řadové úředníčky i velká zvířata Flotily se stejnou spravedlivou bezohledností. Pašerák sice musel vynaložit nemalé úsilí, ale teď měl v rukou průzkumnou loď Flotily s příkazem provádět průzkumnou činnost podle uvážení velitele. Směl cestovat po celém spojeneckém prostoru a dokonce i do kterékoli z půl tuctu bezpečnostních zón, aniž měl kdokoli právo na cokoli se ho tázat. Marity se mohla jakoby nic přidat k Sailu a předstírat, že je řádně eskortovaným plavidlem.

Drzost takového nestydatého pirátství urážela Jensena do hloubi jeho vojenské duše; měl pocit, jako by mu Mac James vrazil dýku pod žebra a pomalují otáčel. Nadporučík nijak netruchlil nad Harrisovým osudem, a co se admirálovy ostudy týkalo, pociťoval jen pomíjivý soucit. Avšak jeho vlastní vybičované sebevědomí, a k tomu zhroucení jeho vojenské kariéry, které se zdálo nade vši pochybnost, kvůli tomu planula Jensenovi v duši tak hořká nenávist, že by dokázal bez váhání zabít. Jeho zuřivost neznala hranic. Zničený a uvězněný v díře, kam by se nehodilo zavřít ani psa, Jensen se natočil bokem a znovu se zapřel proti nástrojové pásce poutající mu zápěstí. Přinutil své zmrtvělé a odkrvené prsty, aby se otevřely a zase zavřely a potom zapátraly po nejbližším předmětu, který mohly nahmatat. Ukázalo se, že jediné, co má v dosahu, jsou Harrisova ošoupaná vojenská bagančata.

Na dvou místech používal eirský pilot své boty s železnou pravidelností: na palubě v bojových akcích a na dovolenkách, kde k jeho hlavním zálibám patřilo děvkaření a hospodské rvačky. Ve špičkách byla jeho masivní vojenská bagančata vyztužena ocelovými obrubami, a Jensen o ně nyní začal horečnatě třít svá improvizovaná pouta v naději, že se mu nakonec podaří vysoce odolnou pásku prodřít.

Na můstku mezitím bylo živo. MacKenzie James znovu nastavil autopilota, a potom se mu podařil skutečně husarský kousek, když nakrátko propojil regulátory gravitačního pohonu se zásobními generátory rezervovanými pro životně důležité systémy, což mu umožňovalo nabít cívky na plnou kapacitu ve zlomku vteřiny. Výkon Sailu tak dosáhl maximální hladiny a loď v jediném děsivém okamžiku závrati přešla až do nadsvětelné rychlosti. Přístroje na palubě New Morningu samozřejmě prudkou energetickou změnu v systému zaznamenaly, jenže na to, aby mohly být její příčiny náležitě vyhodnoceny, už nebylo dost času. Technici od skenerů se nehodlali podobnými záhadami zabývat, a tak vše zaznamenali jako nestabilní trosku fúzního reaktoru ze stanice na Kalichu.

Když se James ujistil, že Sail je bezpečně na cestě, uvěznil praporčíka Kaplinovou v malé kabině za kuchyňkou, která sloužila jako skladiště. Jensen ve skříni ani nezpozoroval, kdy se jeho tiché kroky vrátily na můstek, ale nemohl mu samozřejmě uniknout přechod zpět do analogového prostoru a ani zvuk pirátova hlasu, když zapnul komunikační systém a povolal Marity, aby zaujala postavení za zádí Sailu.

Mac James nadiktoval svému lodnímu důstojníkovi potřebné instrukce. „Provedu vás přes kontrolní stanoviště na hranicích bezpečnostní zóny, přesně podle plánu. Jakmile budeme v arinatském systému, musíme se ihned rozdělit. Sail bude provádět rutinní rekognoskační manévry, zatímco vy předáte zboží a vyzvednete platbu. Setkáme se potom nedaleko Arinatu 9, na odvrácené straně satelitu, kterému říkají Kestra. To je jediná slepá skvrna v senzorické síti Syndikátu, a je zatraceně úzká. Jestli špatně spočítáte jediný vektor, rozstřílejí nás na atomy, tak si raději dejte pozor.“

Když pašerák ukončil spojení a vrátil elektrické obvody Sailu do původního stavu, aby mohl znovu naprogramovat kurs na Arinat, Jensen ve svých zoufalých pokusech osvobodit si ruce na chvíli ustal. Místo toho začal v hlavě zuřivě kombinovat fakta, ta, která znal už z dřívějška, s novými, jež se právě doslechl. Ze závěru, k němuž zanedlouho dospěl, mu přeběhl mráz po zádech: MacKenzie James byl podle všeho přesvědčen, že zemědělská kolonie na Van Mereově planetě je ve skutečnosti tajnou předsunutou základnou Syndikátu, kterou Aliance prozatím nedokázala objevit. Vlastně bylo nepravděpodobné, že by ji mohla odhalit, protože arinatský systém ležel uvnitř Molpenovy bezpečnostní zóny, do níž se žádná loď nedostala, aniž prošla prohlídkou u vojenské kontrolní stanice. Taková mimořádná opatření měla sice všem případným špionům jaksepatří znepříjemnit život, ale když se na věc člověk podíval z druhé strany, umístění špionážní stanice přímo v srdci bezpečnostní zóny mělo své přednosti.

Kdo mohl tušit, že se pod třemi kontinenty pokrytými zemědělskými plodinami nachází kdovíjak sofistikovaná špionážní technologie, a koho by také napadlo ji tam hledat? Tajemství bylo nepochybně velmi dobře střeženo, vždyť Mac James riskoval přepadení Sailu jen proto, aby se jeho prostřednictvím dostal dovnitř. Jestli si syndikátní klika ukrytá na Van Mereově planetě vážila svých kontaktů s pašeráky tak pramálo, že byla ochotna rozstřílet je na kusy hned poté, co s nimi uskuteční dobrý obchod, bylo nanejvýš rozumné mít Sail raději v dohledu. Pokud průzkumná loď vykonávala svou obvyklou činnost, nemohly jí výbuchy či plazmatické výstřely v žádném případě uniknout. Takové neobvyklé skutečnosti by musela nahlásit a výsledkem by bylo vyšetřování. Špioni na Van Mereově planetě rozhodně stáli o to, vyhnout se podobné nežádoucí pozornosti a uchovat si anonymitu. Stanice zabývající se obchodem se zemědělskými koloniemi se ve většině případů nechovají agresivně, a tento profil poskytoval lidem na Van Mereově planetě jedinečné krytí.

MacKenzie James měl nezničitelné štěstí, protože si vždy dokonale naplánoval, co podnikne v případě, že by se přece jenom stalo něco neočekávaného. Když Jensen znovu začal pracovat na svých poutech, musel se obdivovat genialitě svého nepřítele. Pašerákovy operace připomínaly elegantní tanec, byly vždy přesně načasované a působily odzbrojujícím dojmem naprosté shody náhod.

Skutečnost byla taková, že Sailu se zmocnil nepřítel a využíval ho k operaci, která se nedala kvalifikovat jinak než jako zrada – nad tím se mladý nadporučík raději ani nesnažil uvažovat. Znovu se zapřel zády o stěnu skříně, protáhl si zápěstí a pokusil se prsty nahmatat svá pouta. Ukázalo se, že jejich materiál všem pokusům narušit jeho strukturu bez potíží odolává, a když Jensen ze všech sil zabral proti uzlům, které Mac James udělal, zjistil, že se mu podaří leda tak rozedřít si kůži ještě hůř.

Muž, v jehož srdci by nebyla tak hořká nenávist, by asi v té chvíli jakékoli další úsilí vzdal. Jensen se však opřel rameny o bok skříně a pokračoval v rozdírání pout s nezmenšenou energií. Nepolevoval ani na okamžik, přestože začal dostávat do svalů křeče a co chvíli musel potlačit nutkání křičet bolestí. Tahal nástrojovou pásku tvrdošíjně sem a tam přes okované špičky Harrisových bot; mezitím ubíhala hodina za hodinou a Sail se blížil k Arinatu. Dlaně Jensenovi už dávno zdřevěněly a po nich zápěstí i lokty, ale ve svém úsilí nepolevoval. Sail dokončil nadsvětelný přesun, přešel do analogového prostoru a na nástrojové pásce, kterou zajatec ve skříni neustále tahal tam a zpět, se ukázal nepatrný náznak, že její celistvost snad už přece jenom povoluje. Odpočinul si na okamžik a poslouchal, jak MacKenzie James upravuje kurs a otevírá komunikační kanál, aby se jakýmsi neznámým jazykem mohl dorozumět se svým syndikátním kontaktem na Van Mereově planetě.

Příkazy byly odeslány a Marity bezodkladně zaujala postavení, v němž mělo dojít k odprodeji ukradené technologie. Trvalo celé roky, než se podařilo vyrobit jaderný styčný krystal, a existovalo mnoho, příliš mnoho těl zmrzačených ve válce, která, naložena v živných roztocích, čekala v naději, že na ně snad někdy v budoucnosti přijde řada ve službě na některé z mozkových lodí. Každý krystal byl jedinečný a jednotlivé detaily jeho konstrukce umožňovaly přesné spojení výhradně jen s vědomím toho jednotlivce, pro něhož byl krystal od počátku vyvinut. Jinými slovy, dnešní ztráta znamenala konec všech nadějí pro někoho, kdo už léta statečně přežíval v prostředí naprosté bezmoci. Jensen svými nateklými a rozbolavělými prsty nahmatal tenkou prasklinku v předivu nástrojové pásky, kterou byl svázán. Uvědomil si, že ať se bude snažit sebevíc, nikdy se mu nepodaří vybojovat si svobodu dostatečně rychle, aby na tom mohl něco změnit.

V řídicí místností zatím MacKenzie James odvysílal bezpečnostní kódy Sailu a zahájil rutinní rekognoskační manévry v systému Arinat. Potom ustavil krátkodosahové spojení se svým lodním důstojníkem na Marity, a okamžik, kdy jaderné krystaly změní držitele, se tak nezadržitelně přiblížil.

Jensen, stále ještě uvězněn ve skříni bez možnosti úniku, na chvíli zavřel oči, začal horečnatě vzpomínat na Harrise a rozvažovat o všem, co si dokázal vybavit. Musel například existovat nějaký důvod, proč pilot trval na tom, že na každé bojové misi, které se zúčastní, musí mít bezpodmínečně právě tento pár bot.

„Lasičky mě nikdy nechytí. Ze mě si pokusného králíka neudělají, to tedy ne,“ svěřil se Harris jednou svému nadřízenému nad sklenicí piva. Harris – jen jeho děvky věděly, že má na spodním prádle přišitou kapsu a v ní pistoli. Jensen se zuřivě pokoušel utřídit si myšlenky. Harrisova vojenská bagančata měla špičky vyztužené ocelí, ale naprosto jim chyběly tkaničky k upevnění kotníků. Co když si Harris vybral tento typ bot třeba i proto, aby mohl v jejich svrchní části schovávat nůž?

Jensen se ze všech sil pokusil pozvednout ruce alespoň kousek od země, ale bránily mu v tom lokty zapřené o zadní stěnu skříně a o dveře. Neměl zkrátka dost místa ani na to, aby sáhl po botách, které byly jenom několik palců od jeho zápěstí. Zaúpěl a přinutil odkrvené svaly, aby se alespoň o kousek smrštily. Podařilo se mu využít zadní stěnu skříně a dveře tak, že se o ně zapřel rameny – s obrovským vypětím se mu podařilo nadzvednout se o něco málo a se zaskřípěním zase dosednout dozadu. V té chvíli seděl na špičkách Harrisových bagančat. MacKenzie James zatím v kokpitu sledoval probíhající výměnu krystalů tak chladnokrevně, že by se z toho člověk zbláznil.

Nadporučík zatápal za zády a podařilo se mu zachytit mezi klouby prstů horní část Harrisovy levé boty. Zkoušel prohmatávat, hníst nebo alespoň nějak mačkat její starou a opotřebovanou kůži, a všechny jeho klouby přitom křičely na protest. Nenašel nic. Měl chuť se rozplakat zklamáním, ale nakonec se ve svých poutech, s pocitem, že už si musí každou chvíli vykloubit ruce a k tomu zlomit páteř, pootočil ještě o kousek. Po jistém čase se mu podařilo zmocnit se také druhé boty, a v ní našel, co hledal. Nebyl to nůž, jak předpokládal, ale proužek tenkého kovu, ostrý jako žiletka a zašitý do švu na kotníku boty.

Následující hodinu strávil úpornou snahou dostat ho nějak z Harrisovy boty – zakusil přitom víc bolesti, než by si předtím dokázal představit. Nakonec mu prostě došly síly, a tak si musel odpočinout – prsty už bolestí vůbec necítil a zápěstí měl rozedřená do krve. V kabině zatím MacKenzie James dokončil celou transakci a jemně navedl Sail na spirálovou dráhu mířící od hvězdy směrem, kterým se nacházel satelit Kestra.

Jensen se dvakrát pořádně řízl, než se mu podařilo dostat Harrisovu žiletku do pozice, kdy mu mohla přeříznout pouta. Piloval tkanivo nástrojové pásky tam a zase zpátky a přitom měl strach, aby ten titěrný kovový plátek neupustil, protože v prstech zvlhlých jeho vlastní krví jej nebylo snadné sevřít. Nakonec ale odolná páska přece jen povolila. Jensen se roztřásl bolestí a úlevou zároveň. Pomalu a obezřetně zahýbal rameny, aby mohl dát paže dopředu a přitisknout své těžce zkoušené ruce něžně k hrudi. Musel vyčkávat ještě několik nekonečných minut, než se Mac James konečně rozhodl odejít z můstku. Jensen si zatím pomalu uvolnil roubík. Kapesník se mu teď hodil alespoň k tomu, aby si jím provizorně ovázal pořezané prsty. Stále ještě se nekontrolovatelně třásl a celé jeho tělo pokrývala vrstva studeného potu, ale po chvíli dospěl k závěru, že už nemůže dál vyčkávat.

Nadporučík prvním krokem zakopl o práh skříně, takže se na můstku natáhl velmi nedůstojně jak široký, tak dlouhý. Nohy ho odmítaly poslouchat, a tudíž hrozilo, že mu jeho předchozí obratnost s Harrisovou žiletkou k ničemu nebude. Uvědomoval si, že má nejspíš jenom několik vteřin, než se pirát vrátí, a tak se co nejrychleji napůl plazil a napůl převaloval napříč řídicí místností směrem k trezoru se zbraněmi. Další drahocenné okamžiky ztratil tím, že si musel otírat z ruky krev, aby bezpečnostní senzor mohl přečíst otisk jeho dlaně. Konečně se ozvalo cvaknutí a trezor byl otevřený. Jensen nevěřil, že by byl ve svém současném stavu s to náležitě zamířit, a tak si vybral pistoli určenou k udržování veřejného pořádku, která pálila elektrické šoky. Poté, podoben obrovskému krabu, zaujal taktické postavení na zemi naproti místu, kudy na můstek ústila chodba vedoucí od kuchyňky a kabin posádky; téměř ve stejném okamžiku vkročil Mac James na můstek.

Pašerák si okamžitě povšiml dokořán otevřeného trezoru a v jeho pravici se objevila pistole. Neuvěřitelně rychle se otočil nazpět a bezmála se mu podařilo najít úkryt; levou rukou zatím zmáčkl knoflík, kterým se zavíraly přístupové dveře.

Jensenův výstřel prorazil rychle se zasunující panel dveří a zasáhl pašeráka do pravého ramene. Zasažené nervy i svaly působením elektrického šoku okamžitě ochably, takže Jamesova pistole se zarachocením dopadla na podlahu. Její hlaveň navíc skončila v kolejnici zavírajících se dveří, které se ihned vzpříčily. Zbýval tak jen uzounký průchod, ale Jensenovi úplně postačoval, aby mohl vystřelit podruhé.

Tentokrát měl Jensen skutečně vyslovené štěstí: jeho výstřel zasáhl Mac Jamese právě v okamžiku, kdy se nahýbal, aby vykopl pistoli z kolejnice a umožnil tak dveřím dovřít se úplně. Zaúpěl – nebylo jasné, zda to byl jen neartikulovaný zvuk anebo nějaké slovo – a potom se ochable zhroutil na podlahu.

Jensen se nemohl ubránit triumfálnímu zakrákání. Všechno jako by se v jediné chvíli k dobrému obrátilo: nepodařilo se mu sice získat Marity a přišel o drahocenné styčné krystaly, které se ještě k tomu dostaly do rukou nepřítele, ale zato měl teď v rukou MacKenzieho Jamese. Spolu s nejstíhanějším zločincem vesmírného prostoru Aliance mohl navíc svým nadřízeným předložit i první konkrétní důkaz špionážního spojení se Syndikátem. Jeho záměry na Kalichu sice zkrachovaly, ale konec dobrý – všechno dobré.

Sladká chuť vítězství spolu s představou povýšení, které ho teď nepochybně čekalo, způsobila, že Jensenovi jeho nedávné utrpení a ponížení náhle připadalo docela smysluplné. V nateklých a pořezaných rukou křečovitě svíral šokovou pistoli a pomalu se pokoušel postavit na nohy. Bylo třeba zařídit několik nezbytných detailů, ale především zajistit, aby zločinec nemohl uniknout. V každém případě musel předpokládat, že zrádci na Van Mereově planetě odposlouchávají i kanály vyhrazené pro vojenskou komunikaci, takže bylo zapotřebí dostat se co nejrychleji pryč ze systému Arinatu, jako by tam k ničemu neočekávanému nedošlo, a přejít do nadsvětelné rychlosti. Teprve potom bude možné vyžádat si náležitou eskortu. Marity pořád ještě veleli spojenci MacKenzieho Jamese a nebyli vůbec daleko – jakmile k setkání ve stínu Kestry v plánovaném čase nedojde, lodní důstojník na Marity si domyslí, že James má nepředvídané potíže. Jenomže pokud nebude mít zájem zcela veřejně se přiznat ke svému spojení s Flotilou a čelit okamžité odvetě z Van Mereovy planety, nebude schopen pronásledovat Sail, dokud už nebude příliš pozdě.

Jensen, rozzářený a opilý svým triumfem, uvolnil vzpříčené dveře do chodby vedoucí ke kabinám posádky. Pak pomstychtivě nakopl bezvládně ležící tělo svého zajatce a měl přitom královský pocit. Potom se protáhl kolem něj a vydal se osvobodit Kaplinovou ze skladiště – ta zcela určitě dokáže zadat správný kurs lépe než on, vždyť její prsty s pekelně vybarvenými nehty určitě nejsou zmrzačeny jako ty jeho. Zatímco Jensen klopýtal na svých zdřevěnělých nohách chodbou, uvědomoval si, že je nanejvýš důležité, aby ani na okamžik nepřestal používat hlavu. Přesto se však neubránil pohledu na svou zničenou uniformu, a zatímco plánoval, co bude třeba udělat, napadlo ho, jestli si během svých pokusů uniknout ze skříně nepotřísnil krví také své nejlepší vycházkové sako.

* * *

Dlouho poté, co Sail v čase 1700 odeslal své rutinní kódy, vplula praporčík Kaplinová se zkříženýma nohama do nevalně osvětlené chodby vedoucí k vnějšímu uzávěru. Nadporučík Jensen překypoval nadšením, ale na Kaplinovou to všechno neudělalo žádný zvláštní dojem – uvědomovala si, že by se měla co nejdřív náležitě učesat, ale momentálně si jen s neveselým výrazem ve tváři odlupovala kousky laku z ulomeného nehtu. Její myšlenky se točily převážně okolo admirála, jehož záznamy byly sice bez poskvrnky, ale o jehož minulosti by se něco takového rozhodně prohlásit nedalo. V sázce teď byla celá její budoucnost u Flotily, a to jen kvůli tomu, že přednedávnem nedobrovolně zhlédla jistou nahrávku, kterou její oči nikdy neměly spatřit. Nadporučík byl blázen, jestli si myslel, že zajatec, jehož teď drží spoutaného v přechodové komoře, udobří admirála poté, co se posádka bezvýznamné malé průzkumné lodi nedopatřením seznámila s kompromitujícími materiály, které by ho mohly zničit. Podle toho, jak celou věc viděla Kaplinová, se MacKenzie James řádného soudního řízení s velkou pravděpodobností nikdy nedočká. Daleko spíš zahyne následkem nějaké nehody anebo se někdo v zákulisí postará, aby byl propuštěn. Postavení, jakému se pašerák zcela nepochybně těšil, nebylo možné získat bez dobrých styků na nejvyšších místech. Na to byl seznam jeho skvělých úspěchů až příliš dlouhý.

Kaplinová se znovu dloubla do nehtu a podařilo se jí odloupnout vločku fialového laku. Jensen je idealistický idiot, rozhodla se, zato admirál Norton je velké zvíře zahnané do kouta; není těžké uhodnout, kdo z těch dvou přežije ve zdraví okamžik, kdy se všechna ta špína vyvalí na povrch.

Náhle byla Kaplinová z neveselých úvah o budoucnosti, která ji nepochybně čeká, vytržena zdrženlivým zaklepáním na dveře vedoucí do přechodové komory. Prudce vzhlédla a v malém oválném okénku spatřila unavený obličej MacKenzieho Jamese, který se vznášel na druhé straně uzávěru. Pirát měl samozřejmě svázané ruce, ale přesto se mu podařilo na sebe upozornit. Využil k tomu pera, kterým se na obrazovku ve výklenku přechodové komory psaly krátké zprávy; zachytil je mezi zuby a zaklepal jeho koncem o sklo.

„Zatraceně,“ zamumlala Kaplinová sama pro sebe, protože jí zrovna v tu chvíli sklouzla ruka a bolestivě si zajela do kůže vedle nehtu. Strčila poraněný prst bezmyšlenkovitě do úst, odrazila se od podlahy a stále ještě se zkříženýma nohama nahlédla okénkem dovnitř. „Co chcete?“

Pokud ovšem nechcete na záchod, dodala, ale to už jen v myšlenkách. Jestli teď právě pominuly účinky elektrického šoku a sedativ, nejspíš si pašerák potřebuje odskočit, stejně jako většina lidí, kteří něčím takovým prošli.

Mac James vyplivl pero, které až doposud svíral mezi zuby. „Promluvit si,“ řekl, ale zamýšlený efekt jeho strohé odpovědi byl z větší části zmařen mnohonásobnými ozvěnami, které se rozlehly nákladovým prostorem. Pootočil se, aby Kaplinové ukázal ruce, jež mu Jensen velmi nápaditě spoutal – z něčeho takového by se nevykroutil ani zuřivý sloní samec, říkala si Kaplinová, ale to není moje starost, jsem tu jenom hloupý praporčík. Uvolnila své elegantní nohy, natočila se bokem a zlehka se opřela ramenem o dveře. „A měla bych vás vůbec poslouchat?“

Jamesovi na druhé straně uzávěru se podařilo nasadit jakýs takýs úsměv. Během přepravy z můstku do přechodové komory utrpěl dlouhý šrám, který se mu táhl přes čelo, a na zarostlé bradě se mu pomalu začínala vybarvovat pořádná modřina. „Řekl bych, že by to mohlo být ve vašem zájmu.“ Pohodil hlavou, aby mu pramen zcuchaných vlasů nepadal do obličeje, a dodal: „Na vašem místě bych vůbec nestál o to, být vydán na milost a nemilost admirála, jehož tajemství byla takovým způsobem odhalena.“

Kaplinová sešpulila rty: „Dochází vám to rychle.“

Jamesův úsměv zmizel. „Odjakživa.“

Praporčík Kaplinová si zamyšleně prohlížela svůj nepříjemně zalomený nehet, ale nakonec se s grácií sobě vlastní natáhla a stiskla několik knoflíků na levé straně dveří. Uzávěr se syčivě rozevřel a do nákladového prostoru zavanul mrazivý vzduch ze sterilně kovové přechodové komory. Kaplinové z toho naskočila husí kůže a na okamžik se roztřásla zimou. „Řekněte, co máte na srdci, a řekněte to rychle. Nevím, jestli bych vás vůbec měla poslouchat.“

„Tak o tom vůbec nepochybujte,“ pronesl James důrazně. „Především musíte vědět, že je v mých silách dosáhnout toho, abyste byla přeložena. K jiné divizi, pod jiného admirála a s mnohem méně nepříjemnostmi v záznamech.“

Kaplinová si ho pozorně prohlížela. Přestože byl svázán na rukou i na nohou a pouta mu páčila ramena nepřirozeně dozadu, nezdálo se, že by pašerák trpěl nějakým zvláštním fyzickým nepohodlím. Výraz jeho tváře byl až příliš sebevědomý. Sledoval ji ledově klidnýma očima, zatímco si prohlížela jizvu, kterou měl na hrdle těsně vedle krční tepny. Nějaký čas rozvažovala také o rezavých skvrnách na pašerákově overalu, jež byly vším, co ještě zbývalo z bezejmenného mechanika na Kalichu. Před ní stál muž, který už viděl smrt v nejrůznějších podobách. Možnost, že ta příští může být jeho vlastní, na něho zřejmě nedělala žádný zvláštní dojem.

„Musela byste mne osvobodit a dopravit zpátky na setkání u Kestry,“ dodal hlasem, v němž nebyla ani stopa po jakékoli osobní zainteresovanosti.

Takový pirát by přece měl být mnohem vášnivější, říkala si Kaplinová. Dlouhý seznam obvinění z nejhorších možných zločinů se k tomu člověku před ní prostě nehodil. Opírala se ledabyle o zábradlí u dveří, a zatímco uvažovala, co podnikne dál, rukou do něho mimochodem vyklepávala divoké rytmy; pár šedých očí se z ní nespouštěl ani na okamžik. Pašerák MacKenzie James měl přece bez váhání postřílet ostatní členy posádky spolu s Harrisem. Admirála měl v hrsti a k tomu, aby se zmocnil Sailu, aniž se ho kdokoli na cokoli vyptával, nikoho dalšího nepotřeboval.

Když vzdorně pozvedla svou oválnou bradu, ukázalo se, že Mac James zřejmě dokáže odhadovat směr, kterým se její myšlenky ubírají. „Nezabil jsem Jensena, protože ho potřebuji. Jeho obsese je vynikající a naprosto nedocenitelný nástroj, protože u něho je to skutečná vášeň. Nenávist muže, jako je nadporučík Jensen, bývá zpravidla mnohem spolehlivější než ty nejpečlivěji promyšlené plány.“

Kaplinová se na Jamese zamračeně a pozorně podívala. „Kdo jste?“ otázala se přímo. „Buď mi řeknete pravdu, anebo je tenhle rozhovor u konce.“

Teď si pozorně prohlížel Mac James praporčíka Kaplinovou. Už nevypadal chlapecky ani tvrdě, spíš jen stoprocentně vnímavě; Kaplinové z toho šel mráz po zádech. „Mé rozkazy přicházejí z okruhu zvláštních služeb,“ pronesl, a v tu chvíli by se z jeho obličeje nedalo vyčíst nic víc než z kusu žuly, vystaveného po celá staletí nepřízni počasí. „Ale mé zločinecké záznamy jsou přitom pravé. Mohl bych být postaven před soud a usvědčen ze všech obvinění; nikdy by nepřišla milost, která by mi zachránila kůži. Jsem skutečně pašerák, zrádce i vyděrač, jenže právě proto sloužím Alianci jako jedinečný kontakt. To já jsem objevil motivy Chálijců a teď i Syndikátu, který za nimi ve válce stál.“ V té chvíli se ve vězňově hlasu ozval podivně unavený tón. Pokoušel se zřejmě skrýt nějaké city, snažil se jim uniknout, ale tak docela se mu to nedařilo. „Někdy bývá zapotřebí shnilého jablka, aby se dala rozpoznat jiná shnilá jablka. A prostřednictvím zbylého personálu na palubě Sailu má nyní Flotila jedinečnou možnost vypořádat se s tím, co na Van Mereově planetě tak šikovně skrývají. Marity se to všechno nijak nedotkne, mé krytí tak zůstane neporušeno a nejlepší vysunutá základna Syndikátu se může stát předmětem účinné kontrašpionáže dříve, než někoho na planetě napadne, že byli kompromitováni.“

Pašerák ji o nic nežádal, jak si Kaplinová vzápětí uvědomila. Apeloval na její vyšší loajalitu, na věrnost lidstvu spíše než na pouhou přísahu sloužit Flotile. Uvažovala nad tím, co všechno jí neřekl, i nad hrozbami, které jen naznačil: že Marity je dosud volná, zatímco Sail to má k nejbližšímu bitevnímu křižníku či stanici ještě hezky daleko. A že zvláštní služby, součást tajných služeb Aliance, se nezřídka takto uchylují k odsouzeníhodným taktikám, jde-li o to, zabránit vnějšímu zasahování do svých operací.

Mac James maličko potřásl hlavou. „Nebojte se, Gibsen vás nebude pronásledovat. Má své rozkazy a nikdy by je neporušil. Ani kvůli tomu, aby mě zachránil před soudem. Základna Syndikátu byla naším cílem od samého počátku, a na tom, budu-li v průběhu akce obětován, teď už pramálo záleží.“

Kaplinová se nerozhodně kousla do rtu. „K čertu s vámi,“ zašeptala do rozléhajících se ozvěn mrazivého nákladového prostoru. „A co ta styčná jádra? A zničení stanice na Kalichu i s celou její lidskou posádkou?“

James v odpověď sklopil oči. Jeho neproniknutelný výraz se zhroutil a místo toho měl teď ve tváři vepsán soucit a bolest. „Jádra, s nimiž jsme obchodovali, byla pravá. Těch třicet stříbrných, chcete-li, bylo potřeba k tomu, abychom potvrdili přítomnost nepřítele. Co se týče staničního personálu na Kalichu, ti prostě bránili své postavení a položili za ně své životy. K čertu s jejich odvahou, kdyby ji tak neměli!“

Kaplinová se roztřeseně nadechla. Natáhla ruku a pěstí udeřila do knoflíku, kterým se zavíraly dveře od přechodové komory. Uzávěr zasyčel a MacKenzie James byl od ní opět izolován, ponechán o samotě v mrazivém přítmí přechodové komory napospas svým vlastním neveselým myšlenkám.

„K čertu s vámi, chlape,“ zamumlala tiše Kaplinová znovu. „Kéž byste se navěky smažil v tom nejžhavějším pekle.“ Rozhodla se, že ze všeho nejvíc teď potřebuje šálek pořádné kávy; hlavně musí nějaký čas počkat a utřídit si myšlenky. Laskavost, kterou po ní žádal MacKenzie James ve jménu vyššího dobra celé Aliance, nebyla totiž ničím více ani méně než otevřenou vzpourou. Když opouštěla své postavení a v nulové gravitaci nákladového prostoru se odrážela kupředu směrem k lodní kuchyňce, myslela na to, že pokud udělá, co po ní pašerák chce, Jensen ji nepochybně rozčtvrtí zaživa.

* * *

Nadporučík Jensen se s trhnutím probudil, protože si uvědomil, že vibrace Sailu náhle změnily tón. Jeho loď už neletěla nadsvětelnou rychlostí; poháněly ji gravitační motory a jejich zvuk byl mnohem dotěrnější. Nadporučík vrhl pohled na hodinky a jeho nejhroznější obavy se tak potvrdily. Sail se musel odchýlit od zvoleného kursu; rozkazy, jež vydal, nebyly splněny. Seskočil z palandy, vecpal se do prvního služebního overalu, který mu padl do ruky – podle zápachu piva a potu, který z něho vycházel, musel patřit chudáku Harrisovi – a plnou rychlostí se rozběhl na můstek.

Zjistil, že pilotní křeslo v řídicí místnosti je prázdné. Letmý pohled na obrazovku autopilota potvrzoval, že nastaly potíže toho nejhoršího druhu: Sail právě zrychloval směrem ze systému Arinatu. Nedaleko před jeho přídí se vznášel prokletý kus skály poseté krátery, který kdovíjaký zapomenutý kartograf pojmenoval Kestra.

Jensen zuřil tak, že ani nebyl s to pořádně zaklít.

Otočil se a vyrazil ven dveřmi na chodbu vedoucí ke kabinám posádky, ale pak zahnul a řítil se dál servisními chodbami.

Když dorazil do nákladového prostoru, stačila chvilička, aby věděl, na čem je. Jeho zuřivým očím se naskytl pohled na praporčíka Kaplinovou, jak se vznáší napříč prázdným prostorem, nohy jako obvykle zkřížené, a vší silou se zoufale snaží vykroutit z pout, kterými byl předtím svázán MacKenzie James. Oči měla přitom plné slz. Kosmický skafandr mrtvého mechanika byl samozřejmě ten tam, stejně jako pašerák, který zabil jeho majitele, aby se mohl dostat na palubu Sailu a převzít tam velení.

„Proboha, Kappie, proč jste ho nechala upláchnout?“ zařval na ni Jensen tak zuřivě, až se toho sám zalekl.

Praporčík Kaplinová sebou trhla a vzhlédla k Jensenovi se strachem v očích. „Pane! On je od zvláštních služeb. Je na naší straně!“

Jensen na chvíli nevěřil svým vlastním uším, ale pak jím zacloumala ještě větší zloba. Jeho pohledný obličej se zkřivil vztekem. „K čertu s tebou, ty zatracená huso! Mac James je ten nejobratnější lhář ve vesmíru, copak to nevíš? Prostě tě dostal! Z toho, co ti tu navykládal, nebylo slůvko pravdy. Nejsi nic než pitomý pěšák v jeho hře a zrádce k tomu.“ Nepochybně se rozběhne důkladné vyšetřování Harrisovy smrti, uvažoval Jensen bleskově. Skončí to skoro určitě řízením před vojenským tribunálem, a během přípravného procesu a křížových výslechů všech zúčastněných nepochybně vyjde na povrch i nedomyšlená léčka, již pirátovi nalíčil na Kalichu. To bude znamenat konec jeho kariéry.

V té chvíli nadporučík veškerého uvažování raději nechal. Zareagoval instinktivně jako zvíře zahnané do rohu a pěstí zmáčkl nejdříve zelený, potom žlutý a nakonec i oranžový knoflík na ovládacím panelu. Dveře uzávěru zasyčely a zasunuly se, takže panické ječeni Kaplinové vmžiku ztratilo na intenzitě. Rozsvítila se varovná světla, ale siréna, která upozorňovala na možnost otevření vnějšího uzávěru do vesmírného prostoru, nezazněla. Kaplinová ji předtím sama vypnula, aby mohla pustil MacKenzieho Jamese na jeho loď.

Z toho důvodu byly její zoufalé prosby o milost docela jasně slyšitelné. „Jensene! Poslouchejte mě přece! Vy sám jste nejlepší pěšec ve hře MacKenzieho Jamese, a on to dobře ví!“ Odrazila se od zadní stěny a začala svýma pěstěnýma rukama v poutech bušit do dveří, oddělujících nákladový prostor od přechodové komory. „Ale dohromady bychom ho mohli zastavit, jistě bychom to dokázali! Když odhalíme jeho spolupráci se zvláštními službami, přijde o svůj spravedlivý důvod k pašeráctví. Vy jste neviděl jeho obličej, ale já to vím\ Bylo by mu to tak strašně líto, že by to nesnesl.“ Jensenovy rty se nepohnuly, zůstávaly jakoby zmrazený v necitelném poloúsměvu. Nepociťoval žádný soucit, záleželo mu jen na vlastní ctižádosti, kolem níž se točil celý jeho život. Vší silou udeřil dlaní do červeného knoflíku, kterým se otevíral vnější uzávěr. Jakmile se dveře do vesmíru odsunuly, atmosféra se vyřinula ven a spolu s ní i mrtvola Kaplinové, která se odvážila proměnit jeho triumf v porážku.

* * *

Kancelář admirála Nortina na křižníku New Morning byla sice marnotratně obrovská, ale co se jejího vybavení týkalo, působila až sterilně holým dojmem. Nadporučík Jensen seděl ve vycházkové uniformě na lavici z tvrdého kovu u dveří. Hleděl bez pohnutí přímo před sebe a odolával nutkání zkoumat, zda snad neposkvrněná běloba saka jeho vycházkové uniformy není někde přece jenom potřísněna krvavými skvrnami, s nimiž si čisticí prostředky nedokázaly tak docela poradit. Čekal, jak se na dokonalého důstojníka Flotily slušelo, zatímco admirálovy perleťově bledé prsty listovaly jeho zprávou tam a zase zpátky.

Jensenovo vyprávění do určité míry odpovídalo skutečnému průběhu událostí: Sail se šťastnou náhodou objevil na scéně nájezdu proti stanici na Kalichu a objevil tam stopu pašeráka, který ukradl jaderné styčné krystaly. Velící nadporučík zcela logicky nařídil pronásledování a stíhal MacKenzieho Jamese až do systému Arinatu, kde se pašerák spojil se stanicí na Van Mereově planetě. Výpis z lodního deníku na admirálově stole představoval nezpochybnitelný důkaz, že na této planetě operuje špionážní centrum Syndikátu, protože mimo jiné obsahoval i záznam rozhovoru mezi Mac Jamesem a tajnou sítí na Van Mereově stanici. Sail v systému prováděl standardní rekognoskační procedury, a když se Marity vydala na cestu pryč, pustil se za ní. Když na sebe plavidla narazila, došlo k šarvátce, při které byla těžce poškozena řídicí místnost Sailu a lodní pilot s praporčíkem přišli o život. Nadporučík Jensen, který jediný přežil, přesto dokázal dopravit loď na základnu.

Admirál dočetl, zvedl pomalu hlavu a se zachmuřeným výrazem v obličeji se zahleděl na bezvadně oblečeného nadporučíka sedícího u dveří jeho kanceláře. Rozhodně se nechystal vyslovit onu nevyslovitelnou námitku, totiž že výpis z lodního deníku sice opravdu obsahuje nezpochybnitelný důkaz o špionážní základně Syndikátu, ale události se odehrály úplně jinak, než se ve zprávě píše. Ani nadporučík, ani admirál neměli nejmenší zájem na tom, aby byly jisté detaily, rovněž obsažené v lodním deníku, podrobeny detailnímu prozkoumání a náležitě zdokumentovány. Jensen vsadil celou svou budoucnost na to, že Nortin bude mít dostatek moci, aby letový deník a záznamy z kontrolní stanice, svědčící o tom, jak probíhala cesta mezi Kalichem a Arinatem, někam založil, pozměnil anebo rovnou vymazal. Nadporučíkovi nezbývalo nic jiného než se spolehnout na tajemství vyděrače, které bylo neoddělitelně spojeno s důkazy zločinů, jichž se dopustil on sám. Jen admirálova vlastní vina ho mohla ochránit před jistotou vojenského soudu s následnou cestou před popravčí čem.

Uplynula minuta, dlouhá jako věčnost.

Když se admirál konečně nadechl, aby věc uzavřel, v jeho vrásčitém obličeji nebyl žádný výraz. „Mladý muži,“ řekl kysele, „za vynikající výkon služby a za cenný objev špionážní základny Syndikátu vám bude udělena pochvala, budete vyznamenán a povýšen. Pak budete převelen do divize admirála Duana, a já doufám, že už nikdy nebudeme mít příležitost pohlédnout jeden druhému do tváře.“

Most ze snů

Sekera dopadla a zpod ostří se vyřinula krev, ne však z živého masa, nýbrž z kmene stromu. Rozstříkla se po zkřehlé zemi pokryté jinovatkou a její nepřirozené teplo způsobilo, že se v mrazivém zimním vzduchu zvedaly obláčky páry. Každá šarlatová kapka bila do očí a zářila mezi zkroucenými a zahnědlými listy, které po zemi rozházelo roční období, vládnoucí v pozemských končinách na druhé straně závoje.

V pomezních krajích daleko odtud se probudila Kirelle v lesní chaloupce ukryté pod hustými větvemi stromů, jejichž kmeny nikdy nepoznaly zhoubný mráz ani nemilosrdnou ocel. Přestože byla zabalená do přikrývek, celá se roztřásla.

Dobře věděla, že sen, který se jí před okamžikem zdál, nebyl žádnou noční můrou, nad níž by se po probuzení dalo jen tak mávnout rukou a jít si po svých. Ten krvácející strom byl skutečný, i když smrtelník, jehož ruka vedla vražednou ocel, si vůbec neuvědomoval škodu, již způsobil. V pozemských krajích nic nenasvědčovalo tomu, že by sekerou poraněný strom byl něčím více než vzrostlým a dospělým výhonkem žaludu.

Kirelle se posadila a přála si, aby jí něžná vůně jabloňových květů a sušených bylin přinesla úlevu od stísněnosti, kterou pociťovala hluboko v nitru.

Na parapetu okna seděla sněžná sova.

Jakmile dravec uviděl, že si ho Kirelle všimla, okamžitě vzlétl a s roztaženými křídly zmizel tiše jako duch. Místem, kde ještě před okamžikem seděl, vanul zlehka jižní vánek a šustil ve svazcích sušených bylin, připevněných jeden vedle druhého k trámům krovu. Vysoké lahvičky plné léčivých lektvarů a jiných průzračných tekutin stály bez hlesu v potemnělých řadách na policích nad Meařiným pracovním stolem; to všechno je teď k ničemu, říkala si Kirelle a bylo jí do pláče. Nemůže-li znalost léčivých bylin nabídnout lék, který navrátí zdraví stromu uštknutému sekerou, bude třeba povolat na pomoc hlubší tajemství kouzelných umění. Kirelle se toho obávala, ale i tak přistoupila roztřeseně k oknu. Sněhobílý pták a předtím strašlivý sen, to byla jen stěží pouhá shoda náhod. Sovy dokáží číst budoucnost a jedině ony také mohou překročit z pomezních krajů, které tvoří křehký most podobný tenké stužce, spojující vzdálené říše vil se smrtelnými končinami, na druhou stranu.

Kirelle se dotkla parapetu, vzpomněla si na Mearu a v duchu uslyšela její ironický smích, když se jí poprvé zeptala, proč musí jejich chaloupka stát zrovna v nejhustším srdci hvozdu, tak nepohodlně daleko od vesnice: „To je součást našeho řemesla, děvenko, i když nemá nic společného s nemocnými dětmi ani s dobytkem, co zrovna nechce žrát. Naučíš se tu divům, to je tak jisté, jako že déšť padá k zemi.“

Kirelle si přála, aby moudrá žena nebyla odjela do Eastlingu na křestní slavnost. Když pohlédla z okna, uviděla na dvorku muže na stříbrošedém koni, jak tam na ni čeká. Jezdec byl už sice starý, ale v sedle se držel zpříma. Kůži měl tmavou jako čerstvě rozoraná země a jeho plnovous ježící se pod kapucí zářil v měsíčním světle jako bledé stříbro. Na rukou měl černé rukavice. Zdálo se, že vzduch kolem něho přímo ožívá sovami vířícími v nočním vánku sem a tam jako motýli nad polední mýtinou.

Nebyl to nikdo jiný než Čaroděj z Hvozdu. Podle všeho přišel za Kirelle, aby ji o něco požádal.

Přišel čas trápení, vycítila Kirelle, trápení ve vrchovaté míře. Rozběhla se k šatníku, aby na sebe ve spěchu natáhla nějaké oblečení. Všední divy okolního světa, které ji snad pokaždé utěšovaly a naplňovaly radostí, tentokrát nemohly rozptýlit zlou předtuchu, která se jí zmocnila. Nedokázala to škádlivá hra malého vzdušného víru, který viděla oknem, jak nad trávníkem zvedá něžnou bouři okvětních plátků jabloní, ani drozd, který zřejmě nemohl usnout a teď se rozezpíval v marné snaze napodobit melodický hlas slavíka. Kirelle si ve spěchu navlékla záplatované kalhoty a košili, již se větvičky šípkových keřů už dávno snažily proměnit v kus hadru dobrého leda na vytírání podlahy. Neměla čas na kdovíjaké fintění, a tak si jenom pročísla černé vlasy sahající jí až k pasu a svázala je do nepořádného copu. Nakonec přes sebe přetáhla plášť, jehož přízi utkaly víly z vláken svatojánských květin. Jeho látka byla lehčí než úsvit, teplejší než vlna, a k tomu zářila jako soumrak všemi barvami od nejjemnější modré až po nejtemnější fialovou.

Ze spíže si Kirelle vzala brašnu a makový koláč s medem. Nebyla žádná víla, aby se obešla bez jídla tak dlouho, dokud ji neposedne rozmar pustit se do veselého hodování. Ale tak docela nebyla ani člověk, přinejmenším ode dne, kdy ji jako proměnlivou sebrali rodičům, na něž se nepamatovala.

Také Čaroděj z Hvozdu býval dříve člověk, před tím, než se stal strážcem pomezní říše. Jeho znalost tajemství byla tak hluboká, že snad jen skála mohla být moudřejší než on. Měl-li kromě svého titulu ještě nějaké jméno, dávno už bylo zapomenuto, anebo spíš – tak jak tomu bývá u nejstarších stromů – slova už po dlouhých letech mlčení ztratila veškerou moc, kterou by ho mohla ovládat.

Když za sebou Kirelle zavírala dveře chaloupky, stále pociťovala neklid, který jí zasel do duše sen o krvácejícím stromu. Sen, který na její dvorek přivolal samotného Čaroděje. Měděná petlice na dveřích zapadla s hlasitým zarachocením a stříbrošedý kůň pozvedl hlavu. Rolničky na jeho postroji zacinkaly jakoby v odpověď, poněvadž Čaroděj pobídl koně a udělal jí několik kroků v ústrety.

Jeho zkoumavý pohled vyvolával v Kirelle pocit, jako by se jí tělesně dotýkal. Navzdory velice jemným vráskám, které zdůrazňovaly rysy Čarodějova obličeje, byla nemilosrdná síla jeho dřímajících schopností až příliš divoká, než aby ji mohl úplně a bezpečně skrýt za vnější maskou vyrovnanosti a klidu.

Kirelle byla bezmála přemožena předzvěstmi věcí tak velikých, že je ani veškeré její umění nedokázalo obsáhnout. Nakonec podlehla netrpělivosti: „Proč jenom jsi mi posílal takový podivný sen?“ vyhrkla. „Krvácející stromy věstí zlé skutky a nevyléčí je žádná z mých bylin. Stejně tak nedokážu zmírnit vílí hněv, až se na druhé straně dozvědí, že smrtelná ocel ťala do srdce hvozdu.“

Čaroděj na ni dlouho nepohnutě hleděl a jeho kůň zatím tiše hryzal udidlo. Rolničky na jeho postroji tu a tam krátce zaklinkaly a hvězdy zkoumavě shlížely dolů, podobny tisícům jasně zářících očí. „Říct, co udělat nemůžeš, to ti rozhodně netrvá nijak dlouho.“ Čarodějův hlas zněl podobně jako rolničky jeho koně, mnoha různými tóny; pohled jeho zkoumavých očí se ani na okamžik neodvrátil.

Kirelle nevěděla, co dál, a každým okamžikem ztrácela půdu pod nohama. Přála si jen, aby teď na jejím místě mohla stát moudrá žena, její učitelka.

„Kdyby teď bylo zapotřebí Meařiny pomoci, byl bych nepochybně v Eastlingu, abych jí vysvětlil co a jak,“ dodal Čaroděj vážným hlasem. „A žádný sen jsem ti neposílal. Naopak, sledoval jsem stezku toho snu a ta mne k tobě zavedla sama od sebe. Starý strom, jenž je jediným a posledním spojením se smrtelnou zemí, je ohrožen. Můžeš o něčem takovém vědět, a přesto odpírat svou pomoc?“

Kirelle by si teď za svou předchozí zbrklost nejraději hlasitě vynadala. Snad ještě nikdy si neuvědomovala svou nezkušenost tak palčivě jako nyní, ale zároveň nemohla nevidět, co pro ni z Čarodějových slov vyplývá. Když vílí kouzla před dlouhým časem utkala pomezní krajiny, které oddělovaly říše druhého světa od smrtelné země, v jejich látce bylo ponecháno několik tenkých míst. Podle některých tomu tak bylo pro naději, že lidstvo jednoho dne vyroste ze svých bezohledných způsobů a že neporozumění mezi rasami bude zažehnáno. Jiní tvrdili, že víly smrtelné země stále milují pro jejich lkavou a pomíjivou krásu. Ať už měli pravdu jedni nebo druzí, několik vyvolených Stromů ze Starého hvozdu bylo ponecháno v pozemské půdě jako záchranná kotviště, a na takovýchto místech bylo v měsících slunovratu a rovnodennosti možné projít závojem na druhou stranu. Smrtelníci se však rok od roku stále více vzdalovali tajemstvím, a proto se takových přechodů uskutečňovalo méně a méně, až nakonec k nim nedocházelo téměř vůbec.

Jen nemnozí si ještě vzpomínali na den, kdy se víly naposledy vydaly na divoký svatojánský lov. S výjimkou několika ojedinělých výpadů na druhou stranu, většinou s cílem zmocnit se tu a tam nějakého proměnlivého děťátka, jehož bylo zapotřebí ke kdovíjakým neplechám, ležel most, kterým se z pomezních krajin dalo překročit na druhou stranu závoje, téměř v zapomenutí. Pouze jeden jediný Strom ještě pořád zůstával připoután k zemi, žalostně zestárlý, jak čas plynul a roční období střídala jedno druhé. Kdyby zemřel, zmizela by s ním i poslední možnost spojení, takže vílí tajemství by byla navěky ztracena.

„Tak to sama vidíš,“ pronesl Čaroděj jemně. „Smrtelník ozbrojený sekerou vztáhl ruku na poslední Strom, a až se to víly dozvědí, budou volat po pomstě. Nedostanou-li krev za krev, může se stát, že jejich hněv odtrhne světy jeden od druhého úplně a navěky.“

Kirelle se zahleděla na mýtinu, kde stála jejich chaloupka, a na sad, který v naprostém tichu necelou hodinku před svítáním vypadal, jako kdyby po něm byly rozsypány drahokamy rosy. Sledovala tanec vzdušného víru mezi spadanými okvětními plátky jabloní a ani se příliš nerozčilila, když si všimla nory, kterou si tam vykopal nějaký gnóm v naději, že si nakrade jablka, až pořádně dozrají. Při pomyšlení, že síly, které takovým věcem dávají život a řád, by mohly být navždy zničeny, ji zabolelo srdce.

„Jak k tomu došlo?“ zeptala se Čaroděje. „Jak mohla ztratit moc strážná zaříkávadla, která poslední Strom ukrývají před zraky ničemů se sekerami?“

„Ach, moudrá paní, je jen málo odpovědí, které ti mohu nabídnout. Nebyl tam jeden muž, nýbrž hned tři, a sova, kterou jsem jim poslal v patách, byla sestřelena v letu.“ Čaroděj pomalu sehnul hlavu a v očích mu zářil smutek podobný žhavým jiskérkám. „Můj statečný posel leží mrtev, naprosto bezohledně zavražděn, stejně bezohledně a bezmyšlenkovitě, jako se někdo rozmáchl sekerou a tnul do kmene Starého stromu.“

Nechybělo mnoho a Kirelle by se na místě rozvzlykala. „Mým úkolem je tedy přejít na druhou stranu a dosáhnout nějak toho, aby ti tři smrtelníci už nepokračovali ve svých nepříčetnostech?“

Čaroděj zkřížil ruce na šíji svého koně a pohlížel na tiše kroužící sovy, které mu stále ještě zbývaly, aby ho doprovázely na každém kroku. „Rozhodnutí je jen na tobě. Mí ptáci vidí do budoucnosti a přivedli mne k tobě. Protože za tebou mířilo i volání o pomoc, které vyslal samotný Strom, existuje tajemný důvod, proč volba padla na tebe. V sázce je však víc než jenom pomezní krajiny. Přejdeš-li na druhou stranu, hodlám jít s tebou.“

Nebylo třeba dlouze mluvit o hrozícím nebezpečí a ani o tom, že přejít na druhou stranu závoje pokaždé znamená riskovat ledové vyhnanství, možnost stárnutí a jistotu smrti, pokud na druhé straně dojde k něčemu nešťastnému. Jakmile se víly dozvědí, že Strom, který je pod jejich ochranou, utrpěl újmu, budou ve svém hněvu trvat na odplatě. Budou požadovat cenu krve a jeden ze tří smrtelníků ji bude muset zaplatit, protože Cokoli jiného by mohlo znamenat zkázu samotných pomezních krajů.

„Musíme už jít. Zbývá už málo času a přechod bývá nejsnadnější právě na místě, kde stojí Starý strom.“ Čaroděj obrátil svého koně v prostoru kolem dokola a podle všeho vůbec nezapochyboval, že ho Kirelle bude následovat.

„Neřekla jsem ještě, že s tebou půjdu,“ zašeptala. Svou váhavostí však stejně nemohla dosáhnout toho, aby zlověstná znamení, jejichž přítomnost si uvědomovala, zmizela, jako by nikdy ani nebyla. Kirelle se vydala na cestu a nad hlavou jí dokola létaly sovy. V srdci měla drtivý smutek a hrůzu z toho, co ji čeká. Dokonce i ti gnómové se svými skrytými taškařicemi a věčnou hrabivostí, všechno kolem jí najednou připadalo roztomilé a krásné. Nic z toho, co sama vlastnila, nebylo tak cenné, aby to nemohla obětovat, jenom kdyby si tak mohla zaručit bezpečný návrat do svých sadů.

Cesty, jež kdysi přivedly Kirelle k poznání lesních zvyklostí a moudrosti, dneska byly provlhlé odkapávající rosou a místy tonuly v temných stínech; dnes v noci ji nevítaly, ani se s ní nechtěly přátelit. Poryvy větru tiše brumlaly větvemi a listí bez oddechu ševelilo a šeptalo si o tom, jak je možné dohnat člověka k šílenství. V minulosti, když byly světy ještě spojeny, přišel každý, kdo bez pozvání zabloudil do Starého hvozdu, o život, a byli tací, kdo přišli o víc. Stromy tam byly uvědomělé a vášnivé; od chvíle, kdy byl spuštěn závoj, aby je chránil, sice ony samy nikdy nepoznaly dotyk chladné oceli, pamatovaly však staré časy a také lidi, kteří se neobtěžovali přemýšlet. Za hranicemi pomezních krajin byl teď Starý strom zmrzačen sekerou. Přestože Kirelle ještě nikdy nezašla do zemí, kde vládne čas, a nedělala nic jiného, než že se radovala z růstu stromů a lesní zeleně, Hvozdu to bylo v jeho hněvu a majestátním proudění husté mízy jedno.

Kirelle si dobře uvědomovala tíží temného nepřátelství, které je obklopovalo, a tak jen pevněji sevřela svou brašnu. Broukala si tichou melodii, aby ujistila stromy, že nezamýšlí nic špatného, ale hlas se jí přitom třásl. Čaroděj zatím prozpěvoval své vlastní tóny, nesrovnatelně mocnější než jakýkoli Kirellin popěvek. Avšak ani písnička, ani litanie jim nebyly mnoho platné. Černé větve se nahýbaly až k zemi a bránily jim v další cestě jako neprostupná hráz. Studené listí se sklánělo k zemi a připomínalo umrlčí rubáš.

Šedý kůň nejistě a poplašeně zafrkal a postoupil o několik kroků nazpět, mezitím co Čaroděj se obrátil přímo k lesu. „Tvůj hněv je namířen špatným směrem. Chceš snad bránit v cestě těm, kdo ti přicházejí na pomoc?“

Hvozd mu nevěnoval pozornost.

Šumění větví nepřinášelo žádnou odpověď, jen skličující okamžiky míjely dál jeden za druhým. Kirelle s nejvyšším vypětím snášela škrábavé dotyky větví i ledové polibky listí, jež se sklánělo dolů a pomaluji uvězňovalo.

Odněkud téměř na dosah ruky zaznělo soví houkání; Čarodějův hlas odpověděl, pevný a tichý jako obvykle. Ke Kirelle pak na vysvětlenou dodal: „Hvozd nám odmítá udělit volný průchod a žádnému dalšímu přesvědčování už nebude naslouchat. Bez moci Stromu, který je mostem, nemohu udělat nic víc než shromáždit veškerou svou hrubou sílu a poslat na druhou stranu jednoho z nás samotného.“ Zahleděl se na Kirelle svýma jasnýma očima a čekal, jak se rozhodne; bude-li ona tím, kdo přejde, nezbude jí než postavit se pozemskému světu a třem nepříčetným smrtelníkům úplně sama.

Ale zůstat zde, to by znamenalo uvíznout ve vězení zuřivého Hvozdu na tak dlouho, dokud ohrožení Starého stromu nepomine. A kdyby se hrozbu odvrátit nepodařilo, žádná stezka, po níž se v budoucnu vydá, pro ni nebude bezpečná, Kirelle si to dobře uvědomovala. Paseku, na níž se rozkládaly Meařiny sady, by už žádný člověk nemohl užívat – bez malých, každodenních darů, které přinášely požehnání, by se jabloně zanedlouho udusily, uschly by od kořenů až po vrcholky a chatu by rozdrtily stromy až do základů.

V takových věcech byla rovnováha vládnoucí pomezním krajům zcela neúprosná. Dar života a potravy nikdy nebylo možné brát jako samozřejmost.

„Budu se muset spolehnout jen na sen, který mi Strom poslal,“ řekla nakonec. „Dovol, abych to byla já, kdo půjde.“

Čaroděj se v sedle sehnul a podal jí tři vločky břidlice vyhlazené vlnami dorážejícími na břeh jezera. „Tyhle tři talismany mají v sobě kouzlo snu, které může být tvým léčitelským darem ještě vyladěno. Polož jeden z nich do dlaně každého z těch tří smrtelníků, až budou spát, a pak ať víra v srdci každého z nich řídí jeho osudy. Jakmile přejdeš na druhou stranu, už ti nebudu schopen nijak pomoci. Starý strom ti sám musí ukázat cestu nazpět. Má bila sova však půjde s tebou a bude ti průvodcem.“

Pták, na něhož ukázal rukou, se snesl ladnou křivkou poněkud níže, až byl slyšet šepot jeho křídel, a vydal jediný výkřik, truchlivý, soumračný a divoký. Jinak však zůstávalo ticho lesa neporušené. Ani bzučení cvrčků, ani vítr šumící v listoví jí nepopřály mnoho zdaru, zatímco mocný Čaroděj shromažďoval své tajemné síly a zaříkávadla, která dokázala přemostit závoj, tu složitě spletenou, velejemnou síť sil, které oddělovaly pozemské kraje od jiného světa, od říší, kde vládla tajemství.

* * *

Alan nedokázal usnout, a tak ležel s otevřenýma očima uprostřed bouřlivé a ledově chladné zimní noci. Potíž nebyla v tom, že by neměl dost teplý spací pytel – než se vydal na výpravu do Skalistých hor, koupil si výborný typ určený i pro přenocování při teplotách hluboko pod nulou. Jenže měl pocit, jako kdyby mu navzdory kousavému a vlezlému chladu panujícímu všude okolo zpocené dlaně přímo hořely.

Napjaté nervy ho udržovaly v podivné nespavosti – byl zkrátka nesvůj. Alan nikdy nebyl dobrý lhář, a ze všeho nejméně dokázal lhát sám sobě. Nemohl tudíž popřít, že ho dlouhé roky strávené v armádě připravily o většinu jeho dřívější lásky k divočině. Nerad si to přiznával, a dva přátelé, kteří tam byli s ním, rozhodně nesměli mít o ničem ani tušení: Bill, ten chlapácký frajer, a Rafe, který se sice chová jako uhlazený člověk z velkého města, ale je přitom ochoten spíše umřít než dopustit, aby si o něm někdo mohl myslet, že si nedokáže stát za svým a dokončit hru, kterou jednou rozehrál.

Čím to je, říkal si Alan, že mužská hrdost považuje tak často jakoukoli odlišnost a svébytnost za slabost?

Snad už posté za poslední hodinu natáhl ruku, aby zkontroloval uzávěr ručnice, jejíž pažbu nepřestával druhou rukou svírat. Čas lovu na vysokou – to tedy určitě. Lovit zvířata mu nepůsobilo zvláštní radost, stejně jako lovit cokoli jiného, když na to přišlo. Rozhodně ne od chvíle, kdy ho povolali do armády. Tam znamenalo zabíjení možnost přežití, jedinou takovou možnost, až se nakonec lidské mysli udělalo špatně ze svého vlastního strachu a člověk se naučil žít jen pro to nesvaté nadšení z krve nepřítele, třísnící zem.

Další mrtvý člověk znamenal další den naživu. Až na to, že ti, kdo se vrátili domů, zanedlouho zjistili, že život se tam bez nich podivně proměnil a nic z toho, co dřív bývalo důležité, už nemá skutečný význam.

Alan pohladil dlaní ledovou ocel hlavně a roztřásl se jako malé dítě, když mu po zádech přeběhne mráz. Pojistka ručnice nebyla zajištěná. Celý se znovu zpotil při vzpomínce na to, jak ho kdysi prudce probudila zář světlic a burácení střelby, a také na kamaráda, který zemřel, protože nedokázal dostatečně rychle opětovat palbu. Vítr se hnal korunami stromů a listí ani na chvíli nepřestávalo ševelit a brebentit. Alan ztuhl, s ručnicí připravenou k výstřelu se téměř přikrčil, ale nakonec se dokázal ovládnout a začít zase rozumně uvažovat: Tohle jsou přece Spojené státy a šumějící listí tady je opravdu jen šumějící listí, určitě ne nepřítel, který se skrývá ve stínech, aby vraždil.

Bože, říkal si, co já tady vůbec dělám? Co na tom záleží, že jsem pociťoval závazek zprostředkovat nějak vztahy mezi Billem a Rafem, protože ti dva by jinak nejspíš uškrtili jeden druhého v bláznivém soupeření, kde žádný z nich nedokázal ustoupit ani o píď. Už je to dvacet let, co mne propustili do civilu, jenomže nemá cenu předstírat, že čas od času nepřicházejí okamžiky, kdy mám nervy znovu napnuté jako struny na kytaře. Alan teď nadával sám sobě za to, že neměl dost rozumu, aby zapomněl na dávná, byť věrná přátelství z dob střední školy. Měl raději nechat své dva kamarády, jež čas změnil a vzdálil, aby si svá ega otloukali jedno o druhé bez jeho asistence.

Vítr nepřestával foukat, i když teď už se jeho dech zklidnil do smutečního šepotu. Vyvržená mrtvola Billova trofejního úlovku visela na provaze ve větvích a se skřípotem se zvolna otáčela sem a tam. Sova, již Rafe sestřelil jenom proto, aby nějak vyrovnal skóre, nejspíš krvácela někde nedaleko v křoví, pokud už nebyla mrtvá, zrovna tak beze smyslu a užitku jako Billův srnec. Napjaté nervy Alanovi zkrátka nedovolovaly zavřít oči, alespoň dokud za něj nepřevezme hlídku někdo jiný. Aby nějak odvedl svou mysl od hrůz minulosti, začal Alan vzpomínat na Billovo zcela neuvěřitelné chvástání, že jeho trofejní kousek nakonec skončí pěkně v mrazáku. Každý věděl, že se jeho ženě dělá špatně, kdykoli jen pomyslí na mrtvého srnce.

Alan se převalil z boku na bok, uvědomil si, že už zase pokradmu kontroluje ručnici, a vynadal potichu sám sobě do bláznů a podivínů. Koho to zajímá, že by se nedokázal podívat sám sobě do očí, kdyby Billa s Rafem nechal, ať si to mezi sebou vyřídí takovým způsobem, jaký sami uznají za vhodný? Oba dva byli koneckonců ženatí a Bill měl dokonce i dceru. Alanovu dávnou úlohu, tišit rozbouřené vášně těch dvou, měly teď převzít jejich ženy. Potil se čím dál tím víc a ze samého napětí ho už začínaly bolet svaly. Zhluboka se nadechl ledového nočního vzduchu, ale ten se mu v hlavě změnil v zápach zapařené žhavé džungle prostoupené vybičovanou ostražitostí, protože někde nedaleko v přítmí dozajista číhá nepřítel. Alan upřeně pozoroval nedaleký dub a jeho bohaté listí, jako by doufal, že by v něm mohl nějak zakotvit svůj krok za krokem mizející zdravý rozum a zbavit se nechtěných návyků boje o přežití, které už sice patřily minulosti, ale odmítaly tam zůstat.

Když Alan zkontroloval svou zbraň snad po dvousté, zavřel konečně oči a zanedlouho nato usnul spánkem plným neklidných snů.

* * *

Když Kirelle udělala první krok na druhé straně závoje, ozvalo se jí pod nohou ostré zapraskání suchých listů pokrývajících zemi. Kirelle to vystrašilo, až celá ztuhla – nikdy pod nohama nepoznala nic jiného než bujný mech. Potom si uvědomila okolní vzduch, neméně podivný, plný mrazu a všudypřítomného jemného zápachu hniloby a zániku. Tak tohle tedy byla druhá strana, místo, kde může nevhodné slovo či nešťastné náhodné setkání odsoudit nepozorného cestovatele k celoživotnímu vyhnanství a smrti.

Kirelle se zastavila a pocítila, jak se krve, která jí koluje v žilách, zmocňuje měsíc. Hvězdy, které zářily na nebi v nepřehledných rojích, byly podivné, stejně jako pomalé a neúprosné stárnutí, které řídilo všechny stránky života na zemi. Naplňovala ji také zvědavost. Sama se tu sice narodila, ale to bylo dávno, před mnoha a mnoha lety ji vzali jako proměnlivou na druhou stranu závoje. Nikdy předtím nepociťovala žádné nutkání uvažovat, zda její lidští rodiče pociťovali zármutek, když oslnivá zář, kterou za sebou víla zanechala, postupně pohasla a oni namísto svého ukradeného dítěte nalezli jen nedýchající svazek větviček.

O chvíli později se Kirelle znepokojeně zaposlouchala, a teprve teď si uvědomila úděsné lesní ticho. Na tomto místě se jenom vítr odvažoval pozdvihnout hlas. Cvrčci nevolali a zdálo se, že tu není jediný noční zpěvný pták. Téměř neslyšitelný, ale všudypřítomný zvuk harmonie, kterou by její umění v rostoucím lese jinak okamžitě vycítilo, tu chyběl. Kirelle zacloumala panika, až si nakonec uvědomila, o co jde: tady byly holé větve a tvrdé, neodstíněné měsíční světlo něčím úplně normálním. Tenhle svět zimu proklimbal a jeho drobnější stvoření buď pobil mráz, anebo utekla někam daleko, dokud vše neobnoví jaro.

Jediný tepající život v dosahu Kirelliných smyslů byla podle všeho Čarodějova bílá sova, která jí netrpělivě poletovala nad hlavou a čekala, kdy už přijde k rozumu a rozpomene se na důvod, proč do těch končin vůbec přišla. Kirelle se dotkla malého stromku, aby mohla na krátký okamžik podpořit jeho zakořeněnou odolností vlastní nervy, které ji v nezvyklém prostředí zrazovaly. Jenomže dotyk jí ukázal něco mnohem horšího než zimní spánek: mladý buk, ke kterému vztáhla ruce, byl nepřirozeně ztichlý a otupělý, zpitomělý ztrátou veškeré síly svého bytí a oloupený o vědomí sama sebe.

V hrůze a lítosti ustoupila o dva kroky nazpět.

Všechny pozemské stromy kolem ní byly němé, násilně se prodíraly půdou, v níž rostly, a marně vztahovaly své větve ke slunci, aniž měly dar probudit se skutečně k životu. Tímto lesem už dlouhé roky neprošel nikdo, kdo by měl ponětí, jak je třeba pečovat o duchovní přirozenost divokých stromů.

Kirelle se kousla do rtu a na jazyku ucítila slanou chuť slz. Zloba vil jistě přinese spravedlivou odplatu za zanedbání a pohrdání, kterým byly tyto nešťastné hvozdy zahrnuty. Pokud však mělo být trestem, který si tak strašná bezohlednost zasloužila, zničení pomezních krajů a úplné oddělení tajemství jednou provždy, pak byly její vlastní osud a svoboda Čaroděje s tím vším nerozlučně spjaty.

Bílá sova si uvědomovala, jaké zpoždění už mají, a tak roztáhla křídla a rozletěla se do dáli. Kirelle se klopýtavě vydala za ní. Bolest, kterou cítila, se teď proměnila v drtivý pocit zoufalství nad tím, že kvůli třem blouznivcům a hrozbě, kterou představují, nebude mít čas na to, aby v okolních stromech probudila vědomí sama sebe.

* * *

Na pozadí němé prázdnoty a bezcitnosti, do níž se okolní les náhle propadl, zněla pravá píseň Starého stromu proti vzdálenému zvonění hvězd v majestátní osamělé nádheře. Kirelle pociťovala moc věkovitého dubu dávno předtím, než se bílá sova snesla do jeho mohutných větví, aby tam přečkala dobu denního světla. Přestože listy, kmen i větve Starého stromu objímaly pozemský svět, síť jeho kořenů sahala hluboko do půdy pomezních krajů a tvořila tak jakýsi most spojující smrtelnou zemi s krajinami na druhé straně závoje.

Opětovné setkání s tím, co důvěrně znala, ale Kirelle žádným radostným pocitem nenaplňovalo. Uvědomila si tlumený hněv Stromu a v té chvíli téměř přestala dýchat. Štiplavý vítr pohazoval obrubou jejího pláště sem tam a pohrával si s vlasy, které jí předtím větévky uvolnily z nepříliš pečlivě spleteného copu. Svými léčitelskými schopnostmi sáhla pod povrch rozhněvaného Stromu a odhalila tam skrytou, avšak palčivou bolest. Chvíli nato – měsíc té noci vyšel poměrně pozdě a zářil teď mezi roztrhanými mraky – padl Kirelle do oka záblesk ostří sekery, jež zůstala vězet ve zbrázděné kůře Stromu.

Přestože stála od toho místa několik kroků daleko, pohled na krutou ocel ji zabolel až hluboko v kostech. O nic méně zraňující nebyl ani zápach srnčí krve – ti tři muži zvíře bez kouska vděčnosti zabili, vyvrhli a nakonec přivázali do větví provazem, který teď ve větru tiše skřípal. Kirelle dostávala závrať z mnoha dalších pachů, jež nebyla s to určit, ale nakonec se přinutila udělat i těch několik posledních kroků.

A tam je uviděla, tři postavy natažené jen tak na holé zemi a zabalené do podivných, křiklavě barevných lůžkovin, které Kirelle připadaly lehké a jemné jako hedvábí. Byli cítit kouřem ze spáleného dřeva, vlhkým listím a ostrým zvířecím pachem vysušeného potu. Žádná zvláštní barbarská aura neprozrazovala, který z nich to byl, kdo ťal do dřeva Starého stromu, ani který zabil Čarodějovu sovu. Ve spánku připadali Kirelle všichni tři nevinní a obyčejní, svým způsobem právě tak zranitelní jako nemilované stromy tohoto světa. Kromě sekery neviděla Kirelle nic, v čem by spatřovala zbraň, přestože se po celém tábořišti válely kovové předměty, o jejichž smyslu a účelu neměla nejmenší představu.

Kirelle se všecka roztřásla, jak ji přepadl podivný poryv lítosti. Čepel sekery zaseknuté v kterémkoli jiném pozemském stromu by neměla žádné neobvyklé důsledky. Ale Čaroděj byl teď vězněm rozhněvaného Starého hvozdu – na to nesměla zapomínat. Jako léčitelka vždy dávala přednost milosrdenství, ale tento sklon ji nesměl zavést tak daleko, aby riskovala, že blížící se vílí volání po pomstě nenalezne patřičnou odpověď. Kamenné talismany musí být na svých místech a sny, jež se v nich skrývají, se musí rozvinout a získat si vládu, aby tak byly tři lidské mysli vydány napospas noční můře.

Nejbližší muž spal na zádech. Jednu svalnatou paži měl pohozenou napříč přes hruď, nohy zamotané v těch svých podivných lůžkovinách. Oddechoval rytmem bezstarostného odpočinku a ani se nepohnul, když Kirelle napřáhla třesoucí se ruku a položila mu do dlaně první z kamínků. Jemně a potichu uplatnila moc, již jí její nadání propůjčovalo, dala zvuk úmyslům spícího muže a spletla síť z jeho zranitelnosti.

* * *

Bill Farlane pozvedl hlaveň ručnice vybavené nejmodernějším teleskopem, takže mohl dostat srnce přesně do středu zaměřovacího kříže. Ten okamžik se mu vrátil naprosto jasně, počínaje čistým a štiplavým větrem a konče zubatým zimním sluncem, které tančilo po hnědavé srsti zvířete.

Zadržel na chvíli dech, aby uklidnil ruku a mohl tak ještě dokonaleji zamířit. Potom zmáčkl spoušť, jako by se s ní do posledního okamžiku mazlil. Vzápětí ale pocítil, jak se triumfální pocit, který ho naplňuje, v jediném okamžiku mění v ledovou hrůzu, když se srnec rozplynul a na jeho místě bylo vidět růžovomodrou bundu jeho dcery.

Ne! – avšak myšlenka přišla až příliš pozdě. Ručnice vyštěkla, udeřila ho do ramene a lesem se rozlehl plochý zvuk výstřelu. Ze stromů všude okolo se zvedly vyplašené vrány a s podrážděným krákáním se rozletěly pryč. Na růžové látce dětské bundy okamžitě vykvetla rudá skvrna a žalostné tříleté tělíčko se střemhlav zřítilo do závěje spadaného loňského listí, prosvícené zářícím sluncem.

„Krásná rána,“ poznamenal Rafe s neopakovatelným sarkasmem, kterým nějak dokázal, že v jeho ústech dokonce i chvála zazněla jako urážka.

Bill se narovnal, otevřel ústa a chystal se vykřiknout Salliino jméno.

Avšak k jeho naprostému zděšení mu z úst namísto děsem naplněného výkřiku, který by odkrýval jeho nitro rozervané zoufalou hrůzou, vyšla docela banální odpověď. „Jo, byla to docela dobrá rána, taková se hned tak nepovede.“

Ta slova, říkal si divoce, ta slova byla přece pronesena už jednou, když jsem zastřelil toho srnce.

Avšak na mýtině žádný srnec neležel. Ležela tam Sallie, příšerně zkrvavená a ztichlá. Ručnice, kterou dosud svíral, byla ještě pořád teplá, i když ji zastřelil docela chladnokrevně. A jako by tu hráli divadlo podle nějakého nemožného, tisíckrát obehraného scénáře, Alanův hlas opakoval: „Tak to je skvělé, ne? Máš svou trofej. Ale teď sebou, prosím tě, pohni. Běž se podívat, jestli máš čistý zásah, a jestli ne, dokonči to nožem.“

Bill se pokusil zařvat, ale dál panovalo jenom bezmocné ticho. To je moje dcera! Avšak slova mu nějak uvázla v hlavě. Hrdě vypjal hruď, s hlasitým cvaknutím vyhodil prázdnou patronu z nábojové komory a opřel ručnici o nejbližší strom. Nějak nedokázal zabránit tomu, aby dělal věci, které popíraly zármutek a hrůzu v jeho srdci. Neměl dostatek vůle k tomu, aby se zastavil, a tak jen tupě sledoval, jak mu teď jeho rozhodnost a síla svalů, všechna jeho hrdost a schopnosti nejsou vůbec k ničemu. Chystal se vstát a vykročit na cestu, nakonec pokleknout po boku své malé mrtvé dcerušky a vyvrhnout ji, tak jako by to udělal se srncem, který měl být na jejím místě.

Zatímco Rafe mluvil o něčem zcela nedůležitém a Alan mu bezmyšlenkovitě odpovídal, Bill si uvědomoval, jak se mechanicky staví na nohy a v ruce se mu objevuje jeho nový nůž. První krok, který udělal ve směru k Salliinu tělíčku, zabolel tak, jako by mu ten nůž někdo vrazil do žaludku. Proboha! Věděl, ach ano, věděl, jaké to bude, až se dotkne té jemné, světlé kůže svého děvčátka, pocítí jemný odpor, který klade čepeli nože prořezávajícího se do hloubky, a uvidí prýštící krev, až jí otevře břišní dutinu. To všechno ho dozajista musí připravit o zdravý rozum. Bože, ach Bože, Sallie, NE!

* * *

Obrovský muž se stočil do klubíčka a oběma rukama křečovitě sevřel přikrývku, jako kdyby ji chtěl roztrhnout v půli. Znovu a znovu lapal zoufale po dechu a tvář porostlá strništěm se mu stahovala bolestí.

Kirelle zápasila se slzami i s pocitem vlastní viny, avšak uvědomovala si více než kdykoli předtím, že ji léčitelský instinkt na tomto místě ponouká k pošetilostem, které by se už nikdy nedaly napravit. Ti tři muži před ní jsou přece nepříčetní a jejich činy smrtelně ohrožují celé pomezní krajiny. Nesmí připustit, aby pro ni jejich zmatené pocity hrály nějakou roli. Kirelle vytáhla z brašny druhý kamínek a přiblížila se k dalšímu z nich, k tomu s jemným obličejem, který ležel s tváří úhledně položenou na ohnutém lokti. Soudě podle vzezření, byl snad z těch tří nejméně nebezpečný; měl jemné světlé vlasy a okolo jednoho z křehkých zápěstí se mu blýskal zlatý náramek.

* * *

Rafe ještě pořád cítil ostré bodáni žárlivosti: Bill dostal srnce, kterého měl jako první uvidět on sám. Natáhl se pohodlněji a znovu prožíval okamžik zklamání před tím, než kolem náhodou proletěla bílá sova. Reflexivní reakce mu vynahradila předchozí selhání – vystřelil po ní zcela automaticky, ani o tom nezauvažoval.

Zavřel oči a ještě jednou naplno vychutnával uspokojení, jež ho naplnilo, když pták uprostřed letu zakolísal a zřítil se k zemi.

Zaznělo rytmické bzučení budíku, jejž před několika minutami posunul o kousek dopředu, a Rafovi vymizel mdlý úsměv z obličeje. Ach bože, už před deseti minutami měl být přece osprchovaný a oblečený.

Dělal si starosti hlavně kvůli finanční uzávěrce, kterou ten den předkládal společnosti; poznámky měl už sice pohromadě a zdály se být v pořádku, ale i tak bylo ještě zapotřebí dát jim poslední úpravu a všechno zabalit do potřebných frází, než začne schůze, na níž má vystoupit. Rafe odhrnul stranou značkovou přikrývku, ale v půli pohybu šokované ustrnul. V té chvíli nevěděl, zda má věřit vlastním očím, protože ruce měl až k loktům pokryté čerstvou krví. Na prostěradle kousek pod polštářem leželo uprostřed šarlatové mokvající skvrny soví péro, zlomené a zkroucené.

Nemělo smysl klít, to by problém nijak neřešilo. Jeho první myšlenkou bylo, aby teď ještě k tomu nepřišel pozdě na zasedání správní rady, a teprve pak, opožděně, se mu zvedl žaludek nad tím zakrváceným perem. Zaváhal a snažil se nějak celou tu podivnou situaci pochopit. Jak to, že je mrtvá sova schopna takové strašidelné pomsty?

To byla prostě příliš bizarní představa.

Rafe se nakonec rozhodl nevěřit kdovíjakým halucinacím a raději se zarputile vydal na cestu do koupelny.

Přestože však otevřel sprchu naplno, zůstávaly jeho ruce i nadále potřísněné jasně rudou barvou; bylo to k zešílení. Iracionální vytrvalost jeho představy ho přiměla vkročit do sprchy, i když voda byla ještě ledově studená. Okamžitě se roztřásl zimou a naskočila mu husí kůže, ale tvrdošíjně odmítal sklonit hlavu a zkontrolovat barvu vody odtékající výlevkou z bazénku, v němž stál. Tak to mě podrž, říkal si nevěřícně, mně snad nakonec začne být líto, že jsem zastřelil nějakou pitomou, bezcennou sovu.

Zavřel prudce vodu, přehodil si přes ramena osušku, oholil se a potom si s paranoidní pečlivostí začal prohlížet kotníky prstů na rukou. Určitě se musel někde říznout a nevšimnout si toho.

Nenašel však nic. Vytáhl tedy čistou košili, a zatímco se snažil co nejrychleji obléci, pokoušel se na všechno zapomenout.

Krev se mu na rukou objevila znovu ve chvíli, kdy zaklapnul kufřík. Vyděšeně ucukl, aby krvavými skvrnami neznečistil jeho držadlo. Kufřík, který ho před časem přišel na pěkný balík, dopadl na dřevěnou podlahu, rozlehla se rána, ale to už Rafe uháněl do kuchyně pro utěrku. Myšlenky na prezentaci, která ho čekala, se mu rozutekly, zatímco se bez většího úspěchu pokoušel odstranit několik skvrn hyzdících dosud neposkvrněnou kůži kufříku. Jak se ovšem dalo očekávat, nepodařilo se mu s nimi udělat nic podstatného.

Nezbude než sáhnout hluboko do kapsy a pořídit si nový kufřík.

Uspěchaný pohled na hodinky Rolex mu prozradil, že má pořádné zpoždění a že už se s tím asi nedá nic dělat. Nezbude mu než přednést zprávu v současném nehotovém stavu, což bude ovšem věčná škoda, poněvadž několik posledních měsíců strávil pernou prací a doufal, že výsledek bude stát za to. Znechucen nespravedlností života chňapl Rafe po kabátu visícím ve skříni a rozběhl se, jak nejrychleji dokázal.

Nedostal se ovšem dál než k venkovním dveřím svého bytu, když mu od prstů začala znovu odkapávat krev. Tentokrát už divoce a instinktivně zaklel. Podařilo se mu totiž znečistit si nádavkem i manžetu od košile, takže už to všechno začínalo být doopravdy nákladné. V koupelně znovu strčil ruce pod tekoucí vodu: tohle musí být nějaká noční můra, uvažoval. S nervy nadranc vztáhl ruku, aby si upravil kravatu, ale v poslední chviličce trhl celou paží a prsty se mu tak zastavily kousíček od uzlu. Poslední, co tohle příšerné ráno ještě potřebuje, by bylo, aby ke všemu ještě vypadal, jako by se u snídaně pokecal marmeládou. Kysele se sám sobě vysmál, popadl kufřík a kabát, vyběhl z bytu a zasprintoval napříč parkovištěm. Otevřel dveře svého BMW, bez dechu a s pocitem, že je naprostý pitomec. Doufal jen, že se snad na čerstvém vzduchu alespoň trochu uklidní.

Přemíra stresu a starostí zřejmě způsobila, že s ním jeho vlastní smysly začínají hrát nečistou hru.

Jenomže jakmile vrazil klíčky do zapalování, čerstvá krev byla už zase tady. Vlhkými konečky prstů zanechával prokleté stopy na všem, čeho se dotkl. Nezbývalo mnoho k tomu, aby se bezmocně rozplakal, když uviděl další pomačkané soví pírko, jak se vznáší ve vzduchu a pomalu se ukládá na přístrojovou desku auta.

A teprve nyní si uvědomil, že dnešní jednání správní rady prostě nezvládne; ve skutečnosti půjdou věci skoro určitě tak daleko, že o své místo ve firmě přijde. Peníze, prestiž a schopnost rychlého rozhodování, které především vděčil za svůj úspěch, nic z toho už ho teď nezachrání. Sova, kterou zastřelil v okamžiku uražené ješitnosti, ho poznamenala a zločin, jehož se dopustil, mu zničí celý zbytek života.

* * *

Kirelle si sedla na paty a to, co se dozvěděla, jí naplnilo duši těžkým zármutkem. Dva z nepříčetných mužů, na které právě seslala zaříkávadlo snu, byli prostě jen hloupí a nadutí chvastouni, spíše nevědomí než vyloženě zlí. Srnec a po něm i sova zemřeli pro nic za nic, a ona kvůli tomu musí nějak zařídit, aby ti dva smrtelníci utekli z lesa s dobrými důvody už se tam nikdy nevracet. Bylo tedy jasné, že tím, kdo zasadil ránu Starému stromu, je třetí z mužů. Musí ho tu zanechat spoutaného hlubokým spánkem, aby vyrovnal účet, až víly dorazí a budou se dožadovat krvavé pomsty.

Kirelle, sehnutá a s posledním kamenem v dlani, uklidnila dech a přichystala se splnit i poslední nepříjemný úkol, který jí byl připraven. Plavovlasý muž s drahým náramkem vedle ní ve spánku tiše zaúpěl, jak ho sevřely nemilosrdné pařáty noční můry, a třetí muž se v té chvíli jakoby naschvál s trhnutím probudil.

Pohyboval se docela bez hlesu a přitom bleskurychle. Jediným divokým máchnutím paže ze sebe shodil přikrývky a odhalil předmět z tvrdé oceli, na němž se chladně zrcadlila zář měsíce. Dýchal přerývaně a rukama svíral zbraň tak pevně, až mu zbělely klouby na rukou. Pozvedl ji, aby zabil vetřelce.

Bezprostřední blízkost studeného kovu bodla Kirelle tak ostře, že se bezděky přikrčila. Cop ji přitom přepadl přes rameno dopředu, černý pruh běžící napříč stříbřitou září vílami zhotoveného pláště.

Nepříčetný muž se prudce nadechl, hrdlo stažené překvapením, a v poslední chvíli se mu podařilo ovládnout zabijácké instinkty, které jím cloumaly. „Děvčátko!“ Opřel se o loket a z očí mu zářila tvrdá, nepřátelská podezřívavost. Svou zbraní nepřestával mířit na Kirelle, když vyštěkl jedinou důraznou otázku.

Jeho přízvuk byl nemelodický a slova mu vycházela z úst tak rychle jedno po druhém, že se jim při nejlepší vůli nedalo porozumět. Kirelle tedy jen potřásla hlavou, zatímco muž si ji prohlížel neobvykle pozorně a do všech podrobností. Neušel jí okamžik, kdy zřejmě dospěl k prozatímnímu závěru: před ním stojí žena, třebaže malá a jakoby z jiného světa, rozhodně žádné dítě poškrábané větvičkami šípkových keřů a oblečené do rozedraných hadrů. Jeho pohled však nepřestával být pohledem šílence, prázdný jako kouř vznášející se nad vodní hladinou. Kirelle očekávala, že bude ošklivý, avšak postupně si uvědomovala, že vlastně není. Byl sice nepříčetný a bez nejmenších pochybností zlý, ale působil přitom podivně úhledným dojmem. Jeho tělo i rysy obličeje nesly stopu jakéhosi vražedného půvabu, ne nepodobného tomu, kterým se vyznačoval vílí lid sám.

Kirelle na něho dál zírala, přemožena strachem a nejistá, co by měla podniknout. Vedle ní začal plavovlasý společník muže se zbraní chraplavě a přerývaně vzlykat, polapen a přemožen kouzlem.

Když muž před ní zaslechl ten zvuk, znatelně sebou škubl a Kirelle se pokusila využít příležitosti k útěku, která se ji v tom okamžiku naskytla.

Jeho levá ruka však vystřelila vzhůru a chytila její malou dlaň; muž měl obrovskou sílu, takže polozačarovaný kamínek bolestivě uvízl v jejich společném sevření.

Kirelle strachem vykřikla, protože si byla vědoma hrozícího nebezpečí, ale vytrhnout se muži, který ji svíral, na to nebylo ani pomyšlení. Tak se stalo, že se léčka snu rozvinula a polapila v sobě dvě mysli, dvě srdce.

Na vteřinu se s ní celý svět otočil vzhůru nohama. V jediném okamžiku vířivé závrati pohlédl smrtelný muž sám na sebe očima z pomezních krajů a zděšeně zalapal po dechu. Vraždy srnce a sovy se před jeho očima znovu odehrály, tentokrát však spíš jako dětská hříčka ve srovnání s jeho vlastním skutkem, jediným děsivě bezohledným úderem sekerou, který přitom vedly zcela nevinné úmysly: nešlo mu o nic víc než o to, odklidit její ocelové ostří z cesty, aby na ně po setmění někdo nešťastnou náhodou nešlápl. Vyrván náhle ze své smrtelné nedbalosti, Alan uviděl, jak ze dřeva Stromu vytéká proud krve. Pocítil jeho bolest otřásající tichem zimní noci a naplňující široké okolí disharmonií, poznal i hluboké, sotva slyšitelné dunění, jak se zuřící Starý hvozd probudil k životu. Plné vědomí vlastní viny mu naplnilo oči slzami lítosti nad vlastní zavrženíhodností.

V tentýž okamžik Kirelle, beznadějně vytržená ze svých kořenů, ucítila, jak jí krutě rve srdce vražednická válka, která v tomhle lidském životě zabila všechnu radost, a viděla hrůzy, které mučí a zabíjejí. Všechno to nevědoucí ničení země a života zanechalo tohoto muže, který je nějak přežil, napolo rozervaného i v čase míru. Kirelle si uvědomila, že zvyklosti smrtelné země bezmála zlomily Alanova ducha. Byl to ten nejméně pravděpodobný ze tří nepříčetných, jehož krev bude požadována, má-li být hněv vil usmířen. Ta ironie řezala, zatímco Kirellina léčitelská vnímavost odhalovala, že zranění v jeho srdci křičí po vyléčení a že po letech trápení jeho vlastní srdce konečně přišlo s odpovědí. To zoufalá síla jeho potřebnosti zlomila pouta kouzelné obrany – Starý strom sám vystoupil ze svého utajení a pozval tohoto muže, aby přešel na druhou stranu závoje.

„Ty,“ zalapala po dechu tentokrát Kirelle, jak se bouře obrazů pozvolna mírnila, až ji ze svého téměř nekonečného sevření nakonec pustila. „Byl jsi to ty, kdo vyvolal veliké tajemství.“

Alan pozvolna pustil její ruku a s hlavou skloněnou se roztřásl po celém těle. „Nevěděl jsem…“

„To není tak docela pravda,“ zavzdychala Kirelle. „Tvé srdce tě vedlo lépe, než bys kdy pomyslel.“

V ten okamžik si Alan uvědomil, že stále ještě v druhé ruce křečovitě svírá ručnici; zacvakl pojistku a znechuceně odhodil zbraň stranou. Pohlédl na Kirelle očima světlýma jako dým a potom vstal. Ještě pořád byl ve svém půvabu děsivý; nyní však odkráčel stranou, pryč od svých společníků, aby vytrhl strašlivou sekeru, kterou předtím jeho ruce zarazily hluboko do paty Starého dubu. Dotkl se pak oběma rukama porušeného dřeva, až nakonec touha, která jím lomcovala, prorazila na povrch ve slovech: „Ukaž mi cestu, kudy mohu přejít na druhou stranu závoje. Tvé pomezní kraje jsou mnohem krásnější než sny, a na tom, jaký život vedu zde, už stejně nezáleží.“

„Nemůžeš ani tušit, co ode mne žádáš!“ řekla Kirelle a jeho bída ji samou naplňovala zoufalstvím. „Tvá ocel poranila poslední Starý strom na zemi. Na druhé straně závoje vyvolal tvůj čin hněv Hvozdu a poznamenal tě; pomstě vil tam neunikneš.“

Stál tiše, s rozhodností, kterou ho naplňovalo přesvědčení. „Pak dovol, abych se mohl sám zodpovídat ze své nevědomosti.“

Jeho slova zazněla v temnotě ostře a nepříjemně jasně; noc jako by se tím okamžikem náhle změnila. Hluboké stíny z ničeho nic získaly bolestivě ostré hrany a zdálo se, že měsíční světlo ožívá podivným třesem.

„Kouzlo závoje,“ vydechla Kirelle, ale její hrůzu přikryl zvuk pronikavě melodického hlasu: „Dluh musí být vyrovnán, tady a teď!“

Nad její hlavou rozprostřela Čarodějova bílá sova křídla a vzlétla do výše, zatímco Kirelle se spolu se smrtelným mužem potácela v závrati.

Zpoza kmene Starého stromu vystoupila vysoká a nekonečně půvabná postava, oblečená v zelené a zlaté. Přes rameno měl neznámý černě natřený luk ozdobený nádhernými říčními perlami a jeho oči pod korunou vlasů, lesklých jako havraní křídla, zářily pronikavou stříbřitou šedí. Jeho kroky neprovázel ani ten nejmenší zvuk, přestože postupoval kupředu po koberci z mrtvých listů. Jemná krása nově příchozího způsobila, že pozemský vzduch v jeho přítomnosti jako by náhle hořel, nebo alespoň světélkoval.

Smrtelník po Kirellině boku hlasitě vydechl a jeho bleskurychlé reflexy v okamžik zázračného zjevení vílího lovce otupěly a ztichly.

Kirelle nikdy nebyla zvlášť odvážná; stará Meara ji často hubovala, že kvůli svým napjatým nervům bývá zbytečně kousavá. Než však mohl vílí lovec znovu pozvednout hlas a vyžádat si náhradu krve, uslyšela Kirelle sama sebe, jak sbírá síly k výkřiku protestu. „Tvůj lid tento les opustil. Komu tedy dávat vinu, byla-li kouzla, jež ho měla hájit, vyslovena tak dávno, že jejich moc zeslábla, a k tomu, aby tajemství byla probuzena, stačí nouze jediného muže? Alanův čin nebyl veden hněvem ani zlým úmyslem. Chtěl jen chránit.“

Vílí lovec si prohlížel Kirelle zářivým, ale ledově nepřístupným pohledem: „I tak je cenu třeba zaplatit. Ocel poranila Starý strom a prolití jeho krve může být odčiněno zase jen krví. Je pravda, že strážní kouzla zeslábla; proto jsem byl také poslán, abych učinil konec poslednímu spojení napříč závojem.“

„Proč však požadovat krev jediného muže, jehož srdce se dokázalo dotknout Starého stromu?“ prosila Kirelle, rozervaná uvnitř hrozícím nezdarem svého poslání. Neuspěje-li teď, nepodaří se jí zachránit ani Čarodějovy pomezní kraje, ani nevinný lidský život. Její gesto mířilo na dva muže, kteří leželi na zemi, ještě pořád v zajetí spánku. „Jsou tu další nepříčetní smrtelníci a jejich úmysly jsou mnohem krutější.“

„Dva životy zajeden?“ Lovec pozvedl obočí. Snad by byl ochoten dohodnout se na výměnném obchodě, jenomže v té chvíli Alan natáhl ruku a uchopil Kirelle za zápěstí. Jeho prsty byly ledově studené a třásly se.

„Počkej. Tohle nepřipustím.“

Roky přemýšlení ani hodiny prosezené u psychologů nedokázaly odstranit pocit viny, který ho naplňoval, viny, že jenom náhoda chtěla, aby on přežil, zatímco jiní zemřeli, přestože si zasloužili žít mnohem více než on. Potácel se životem bez víry a beze smyslu, ale tentokrát se nemohl otočit zády a odejít pryč. Postoupil o krok směrem k vílímu lovci a pravil rozhodně: „Je-li tomu tak a vina je má, pak dám, co se ode mne žádá.“

„Ne,“ zašeptala Kirelle. „Vůbec nic tím nezměníš. Tvoje smrt už nepřinese záchranu a poslední spojení mezi světy bude ztraceno. Tajemství budou od tvé země odříznuta a naše pomezní kraje zmizí spolu s nimi.“

Vílí lovec na ni pohlížel přivřenýma očima. „Ale co na tom všem záleží? Pozemští lidé se pramálo starají o způsoby Starého světa. Tajemství jsou pro ně už jenom povídačky a skutečná kouzla krásou dávno zapomenutou.“

A to je dost možná ten pravý důvod, proč strážní kouzla závoje tak zeslábla, říkala si Kirelle. Tajemství přece mohla sama zasáhnout tohoto smrtelníka, aby tak zabránila dalšímu zužování svých hranic. Teď už věděla, proč byla právě ona vyvolena k tomu, aby přijala sen Starého stromu. Věděla to a o ničem dalším už nemusela pochybovat. „To, nač si stěžuješ, by se dalo změnit,“ řekla rychle. „Tyhle lesy nejsou mrtvé, nejsou bez citu. Jsou jen otupělé a hluboce spí.“

„Ty bys tu snad zůstala a probudila je?“ Vílí lovec se rozesmál a Kirelle v jeho veselí cítila osten posměchu, ostrý jako meč.

Polkla. Teď stačilo jediné slovíčko, jediný čin, a stane se vězněm až do konce života. Vrhla krátký pohled na smrtelníka, který stál po jejím boku, pocítila znovu neklid a bolest, která mučila jeho srdce, všechny tvůrčí možnosti, které se v něm skrývaly, ale způsoby tohoto světa je pokroutily a zničily. „Nech hojit,“ zaprosila a věděla přitom, že pomezní kraje by mu mohly přinést vytouženou úlevu. Náhle si byla docela jista, co si přeje udělat. „Zůstanu tady. Tento les mne bude mít jako svého strážce a stará tajemství tu získají nový život, aby mohla pečovat o Starý strom a chránit ho.“

„Život za život,“ přikývl vílí lovec bez jediného úsměvu a potvrdil tak dohodu. „Tvůj smrtelník dostane milost. Zůstaneš-li na jeho místě, může se mnou přejít na druhou stranu do pomezních krajů.“

* * *

Za úsvitu pokryla tábořiště šedivá mlha a Bill se konečně probral ze snu, který ho trápil. Křečovitě lapal po dechu, zbrocen horkým potem, jako by běžel dlouhý závod o život. Okamžitě zvedl pohled do koruny stromu, a když uviděl větve napolo utopené v ranním oparu, unikl mu ostrý záštěk smíchu. Noční můra, pomyslel si a zmocnila se ho obrovská úleva, nic než hloupá noční můra. Ještě několik okamžiků po probuzení opravdu věřil, že zastřelil a vyvrhl svou vlastní dcerku.

Stále ještě viděl ten obraz před sebou. Nadzvedl se a opřel o loket, aby se ujistil, že trofejní úlovek, který den předtím vyvrhl, je skutečně jen srnec.

Šok ho zasáhl jako kulka do slabin; nebyl tam žádný srnec, jen Sallie houpající se za kotník na dlouhém provaze potřísněném krví. Kousek dál, oblečena v plášti, který nevypadal, že by byl vyroben z jakéhokoli pozemského materiálu, stála maličká žena a její tmavé vlasy poletovaly ve větru.

V jejích očích byla výčitka kousavá jako mráz; promluvila dříve, než mohl zármutek připravit Billa o rozum. „Odejdi odtud. Vezmi svou trofej a ve jménu krve svého srdce si přej, abys už nikdy znovu nezabíjel jen pro svou marnivost.“

Bill se rozvzlykal strachem, začal se celý třást, a když se vydrápal ze spacího pytle, nohy pod ním podklesávaly vyčerpáním. „Nedokážu to,“ vypravil ze sebe. Jenomže oči té podivné ženy mu prostě nedávaly jinou šanci. Bill se jí v tu chvíli bál více než možnosti, že přijde i o poslední zbytek zdravého rozumu, a tak tupě hmátl do lovecké bundy, a nakonec se mu podařilo najít nůž, který si tam předchozího večera uložil. Napolo oslepen slzami lítosti sáhl nahoru a přeřízl provaz, na němž byla připevněna mrtvola jeho dcerušky. Vzlyky se mu draly odkudsi z hloubi hrdla, když balil její bezvládné tělíčko do svého spacího pytle a neohrabaně jí přitom rovnal plavé vlásky.

Rukou se však dotkl jenom zvířecí srsti, studené a šedivé, a pak nahmatal i tvrdý parůžek. V náručí svíral jen zakrvácenou mrtvolu srnce a tiskl si ji k nahé hrudi.

Bill pohlédl vzhůru, tak šokovaný, že ani nedokázal zuřit, ale ta žena, která mu před okamžikem vyhrožovala, byla už pryč. Stejně se však nedokázal zbavit znepokojivého pocitu, že každý jeho pohyb je zpovzdálí sledován, a tak odhodil nešťastného srnce na zem, sbalil si v rychlosti loveckou výbavu a vzal nohy na ramena, aniž přitom pomyslel na své společníky, které za sebou nechával napospas osudu.

* * *

Rafa, který v tábořišti zůstal poslední, probudil paprsek zubatého zimního slunce a hašteření ptáků shánějících se po potravě. Kolem nebyl žádný byt či kancelář a nemusel ani předkládat žádnou výroční zprávu – když si to všechno uvědomil, hned se mu zlepšila nálada. Vytáhl ruce ze spacího pytle, aby se pořádně protáhl… a ztuhl. Po zádech mu přeběhl mráz a roztřásl se tak divoce, že se vůbec nedokázal pohnout.

Po rukou mu stékala rudá krev. Chtěl v záchvatu paniky vyskočit na nohy, ale místo toho se mu zvedl žaludek, protože objevil, že mu v noci někdo položil na hruď ztuhlé, peřím pokryté tělo sovy.

Vykřikl a zvuk jeho hlasu se rozlehl lesním tichem do dáli.

Malé ženy, která ho pozorovala, si nevšiml až do chvíle, kdy mu došel dech. Postavila se přímo nad něj jako nějaká zakletá divoženka a z úst jí vyšlo hořké obvinění: „Teď můžeš jít,“ řekla jasně. „Pokud už nikdy nebudeš zabíjet jenom kvůli své pýše, smrt sovy ti nakonec bude odpuštěna.“

„Kdo jsi?“ vypravil ze sebe Rafe ztěžka. Ale nechtěl slyšet žádnou odpověď, určitě ne. Jediné, co chtěl, bylo dostat se co nejrychleji odtud, a nehodlal přitom marnit čas ničím kromě toho, že na sebe v rychlosti natáhne kalhoty a bundu.

Bez sebe strachy o svůj zdravý rozum a o přežití nechal drahocennou výbavu i ručnici, za kterou zaplatil celé jmění, ležet jen tak pohozené na zemi. Nezastavil se, aby se podíval po Billovi a po Alanovi, utíkal jen dál a dál směrem, kterým stálo jeho auto. Celý zpocený, bez dechu a roztřesený čekal, dokud motor nenaskočí, a teprve pak se odvážil zkontrolovat, zda je krev, která mu třísnila ruce, konečně pryč.

* * *

Pod korunou Starého stromu, uprostřed ranního lesa očištěného od nepříčetných lidí, prohlížela si Kirelle jednu řadu spících, zlatými paprsky slunce zalitých stromů za druhou. Uprostřed nesmyslného tábornického vybavení, pokrývajícího mýtinu, na níž se tři muži předcházejícího večera uložili k spánku, cítila pod nohama živou zemi a naslouchala větrům, které už před dávnými věky zapomněly řeč. V srdci neměla ani stopu lítosti, jen podivnou, nedočkavou radost z úkolu, který teď před ní ležel.

Byla tak uchvácená a soustředěná na potřeby lesa, který přijala za vlastní, že ani nezaslechla tiché šumění bílých křídel. Nevšimla si sov létajících kolem Starého stromu, přestože jich valem přibývalo. Když jich měla nad hlavou celé hejno, snesly se do jeho větví a usadily se tam jedna vedle druhé.

Čarodějovu přítomnost si konečně uvědomila, teprve až zaslechla cinkání jeho mosazných rolniček. Překvapeně se otočila, právě když přitáhl otěže svého šedého koně, aby si mohl v klidu pozorně prohlédnout podivné předměty, které za sebou na útěku zanechali tři nepříčetní muži.

V obličeji se mu pozvolna objevil úsměv. „Vzala sis do hlavy, že samotná přivedeš tajemství zpět na smrtelnou zemi?“

Kirelle se rozesmála. „Nic jsem si nevzala do hlavy, jen jsem se rozhodla tak, jak jsem se rozhodnout musela.“

Přistoupila k Čaroději, potěšena představou, že teď budou les probouzet spolu, a také vědomím, že kouzla pomezních krajů vytvoří jednoho dne most napříč závojem a znovu tak naváží spojení mezi světy.

„Alan je u Meary v bezpečí,“ řekl Čaroděj. „Každý, komu chybí soucit léčitele, by ho nechal, aby byl nespravedlivě odsouzen jako nepříčetný.“

Tajnůstkářsky úsměv zpola schovaný za stříbrným plnovousem se pomalu změnil, jak se Čaroděj ponořil do svých vlastních vzpomínek. „Možná to nevíš, ale na počátku mého strážcovství stála neúmyslná urážka Starého stromu. Až bude naše práce hotova a divoký lov se vrátí do pozemských polí, opravdu bych se divil, kdyby tvé vyhnanství mělo zůstat trvalé.“

Konec písně

Vlk sklapnul čelisti a ozval se zvuk podobný zapraskání nového ledu. Vražedně ostré zuby však tentokrát chňaply jenom do prázdna; ve vzduchu bylo v té chvíli cítit téměř hmatatelné vlčí zklamání, žhavé jako čerstvá krev. Na vlhké zemi, sotva o krok dál, se elfí lovkyně Červánek bleskurychle převalila stranou a vyhnula se tak v poslední chvíli ostří kamenného nože – rána byla vedena kolmo k zemi s jediným úmyslem: zabít. Bez dechu, zpocená a krvácející ze tří zranění, kterými skončily tři z předchozích útoků, Červánek se obezřetně přikrčila a z podřepu znovu vyrazila proti svému protivníkovi; ten po svém posledním výpadu ještě nestačil znovu získat rovnováhu.

Někde po straně zakňučel vlk, odhalil zuby a vydal hrozivé zavrčení. Zadní nohy se mu přitom třásly, jako by se připravoval ke skoku. Tento souboj se však týkal výhradně elfů a smečce bylo zakázáno jakkoli do něj zasahovat.

Červánek teď udeřila útočníka vší silou do prsou – elf se zapotácel a oba soupeři se svalili na zem, jeden na druhého. Nůž se neškodně zabodl do hlíny. Červánek dostala kopanec do žeber, až jí to na okamžik vyrazilo dech. Zápach jejího soupeře jí plnil chřípí, ale přesto lapala po vzduchu, v němž poznenáhlu začínala být cítit pachuť strachu pramenícího z vědomí, že oba vyzyvatelé, kteří dostali příležitost dříve, byli poraženi; pochopitelně ani jeden z nich nezůstal nablízku, aby sledoval, jak se lovkyni povede proti dalšímu v řadě. Oba se stáhli do vlčích nor, aby si tam lízali rány a pěstovali zášť, která určitě musí jednoho dne znovu vystoupit na povrch.

Červánek popadla vyzyvatelé za ruku svírající ještě pořád nůž a pokračovala dalším rychlým a bezohledně tvrdým útokem, aby mu nedopřála ani chvilku na oddech. Strach ho činil mnohem nebezpečnějším a zoufalství mu dodávalo sílu. Náčelnice však nepovolovala sevření, ani když Vlčí jezdec zavrávoral a zřítil se opět k zemi. Hněv jí propůjčoval vytrvalost, která více než vyrovnávala jeho strach. Téměř ani necítila údery a kopance, kterými se zuřivě snažil osvobodit z jejího sevření. Zkroutila mu zápěstí, které předtím ani na chvíli nepustila, a ucítila, jak se v něm šlachy napínají až na samu mez. Pod jejím tlakem už zaskřípěla i kost; bolest na okamžik připravila jejího protivníka o soustředění, takže se jí podařilo odkopnout nůž co nejdál a popadnout svého soupeře za krk.

Pak tělo Vlčího jezdce zvláčnělo a jeho brada zůstala pozvednuta v gestu podrobení. Červánek uvolnila sevření jeho hrdla i zápěstí a vyčerpaně se začala zvedat, aby mohla čelit dalšímu vyzyvateli. Ne, nedalo se dost dobře očekávat, že by její návrat do Sídla po boku Snovače snů mohl mít za následek cokoli jiného.

I tak vykřikla toho rána na první rebely, kteří se shromáždili kolem ní: „Je to elf a Vlčí jezdec k tomu! U Věčné cesty prohlašuji, že má právo zůstat s tímto kmenem.“ Dosud měla i přes své vyčerpání pocit, jako by jí ta slova stále zněla v uších.

Někdy v průběhu jejího druhého souboje se Snovač snů nenápadně stáhl mezi stromy. S ním se vytratila také vůně květů snových bobulí a vlahých jižních větrů jara. Jeho odchod však na věci nic neměnil. Vlčí píseň zmítala kmenem dál jako neovladatelný chtíč a ve smečce toho dne rozvrátil otevřený výbuch elfího soupeření veškerý pořádek. Rellažina nepřátelského pohledu si Červánek sotva všímala – podobné souboje byly vždycky nechutnou záležitostí, protože vyzyvatelé se bez výjimky oddávali svým vlčím instinktům daleko přes míru. Na tom, že Červánek šla do boje s cílem nasadit právě těmto instinktům uzdu, teď příliš nezáleželo. Kousnutí, vykloubené údy a rány nožem, to všechno vyžadovalo naprosté soustředění a stálo to příliš mnoho energie; Rellah navíc ani zdaleka neměla přirozené nadání Zelené vrby. Jenže hojitel odešel spolu s ostatními vyhnanci ve skupině Dvou kopí, a proto nebylo kromě Rellah nikoho, kdo by tento úkol mohl vzít na sebe. Pokračovala tedy navzdory pokročilému věku v plnění svých povinností pouze s pomocí omezených znalostí bylin a technik obvazování, které byla s to nashromáždit, a s nekompromisním smyslem pro povinnost.

„Snovač snů je přece úplně slepý, šílený, zná jenom svá kouzla,“ vyslala k ní Rellah. „Nestojí za takové krveprolití. Vzdej to.“

Červánek její výtku odmítla. Podřená, podrážděná a zalepená krví z předcházejícího souboje, setřásla si z čela rozcuchané vlasy a zavrčela.

Rellah se jí v té chvíli z nějakého důvodu ani nepokusila odporovat. Její pasivita byla neobvyklá a také dost nelogická – lovkyni z toho naskočila husí kůže. Nedůvěra ji přiměla prudce se otočit a její vrčení se v ten okamžik proměnilo v zuřivý řev. Ten prudký pohyb jí totiž zachránil život, protože zrádně zezadu vržený nůž ji zasáhl jen do ramene, místo do srdce, kam mířil.

„Vražda!“ vykřikla Rellah. „Prokleta buď Timmain za to, že smísila zvířecí krev s krví našich dětí!“

Avšak Rellažin výbuch odrážel jen její nevědomost a zlobu, protože mluvila o věcech, kterým by nikdy nedokázala porozumět. Červánek se chytila za poraněné rameno a mezi prsty jí prosakovala horká krev. V přimhouřených očích lovkyně se zračila taková zuřivost, jaké se mohl vyrovnat snad jen hněv Dvou kopí. Takový útok nemohl nikdy přijít z vlčí krve: hierarchie vlčí smečky, to byla ritualizovaná disciplína, jejímž skutečným smyslem bylo, aby počet úmrtí členů smečky zůstával za všech okolností co možná nejnižší. Skrývat se, vymýšlet léčky a útočit v situaci, kdy je oběť v nevýhodě, to všechno byly postupy, které se uplatňovaly jen při lovu na kořist.

Vlčí jezdci byli v té chvíli schopni bez rozmyslu vraždit, trestat tak, jak trestá vlčí smečka. Všichni se shromáždili okolo provinilce, množství paží ho chytilo za ruce i za nohy a roztáhlo ho bezmocného na zemi. Pro jednou k nerozeznání podobni vlkům, elfové teď nebyli daleko od toho, roztrhat ho úd po údu.

Největší touhu rozervat mu hrdlo pociťovala samozřejmě lovkyně Červánek; přesto tak neučinila. Roztřásla se napětím, jenže nakonec se jí podařilo instinkt překonat. Nakopla nejbližšího ze skupiny elfů tlačících se okolo zajatce – náhodou to byl Klouzavý běžec. „Přestaňte! Pusťte ho!“ Když to nevypadalo, že ji ostatní budou nějak zvlášť poslouchat, vytrhla si nůž z ramene, vrhla se do chumlu a zaútočila na ostatní pěstmi, lokty i koleny, takže nejeden z překvapených Vlčích jezdců byl teď odhozen stranou. Když se prudce obrátila ke kroužku ostatních elfů, kteří na ni vyděšeně zírali, motala se jí hlava a pokrýval ji povlak lepkavého prachu. „Žádný elf už nesmí zemřít.“

Zůstala na nohou, dokud se elf, který po ní hodil nožem, nevyškrábal na nohy a neutekl zahanben z kruhu svých druhů. Potom se jí zmocnila závrať, ucítila, jako by se jí půda zhoupla pod nohama…

* * *

…a probudila se celá zpocená v poledním vedru, aby se poškrábala na ráně, která ji začala nesnesitelně svědit. Uvažovala, proč se jí vrátil zrovna tenhle sen, aby jí dělal těžkou hlavu. V dutině stromu se uprostřed dne skoro nedalo dýchat. Červánek si smetla z čela vlhké vlasy, které jí padaly do očí, a otočila se, aby se mohla u vchodu nadechnout čerstvého vzduchu. Ve chvíli, kdy její ruka narazila na prázdný prostor, poznala, na čem je. Snovač snuji opustil. Stalo se tak při měsíčním tanci po skončení soubojů a bylo na tom něco podivného. Nikdy by od něho nic takového neočekávala.

Z ničeho nic pocítila na kůži chlad; vycítila, že něco není v pořádku. Bez rozvažování zapátrala po mysli svého druha.

Jeho volání jí rozrazilo mysl, ostré jako čepel nože a zesílené hrozícím nebezpečím. Sjednocena s jeho myslí, sama pocítila ránu, která mu dopadla na rameno, a potom ji naplnil pocit téměř nekonečného pádu, po kterém následovala bolest, náhlá, drtivá a násilná. Trhla sebou v šoku a udeřila pěstí do dřevěné stěny svého obydlí. Její myslí se rozléhalo Snovačovo volání, poslední šeptaná slabika jejího pravého jména.

„Kyre!“ Červánčin vlastní výkřik přerušil spojení mezi nimi. „Snovači snů!“

Zapotácela se ve spěchu, jak se ze všech sil snažila opustit svoji dutinu. Sklouzla po kmeni dolů, ani se neobtěžovala zachytávat rukama větví. Odřela si přitom kůži o kůru stromu, ale v té chvíli si takových věcí prostě nevšímala. Jakmile se dostala do hlavní rozsochy, seskočila odtud přímo dolů.

Stále znovu prožívala těch několik posledních okamžiků Snovačova pádu, uchovaných ve společné paměti jich obou.

Když prudce dopadla na zem, svalila se a bolestivě přitom narazila do vystupujících kořenů stromu. Ještě než skončila v hromadě loňského listí, zavolala znovu svého druha, aby se pokusila obnovit s ním spojení, avšak v odpověď nedostala ani tu nejmenší jiskřičku jeho vědomí. Tam, kde dřív samotný vzduch zpíval v ozvěnách Snovačových kouzel, byla teď jenom prázdnota. Píseň, život i jeho vůle jít dál, to vše utichlo v ten jediný okamžik příšerného, drtivého pádu z výšiny.

Červánek se ztěžka postavila na nohy. Snovač snů je mrtev, to věděla mimo jakoukoli pochybnost. Skrze její úzkost vycítila celá vlčí smečka, že mezí elfy došlo k vraždě. Bleskurychle se shromáždili kolem ní, nedočkaví, kdy už se budou moci postarat o všechno, co zbylo. Taková byla Věčná cesta, a Červánek by to nikdy nezakázala. Jejímu druhovi už teď nikdo nepomůže. Nakonec se však odhodlala k činu, ale vedl ji k tomu spíše rozum než city. Cítila už v břiše jasně váhu Snovačova mláděte, přesto se však co nejrychleji rozběhla pryč z mýtiny, co jí síly stačily; nikdo s ní nedokázal držet krok.

Jediná Větvička viděla, kudy se lovkyně Červánek vydala. Avšak, přestože Klouzavý běžec tou dobou tvrdě spal, Sosna byl právě uprostřed milování a Sova byla docela ponořena do tkaní dalšího ze svých podivuhodných a záhadných vzorů, Červánčiny city v té chvíli zazněly s takovou naléhavostí, že je prostě nebylo možné odmítnout. Jeden po druhém zanechávali Vlčí jezdci všeho, čím se až do té doby zabývali, a začínali se vynořovat v ústí svých dutin. V naprostém tichu se shromáždili, aby se vydali za svou náčelnicí; jen Rellah se musela ptát, kde ji vůbec mají hledat.

* * *

Strž ležela směrem, kterým zrána vychází slunce, a ze Sídla k ní nebylo daleko. Poblíž jejího okraje nerostly vůbec žádné stromy a jenom ty nejodolnější lišejníky se nějak dokázaly uchytit na rozeklaných kamenech černých jako saze, které trčely z půdy, podobny obrovitým zubům. Dole v hlubině byl vidět potůček, jak si pracně hledá klikatou cestičku údolím, tu a tam přerušovaný vodopády, které vyhazovaly do vzduchu závoje lehoučké vodní tříště. Snovače snů zvuk vody dopadající bez ustání na kameny a pěnící v nesčetných malých vírech odjakživa fascinoval. Dokázal nad strží prosedět nejedno odpoledne, usazen na vyčnívajícím kamenu, s nohama volně visícíma nad propastí.

Nyní stála na jeho místě Rellah a nervózními prsty svírala koženou suknici. Z vlhkého chladu, který vanul z vodopádů pod ní, jí naskočila husí kůže.

„Píseň Snovače snuje tedy u konce,“ řekla. Na rozdíl od ostatních Vlčích jezdců, kteří se shromáždili okolo, se však nesnažila dohlédnout na přízračná postavy pobíhající sem a tam jako zlí duchové podél potoka. Ani po všech těch letech se s některými vlčími zvyklostmi nedokázala tak docela smířit. Z toho, že zakrvácený ranec masa a kostí, který dřív býval žijícím elfem, teď už není ničím více než masem, které má živit smečku, se jí dělalo špatně. Na místo smrti ji přivedla jenom zvědavost, a s mnoha ostatními to bylo zrovna tak. Avšak Červánek nebyla ani ve skupince elfů, kteří se shromáždili okolo Větvičky, aby jí vyjádřili svou lítost, soustrast i obavy, které všichni pociťovali.

Stranou přátel, vlků i elfů, klečela náčelnice Vlčích jezdců na holé zemi mezi prvními stromy lesa. Zkoumala okolní půdu s tak bedlivou pozorností, že se ji při tom nikdo neodvážil vyrušovat; nenašla však nic. Nyní více než kdykoli předtím postrádala přátelství Dřevohryza, který svého posledního králíka ulovil nedlouho po začátku zeleného období. Bez vedení svého vlčího přítele nedokázala Červánek rozpoznat pachy příliš jemné pro její elfí nos. Vědomí, že takové stopy tam určitě musí být, v ní jen prohlubovalo pocit marnosti. Chvílemi sice dokázala zachytit žluklý zápach stopy koženého sandálu a na kapradinách tu a tam ulpěl kyselý pach potu, ale z toho nedokázala zjistit nic víc, než že po této stezce přednedávnem prošel kromě Snovače snů ještě jiný elf. Veškeré podrobnosti jí však unikaly. Zjistit přesně, který z elfů to byl, to Červánek sama nedokázala.

Neřešitelný úkol, před kterým tu stála, pohlcoval její pozornost, takže ani nezvedla hlavu, když se ostatní elfové začali pozvolna rozcházet. Větvička ji soucitně objala kolem ramen a Sosna jí vyjádřil soustrast. Přijala oba projevy sympatií krátkým přikývnutím, avšak k návratu do Sídla se zatím nijak neměla. Rellah sice trvala na tom, že svůj žal ponese snáze, nezůstane-li sama, ale Červánek šijí nevšímala.

„Byl to šílenec,“ řekla nakonec stará elfí žena s povýšeností, která Červánek doháněla k zuřivosti. „Jeho přítomnost v Sídle byla příčinou svárů, a jestli se sám rozhodl ukončit svůj život, tím lépe pro celý kmen.“

Červánek povstala tak prudce, že vysoká elfí žena ustoupila v úleku o několik kroků zpět. „Kyr se nerozhodl ukončit svůj život.“

Rellah pro jistotu ještě o krok ustoupila. Hněv lovkyně teď visel ve vzduchu jako bezmála hmatatelná síla, nebezpečná jako vlk, když se skrčí a chystá se vrhnout na svou oběť. Elfí žena se v odpověď neodvážila říct ani slovo, raději se otočila a dala se na ústup. Jakmile byla z dohledu, dala se do neohrabaného běhu.

Červánek slyšela hluk lámaných větévek, prozrazující její zmatený ústup; nervy měla už tak napjaté k prasknutí, a taková neschopnost jí ještě dodala. Vycenila zuby a zavrčela jako skutečný vlk; teprve potom se vrátila zpět ke svému úkolu. Pečlivě zkoumala půdu kousek po kousku v neustále se rozšiřujících kruzích, dokud se úplně nesetmělo; potmě už další hledání nemělo smysl.

Padla letní noc a cvrčci spustili svůj obvyklý koncert. Voda si tam dole dál probíjela cestu přes kameny a naplňovala vzduch vláhou; na kamenném výčnělku, z něhož se před několika hodinami zřítil Snovač snů, se pomalu začínala usazovat rosa. Lovkyně Červánek se narovnala a pociťovala bolest, která však neměla nic společného s tím, že posledních několik hodin strávila na kolenou. Usadila se na výčnělku, který zůstal prázdný po jejím mrtvém druhovi, a na okamžik utrápeně zavřela oči. Už nikdy se nestane, že by stromy rozkvetly naprosto mimo jejich roční období, už nikdy se ostružiníky nerozhoří uprostřed jara záplavou podzimních barev. Snovač snů byl nenávratně ztracen a z jeho kouzel tak nezbývalo nic než vzpomínky. Zůstalo však ještě jedno dědictví: mládě, které žilo v Červánčině lůně a každým dnem se připravovalo na okamžik, kdy spatří světlo světa. Lovkyně nemohla nechat smrt jeho otce jen tak projít, kvůli dosud nezrozenému životu, který nosila pod srdcem, i kvůli svému vlastnímu zármutku. Neštěstí, které postihlo Snovače snů, může jednoho dne potkat i jeho potomka; Červánek věděla, že na počátku Snovačova smrtelného pádu stála rána, kterou mu zasadil jiný elf. Věděla to tak jistě, jako že dýchá. Ten zločin byl jako jed a zločinec se jako smrtelně nebezpečný had pořád ještě ukrýval v jejím kmeni; každý Vlčí jezdec byl od přírody důvěřivý. Věčná cesta vlků neznala nic, co by se dalo přirovnat k vraždě.

Červánek podrážděně nakopla mechem porostlý kámen a potom sledovala jeho pád do hlubiny. Hledání Snovačova vraha naráželo hned od počátku na téměř nepřekonatelné obtíže. Volání, které s ním sdílela okamžik před jeho smrtí, neobsahovalo žádnou tvář, jenom hrubý dotek ruky, která ho strčila dolů, a potom ten příšerný pád a bolest. Vlk mohl rozeznat pachy, které na místě zůstaly, ale stopa už teď dávno vychladla. Kmen podupal stezky vedoucí do údolí více než jednou a hledání, které podnikla sama, jen dále zmátlo stopy, které tam snad ještě mohly zbýt. Nehledě na tyto komplikace se nedalo důvěřovat vlčímu druhovi nějakého jiného Vlčího jezdce, že povedou vyšetřování spolu. Člen smečky, který se spojil s elfem, byl věrný jen jemu a nikomu jinému. Kdyby požádala o pomoc elfa, který má s tím zločinem něco společného anebo na vraždu pohlíží s pochopením, nedozvěděla by se nic než lži. Šílenství Snovače snů vzbuzovalo v kmeni strach a nedůvěru, a nakonec bylo s velkou nevolí snášeno jenom proto, že se Červánek v boji postavila každému Vlčímu jezdci, který měl dost odvahy vyjádřit se proti Snovačově přítomnosti, a ze všech soubojů vyšla jako vítěz. Jenže pořád zůstávalo mnoho těch, kdo sice nesouhlasili, ale byli příliš zbabělí či vychytralí, než aby se jí postavili tváří v tvář v přímém boji. Z těch mnoha, kteří byli poraženi a v ústraní si lízali rány, dost možná někteří mysleli na pomstu. Z časů, kdy byl náčelníkem Dvě kopí, ještě pořád přežívaly v kmeni některé uzavřené skupinky; Červánek si jejich přítomnost uvědomila pokaždé během lovu – byly jako uzlíky v jinak hladkém a soudržném tkanivu smečky. Většina Vlčích jezdců by sice nedokázala skutečně intrikovat, ale u žádného z nich se nedalo doopravdy vyloučit, že právě on stojí v čele nějaké tajné dohody.

Snovač snů vždycky býval z poloviny ztracen ve své písni a ve viděních, která jeho kouzla utkala, takže se nikdy neobtěžoval dávat si nějak zvlášť pozor. Za to vinila Červánek sama sebe. Z výčnělku nad roklinou naslouchala vlčímu vytí, které dál neslo vzpomínku na jejího druha, ale zůstala na místě a k ostatním se nepřidala. Sama na vyvýšenině, která se ukázala být vražednou zbraní, naslouchala směsici hlasů a snažila se ze všech sil rozpoznat, které mezi nimi chybějí a které znějí nejistě.

Její podezření však nikam nevedla a zanedlouho skončila v naprostém zmatku. Lítostivé vytí, které oznamovalo smrt Snovače snů, brzy doznělo – žil s kmenem příliš krátce a nikdo mu za tu dobu doopravdy neporozuměl. Jediná Červánek byla s to mírnit jeho šílenství a vidět, co se skrývá za vnější podobou Timmainina snu. Jenom ona také rozeznala příslib budoucnosti, v níž křehkost dávného elfího dědictví mohla dál žít právě ve spojení s vychytralostí a vytrvalostí vlků. Přesto však nyní, kdy neznámý vrah tohoto kouzla ještě pořád pobíhal volně s kmenem, byla tahleta budoucnost i sám sen ve smrtelném ohrožení.

Noc postoupila a dva měsíce se vznesly za korunami stromů, takže jejich světlo zářilo mezerami v listí a vytvářelo na lesní půdě podivné obrazce. Občas se odrazilo od kamenů okolo výčnělku a zablesklo se jako ostří dýky. Větší z obou měsíců udával nebeskému tanci takt a jeho světlo stříbřilo vodní tříšť, vznášející se do výše v ústí soutěsky. Místo, kam dopadl Snovač snů, leželo utopeno v černočerném stínu. Jeho zarmoucená družka jen potřásala záplavou svých rudozlatých vlasů – nedokázala se zbavit černých myšlenek ani drtivého smutku a nemohla se také rozhodnout, co dál.

„Kdo z nás si mohl přát tvou smrt?“ zeptala se prázdného vzduchu, tváří dvou měsíců, tichého úpění vanoucího větru. Odpověděli jí jenom cvrčci. Jejich píseň o letním blahobytu však nenabízela nic, co by mohlo ukonejšit prázdnotu srdce. Zoufalá ze ztráty i z toho, jak neví, co dál, náčelnice Vlčích jezdců hlasitě zaklela.

Jakmile zazněl její hlas, na pokraji lesa sebou cosi trhlo a začalo ustupovat. Červánek se vylekala a přitiskla se ke kamenité půdě výklenku. Zlobila se teď sama na sebe – zůstávat sama nad vražednou strží bylo neopatrné, neodpustitelná lehkomyslnost, které se dopustil už její druh a zaplatil za to. Byla stejný blázen jako on. Náhle zněl zvuk vody padající za jejími zády do hlubiny tak hrozivě, až se jí zježily vlasy na šíji. Nosila přece pod srdcem Snovačovo mládě. Vycítila kouzelný dar, jímž bylo obdařeno, a nemohla vyloučit, že ho vycítili i jiní, třeba i vrah, který měl na svědomí život otce tohoto mláděte. Rána zasazená tou samou rukou by ji poslala stejnou cestou, kudy předtím odešel Snovač snů, a její konec by byl stejně smrtelný. Vzpomínka na pád a příšernou bolest, která následovala, se vrátila s takovou silou, že to bylo skoro jako zlá předtucha. Červánek se roztřásla.

Pro jistotu se pevně zachytila nejbližšího vyčnívajícího kamene. Kdyby se teď odrazila a vrhla se střemhlav na nějaké bezpečnější místo, ten druhý by se mohl dát na útěk; na elfa už koneckonců projevil pozoruhodný nedostatek odvahy. Přesto se však rozhodla pro tu méně bezpečnou cestu. Kdyby ho dokázala vyprovokovat k útoku, přesvědčit, že její situace je bezvýchodnější, než ve skutečnosti je, mohla by z následujícího souboje vyjít jako vítěz a vrah Snovače snů by se stal jejím zajatcem.

Avšak čas utíkal a zpěv cvrčků pokračoval nerušené dál a dál. Červánek naslouchala tak bedlivě, až ji z toho bezmála rozbolely uši, ale lesní noc neodhalila nic ze svých tajemství. Nakonec Červánek chtě nechtě musela dojít k závěru, že pohyb, který předtím zaslechla, byl zřejmě jen klamem, iluzí, již si ve svém zármutku sama vymyslela. Zvedla tedy hlavu, aby se rozhlédla okolo.

Úhel, pod nímž dopadalo na zem světlo dvou měsíců, se před časem změnil a stromy nyní tonuly v hlubokém stínu. Přesto však temnota pod jejich větvemi nebyla prázdná; zářila z ní dvojice stříbrných očí, tak neuvěřitelně podobných očím Snovače snů.

Červánek vytřeštěně zalapala po dechu. Jakmile vydala zvuk, oči v temnotě se zableskly, otočily se a bleskurychle zmizely v černém lese. Červánek se roztřásla a několik okamžiků bojovala se slzami, jež se jí nekontrolovatelně hrnuly do očí. Pomalu odešla ze Snovačova výčnělku a opřela se tváří o studenou skálu. Její druh se jistě nezměnil v ducha, který by ji teď přicházel strašit; co viděla, byl jen šedý vlk, který měl v očích stejnou barvu i napětí jako jeho elfí druh. Zatímco zbytek smečky se někde v ústraní stočil do klubíčka, aby se tam s břichy naplněnými k prasknutí pořádně prospal, tohle zvíře jediné nenacházelo klidu a hledalo pána, který však už s ním nikdy nemohl lovit.

Červánek ztratila společnost svého Dřevohryza a teď byla navíc navždy připravena i o šílenou vášeň Snovače snů; z ničeho nic zatoužila otevřít se alespoň jeho vlku a ponořit ruce až po zápěstí do jeho husté stříbřité kožešiny. Chtělo se jí vzlykat v jeho živočišném teple a potom se s ním rozběhnout po lese, jen tak běžet dál a dál, silná a rychlá, až ji celou naplní vzrušení a žár běhu.

„Písni,“ zavolala nahlas, i když sama dobře věděla, že se vlk nikdy nevrátí. Vlci, kteří jednou přijdou o své elfí přátele, si už nikdy nevytvoří stejný vztah s jiným členem kmene. Alespoň tak jí to říkala Sova, která se někdy s pomocí snových bobulí na podobné věci ještě rozpomněla.

Přestože lovkyně Červánek zavolala Snovačova vlka jménem, nedostalo se jí žádné jiné odpovědi než zablesknutí bílé oháňky, když se zvíře otočilo a ztratilo se mezi stromy. Na okamžik se téměř rozhodla, že ho nechá jít.

Potom ji napadlo, že by rozhodně neměla dopustit, aby si vlk šel po svých, a hned jí to spravilo náladu. Červánek byla utrápená a ztracená v pocitu marnosti, avšak nyní s novou silou vyrazila do lesa. V obličeji měla výraz plný soustředění, který ostatní členové kmene znali, a věděli, že v takových chvílích se jejich náčelnici nevyplatí odporovat. Píseň byl pro ni více než jen vlk, který přišel o svého pána. Byl klíčem k tomu, kdo je vrahem Snovače snů. Kvůli odpovědi na tuto jedinou otázku byla Červánek ochotna podstoupit jakékoli těžkosti a splnit, cokoli se po ní bude žádat.

Lovkyně Červánek se tryskem rozběhla lesem; vlčí ocas se pohyboval mezi stromy o pěkný kus před ní. Běžela, co jí síly stačily, a vlka viděla jen jako stříbrný záblesk, kdykoli se řítil přes nějakou měsíčním světlem zalitou paseku. Slyšela, jak při běhu šramotí v listech a jak jeho drápy škrábou o kamení, vnímala dokonce i tichý, namáhavý dech zvířete, kdykoli Píseň v běhu zavětřil, aby se vydal správnou cestou. Píseň byl lehkonohý vlk, mladý a dost chytrý na to, aby jako lovec přežil roky vyhnanství Snovače snů. Přesto však od přírody nebyl žádný velký individualista a v tvrdých bojích si brzy vynutil přijetí do smečky, která běhala s Vlčími jezdci. Sama Červánek se s ním jednou musela utkat, když se snažila zachránit život jeho pánovi. Tehdy sice zvítězila a Píseň se jí musel podřídit, to však rozhodně neznamenalo, že by zlomila jeho ducha. Nebylo snadné získat si důvěru tohoto zvířete, a Červánku se jednalo o čas v první řadě. Lovkyně o vlcích věděla dost na to, aby chápala, že Píseň musí na svou stranu získat okamžitě, protože jinak ho jeho osamělost nevyhnutelně a nezvratně přivede k tomu, že se ztotožní výhradně jen s vlčí smečkou.

* * *

Dva měsíce s blížícím se ránem pomalu ustupovaly k obzoru. Stíny pod stromy začaly být šedivé a dost nejasné, takže v matoucím světle bylo dokonce i pro bystrozrakého elfa čím dál tím nesnadnější rozeznávat překážky v cestě. Vlk byl vybaven lepším čichem, takže se ho toto znevýhodnění tolik netýkalo; Píseň proto nevyhnutelně získával náskok. Červánek mu však se zarputilým výrazem i nadále zůstávala v patách. Byla tak vyčerpaná, že si chvílemi snad už ani neuvědomovala, proč vlka vlastně stíhá, a obavy z ohrožení jejího nenarozeného mláděte se mísily v jedno se zármutkem nad smrtí Snovače snů. Pokaždé když zvedla unavenou nohu a přinutila ji udělat další krok, ze stříbrného vlka uhánějícího jako nějaký přízrak stále mimo její dosah se stával symbol druha, kterého nenávratně ztratila. Kdyby se toho zvířete zmocnila, kdyby se jen jedinkrát mohla dotknout jeho kožešiny, něco ze soucitu, jemuž se skrze lásku naučila, by se dalo zachránit a uchovat.

Červánčina až zoufalá vytrvalost však zatím nepřinášela žádné plody. Píseň si podle všeho usmyslel, že ji setřese, a jeho úsilí s přibývajícím časem jen získávalo na rozhodnosti. Nechápal motivy vedoucí lovkyni k pronásledování; nejsilnější vzpomínka, kterou na ni měl, se týkala jejich souboje, ale z toho odešel poražen a byl přinucen podřídit se její vůli. Nechal ji pak sice běhat po boku Snovače snů, ale dělal to jenom z podřízenosti, ne z vlastní vůle. Teď, když byl jeho pán pryč, nevyvolávalo v něm Červánčino vytrvalé pronásledování nic víc než prvotní zvířecí instinkt utéci. Roky strávené s elfím vyhnancem ho naučily vychytralosti: nebyl vázán na žádné konkrétní loviště. Tam, kde by se zvíře vychované ve smečce téměř určitě přidržovalo svých obvyklých loveckých stezek a uhánělo by tak kolem dokola rozlehlé části lesa, kterou by považovalo za vlastní, Píseň běžel stále kupředu napříč krajinou. Jistě, nebyl schopen pokaždé dopředu odhadnout, kde bude cesta ztížena terénní vlnou, padlým kmenem nebo hromadou kamení. Stávalo se, že ho zpomalily neočekávaně vystupující kořeny, anebo se musel vyhýbat keři příliš hustému a spletitému, než aby se jím dalo proběhnout. Lovkyně, která ho pronásledovala, však nebyla dezorientována o nic méně než on a uprostřed neznámé krajiny jí navíc svírala srdce starost o bezpečí mláděte, které nosila. Mohli se tam potulovat lidé a neznámý terén možná skrýval i jiná nebezpečí. Nebylo tedy vyhnutí; za čas se její dvě nohy nevyhnutelně musí docela vysílit a Píseň pak zmizí jako stín v lese, aby si dál hledal bližní svého druhu.

Jenže Červánek lovila po většinu toho léta bez vlčího druha, který by nosil její váhu. Jarní vrh vlčat byl už v okamžiku Dřevohryzovy smrti odstaven a všichni mladí vlčci, kteří měli nadání k partnerskému vztahu s elfem, byli dávno rozebráni. Náčelnici nezbývalo než své osamění snášet až do příští změny ročních období, a proto se zatvrdila ještě více, aby do té doby vydržela sama. Ani teď nevzdala stíhání šedého vlka, klopýtala stále kupředu a prodírala se houštinami; už dávno se rozednilo. Slunce jí zářilo nad hlavou, když se bez dechu svalila na mýtině a zůstala tam bezvládně ležet.

Vlk jménem Píseň také přestával cítit nohy. Už dávno nic nejedl, ale svaly měl tak unavené, že by stejně nedokázal lovit. S ocasem skoro až u země a s čumákem mezi předními tlapami dokázal ještě vyčenichat malou jeskyňku, ukrytou v lesním podrostu. V ní se stočil do klubíčka a hned usnul, aby znovu nabral síly.

* * *

Přestože lovkyni už v té chvíli nezbývalo dost sil na to, běžet dál, byla příliš tvrdohlavá, než aby se vzdala. Našla tedy vlčí stopy vedoucí napříč hromadou loňského listí, šípkovým keřem a vlhkou proláklinou, jíž tekl potůček, v létě však téměř úplně vyschlý. Polední vedro jí odčerpávalo síly ještě víc a v břiše cítila svíravý hlad. Už kvůli mláděti, které nosila, bylo jasné, že se co nevidět musí zastavit, obstarat si nějakou potravu a důkladně si odpočinout, avšak na to byl stále ještě čas. Otisky Písňových tlap jí teď navíc prozrazovaly, že vlčí krok už poslední dobou nebyl tak plynulý jako předtím. Zvíře muselo být stejně unavené jako ona a útěk už pro něho tedy přestal být ze všeho nejdůležitější. Za okamžik si Červánek uvědomila, že se vlčí stopy začínají vlnit sem a tam, protože vlk nejspíš začal hledat nějaké doupě, ve kterém by se mohl na čas ukrýt.

Na chvíli se sama zastavila, aby si mohla otřít pot z obličeje. Jestli dokáže najít vlka, než se probudí, není ještě vše ztraceno.

Trhlina byla zpola ukryta pod hromadou mechem porostlého kamení. Kousek odtud prýštila ze země voda a vytvářela malé jezírko, chráněné několika okolostojícími stromy. V blátě na břehu byly otisky vlčích tlap jasně patrné a z hlubokého stínu mezi kameny byl cítit teplý zápach vlčí kožešiny. Červánek neměla pochyb, že si vlk našel dočasné doupě právě tady, a tak se s obezřetností zkušeného masožravce odkradla pryč. Nezanechala za sebou jedinou zbytečnou pachovou stopu a nevydala žádný zvuk. Rozhodně nesměla připustit, aby se Píseň probudil a objevil její přítomnost příliš brzy.

Elfí lovkyně poklekla u pramene, aby se pořádně napila, a potom ze stébel trávy upletla léčku pro malá zvířata. Když s tím byla hotova, stáhla se do zálohy a vyčkávala. Slunce se jí opíralo svými paprsky do zad, takže začínala být pořádně ospalá, ale s pokušením usnout musela bojovat; kdyby mu podlehla a Píseň zmizel, zatímco by spala, už nikdy by ho znovu nedostihla. Zaběhl už v noci příliš daleko a území, na němž lovila smečka patřící ke kmeni, nechal dávno za sebou. V téhle části lesa lovili vlci, kteří elfy neznali. Píseň by si mezi nimi buď musel vybojovat místo, anebo by se přesunul jinam jako samotář, který společnost jiných nevyhledává. Jeho vzpomínka na partnerství se Snovačem snů by rychle vybledla, a Červánek věděla, že má-li uspět, musí jednat co nejrychleji.

Do oka se chytil králík a začal ze všech sil zoufale kničet. Lovkyně Červánek byla okamžitě zase při smyslech – ukázalo se, že se jí zmocnil spánek, aniž si cokoliv uvědomila, a jaksepatří jí to otřáslo. Rychle se rozhlédla kolem dokola, aby podle slunce zjistila, kolik času uplynulo. Jeho paprsky ještě pořád dopadaly na lesní půdu, jen pod poněkud ostřejším úhlem; znamenalo to, že neuběhlo více než několik minut. Náčelnice si tedy protáhla údy, které jí už začínaly pomalu dřevěnět, povstala a vytáhla dýku. Jediným zručným bodnutím králíka usmrtila, ale nutkání zhltnout kořist na posezení se ubránila. S rukama potřísněnýma čerstvou zvířecí krví vyrazila k trhlině, aby se tam o svůj úlovek rozdělila se stříbrným vlkem, který patříval jejímu druhovi.

Její příchod ke sluji byl sice právě tak obezřetný jako poprvé, avšak s odcházejícím dnem bylo teď už ve vzduchu více vláhy, a to způsobilo, že byly pachy mnohem lépe cítit. Tak se stalo, že zápach čerstvé krve probudil spícího masožravce z jeho snů o lovu a pronásledované kořisti. Červánek zaslechla, jak vlčí drápy zaškrábaly o kámen, když statný vlk vyskočil na nohy. Ucítila závan jeho dechu, když pozvedl čenich a zhluboka zavětřil. Jakmile objevil její přítomnost, vyšlo mu z hrdla hluboké varovné zavrčení.

Lovkyně okamžitě znehybněla, jen mrtvého králíka pustila z rukou. Nepostoupila dále, ale ani neustoupila zpět; vyčkávala u vchodu do skalní sluje, dokud se Píseň neseznámí s darem, který mu přinesla.

Vlk však prozatím nehodlal postoupit kupředu ani o krok. Červánek jeho nerozhodnost nijak nepřekvapila; nic jiného se dost dobře ani nedalo očekávat. Vlci jsou od přírody nedůvěřiví a vztahy mezi jednotlivými členy smečky bývají plně určeny jejich formálním postavením. Červánek tohoto vlka přemohla, a tradice předepisovala, že si vlk může naplnit břicho až poté, co se ona sama nají dosyta a o zbytek kořisti ztratí zájem. Sdílet potravu bez ohledu na ustanovenou hierarchii, to pro šedého vlka znamenalo nepochopitelné porušení řádu, který přijal za svůj. Všeho, co nechápal, bylo přitom třeba se obávat.

Červánek vycítila, že vlk před ní neví kudy kam. Nepohnula se však z místa, ani když se zvíře posléze celé naježilo a z tlamy mu vyšlo divoké zavrčení. Pohled vlčích očí, z nichž zářilo šedé světlo, tak jasně viditelné na pozadí temnější šedi vlčí hlavy, se ani na okamžik nesetkal s jejím.

„Písni!“ Červánek to jediné slovo naplnila mnoha obtížně vyslovitelnými významy. Nabídla vlkovi podporu v jeho nejistotě, hřejivé teplo místo okolního chladu, potravu ve chvíli, kdy má prázdné břicho a trpí hladem. Slibovala mu radost a život, vzrušení lovu v plném létě, z něhož se točila hlava.

Vlk však dál zuřivě vrčel. Pamatoval si jejich minulý souboj a dobře věděl, že na jeho konci mu nezbylo než elfí náčelnici nastavit hrdlo a vydat se jí tak na milost a nemilost. Instinktivně se mu vtírala myšlenka na vlastní podřízenost, jenže svírající se kamenné zdi ho omezovaly a odřezávaly mu možnost ústupu pro případ, že by lovkyně chtěla ještě jednou prokázat převahu, kterou nad ním získala. Nabízený králík v takové situaci neznamenal nic. Pach jeho krve naopak ještě zvyšoval pocit nejistoty, který vlkem cloumal, protože měl hlad, a přitom mu scházela odvaha k tomu, aby si naplnil žaludek. Konflikt instinktů, který se v něm odehrával, doháněl zvíře až k zuřivosti; Píseň se přikrčil a zdálo se, jako by se chystal vyrazit každým okamžikem divoce do útoku.

„Písni,“ zašeptala Červánek. Posunula se o kousek stranou, aby ulevila noze, do níž už dostávala křeč, a právě tento nepatrný pohyb narušil citlivou rovnováhu, která až do té chvíle panovala.

Vlk skočil. Šelma zdivočelá vlastním strachem a ovládaná jen šílenou touhou uniknout z jeskyně se vrhla na elfí lovkyni, která jí stála v cestě.

Červánek mohla ustoupit stranou a nechat vlka, aby se prohnal kolem ní a získal tak svobodu, po níž toužil. Ale totožnost vraha Snovače byla pro ni v té chvíli důležitější než možnost, že ji šedivý vlk zle zřídí. Členové jejího kmene nesmějí běhat s nepoznaným vrahem, skrývajícím se v jejich středu.

Náčelnice Vlčích jezdců se tedy zapřela nohama o skálu, a navzdory strašné únavě a hladu, který zpomaloval její reflexy, čelila vlčímu útoku. Zvíře do ní narazilo plnou vahou a vlčí čelisti jí sevřely zápěstí. Pocítila strašlivou bolest. Ostré zuby se jí zaryly do svalů a začaly s příšernou silou škrábat o kost. Červánek hlasitě vykřikla, částečně s cílem odvést nějak pozornost svého protivníka, částečně proto, aby dala volný průchod bolesti, která jí hrozila připravit o schopnost rozumně uvažovat. Pokusily se o ni dokonce i mrákoty, ale zůstala dost duchapřítomná na to, aby pěstí prudce zaútočila proti šedým očím vlka. Byly to sice oči Snovače snů, ale v té chvíli zářily jen touhou trhat a zabíjet.

Píseň pustil její zápěstí ještě předtím, než úder dopadl. Za nic na světě by neriskoval zranění očí a stále ještě také nedokázal zapomenout na porážku, kterou mu právě tento elf před časem uštědřil. Zaútočil sice, jenže lovkyně Červánek před ním neustoupila a nepodlehla strachu; kdyby to byla udělala, jen by vlka vyprovokovala k novému výpadu. Protože však Červánek čelila útoku se zarputilou rozhodností a byla ochotna bojovat, Píseň musel chtě nechtě ustoupit. Dál sice nepřestával divoce vrčet, ale ocas teď spustil k zemi a stáhl se až do nejvzdálenějšího kouta jeskyně.

Červánek klesla k zemi a v pokleku se ramenem vyčerpaně přitiskla ke studené skále. Králík ještě pořád ležel tam, kde jí vypadl z rukou, na špinavé podlaze jeskyně kousek od místa, kde klečela. Chytila se druhou rukou za poraněné zápěstí a ze zápachu nedávno zabité kořisti, mísícího se s pachem nové krve, se jí zatočila hlava. Navzdory bolesti, kterou zakoušela, však ani na chvíli nepouštěla ze zřetele cíl, se kterým přišla. Nesmí nyní z jeskyně odejít, za žádnou cenu nesmí Píseň nechat utéct. Bezpečnost jejího nezrozeného mláděte závisí na její vytrvalosti.

Se zaťatými zuby si Červánek stáhla tuniku a zavázala si ji těsně okolo zápěstí, aby zastavila krvácení. Pamatovala si nesčetná Rellažina varování a sama už ostatně měla v tom směru bohaté zkušenosti; na nějakých škrábancích teď záleželo pramálo. Daleko vážnější byly úzké fialové rány, které zasahovaly skutečně hluboko, třebaže skoro ani nekrvácely. Bez správných bylin, kterými by z nich mohla vytáhnout jed, se nedalo nijak zabránit jejich zanícení. Kdyby se to stalo, čekala by ji ochromující slabost a horečka, která by z ní postupně odčerpala veškerou sílu, až by nakonec zemřela.

Pád Snovače snů z výčnělku nad údolím byl koneckonců daleko čistějším způsobem jak ukončit život.

Červánek křečovitě zavřela oči. Takové myšlenky teď nebyly k ničemu, dobré jedině na to, překrýt jedním strachem strach jiný, ještě mnohem horší. Vedl ji od počátku jediný cíl: získat od Písně jméno vraha Snovače snů dříve, než se budoucnost jejího kmene promění v utrpení. Náčelnice se opatrně postavila opět na nohy. Ramenem se bolestivě odřela o hrubý kámen, ale potřebovala jeho oporu, protože jinak by nedokázala vstát, zpříma se postavit a předstírat, že má pořád ještě dost sil a nepokořeného ducha na to, aby vlka znovu vyzvala. Kdyby Píseň získal dojem, že už není s to bojovat, souboj dvou vůlí, který spolu vedli, by pro ni byl ztracen. Jakmile by se zdála být jen na okamžik bezmocná, vlk by znovu zaútočil a snažil by se využít toho k naprostému vítězství.

Náčelnice Vlčích jezdců tedy hluboce a jaksepatří varovně zavrčela a potom opatrně, velmi opatrně ustoupila o krok dozadu. Chvíli vyčkávala, i když se jí hlava točila tak strašně, že se skoro neudržela na nohou. Píseň nereagoval a Červánek se dál opírala o skálu. Myslela na hudbu Snovače snů, která už navždy utichla, a hněv, jímž ji ta vzpomínka naplnila, jí dal sílu udělat další krok, a pak, ještě pomaleji, další. Šedý vlk ji sledoval, ale neodvažoval se znovu zaútočit.

Stromy nedaleko vchodu do jeskyně měly koruny zalité zlatavě rudou sluneční září. Vedro již trochu pominulo, jenže Červánek byla i přesto celá pokryta potem. Neměla však žádnou jinou možnost, a tak poklekla co nejblíže vchodu do provizorního vlčího doupěte a ponořila zraněné předloktí do jezírka pramenité vody.

Ledová voda jí trochu ulevila od sžíravé bolesti a vyčistila jí hlavu dost na to, aby si znovu uvědomila, že má pořád strašlivě prázdný žaludek. Maso, které zanechala v jeskyni, teď už pro ni bylo ztraceno – jak se na les snášel soumrak, slyšela ostré křupání králičích kostí v mohutných čelistech vlka, který ji předtím poranil. Píseň už tedy sebral dost odvahy na to, aby spořádal králíka a alespoň trochu tak utišil hlad. Červánek si říkala, že už to nemusí trvat dlouho, než začne být dostatečně neklidný či zoufalý, anebo i žíznivý, a odváží se vyrazit znovu do boje o svobodu.

Setmělo se, vyšly hvězdy a padla hojná rosa. Dusné denní vedro ustoupilo mírnému nočnímu větříku, žáby začaly kvákat ve sboru s cvrčky. Červánek ležela se zápěstím ponořeným ve vodě a naslouchala zvukům nočního lesa. Ruka ji bolela tak strašně, že by na spánek stejně neměla ani pomyšlení. Vyčerpáním se jí točila hlava, ale přesto myslela na všechny členy svého kmene, na jednoho po druhém. Většinu z nich pokládala za své přátele, a na všechny, snad kromě těch nejstarších, byl naprostý spoleh, vyznali se v lese, měli dostatek zkušeností a byli to vynikající lovci. Všichni už prodělali tísnivá období nouze a jindy se spolu vesele hádali o hlouposti, to když byl všeho dostatek. Jistě, existovaly uzavřené skupinky, které spolu vedly spory – to bylo dědictví časů, kdy náčelníkem kmene byl Dvě kopí. Ale střídání ročních období obrušovalo hrany vzájemné nedůvěry. Červánek si vždycky dávala záležet, aby nikomu nenadržovala, a v radě vždy pozorně naslouchala každému Vlčímu jezdci, který si vzal slovo. Od doby, kdy se stala náčelnicí, byly jediným otevřeným sporem boje, které vyvolala přítomnost Snovače snů.

Červánek zkusila pohnout prsty, ale zatnula zuby bolestí. Zápěstí jí nateklo tak, že by už nedokázala pořádně sevřít kopí ani tesák, a bolest, kterou jí vlčí zuby způsobily, rozhodně neustupovala. Dokonce ani takovou jednoduchou léčku, jakou upletla ráno toho dne, by už teď zhotovit nedokázala. Lovkyně se opřela zpoceným čelem o chladnou zemi. Byla příliš daleko, takže žádné volání jí pomoc ze Sídla přinést nemohlo. Ani hrozící vyhladovění však nemohlo Červánek odvrátit od cíle, který si předsevzala. Hrozba, že by naděje, které v okamžik svého Rozpoznání objevila, mohly být smrtelně ohroženy neznámým vrahem, jí působila mnohem větší bolest než rána na ruce. Jediný, kdo znal odpověď na její otázky, byl Píseň. Jedině šedý vlk jí mohl odhalit, kdo z přátel, kdo z Vlčích jezdců, kdo z elfu požívajících její důvěru má v sobě takovou nenávist, že dokáže klamat.

Přiblížil se další horký a vlhký den. Z korun stromů se začali snášet ptáci, aby se napili z pramene, ale Červánek dokázala jen sledovat očima jejich let. Píseň byl také vzhůru a chodil neklidně z jedné strany jeskyně na druhou. Červánek byla čím dál tím zoufalejší. Pokusila se najít nějakou pohodlnější pozici, ale nepodařilo se jí to. Paže jí natekla tak strašně, že jen ledová pramenitá voda jí poskytovala úlevu – byla s to snášet bolest tak dlouho, dokud její poraněná ruka zůstane pod vodou.

K polednímu se už slunce začalo do skály opírat plnou silou. Píseň ležel daleko ve stínu a těžce oddychoval, ale ani na okamžik přitom nespouštěl oči z lovkyně, která ho držela v pasti. Červánek nabrala do záhybu kožené tuniky trochu vody z pramene, aby ji nabídla vlkovi, ale ten vrčel a odmítal se s ní rozdělit. Pak podrážděně vstal a začal znovu obcházet kolem dokola svého skalního vězení.

Červánek se dál potila, záda opřená o balvan. Slunce se odráželo od vodní hladiny a oslňovalo ji; vítr se v póry věch proháněl korunami stromů a hučel jí v uších zrudlých vysokou horečkou. Nemoc však ještě umocňovala její rozhodnost. Čas od času Červánek zkontrolovala vlčí doupě. Někdy tam zahlédla stříbrné oči Snovače snů, jak ji z jeskyně beze slova sledují, ale většinou tam byl jen vlk se stříbrnou srstí, krutý a rozzuřený tím, jak ho držela odříznutého od lesa a svobody, kterou les skýtal.

„Kdo tě zabil?“ vypravila ze sebe Červánek, bolestí už skoro bez sebe.

Jakmile zazněl její krákavý hlas, vlk, který to vůbec nečekal, ucukl a ustoupil o krok dozadu. Snovač snů odmítal odpovědět.

Červánek sebou křečovitě zazmítala. V záchvatu horečky se jí právě zdál sen o rybách, které mají zuby jako masožravci a blíží se, aby jí okusovaly ruku. Vzápětí se probudila vlastním výkřikem bolesti a brzy zjistila, že se jí paže následkem vlčího kousnutí doopravdy zanítila. Rellah se na ni bude dozajista zlobit, jenomže Rellah se svými vaky zapáchajících bylin je teď příliš daleko, než aby jí mohla nějak pomoci. Myšlenka na starou elfí ženu jí přišla k smíchu – Rellah se bude nakonec zlobit na její suché kosti. Hlasitě se rozesmála, ale její smích se brzy utopil ve hřmění. Vypukla divoká letní bouře a elfí lovkyně seděla zanedlouho uprostřed hustého lijáku.

Udeřil blesk a jeho ostré bílé světlo na okamžik ozářilo vnitřek doupěte. Oči Snovače snuji sledovaly jako dvě šedivé bludičky, ztracené ve stínech. „Ty jsi přece mrtvý,“ zamumlala Červánek, už bezmála nepříčetná bolestí a horečkou. „A já také zahynu a zahyne i tvé mládě, jen elf, který zabíjí jiné elfy, se bude dál ukrývat uprostřed smečky jako had, který může vždycky znovu uštknout.“

Její nesouvislé řečnění však pohltilo ticho lesa. Nad korunami stromů houstl soumrak, Červánek ležela na zádech v blátě a mluvila ke hvězdám, které zářily roztrhanými mraky, špinavými jako od sazí. Nepřivedly k ní Větvičku, i když je o to žádala. Stejně tak nezabránily tomu, aby se jí stále znovu nezmocňoval tentýž sen, sen o roztřeseném kroku do prázdného prostoru, po němž následoval dlouhý pád a na jeho konci strašlivá bolest a krev třísnící břeh potůčku uhánějícího údolím.

Kolem houstla noc a Červánčiny myšlenky zahaloval závoj temnoty, až se všechno její utrpení vzdálilo kamsi do daleka, kde už necítila zhola nic.

* * *

Probudila se, prochladlá na kost, a bezmocně se roztřásla. Noc byla pryč a na východě se rozhořel nový úsvit; ve větru byl příslib dalšího deště. Červánek otevřela oči a z posledních sil se pokusila posadit.

Do zad ji prudce udeřil pár rukou, takže místo toho dopadla na skálu a na několika místech se odřela. To okamžitě probudilo zraněné zápěstí a bolest jí vystřelila vzhůru do paže a do ramene. Chvíli jenom vyděšeně lapala po dechu a snažila se zjistit, co se to děje. Zatmělo se jí před očima, ale obličej orámovaný zcuchanými vlasy přesto rozeznala. Před ní stál elf oblečený v kůži a rysy jeho obličeje jí připadaly povědomé. I když se jí točila hlava, zapátrala v paměti po jménu, které by se k tomu obličeji hodilo.

„Vrhač kamení?“ zamumlala, a s tou vzpomínkou ji závrať náhle přešla. Tenhle elf byl samotář, vyhnanec. Nepatřil k přátelským tvářím, které sdílely Sídlo a vlčí vytí pravidelných lovů. Následovala vlna strachu, tak hustého, že ji až dusil: Vrhač kamení odešel od kmene ve společnosti Dvou kopí a při odchodu měl na rtech slova přísahy věčné pomsty za utrpení, které jeho náčelníkovi přichystala lovkyně Červánek.

„Ty!“ vypravila ze sebe náčelnice Vlčích jezdců a v jeho dotyku rozeznala vzpomínku volání, které skončilo smrtelným pádem do hlubiny. „Tak to jsi byl ty, kdo shodil mého druha z výčnělku nad údolím!“

Vrhač kamení sice nepromluvil, ale záblesk kamenného nože, který pozvedl nad jejím zhrouceným tělem, byl výmluvnou odpovědí. Vrátil se jen proto, aby ji zabil.

Červánek se nemotorně pokoušela odvalit stranou.

„Ty mládě ucourané a vyhladovělé vlčice!“ vyštěkl Vrhač kamení, chytil ji za rameno a strhl zpátky. „Už mi neunikneš! Zašla jsi příliš daleko a tvoje volání k ostatním nedolehne. Nedokážeš je včas varovat, a já se vrátím a buduje zabíjet, jednoho po druhém, až nakonec nezůstane z celého kmene naživu ani jediný.“

Silný, krutý a šílený. Vrhač kamení popadl Červánek za vlasy, zvrátil jí hlavu dozadu a odhalil tak její hrdlo. Rána nožem nemohla minout cíl.

Červánek se zhroutila. Její reakce byly beztak zpomaleny horečkou a nemoc ji vysílila natolik, že před blížící se ranou už nedokázala uhnout. Přesto však bojovala – kromě ohrožení celého kmene by její smrt znamenala také zkázu pro mládě, které nosila pod srdcem, a dědictví starých kouzel, které mu odkázal Snovač snů, by tak zahynulo nezrozeno. Zklamání, smutek a vše ostatní přehlušující hrůza daly zaznít výkřiku adresovanému druhovi, který byl příliš daleko, než aby ještě někdy mohl slyšet.

„KYRE!“

Červánčino zoufalé volání obsahovalo samu podstatu Snovačovy existence; právě v tom okamžiku spustil Vrhač kamení nůž kolmo dolů.

Než však mohla jeho rána dopadnout, vzduchem se mihl stříbrný blesk. Píseň vyrazil z ústí jeskyně se zavrčením plným zuřivé zvířecí nenávisti. Rozpoznal pach vraha svého pána a Červánčino přímo vyslané volání se mu rozeznělo ve vlčí hlavě jako tisícinásobná ozvěna přítomnosti Snovače snů. Vlčí smysl pro loajalitu se v okamžiku zhroutil v nepřehledný zmatek. Zvíře se vrhlo přímo na nenáviděného elfího útočníka a v očích už nemělo nic jiného než drásavou touhu zabít.

Vrhač kamení zaznamenal pohyb, jenže to bylo všechno, protože v příštím okamžiku na něj dopadla drtivá váha vlčího těla. Veškerou pozornost věnoval náčelnici Vlčích jezdců, kterou se v příštím okamžiku chystal sprovodit ze světa, a tak sotva stačil otočit hlavu, když ho váha stříbrného vlka srazila k zemi. Doširoka rozevřené čelisti si našly jeho nekryté hrdlo a sevřely je tak mocně, že prasknutí bylo slyšet na několik kroků daleko. Vrhač kamení upustil nůž, avšak nikdy už neslyšel šplouchnutí, když dopadl do jezírka. Elf marně kopal patami do skály, vlčí čelisti se sevřely o to pevněji a třásly jeho bezmocným tělem, dokud z něho nevyprchala i ta poslední známka života.

Po chvíli se Píseň unavil, a tak pustil elfa ze svého sevření. Mrtvola Vrhače kamení zůstala ležet několik kroků mezi stromy – vlk zatřásl kožichem, aby si srovnal srst, a šel se zhluboka napít z pramene. Jakmile uhasil žízeň, zvedl čumák, z něhož mu ještě odkapávala voda, a dlouze zavětřil, jestli se v okolí náhodou nepotlouká nějaká kořist. Potom však zezadu zaznělo nezřetelné zaúpění a vlk se prudce otočil.

Elfí samice ležela pořád na tomtéž místě, kam dopadla v okamžiku jeho útoku. Ruka, která ležela odhozená od těla, vydávala silný zápach zranění. Vlk zakňučel; pamatoval si, že dříve míval elfa po svém boku, jenomže ten byl pryč a zbylo po něm jen bolestivě prázdné místo. Píseň nevěděl kudy kam – udělal několik nejistých kroků směrem k ležícímu tělu a zase zpátky. Zápach, který jasně cítil, znamenal, že něco není v pořádku; lovkyně, která se mu měla stát družkou, byla vážně zraněna. Potom však, vedeno záhadným instinktem smečky, postoupilo mohutné stříbrné stvoření o několik kroků blíž, přitisklo se k zemi a začalo lízat nehybné prsty elfí ruky.

Slunce už dávno vyšlo a Píseň v tom ještě pořád pokračoval, když tu se mezi stromy vyrojili Vlčí jezdci.

„Tady je!“ vykřikl Klouzavý běžec k ostatním. Zvedal se vítr a oblohou se hnaly mraky plné deště, takže bylo o důvod k obavám navíc. „Náčelnice je zraněna. Větvičko, běž a přiveď sem co nejrychleji Rellah.“

Píseň znehybněl, připraven okamžitě zmizet mezi stromy, třebaže by to znamenalo přetrhnout spojení, jež se mezi nimi pracně vytvořilo předchozí noci a pořád ještě zůstávalo velice křehké. Ale obklopila ho smečka, již dobře znal, a návyk společenství byl silný. Jak se ze všech stran sbíhali další a další Vlčí jezdci, aby se o svou náčelnici postarali, Píseň zvedl hlavu. Postavil se vedle ležící postavy své elfí družky a zavyl vlčí výzvu každému, kdo by se mezi ně odvážil vmísit.

Trhači

Než Jaiddon dorazil k protáhlému výběžku pevniny, jenž chránil před zlobou volného moře vesničku nazvanou Rybářská Zátoka, na nebi se rozzářily první hvězdy. Každá zatáčka liduprázdné cesty, po níž se ubíral, mu odhalovala Rád zaštiťující před Prázdnotou veškerý Tvar na ostrově Circadii. Složité, ale přesto tak elegantní propletence sil ve světle končícího dne zářily jemným jasem, jako kdyby byly obšity pozlacenou nití. Jaiddon je rozeznával v žilkování listů, v křivkách vzdálených kopců a dokonce i v suchém písku podél pobřeží, na který bez ustání naráželo moře.

Za výběžkem pevniny se však jeho očím skýtal pohled na místo naprosté zkázy. Jako kdyby se nebeská klenba zhroutila a zřítila se na vesničku, která se pod jejím dopadem v jediném okamžiku změnila v žalostné trosky. Když to Jaiddon uviděl, trvalo mu chvíli, než byl zase s to popadnout dech. Dokonce ani loďky v přístavišti nebyly ušetřeny; pláž zářila postříbřenými, zkroucenými zbytky trupů rozbitých šalup místních rybářů. Hladký písek byl uprostřed rozerván zející propastí, která vedla napříč pobřežím. Do vzniklé pukliny se hrnuly vody oceánu, protože už jim v tom nebránily ani mělčiny, ani čára pobřeží, a na druhé straně leželo místo, kde si lidé odedávna stavěli domovy, nyní ovšem zpřevracené tak, že z uspořádaného Tvaru nezbývalo víc než nejasná vzpomínka.

Jaiddon by byl dokázal spočítat i mrtvá těla vesničanů. Už od dětství byl podroben tuhému výcviku, a proto teď mohl rozeznat i pokroucené zbytky Řádu, jenž udržoval jejich ducha při životě.

Hluboko z hrdla se mu vydralo několik vzlyků. Trhači zničili celou vesnici, jako by její bytí nebylo o nic hmatatelnější než mlhy za úsvitu toho dne. Jaiddon klopýtal dunami kupředu, ale cestu, po níž kráčely jeho nohy, skoro nevnímal. Trhači odešli do kopců, a jejich stezku lemovanou troskami nebude těžké sledovat.

Ve stínu zpustošené vesnice se Jaiddona zmocnily hněv a nenávist. Bude celá Circadie zničena tak jako Rybářská Zátoka a ztratí nakonec její už tak přesmíru namáhané kruhy veškerou svou moc a sílu, takže se ostrov zřítí do moře? Jaiddon zaťal ruce v pěst, ty ruce, jejichž příslib ho postavil proti Trhačům. Snad by se dali svrhnout do hlubiny, kdyby rozpustil pevnou zem, na níž ty prokleté bytosti stojí. Nebylo pochyb, že o něco takového se ještě nikdy nikdo nepokusil. Všichni Mistři byli svou přísahou zavázáni chránit Řád.

Jaiddon vycenil zuby v grimase, která nebyla tak docela úsměvem. Měl sice na sobě šat Mistra, ale žádnou takovou přísahu nesložil.

Stále znovu a pokaždé zcela stejně bolestivě vnímal zranitelnost Circadie, až nakonec, napolo oslepen slzami vzteku a bezmoci, začal litovat, že žádost svého Mistra neodmítl.

Ještě pořád nebyl s to doopravdy uvěřit, že ten na lůžko upoutaný mrzák, se kterým se toho odpoledne musel setkat, je skutečně Mistr Tvarovač Circadie. Ten Mistr, jehož Jaiddon znal snad po celý svůj život, byl přece vysoký muž s brunátnými tvářemi a černými vlasy, vždy ochotný rozesmát se hlasitě na celé kolo. Ruce míval Jaiddonův Mistr velmi silné a schopné, vůbec se nepodobaly drápům kostlivce, které se teď před jeho očima zachvívaly na přikrývce. A jeho obličej! Jaiddon sebou v hrůze trhl, když si vybavil jeho rysy, znetvořené tak, že by je nikdy nepoznal.

Potom se však otevřely oči ukryté v hlubokých jamkách pokrytých zvrásněnou kůží. Ještě pořád měly žlutou barvu, a život, jenž dříve s tak záviděníhodným sebevědomím utvářel kruhy Circadie, z nich doposud úplně nevyprchal.

„Jsem slepý, Jaiddone, třebaže tady uvnitř stále ještě mohu tvarovat tvou paměť,“ řekl Mistr. Jeho bledé oči se zavřely, avšak ztrhaný obličej se brzy uvolnil, když se za sevřenými víčky zformoval obraz bosého novice v bílé róbě, kostnatého a s vlasy v barvě mosazi. „Jaiddone, v zemi jsou Trhači.“

Mistrova slova pronikala Jaiddonovými myšlenkami jako ostrá dýka. Jen nemnozí se odvážili postavit do cesty mocným Trhačům, cizincům, jejichž nevíra dokázala ničit Tvar, jako když se rozpáře halena z pletené vlny. Dokonce ani Řád Soudržnosti, jenž sloužil za základ celé Circadie, nebyl před ničivým působením jejich myslí v bezpečí. Dva takoví Trhači, slepí a hluší ke všemu kromě Skutečnosti, před časem bloudili tam a zase zpátky celým hvozdem, aniž si přitom uvědomovali křehké síly, které udržují jeho bytí proti Prázdnotě. Všechno, čeho se dotkli, bylo však okamžitě zničeno, v jediném okamžiku proměněno v bezcenné haraburdí, z něhož to bylo původně utvořeno.

„Trhači jsou tři,“ řekl Mistr Tvarovač a jeho slova probudila Jaiddona z šokované nehybnosti, do níž upadl. „Jsou to trosečníci, zmatení a třeštící žízní. Megallie se domnívá, že zešíleli. Každopádně se nedá pochybovat o tom, že jsou silní, silnější než kterýkoli z Trhačů, kteří Soudržnost Circadie ohrožovali v minulosti. Jsme již nadobro zoufalí, Jaiddone. Proto jsme se rozhodli poslat pro tebe.“

„Ale můj pane!“ Jaiddon zíral a v očích měl novou hrůzu. „Vždyť je to sotva čtrnáct dní, co jsem dokončil svá učňovská léta!“

Na Mistrových vysušených rtech se objevila příšerná parodie úsměvu. Jaiddon pocítil, jak se mu nad tím pohledem sevřelo srdce.

„Ukázalo se, že proti těmto třem Trhačům nejsou roky ani zkušenosti k ničemu.“ Mistr Tvarovač už dokázal mluvit jenom s potížemi. „Varna, Vědma Řádu, zahynula a mne zlomili. Už nedokážu dát Tvar ani dětské hračce. Circadie umírá a její poslední naděje teď leží v tvých rukou. Sám jsem ji tam vložil.“

Jaiddonovy tváře náhle zvlhly přívalem horkých slz. Byl skoro rád, že ho teď muž na lůžku nemůže vidět. „Co bych mohl udělat, co ty jsi nedokázal?“

Po dlouhou chvíli ležel Mistr bez jediného slova. „To sám nevím,“ řekl nakonec. „Jsi mladý a tvůj výcvik ještě zdaleka není dokončen. Jsi však nadanější než všichni, kteří přišli před tebou, tak je to vepsáno do Tvaru tvých rukou. Doufám, a celá Circadie doufá se mnou, že zrovna ty se svou nevyzkoušenou mocí, jíž se dosud nic nepostavilo do cesty, bys mohl nalézt prostředky, jež tví předchůdci zanechali nepovšimnuty. Uvědomuji si dobře, že po tobě nejspíš žádám, aby ses vydal na smrt, ale stejně tě o to žádám. Budeš čelit Trhačům a postavíš se s Tvarem do cesty jejich Skutečnosti?“

Jaiddon stál jako socha. Oknem zářilo do místnosti slunce a vrhalo hřejivý čtverec záře na jeho záda, pokrytá studeným potem. Měl strach. Jako dítě se jednou řízl tak zle, že rána ne a ne přestat krvácet. Nakonec mu byl dán Tvar zdraví, ale muž – Mistr, jehož ruce to dokázaly Prázdnotě navzdory, teď ležel na smrtelném loži, protože se ho dotkli Trhači. Jaiddon znovu polkl a teprve potom dokázal promluvit.

„Můj pane, tihle Trhači mne dostanou tak jako tak. Klidně tedy mohu jít a postavit se Prázdnotě do cesty.“

Avšak ani modrá tunika a bílá košile Mistra, které Jaiddon obdržel, když bylo jeho slyšení u konce, mu v pochybnostech o sobě samém nikterak neulevily. Navzdory nadání, které údajně měl, totiž nedokázal přečíst ani svou vlastní stezku života – jeho druhové se mu kvůli tomu často vysmívali.

* * *

Cesta Trhačů, černá jako zapomnění, běžela pořád na sever. Jaiddon by ovšem jejich přítomnost vycítil, i kdyby se nedíval, už z toho, že mu pod nohama nezněla ani ta nejmenší ozvěna. Čas od času se jeho kroky dotkly něčeho pevného a on rozpoznával harmonie, které jim odpovídaly. To byla určitě Megalliina práce – byla teď nově jmenována na místo Vědmy uprázdněné Varninou smrtí a snažila se spravit, co jenom dokázala; nejspíš až poté, co dohlédla, aby měl Mistr Tvarovač pohodlí.

Její práce byla sice zběžná, ale Megallie měla ruce, které se nikdy nemýlily. Jaiddon zíral dolů do temnoty pod chodidly svých nohou a uviděl místo, kde byla odhalena samotná Veliká osa Řádu. Nová Vědma ji dokázala opravit – on sám by něco takového nikdy nezvládl. Měl před sebou ještě roky výcviku, než se odváží naladit se najeden z velikých kruhů, a ještě potom uběhne mnoho času, než nějaký takový kruh dokáže sám vykovat.

Jaiddon zaklel, poněvadž pochopil, že jeho dřívější plány nebyly o nic lepší než sny nějakého blázna. Viděl původní Řád Soudržnosti, podle kterého bylo zformováno všechno ostatní, a věděl už, že není schopen zlomit byť i jeho nejjednodušší křivku.

Přesto Jaiddon postupoval dál. Jeho hněv posléze vyprchal a zůstalo po něm jen skalní podloží zoufalství.

* * *

Trhači leželi v prohlubni lemované hustými trnitými keři a tvrdě spali. Jaiddon na ně narazil bez předchozího varování, takže nescházelo mnoho a byl by spadl do příkopu, který jejich nevíra vyryla do tkaniny okolní země. Byli tři, tak jak to řekl Mistr, jejich tmavá těla jako černá sněť na pozadí uspořádané dokonalosti stébel trávy, zářících ve světle hvězd jako krystalky ohně. Jejich Skutečnost byla sice v té chvíli docela nehybná, ale i tak vyzařovala hrozbu podobnou ledovému dechu.

Jaiddon se celý roztřásl a musel zápolit s náhlým záchvatem nevolnosti. Jeho předkové bývali kdysi utvořeni z hmoty stejně jako Trhači, avšak generace Tvarování je proměnily a vzdálily Skutečnosti. Byli ponecháni na širém moři jako vyhnanci, a tak hledali hluboko v tajemstvích mysli i v matoucích zákonitostech čarodějnictví, než jejich spojením rozvinuli velké umění Tvarování. Circadie byla vyzdvižena nad hladinu spojeným úsilím generaci. Jeden kruh moci za druhým, všechny navzájem spojeny a propleteny s ostatními, držely její suchou půdu nad vlnami přílivu a odlivu. Z tohoto rámce Tvarovači Circadie vydělili skrovné příděly dřeva, kovů a kamene a přinutili je sloužit potřebám mnohých.

Řád a Tvar, který byl Jaiddonem, by Trhači neviděli, ani kdyby se probudili. Stejně tak i tráva, stromy a půda, to vše pro jejich smysly neexistovalo.

Jaiddon se probíral nánosy svého zoufalství a uvažoval, co by měl udělat dál. Cokoli, jen když tím zastaví strašlivý postup Trhačů. Znal nazpaměť každý úryvek starobylých balad, které popisovaly minulá setkání s bytostmi jejich rasy, jenomže znalosti tohoto druhu teď k ničemu nebyly. Mistr Tvarovač mu jasně řekl, ať na své předchůdce raději nebere žádný ohled. Jaiddon si přitiskl zpocené dlaně ke spánkům; kdyby se Circadie s lidmi, kteří na ní žijí, dala zviditelnit očím Trhačů, možná by tím jejich nevíra mohla zeslábnout, a s ní by zesláblo i jejich ničivé působení na Řád.

Kdyby však jednoduše naplnil mocí tvary, které je obklopovaly, bylo by to nejspíš k ničemu. V minulosti se o to už pokusili jiní a neuspěli. Jaiddon se proto rozhodl vepsat Řád přímo do myslí Trhačů; nebylo přece pochyb, že dokonce i logika Skutečnosti by měla uznat a přijmout zákony Soudržnosti a připustit existenci Circadie.

Jaiddon se zhluboka nadechl a vůbec si přitom nepovšiml trnité větvičky, která se mu zachytila o rukáv. Hmota se nikdy nevzdává své Skutečnosti tak snadno, a každý z Trhačů byl žijící a uvědomělou bytostí, která se samozřejmě bránila proti zásahům zvenčí. Jaiddon se připravil k souboji, zavřel oči a sáhl po myšlenkách Trhače, jenž ležel k němu nejblíže. Kdyby byl býval jeho výcvik dokončen, poznal by, že Řád Soudržnosti představuje pro mysl, kterou se tady snažil tvarovat, rámec šílenství. On však teprve nedávno vstoupil do řad noviců, a tak se jí ve své nevědomosti dotkl.

Spojení mu otevřelo slepou propast nerozumu. Jaiddon se námahou celý zpotil, jak se ze všech sil snažil odolávat Skutečnosti, jejíž přirozenost přikazovala Tvaru, aby se rozpustil a beztvarý odplynul do Prázdnoty. Zdálo se, že samotný Řád jeho bytí bude pod tíhou Trhačovy mysli rozdrcen na prach. Ve chvíli, kdy se už tkaninou jeho těla začal šířit první záchvěv rozpouštění, Jaiddon hlasitě vykřikl. Tak tohle se tedy přihodilo jeho Mistrovi! Panika vtrhla bouřlivě do mezer v jeho bytí a zkroutila jeho rozum do jediného pevně utaženého uzlu hrůzy. Nakonec se však Jaiddon Trhači vyrval.

Byl promáčen potem, třásl se a zdálo se mu, jako by se zvuk jeho výkřiku odrážel ozvěnou přímo od chvějících se hvězd. Naprosté selhání jeho snažení jím hluboce otřáslo, ale rozhodl se neztrácet čas rozvažováním nad podstatou toho, proti čemu tu stál. Raději se bez dlouhého váhání, a také bez rozmyslu, pustil do dalšího pokusu. Tentokrát utvaroval samotný strach v podpůrnou baštu.

Trhač pod jeho dotykem ucukl. Zazmítal sebou a tiše zaúpěl, zatímco Jaiddon začal na pozadí jeho myšlenek vepisovat prvotní osu Řádu. Když se pustil do druhotné osy, Trhačovy protesty začaly být hlasitější. Jaiddon si olízl rty a pocítil slanou chuť svého potu. Věděl, že jestli nyní udělá chybu, zaplatí za to životem. S bezohledným odhodláním však ohýbal mysl, která stála proti němu, a brzy spojil první ze sedmi kruhů moci.

Trhač vyskočil prudce na nohy a zaječel. Jeho společníci se okamžitě probudili a síla jejich probuzených myšlenek Jaiddona srazila k zemi.

„Dobrý Ježíši, Alaricu, co tě sužuje?“ řekl jeden z Trhačů ostře.

Alaric pohodil hlavou a roztřásl se. „Měl jsem sen. Matko boží, zdálo se mi, že vidím trávu a stromy, zemi.“

„Začínáš přicházet o rozum, člověče,“ pravil jeho společník. „Není tu nic než širý oceán a tenhle hloupý člun, který vlny ještě pořád nesou.“ Zatnul ruku v pěst a Circadie se vyděšeně roztřásla. Keře, půda a blízký balvan, to vše se náhle roztřepilo jako příliš dlouho používaná látka a zmizelo do prázdna.

Jaiddon se pozvedl alespoň na kolena, oněmělý a zcela neschopný zformulovat jedinou myšlenku. Kolem něho se vzdouvala temnota a rozkvétala na všem, čeho se Trhači dotkli. Uvědomoval si, že selhal, ale přestože byl úsilím, které právě vynaložil, strašlivě vyčerpán, měl stále ještě na paměti, že je třeba vzdálit se z dosahu drtivé přítomnosti Trhačů a vymyslet něco jiného. Pomalu tedy povstal.

Jeho pohyb však přiměl Alarica, aby se s očima hrůzou rozšířenýma prudce otočil. Nedokonalý Řád v jeho mysli mu umožňoval částečně spatřit Tvar, který ho obklopoval, takže chraptivým hlasem vykřikl: „Všemohoucí Bože, tamhle je duch!“

„Alaricu, ty blázne! Ještě nakonec přepadneš do vody!“ Společník ho chytil za rameno a strhl zpátky; potom se pozorně zadíval na místo, kde stál Jaiddon. „Není tam žádný duch, člověče. Nic než žraloci a slaná voda.“

Nevíra zasáhla Circadii jako drtivá příbojová vlna. Tvar se pod jejím nárazem roztříštil v úlomky a země se i s životem, který na ní nacházel útočiště, kousek po kousku hroutila do zívajícího temna Prázdnoty. Jaiddon vykřikl, protože se mu půda rozpadla přímo pod nohama. Všemi schopnostmi, které byl s to ovládat, se pustil do boje o udržení svého bytí v celku proti dorážejícímu příboji zkázy. Uvolněné oblázky a půda mu, podobny střípkům marných nadějí, zlehka proklouzávaly mezi prsty a on se jenom bezmocně potácel mezi troskami a každým okamžikem se blížil k neklidnému oceánu pod sebou.

Jeho pád zastavilo až neústupné modré světlo; působením Trhačů tam byla odhalena tabulka samotného Řádu. Zkroutila se jako kus vosku, jehož se dotkl plamen, avšak přesto se pod tlakem jejich nevíry nerozpadla. Jaiddon hmatal kolem sebe po čemkoli, čeho by se na rozervané zemi dalo zachytit, a nakonec se mu přece jen podařilo narovnat se. Byl oslněný a zmatený, a tak se stalo, že jakoukoli obezřetnost pustil z hlavy. Ve chvíli, kdy se jeho trup objevil nad úrovní země, Alaric znovu zaječel.

Ostatní Trhači měli už potíže udržet ho na místě. „To musí být ďáblovo dílo, jsem si jist,“ řekl jeden z nich. „Jasný případ posedlosti.“

Jaiddon se mezitím vyšplhal dostatečně vysoko, mimo dosah děsivé propasti. Slovo „ďábel“ pro něho nemělo žádný význam, a tak jen nechápavým pohledem sledoval Trhače, který poklekl nad Alaricem a promlouval k němu.

„Kriste, spasiž nás,“ řekl. „Nikdy bych nečekal, že jednou budu muset vymítat zlého ducha v otevřeném člunu, abych tam zachránil lidskou duši.“

Potom následovalo několik dalších, zrovna tak podivných slov a po nich tichý zpěv, který byl navíc ještě v jakémsi neznámém jazyce. Jeho důsledky však přišly okamžitě a byly zcela ničivé: působením nesrozumitelné melodie byl Řád na místě rozdrcen.

Polovina blízkého kopce vybuchla a bez jakéhokoli zvuku přestala existovat. Jaiddon vykřikl, jenže to už se Prázdnota vzedmula, aby ho pohltila. Připadal si lehký, nehmotný jako popel. Silný mořský vítr foukal puklinami, které vytvořil podivný rituál Trhačů, a Jaiddon, polapen v temném větrném víru, náhle ze všech sil zatoužil po tom, aby nevíra, která ho měla zničit, získala alespoň Tvar. Tvaru bylo možné postavit se do cesty; jakmile Jaiddona napadla tato myšlenka, pochopil i mnohé další.

Ostatní si z něho odjakživa dělali legraci, že je jenom snílek, neschopný zvládnout svou vlastní představivost. Co když teď poruší veškerou tradici, vzdá se kontroly a spojí výsledek se svým celoživotním tvarovačským výcvikem? Jaiddon zaklel a pak se rozesmál. Zastavil se na pokraji zničení a popustil otěže své divoké představivosti. Zmocnila se temnoty, která už na něho dorážela, a oděla ji v obrazy. Přestože odrážely jen neústupnou noční můru, Jaiddon je uspořádal a dal jim Tvar.

Circadie se na jeho příkaz rozpustila a proměnila. Rostliny, půda a ratolesti odrážely jen tkaninu jeho představ. Tak rychle, jak se může rozvíjet pouze myšlenka, Jaiddon zjistil, že stojí na neznámém místě a všude okolo se povalují cáry rudé mlhy. Půda se mu pod nohama proměnila v popel poházený utvarovanými symboly nevíry Trhačů, každičkou touhou, nadějí a motivací, na nichž byla jejich nevíra postavena.

Jaiddon obezřetně vykročil mezi všemi těmi blýskajícími se drahokamy, vykládanými kalichy a kostmi šedými jako prach, které přitom nebyly ničím jiným než jeho přetvařováním mrtvých smyslů tří Trhačů. Většině symbolů, které tu právě utvaroval, nijak nerozuměl, jenže rozhodně neměl čas na to, hlouběji se jimi zabývat. Jaiddon musel ještě krátkou chvíli posečkat, než uviděl formu, která mu přišla usilovat o život.

Zjevili se jako tři démoni, divocí a nemyslící, jako nevěřící mysli, které představovali. Vyhladovělí, nazí, s hlavami pokrytými chomáčky vybělených vlasů postupovali stínovou mlhou obrazů, v očích vášeň jako plamen svíčky. Podobni plazům ochutnávali rozeklanými jazyky vzduch. Jakmile je Jaiddon zahlédl, zalomcovala jím opravdová hrůza. Avšak jejich Tvar byl alespoň srozumitelný. Teď už se jim mohl postavit.

Jaiddon se sehnul, nabral do dlaně prach a zmocnil se ho svou vůlí. Jeho forma se pod Jaiddonovým dotykem zhroutila – prach zkapalněl a Jaiddon mohl dát jeho Tvaru nový řád podle své vůle. To, co ještě před malou chvílí vypadalo jako popel, znenadání získalo podobu dlouhého meče. Jaiddon ho na okamžik potěžkal v ruce, aby zjistil, zda je vyvážený, a potom mu neochvějně vtiskl řád ušlechtilé oceli.

Zbraň, kterou třímal, se rozehřála a její hrubý povrch postupně získával skelně modravý odstín, jako by právě vyšla ze zbrojařské dílny. Jaiddon se netrpělivostí celý roztřásl – změna mu trvala příliš dlouho. Démoni si uvědomili jeho přítomnost a se syčením připomínajícím čajník na něho dva z nich zaútočili. Uspořádání jeho meče nebylo ještě úplně hotové, ale Jaiddon neměl na vybranou. Pozvedl ostří, aby čelil útočníkům.

Démona, jenž se mu první vrhl po hrdle, dokázal probodnout. Démon zařval a divoce sebou zazmítal, takže jen zpola dokončený meč praskl kousek nad rukojetí. Druhého z démonů musel Jaiddon odrazit jenom předloktím – útočníkovy zuby a nehty se mu jako nože zaryly nejprve do pláště a potom i do masa.

Jaiddon nepřítele vší silou nakopl kolenem, aby se uvolnil, a potom se mu podařilo odrazit ho ještě o několik kroků nazpět rozeklaným zbytkem svého meče. Démon ustoupil o krok stranou a odplivl si, zatímco jeho probodený druh se stále svíjel na zemi v nebezpečné blízkosti Jaiddonových kotníků. Třetí démon se krčil o kus dál a sledoval vše svýma zlověstně žlutýma očima.

„Trhači!“ Jaiddon vyslovil to slovo nahlas a jazyk mu přitom zachvátila hrůza.

Démon se bleskurychle vyhnul oceli, znovu zaútočil, sekl po Jaiddonovi a obratně uhnul protiútoku. Na Jaiddonově paži se po jeho výpadu objevily tenké a dlouhé škrábance a jeho roztržená hedvábná košile nasákla krví. Jaiddonovi se strachem stáhlo hrdlo, takže měl potíže s každým dalším nádechem. Několikrát se otočil, naznačil výpad a podařilo se mu tak přežít další dva útoky; v očích ho pálil pot. Druhý z démonů zůstával nezraněn, zatímco třetí stále jen postával o kus dál. Jaiddon dobře věděl, že ve chvíli, kdy se i ten třetí vrhne do boje, bude jeho osud zpečetěn.

Jaiddon pozvedl druhou ruku a utvaroval v zářící linky tu část Řádu, která pečetila jeho konečnou Soudržnost. Démon jen rozzuřeně zasyčel a vyrazil proti Jaiddonovi. Utvarovaný Řád se zlomil s tak prudkým zábleskem, až Jaiddona zabolely oči. Stvoření neustávalo v útoku a on už cítil na kůži jeho horký dech. Jeho tesáky mu drtily rameno a obrovské drápy se mu zaryly do boku a do zad. Jaiddon se ještě pokusil odrazit démona holýma rukama, ale k ničemu to nebylo. Zatočila se mu hlava; zbývalo už jenom několik vteřin, než všechno bude nadobro ztraceno. Jaiddonovu mysl naplňovala jen blížící se temnota, která se kolem něho uzavírala, hustá jako voda, a chystala se ho v sobě utopit. Jaiddon vložil všechny své zbývající síly do jediného, posledního pokusu tvarovat.

* * *

Probudil se a křečovitě zalapal po dechu. Vlasy i oblečení měl prosáklé vodou a krví. Nešetrně jím třásl pár mozolnatých rukou.

„U smrti smrťoucí, ten vypadá, že ho žraloci museli pořádně prohnat,“ řekl jakýsi hlas nad ním.

Jaiddon otevřel oči a překvapeně zamrkal. Ležel ve člunu a nad ním se skláněli dva cizinci s tvářemi ozdobenými plnovousy, vychrtlí a spálení sluncem, až se jim loupala kůže. Zazmítal sebou, zaklonil hlavu a pokusil se pohlédnout přes bok lodi.

„Jen pomalu, mládenče,“ řekl muž nad ním. Prsty ruky, kterou svíral Jaiddonovo rameno, se sevřely a závrať se vrátila. „Nechybělo mnoho a byl by ses utopil. Raději bys měl zůstat chvíli ležet, než zase popadneš dech.“

Jaiddon zavřel oči a bojoval se zoufalstvím. Upadl do rukou Trhačů – jak to, že tedy není mrtev? A kde je Circadie?

„Nechte mne být,“ řekl tiše, jakmile byl schopen promluvit. Ruce ho pustily.

Jaiddon se posadil a zakrvácenými prsty se chytil za bok lodi. Tělo ho pálilo, jako by je měl v jednom ohni; vždyť byl také na mnoha místech zakrvácený. Jakmile se zahleděl na moře okolo, na zrak mu zaútočily hned tři různé obrazy. Díval-li se s vnímavostí Tvarovače, objevily se kopce Circadie, rozbité a rozdrcené, kdekoli myšlenky Trhačů porušily jejich formu. Rád Soudržnosti zářil v mezerách – jasně modrý všude tam, kde ještě zůstal v celku, avšak černý a rozervaný na místech, kterými se už prodrali Trhači. A přes to všechno se pohybovala dorážející ramena oceánu, bledá a nehmotná jako nějaký bloudící duch. Roztahovala se nekonečnými řadami vln od obzoru k obzoru.

Jaiddon se zhroutil zpátky na dno člunu a cítil se k smrti zesláblý. Všechno bylo jasné: v posledním okamžiku před tím, než ztratil vědomí, se pokusil utvarovat sebe sama jako formu mimo Prázdnotu. Měl zemřít, ale místo toho byl svým činem ve chvíli smrti proměněn v něco tak blízkého Skutečnosti, že ho Trhači dokázali vnímat. Až vyjde slunce, bude jeho tělo dokonce i vrhat stín, tak jako veškerá Hmota.

Jaiddon se odvážil pohlédnout na Trhače. Dva z nich na něj zírali pohledy, v nichž bylo jasně patrné utrpení a námaha, kterou v poslední době zažili. Třetí z nich ležel podivně zkroucený na zádi. Jaiddon v něm poznal Trhače, jemuž se pokoušel vtisknout zlomek Rádu. Upamatoval se také na to, že jeden z démonů, kteří na něho zaútočili, padl pod jeho mečem. Jaiddon se zhluboka nadechl a s potížemi promluvil.

„Co se stalo Alaricovi?“

Trhači vyskočili na nohy a jeden z nich udělal v hrůze několik kroků nazpět.

„Je mrtev,“ pronesl mohutnější z těch dvou. „Probudil se a byl úplně nepříčetný, a potom umřel. Šílenství ho připravilo o život, ale jak to, že znáš jeho jméno?“

Ale druhý z Trhačů už v té chvíli vyrazil zpět proti němu a vykřikl: „Zná ho, poněvadž ho poslal satan! Copak se nám tu nezjevil právě v okamžiku, kdy jsme z Alaricova těla vymítali zlého ducha?“ V obviňujícím gestu ukázal na Jaiddona. „Přicházíš z pekla a tvým cílem je pokoušet nás, abychom odpadli od víry. Bůh nás potrestá i za to, že jsme tě vůbec vytahovali na palubu.“

Mohutný Trhač si uplivl. „K čertu, kaplane, proberte se! Copak tu cítíte nějakou síru?“ Rozesmál se, ale jeho smích zněl dosti nucené.

Jaiddon se těžce vyškrábal na sedátko na přídi. Točila se mu hlava, bylo mu moc špatně a cítil se strašně slabý, avšak bylo mu jasné, že Trhači nevěří jeho Skutečnosti. Mohli by mne kvůli tomu nedorozumění zabít, uvažoval rychle. Přestože o pekle nevěděl nic a rozhodně nikdy neslyšel ani o satanovi či o vymítání zlých duchů, pro Trhače to byly nepochybně mocné obrazy. Možná by mohl dát Tvar i jim, pokud z toho bude mít prospěch.

„Nepřicházím z pekla.“ Zvuk jeho hlasu oba muže překvapil. „Pomohl bych vám, nemáte-li však žádnou víru, nemohu pro vás udělat nic.“

„Kriste, smiluj se,“ řekl kaplan.

Jaiddon si ho už nevšímal. „Trpíte žízní a hladem.“ Oba muži na něho zírali neschopni slova. Jaiddon rychle pokračoval a doufal, že jejich zmatení potrvá dostatečně dlouho na to, aby mohlo oslabit nevíru v jejich srdcích. „Doneste mi nějakou nádobu. Dám vám jídlo a pití, které potřebujete. Potom mi dejte veslo a já vám utvaruji plachtu, do které budete moci chytit vítr a vrátit se k zemi, po níž toužíte.“

Větší z Trhačů se rozesmál. „Chystáš se tu činit zázraky, mládenče?“ Přesto se však začal probírat hromadou předmětů ve člunu a po chvíli našel vak na víno. „Máš všechnu mou víru, anebo spíš všechno, co z ní ještě zbývá.“

„Naplň vak mořskou vodou.“ Jaiddon pohlédl na kaplana. „A co ty? Máš víru?“

Kaplan polkl a nejistě se pokřižoval. „Modlím se čtyřikrát za den.“

„Tak se tedy modli.“ Jaiddon natáhl ruku a vzal si vak na víno, z kterého kapala voda. Jeho hrubá kůže mu bolestivě rozedřela poraněnou pleť, ale něco takového už ho teď nemohlo odradit. Každý kuchtík na Circadii věděl, jak odstranit sůl z vody, kterou si nanosil, aby měl v čem umývat hrnce. To byla ta nejjednodušší forma Tvarování, a Jaiddonovi splnění takového úkolu nemohlo zabrat více než několik vteřin. Napodobil pak ještě nad vakem na víno kaplanovo gesto, aby to lépe vypadalo, a potom nabídl vodu oběma Trhačům. „Pijte. Máte-li víru, budete osvěženi.“

Větší z Trhačů vytáhl zátku a jeho obličej, z něhož mu visely kusy kůže, přitom neměl žádný výraz. Pozvedl vak ke rtům, naplnil si ústa a pak chtivě polkl. Když uhasil alespoň nejhorší žízeň, poklekl před Jaiddonem v užaslém a uctivém tichu, zatímco kaplan také pil, kolik jen mohl…

* * *

Až dodnes se po krčmách přístavní čtvrti vypráví příběh o tom, jak jeden kaplan spolu s námořníkem přežili ztroskotání lodě Svatá Helena jenom díky tomu, že ze žralocích čelistí zachránili svatého muže. Ten se jim pak odvděčil tím, že zázračně proměnil mořskou vodu v sýr, chléb a víno. Existovali dokonce i svědci, kteří viděli, jak ti dva dorazili do přístavu a vítr se jim opíral do plachty připevněné k držadlu vesla. Svatý muž však s nimi nebyl. Říkalo se, že oba muže opustil a po hladině moře odešel pryč.

Někde za obzorem na ostrově Circadii se dodnes zpívá balada o Jaiddonovi. Vypráví o mladém novici, který na sebe vzal roucho v barvách Mistra, aby bránil Řád Soudržnosti před Trhači, a o tom, jak dosáhl, co si předsevzal, a vrátil se vysílený a zakrvácený zpět. Od doby Zakladatelů byl jediným Tvarovačem, který vrhal stín.

Bez milosti

Zásah laserového děla prorazil bez nejmenších problémů deflekční štíty Kildare a v jediném okamžiku zářivé exploze proměnil výškové trysky na zádi lodi ve shluk atomů. Následný výbuch zbytku plynného paliva vyvrhl do prostoru mračno trosek a pootočil celou lodí prudce do strany. Poničené pohonné systémy už takový náraz nedokázaly vyrovnat.

Komandér Jensen na můstku zrovna vstával a chystal se spojit s velitelstvím Flotily, když vtom jím nečekaný náraz mrštil na stranu, takže se zastavil až o komunikační monitor. Střet byl tak prudký, že se jeho následky neomezily jen na nějakou tu odřeninu; Jensen pocítil ostrou bodavou bolest, kterou mohlo mít na svědomí jedině několik zlomených žeber. Jako důstojník pověřený velením na palubě kosmické lodi Kildare se však v téhle chvíli nemohl zabývat vlastními neblahými pocity a nemohl ani naslouchat pilotovi, který seděl u kormidla a svým protivně vysokým hlasem střídavě klel a nadával. Místo toho bylo zapotřebí bojovat se závratí, která se ho zmocnila a několik okamžiků mu bránila rozumně uvažovat. Nakonec se dal dohromady alespoň do té míry, aby se mohl znovu ujmout velení.

„Nahlaste škody,“ vyhrkl těžce a snažil se zhluboka nadechnout, protože mu předtím náraz vyrazil dech; žádného delšího projevu prozatím nebyl schopen.

Na druhém konci úzké uličky mezi mohutnými přístrojovými panely seděl praporčík, stále ještě připoutaný bezpečnostními pásy ke křeslu. Jakmile překonal první šok, vyhrkl snaživě: „Ztratili jsme záďové výškové trysky, pane, ty na straně u nákladového prostoru. Přišli jsme také o záďové senzory. Čistý zásah, ale řekl bych, že trup lodi je netknutý. Nakolik zůstal stabilní, to zjistíme, až přijde hlášení lodního inženýra.“

Tím se vysvětlovalo, proč se Jensenovi pořád tak zběsile točí hlava – spíše než bolestí to bylo následkem setrvačnosti. Kildare byla nárazem odmrštěna stranou a její vyrovnávací jednotky si s tím pořád ještě nedokázaly poradit, protože celá čtvrtina systémů byla teď mimo provoz. Jensenovi se dosud nepřestalo co chvíli zatmívat před očima a navíc měl potíže s orientací, ale nakonec se mu podařilo získat jistotu, kterým směrem ubíhá podlaha, a několik vteřin nato už vyčerpaně sklesl do velitelského křesla. „Zjistěte mi, jestli je stabilní,“ vyštěkl, aniž se obtěžoval upřesnit, že má na mysli trup lodi. Potom už se zasmušile zadíval na druhou stranu řídicí místnosti, zužující se dopředu ve tvaru písmene V; pilot sedící u řízení ještě pořád klel jako pohan. „Chyťte tuhle kocábku zase pořádně pod krkem, a ať vám to netrvá příliš dlouho.“

Pilot, plavovlasý syn kohosi, jehož otec byl v admiralitě dost velké zvíře, nebyl ani zdaleka tak dobrý, jak to do světa vytrubovala jeho výkonnostní třída, vyšitá na naškrobeném rukávu služebního overalu. Byl sice chorobně svědomitý a pořádný, ale ruce měl pomalé a rozhodně se o nich nedalo říct, že by se nikdy nemýlily. Teď zacloumaly s řízením a viditelně se přitom třásly, zatímco se pilot snažil dostat loď pod kontrolu.

Jensenovi zkroutil krk další poryv setrvačnosti, který ho popudil ještě více než ten první, protože byl na rozdíl od něho docela zbytečný. Velitel tedy zavřel oči a snažil se ovládat. Pilot, kterého mu přidělili předtím, byl sice příšerné nemehlo zevnějškem, ale létat uměl, u všech rohatých, to tedy ano. Kildare se pootočila, poskočila, trhla sebou a potom se konečně uklidnila. Střemhlavý pád skončil.

Tou dobou se už mladý praporčík vzpamatoval z prožitého napětí natolik, že začínal být zvědavý. Vyslovil tedy otázku, která visela ve vzduchu, jako první: „Zatraceně, veliteli, kdo by na nás zrovna tady mohl střílet?“

Jensen jeho slova ignoroval, dokud si nevyžádal několik informací od jediného schopného službukonajícího důstojníka, kterého měl k dispozici. Tím byla ostražitá žena středního věku jménem Beckettová, stvoření, které se podle všeho narodilo bez jakýchkoli mateřských instinktů. „Posádky zbraňových systémů nedotčeny, pane, a lodní inženýr hlásí, že pohonné systémy vydržely a pro nejbližší budoucnost by měly být v pořádku,“ odpověděla svým nakřáplým barytonem. Vlasy barvy písku nosila stažené dozadu, aby jí nepadaly do očí, a to jen zdůrazňovalo její hustá obočí a hranaté přední zuby nadměrné velikosti. Nepřitažlivé vzezření muselo Beckettové omezovat společenské uplatnění, ale pokud trpěla nějakými komplexy, vybíjela si je v práci. Stačila už potvrdit i další kontrolní procedury, které mezitím provedl lodní inženýr. „Dak teď ještě testuje cívkový regulátor, jestli by fungoval i v případě signálního přetížení, ale říká, že by to prozatím mělo být bez potíží.“

Zásah laserové zbraně nám způsobil všehovšudy pořádný škrábanec, říkal si Jensen; na druhé straně se dalo usuzovat, že došlo-li k proražení deflekčních štítů, musela být útočící zbraň mnohem silnější, než jaká by se dala očekávat na palubě kterékoliv malé vesmírné lodi. Komandem Jensenovi v kritické situaci dodávala odvahu alespoň skutečnost, že hlavní pohonné systémy jeho lodě zůstávaly podle všeho nedotčeny, a tak jenom dál podmračeně zíral na vroubkovanou podlahu paluby, na jejímž druhém konci seděl vykulený praporčík, který kladl mimořádně nevhodné otázky. Ten kluk složil závěrečné zkoušky na Akademii tak nedávno, že na můstku dokonce ještě nosil čepici? V upřímném soustředění se hrbil nad svým ovládacím panelem; praporčíček měl světlou, avšak přitom zdravě vyhlížející pleť, i když tu a tam ho trápilo akné a uši mu trčely zpod chomáčů nepoddajných, stříbřitě blonďatých vlasů. Teď zrovna hypnotizované zíral na obraz vznášejícího se mračna trosek, který mu zprostředkoval hlavní analogový monitor.

„Mám takový pocit, že jsem vám nařídil, abyste zkontroloval stav trupu,“ vyštěkl na něho Jensen, který trpěl mnohem více, než se dalo vysvětlit jenom bolestí přeražených žeber. Nějakou chvíli odolával nutkání vytáhnout kapesník, aby si osušil zpocené čelo, avšak potom začal raději hloubat nad tím, jak asi bude znít odpověď na praporčíkovu otázku. Loď, jíž velel, byla ve skutečnosti přestavěná jachta, hračka nějakého boháče, v rychlosti předělaná tak, aby vyhovovala službě ve Flotile. Vzhledem k nebezpečí, které poslední dobou hrozilo ze strany Syndikátu, bylo podobných plavidel více. Co se zbraňových systémů na palubě týkalo, byly nepochybně zamýšleny spíše jako příslušenství průzkumné lodi než ke skutečné obraně. S ohledem na nevyzkoušenou posádku, které velel teprve nedávno povýšený vyšší důstojník, určil admirál Duane Kildare ke službě v sektoru, kde byla pravděpodobnost bojových operací tak nízká, jak jen to bylo možné. Tak jak se tedy mohla stát Kildare terčem útoku? A kdo na ni vlastně zaútočil? Vždyť to byla jenom obyčejná hlídková loď, vyslaná kvůli rutinnímu pozorování pro případ, že by se ofenzíva nepřítele, která se momentálně rozvíjela v prostoru Centrálního systému, ukázala být léčkou.

„Beckettová,“ řekl Jensen opožděně, „pusťte se okamžitě do skenování nejbližšího okolí.“

Komunikační důstojnice beze slova přikývla a její obličej jakoby z hrubě vydělané kůže přitom neměl žádný výraz; jen oči se jí kovově leskly, protože se v nich odráželo světlo celé plejády kontrolních světélek na ovládacím panelu, nad kterým se skláněla. Rozhodně neměla v úmyslu informovat svého nadřízeného, že už se hodnou chvíli snaží právě tento úkol splnit, jenže bez záďových senzorů, o něž je útok připravil, je pro ni polovina analogového pole tak jako tak neviditelná.

* * *

Na můstku Marity, která by se podle vzezření dala odhadnout na poměrně často používané obchodnické plavidlo, i když ve skutečnosti to byla loď pašerácká, se zrovna muž medvědí postavy s neomalenými rysy drbal v houštině chlupů, kterými byla porostlá jeho hruď, vězící ve zpola rozepnutém overalu. Řídicí paluba jeho plavidla byla k prasknutí přecpaná nejrůznějšími přístrojovými panely, takže se tam člověk jeho postavy nemohl ani pořádně protáhnout. Nezdálo se však, že by si z toho kapitán lodi dělal nějak zvlášť hlavu – místo toho stočil pohled svých klamně lenošivých očí k lodnímu důstojníkovi, který se činil u monitoru za ním. „Už nás našli?“

Lodní důstojník na Marity jménem Gibsen – štíhlý muž s elegancí starobylého rapíru – zavrtěl hlavou a nepatrně pozvedl obočí. Ze všech stran ho obklopovala záviděníhodná sbírka elektronických přístrojů, jejichž použití zákon výslovně zakazoval, a soudě podle kontrolních světélek, byly některé z nich vyrobeny jinými rasami. „Ne,“ odvětil krátce, „a u kormidla tam mají kluka, co toho ví o létání jako moje prababička.“

Na řídicí palubě Marity panovalo poloviční příšeří; MacKenzie James neřekl jediné slovo. Přestože mu bylo teprve nějakých pětatřicet, pomalu už začínal šedivět, což podivně kontrastovalo s jeho mohutnými svaly, jimiž připomínal ze všeho nejvíc divoké zvíře, což platilo i ve chvílích, kdy se – jako právě nyní – nehýbal. Avšak koutek jeho úst, který se pozvedl do lehkého úšklebku, vyjadřoval, co si myslí, lépe, než by to dokázala slova. Zjizvené ruce přestaly škrábat zarostlou hruď a kapitán se jal chraptivým basem udílet další pokyny. Spotřeboval na to tak málo slov, že to vypadalo, jako by už se svými protivníky ztrácel trpělivost. „Opatrnost stranou. Ukážeme se.“

A jako by ztrapňování téměř každého plavidla Flotily, se kterým se kdy setkal, nebylo něčím zcela nepochybně neopatrným, Gibsen hmátl svými štíhlými prsty mezi ovladače a zajeden z nich zlehka zatahal.

Marity se přesunula do nového postavení.

* * *

V důsledku toho chudáka Beckettovou, která se ještě pořád skláněla nad monitorem nastaveným na maximální rozlišovací schopnost, udeřil bez jakéhokoli předchozího varování do očí detail bočních stabilizátorů a vnějších vzpěr, které se objevily na místě, kde přístroje ještě vteřinku předtím ukazovaly jenom prázdný prostor. To, co se stalo, bylo dokonale nemožné. Beckettová nějakou dobu nebyla vůbec schopna uvěřit vlastním očím, pak zaječela vyděšenou kletbu a nakonec prudce odskočila od monitoru, ještě než ji napadlo alespoň snížit zvětšení. „K čertu se vším a hrom aby do toho bacil!“ zopakovala důrazně, a v tom okamžiku odpovídal její hlas jejímu pohlaví více než kdy v minulosti. „Nějaká zatracená obchodnická kocábka si z nás tady dělá dobrý den!“

„Cože?!“ Jensen ze svého velitelského křesla nejdřív skoro vyskočil, jenže nakonec klesl zpátky s bolestivým zaúpěním. Na můstku stálo několik skříní z naleštěného kovu na různé elektronické přístroje, a každá z nich teď odrážela obraz jeho nelíčeného zděšení. Jensena to znechutilo, ale přesto cítil, jak mu srdce najednou sevřela ledová ruka. Jedinou „obchodnickou kocábkou“, jejíž přítomnost na místě nepříliš vzdáleném od významné bitvy proti silám Syndikátu si dokázal představit, byla Marity, loď, jíž velel pašerák a zločinec MacKenzie James. „Přečtěte mi registrační číslo,“ vyštěkl Jensen, jenž pro tu chvíli bezmála zapomněl na žebra. „Jestli žádné nemá, nadiktujte mi specifikace toho plavidla.“

Beckettová mu odříkala informace, o které ji žádal, tentokrát už zase svým obvyklým bezpohlavním hlasem.

„Marity,“ potvrdil Jensen, a v jeho hlase se ozval rezavý tón, jaký jeho posádka až do té doby neznala.

* * *

Na spoře osvětleném velitelském můstku Marity pozvedl o chvíli nato lodní důstojník Gibsen zlověstný pohled oříškových očí ke svému kapitánovi. „Mácu, ti na druhé straně dnes ráno zřejmě nebudou mít příliš sportovního ducha. Plazmový kanón na zádi se otáčí naším směrem.“

„No, to je mnohem lepší, než když nás předtím nemohli najít,“ poznamenal Mac James lakonicky. „Tak je nech, ať se ještě procvičí v pronásledování.“

Gibsenův úzký obličej se rozzářil zlomyslným úsměvem, ještě zdůrazněným červeným světlem, které mu do tváře vrhal monitor. „Mám je nějaký čas vodit za nos, rozumím dobře?“ Jeho nadšení ani zdaleka nepohaslo v příštích několika okamžicích, během nichž si jakoby jen tak nedbale pohrával s kontrolkami. Kdyby však jeho protějšek na palubě plavidla Flotily viděl, s jakou rychlostí provádí vše potřebné ke startu, vsadil by své mužství na to, že Gibsen je ve spojení s nečistými silami.

* * *

Beckettová zatím tvrdohlavě odmítala uvěřit, že by Marity mohla být něčím více než jenom žalostně opotřebovanou soukromou dopravní lodí. Hlasitě se s Jensenem hádala, dokud na obrazovkách neuviděla takový manévr, že kdyby Marity ve skutečnosti odpovídala zastaralým specifikacím obchodního plavidla, musel by se její trup okamžitě rozpadnout na kousky. Komunikační důstojnice se zarazila uprostřed věty, kterou odmítala veškeré Jensenovy argumenty, chvíli mlčela a až poté přitáhla svou mohutnou čelist znovu nahoru. Bez jakéhokoliv výrazu odrecitovala vzorec, podle něhož se dal vypočítat vliv setrvačnosti na loď s takovým omezením manévrovací schopnosti, jaké by odpovídalo specifikacím, jež o sobě Marity uváděla. „Nacimprcampr,“ shrnula své výpočty důrazně. „Měli bychom teď sledovat, jak se trosky té lodě rozletují všemi směry.“

Jenom palčivá bolest, kterou mu působila přeražená žebra, zabránila Jensenovi v tom, aby se na Beckettovou vrhl a konečně tak dal průchod veškeré zuřivostí, která jím už hodnou chvíli cloumala. Místo toho jen nadiktoval pilotovi další rozkazy a v hlase mu přitom znělo mnohem větší sebeovládání, než jaké měl v úmyslu dávat najevo. „Pověste se jí na paty a nabijte cívky pro okamžitý přesun do nadsvětelné rychlosti. Jestli Marity půjde na přeskok, uděláme totéž, anebo si necháme cívkové kondenzátory vybuchnout přímo pod zadkem. Ale v každém případě se o to alespoň pokusíme.“

„Ke všem rohatým, veliteli, proč máme takhle riskovat?“ spustila znovu Beckettová. „Jednou nám tu přidělili stanoviště a, přes provokaci z jejich strany, nevidím jediný důvod, proč bychom je měli opustit.“

Jensen jen neklidně přešlápl z nohy na nohu a natočil se i s křeslem k Beckettové, která od něho seděla tak daleko, jak jen to v pusté, přísně funkční velicí kabině Kildare bylo možné. „Zpochybňujete snad můj přímý rozkaz?“ otázal se jí se zuřivostí, která směřovala výhradně dovnitř-jeho obličej v té chvíli neprozrazoval ani zlomeček pocitů, které jím zmítaly. Ledový pohled upřel přímo na svou podřízenou.

Hrubá pleť Beckettové se polila ruměncem. „Zpochybňuji nerozumné rozhodování.“ Komunikační důstojnice viditelně neztratila sebeovládání a svá slova ještě podtrhla pohybem mohutné ruky, kterým zapnula přepínač, zajišťující, že všechna její slova budou monitorována a zanesena do oficiálního lodního deníku Kildare.

Praporčík s dětským obličejem, sedící kousek od ní, sledoval divokou výměnu názorů s neskrývaným zájmem; kdyby se celá ta věc dostala až k vojenskému soudu, mohlo to, koneckonců, stát kariéru i jeho.

Jensen ledově klidným hlasem znovu promluvil ke svému pilotovi: „Proveďte rozkaz, Sarcheve. Pronásledujte Marity.“

O pár minut později, když plavidlo MacKenzieho Jamese skutečně přešlo do nadsvětelné rychlosti, udělala Kildare totéž.

* * *

„A máme je pěkně na háčku,“ zabručel Gibsen, jakmile pominul okamžik podivné dezorientace lidského smyslu pro plynutí času a temnota nadsvětelné rychlosti se jako přikrývka snesla na oba analogové monitory Marity. „Ten kluk, co velí tamhleté lodi, spolknul návnadu i s navijákem.“

MacKenzie James natažený ve vedlejším křesle, jež v minulosti utrpělo několik šrámů, jimiž – navzdory neumělým pokusům zalátat nějak vzniklé díry – nezadržitelně vyhřezávala vycpávka, k němu otočil svůj neomalený obličej ozářený červeným světlem, jež vydávala mohutná sestava palubních přístrojů. Úsměv na Mac Jamesových rtech připomínal výraz nasyceného masožravce. Protáhl si prsty poznamenané jizvami po cívkách pohybem, který vyvolával dojem, že už ho provádí od nepaměti, a zamumlal: „Když si vzpomeneš, jak jsme mu vypálili rybník u stanice na Kalichu a jak neslavně tehdy skončila jeho velkolepá léčka, snad sis nemyslel, že nás jen tak nechá jít si po svých?“

Gibsen se teď ve svém pilotním křesle pohodlně zaklonil a v očích schovaných pod dlouhými řasami měl zamyšlený výraz. Čím víc si člověk pohrává s něčí posedlostí, říkal si, tím větší nebezpečí pro něho ten druhý může představovat; nahlas však neřekl ani slovo. Co z toho plynulo, nebylo třeba zdůrazňovat: Nenávist, již Jensen pociťoval k MacKenziemu Jamesovi, už dávno překročila hranice příčetnosti.

* * *

Na řídicím můstku Kildare se komunikační důstojnice Beckettová právě uhodila pěstí zuřivě do stehna. „Vy jste naprostý blázen, člověče. Nakonec nás tady všechny dostanete do maléru, zatraceně!“

Komandér Jensen na její výbuch nijak nezareagoval, jen několikrát zamrkal. „Ještě jednou zpochybníte mou autoritu a na místě vás degraduji.“

Naprostá nepřítomnost jakýchkoli emocí v Jensenově obličeji nakonec Beckettovou přiměla ustoupit. Obklopovalo ji napjaté ticho, jež se žádný ze zbylých dvou členů posádky, kteří byli na můstku s ní, neodvažoval ničím přerušit. Sklopila tedy zrak a předstírala, že je právě nezbytně potřeba zkontrolovat několik přístrojů na ovládacím pultu před ni. V příštím okamžiku se naprosto nečekaně rozezněl zvonek, oznamující přechod z nadsvětelné rychlosti do normálního prostoru.

„Tak to jsme si moc neskočili,“ zamumlal pilot Kildare sám pro sebe, ale v následující vteřině měl už každý na řídicí palubě plné ruce práce.

Lodní inženýr ohlásil selhání energie v hlavním pohonném systému. „Praskla cívka,“ pravil stručně. „Selhání pod vysokým napětím, to se dopředu nedalo odhadnout. K nadsvětelné rychlosti se hned tak nevrátíme, přinejmenším dokud celý systém neodstavíme a nenecháme ho vychladnout, než se pustíme do záplatování.“

Ve stejném okamžiku, kdy se Jensen zhluboka nadechl a chystal se nějak vyjádřit své znechucení, ohlásila Beckettová ještě horší zprávu: následkem střemhlavého pronásledování Marity se teď ocitli nedaleko předvoje blížící se válečné flotily.

„Identifikujte,“ vyštěkl v odpověď Jensen.

Vyjukaný praporčík udělal, co se mu řeklo, a hlasem až překvapivě klidným oznámil: „Syndikát, pane. Podle propočtů na cestě k Chálii.“ Byl by doplnil ještě několik významných údajů, jako například přesný počet bitevníků a jejich formace, ale Jensenův následující příkaz mu v dalších rozborech situace zabránil.

„Kde je Marity?“

„Pane?“ Tentokrát se už hlas vykulenému praporčíkovi zachvěl. Byl příliš naivní, nezkušený a vyděšený, než aby doopravdy zpochybňoval soudnost nadřízeného důstojníka, ale přesto dodal: „Měli bychom informovat velitelství Flotily, pane. Přítomnost pašeráka je teď ve srovnání s potřebou bránit Chálii až na druhém místě.“

„Přítomnost Mac Jamese tady naznačuje, že má co dělat s nepřítelem,“ odpověděl Jensen s trpělivostí, kterou ve skutečnosti nepociťoval. „A teď už mně co nejrychleji najděte Marity, protože jestli jste už zapomněl, co vás na Akademii naučili, odstavení cívek znamená, že jsme bez štítů. Sedíme si tu jako pecky a někde kousek od nás může být pašerák, kterého viditelně svrbí prst na spoušti. Tohle je teď na prvním místě.“

Beckettová uhodila pěstí téměř vzdorně do přístrojové desky před sebou. Analogová obrazovka na ni v odpověď zamrkala a potom se na ní ustálil obraz rezavých ocasních ploutví a již hodně vybledlá písmena registračního kódu, po všech těch dlouhých létech už téměř nečitelná. „Máme ji přímo před přídí,“ informovala svého nadřízeného se sardonickým úšklebkem. „Tak blízko, jako bychom s ní byli v posteli, a navíc přesně tam, kde má být, abychom ji nemohli ohrozit žádnou ze zbraní, které máme na palubě. Přitom jsou naše systémy výškové kontroly zmrzačené natolik, že nejsme schopni vůbec manévrovat. Tohle nebude smůla; řekla bych, že je to předem dobře připravená past.“

Za daných okolností rozhodně nebylo nutné zdůrazňovat, že se Kildare nachází v bezprostřední blízkosti postupující flotily, takže bude s největší pravděpodobností odhalena. Kildare byla sice jen přestavěným soukromým plavidlem, specifikace zbraňových systémů, které měla na palubě, však nemohly nikoho nechat na pochybách, že se jedná o kosmickou loď Flotily. Bylo jasné, že za několik vteřin, spíše než minut, se Kildare a její sedmičlenná posádka stanou ukázkovým terčem.

Jensen se sotva stačil zamyslet nad detaily prekérní situace, v které se nacházeli, když tu z komunikačního systému Kildare, chráněného speciální bezpečnostní sítí, která měla zabránit jakémukoli zásahu zvenčí, zazněl zvučný cizí hlas.

„Veliteli, řekl bych, že už v tuhle chvíli máte jen jedinou možnost, jak se odtud dostat se zdravou kůží,“ protáhl dotěrně a Jensenovi po celém těle okamžitě naskočila husí kůže. Poznal jeho přízvuk, ten chraplavý témbr by téměř jistě dokázal určit kdekoliv ve vesmíru. Takový hlas mohl patřit jen MacKenziemu Jamesovi. „Pokud nemáte zájem, aby vás hned první plazmatický výboj roztrhal na atomy,“ pokračoval pašerák, „doporučoval bych vám, abyste se mi i se svým plavidlem okamžitě a bezpodmínečně vzdal.“

Jensenovy žvýkací svaly se křečovitě zaťaly – pašerákova slova mu zazněla v uších jasně jako výstřel, podivně prodloužená v nepřirozeném prostředí velicí kabiny s šedivými, jednotvárnými stěnami, na kterých se odrážela pestrobarevná světla kontrolek, a v podivné hře světel a stínů i obličeje ostatních důstojníků, kteří na něho napjatě zírali. Ve tváři pilota byl idiotsky překvapený výraz, zatímco rozměrná dáseň Beckettové vyjadřovala spíš cynismus. Ale nejhorší z nich byl ten zelenáč, praporčík, jehož doširoka otevřené oči, plné neúspěšně potlačovaného strachu, neustále vyjadřovaly neochvějnou důvěru ve schopnost velícího důstojníka vycucat si v poslední chvíli z prstu nějaký zázrak.

Jensen cítil bolest přeražených žeber a k tomu hluboko v žaludku takovou nenávist, až se všecek roztřásl. Olízl si sinalé rty, ale když se nějakou chvíli neměl k odpovědi, ozval se znovu hlas MacKenzieho Jamese.

„Chlapče, raději by ses měl rozhodovat rychle.“

„K čertu s tebou,“ vyštěkl Jensen, přestože nebyl otevřen žádný komunikační kanál a Mac James ho nemohl slyšet.

Beckettová neříkala vůbec nic; praporčík vypadal, že se už co nevidět musí zhroutit, poněvadž úcta, v níž měl až doposud svého nadřízeného, se v tomto okamžiku vteřinu za vteřinou rozpadala v prach. Pilot Kildare byl tudíž jediný, kdo měl ještě dostatek duchapřítomnosti na to, aby promluvil. „Ten pašerák by taky mohl blufovat. Ani on sám přece nemá žádnou ochranu, a flotila Syndikátu tady bude každou chvíli.“

Což od něj nebyla jen politováníhodná naivita, nýbrž vyložená pitomost. Jensen zuřil, ale navenek na sobě pro jistotu nedával nic znát. MacKenzie James se přece nikdy nenechá jen tak zahnat do kouta; vždycky musí mít všechno až do posledních detailů naplánované. Tenhle pašerák prodává vojenská tajemství Flotily zatraceným špionům Syndikátu, uvažoval Jensen horečnatě, a vzhledem k tomu, že kdykoli dokáže naprosto spolehlivě dostat jakýkoli klasifikovaný materiál z vesmírného prostoru Aliance, není příliš pravděpodobné, že by teď na sebe nepřátelské bitevníky snášející se na Chálii chtěly předčasně upozorňovat jen kvůli tomu, aby zlikvidovaly takový kontakt; Mac James ostatně mohl být proti Flotile v budoucnu velmi užitečný. Stejně pravděpodobné však bylo, že nevynechají plavidlo patřící nepříteli, které je nota bene tak lehce dosažitelné. Jensen už začínal trochu chápat způsob, kterým pašerák uvažuje, a šlo mu především o to, zůstat za každou cenu naživu, aby v souboji s ním jednoho dne mohl zvítězit. Nezbývalo mu tedy nic jiného než MacKenziemu Jamesovi dát jedinou odpověď, která mu skýtala alespoň nějakou budoucí příležitost.

„Kapituluji bez předběžných podmínek a předávám Kildare i s její posádkou do rukou velitele Marity.“ Jensen z takového ponížení dostával bezmála horečku, ale neušlo mu, jak se praporčík zoufale snaží potlačit slzy, zatímco komunikační důstojnice Beckettová na svého velitele vrhá jeden pohrdlivý pohled za druhým.

* * *

Když došlo na rozebírání přístrojové desky, měl Mac Jamesův pilot ruce jako opičák. Jeho dlouhé, tenké a mimořádně citlivé prsty dokázaly proniknout až k obvodům ukrytým v úzkých, k prasknutí přecpaných panelech a rozpojit je, jak bylo zapotřebí. Bylo by zcela pochopitelné, kdyby Gibsen při takové práci klel jako pohan, ale on si zatím jen pískal, jako by se nic zvláštního nedělo.

Zvuk Gibsenova pískání doháněl Jensena k šílenství, stejně jako tichý, metodický hlas Mac Jamese; pašerák si totiž mezitím přivlastnil komunikační monitor, jemuž se Gibsenovy všetečné aktivity dosud vyhýbaly. Bývalému veliteli Kildare nijak zvlášť nevadilo, že pašerák teď zrovna o své vlastní újmě plní úkol, o který se původně přihlásil praporčíček s dětským obličejem, nyní svázaný s roubíkem v ústech v zadním rohu řídicí místnosti. Nezáleželo mu příliš ani na tom, že komunikační torpédo, s podrobnými informacemi o souřadnicích flotily Syndikátu, pohybující se k Chálii bylo odpáleno pod osobními kódy přidělenými komandem Jensenovi. A dokázal se vyrovnat i s tím, že admirál Duane dostane jeho údajné hlášení včas, takže ozbrojené síly Flotily stihnou bez větších potíží vytáhnout do bitvy a zachránit planety Chálie před ničivou invazí Syndikátu.

Jensenovu mysl naplňovala jediná myšlenka.

MacKenzie James je zločinec. Nedělá to, co dělá, z důvodů loajality či statečnosti, nýbrž kvůli svým vlastním bezohledným osobním zájmům. Pokud chce, aby se Chálie útoku ubránila, může mít k tomu jediný důvod: ty pokrytecké lasičky – nebudou-li se muset vzdát – zcela určitě představují zdravý a lukrativní trh, na němž se může uplatnit spousta ilegálně držených zbraní. Nezákonný obchod se zbraněmi byl ostatně na seznamu Mac Jamesových zločinů nejvýše, samozřejmě s výjimkou krádeže a prodeje státních a vojenských tajemství. Nebylo pochyb, že se vývoj na Chálii Marity bezprostředně dotýká. Jensen jen upřeně zíral na krátce přistřižené vlasy na vrcholku hlavy pašeráckého kapitána, momentálně téměř schovaného za komunikační stanicí. Nenávist i vztek už Jensena dávno přešly a na jejich místě zůstávala už jen trpělivost, nemilosrdná jako kámen.

Komandér teď seděl spoutaný ve svém vlastním velitelském křesle a bolestivé úpění Beckettové, která ležela svázaná v rohu po boku praporčíka a pilota, se ho nijak nedotýkalo. Čekal nehybně a napjatě jako had, který se před svou kořistí v posledním okamžiku ještě stočí, než se na ni vrhne.

Gibsen, ukrytý za otevřeným přístrojovým panelem, zamumlal jakousi nesrozumitelnou otázku.

„Teď palebná postavení,“ odpověděl MacKenzie James stručně a dokonce přitom ani neprotahoval slova, jak to obvykle dělával. „Budeme potřebovat cívkový regulátor a také magnetické lavice, avšak na podporu životního prostředí nesahej.“ Jeho kštice barvy soli a pepře poté na chvíli zmizela z dohledu, protože se Mac James musel naklonit kupředu, aby cvakl nějakým přepínačem. Jeho případné další instrukce lodnímu důstojníkovi Marity se utopily v záplavě nesrozumitelného jazyka, která se vyvalila z komunikačních reproduktorů. Pravděpodobně to byly pokyny, jež si navzájem vyměňovaly jednotlivé lodě flotily Syndikátu na běžné komunikační frekvenci.

Jensen zaskřípal zuby.

Gibsen se narovnal a ruce měl plné destiček s obvody, zatímco cizí hovor krátce ustal, a potom pokračoval s intonací, jež dávala tušit otázku. MacKenzie James odpověděl stejnou řečí a odpověď, která přišla zanedlouho zpět, se mísila se smíchem.

Během následujících několika minut se Jensen ve velitelském křesle mohl zbláznit, zatímco Gibsen se svým pašeráckým kapitánem mrzačili chudinku Kildare s nemilosrdnou účinností. Jensen zjistil, že ho přeražená žebra nebolí zdaleka tolik jako ponížení, jež trpěl. Musel tam jen tak bezmocně sedět, svázaný na svém vlastním můstku a neschopný odtrhnout pohled od blízké analogové obrazovky, kterou předtím někdo trestuhodně nedbale nechal běžet. Na ní bylo právě vidět válečnou flotilu Syndikátu, jak se pomalu formuje k útoku na Chálii. Pohybující se bitevníky obklopené stíhačkami rozestavenými v bojových formacích připomínaly jakési obrovské, tiché procesí.

Některá obrovská plavidla zamrkala provozními světly na pozdrav Marity, jako by kvitovala poslední sabotáž, kterou její kapitán Flotile provedl.

Jensen měl hlavu pořád plnou černých myšlenek na vraždu a přitom si stále znovu rozdíral zápěstí o pouta. Rozvažoval nad tisícem způsobů, jak pašeráckého kapitána MacKenzieho Jamese sprovodit ze světa, a všechny bez výjimky byly dlouhé a krvavé.

Flotila Syndikátu zmizela v dálce a na analogové obrazovce se znovu rozprostřela temnota. Minulo několik hodin a Jensenovi už téměř zdřevěněly ruce. Potřeboval si odskočit tak naléhavě, že se to skoro nedalo vydržet, v zápěstích ho píchalo a ramena ho bolela. Už dávno si přestal všímat nárazů a kroků a syčení stlačeného vzduchu, jak se otevíraly a zavíraly uzávěry na nižších palubách Kildare – to byly objemnější součásti jeho lodi překládány do nákladového prostoru Marity. Zvuky kroků blížících se a zase se vzdalujících však nakonec jeden po druhém utichly a nahradil je jediný, neuvěřitelně lehký krok, který nemohl patřit nikomu jinému než MacKenziemu Jamesovi.

U vchodu na můstek pašerák na okamžik zaváhal a svému lodnímu důstojníkovi a pilotovi v jedné osobě hlasitě oznámil další pokyny. „Vrať se na Marity a nabij cívky. Teď už bude Syndikát kousek od Chálie, a až tam narazí na Duana a jeho nevlídné přivítání, rád bych byl z tohohle systému co nejdál.“

Gibsen utrousil poznámku plnou žoviálního sarkasmu.

Potom už se MacKenzie James vydal ráznými kroky napříč kovovými panely, které tvořily podlahu řídicí místnosti Kildare, obešel vyboulenou stěnu, která rozdělovala zadní část můstku na dvě oddělení, a zastavil se až před komandérem Jensenem, který ještě pořád seděl svázaný ve svém velitelském křesle. Prohlížel si ho tak podrobně, až z toho důstojník Flotily pomalu ztrácel nervy. Naprosto netypicky zůstávaly tentokrát jeho jizvami poznamenané ruce v naprostém klidu. Ze svalnatých ramenou visel pirátovi zmačkaný, vybledlý overal, manžety rozepnuté a ohrnuté, takže byla odhalena jeho vychrtlá zápěstí s dobře viditelnými šlachami – Mac James byl zvyklý čekat dlouhé hodiny v beztíži mezi kosmickým smetím, než mu jeho kořist vběhla do pasti. Přestože byl Jensen jediným členem původní posádky Kildare, který neměl v ústech roubík, čekal, až pašerák promluví první.

„Poslouchej, chlapče, to komunikační torpédo se souřadnicemi pohybu válečné flotily Syndikátu směrem k Chálii odletělo pod tvými velitelskými kódy. S ohledem na to by mohli lampasáci přehlédnout tvou ledabylost, kvůli které ti pašeráci obsadili loď a rozebrali ji do posledního užitečného šroubku. Ovšem jen jestli budeš mít dost odvahy a fantazie, abys jim ten příběh odvyprávěl správným způsobem.“

Jensen hleděl na kapitána, kterého nenáviděl do posledního dechu každou částečkou své bytosti. Nezatěžoval se tím, jaký bude mít tahle nepříjemnost vliv na jeho další kariéru, na to bude mít ještě dost času později. Na rtech měl jedinou otázku, a na odpovědi mu záleželo více než na všem ostatním. Dlouho hleděl do obličeje, který se dál tvářil, jako by byl vytesán z žuly, až nakonec nevydržel a zeptal se: „Proč jsi posílal to komunikační torpédo? Rozhodně nejsi člověk, který by jiným jenom tak prokazoval laskavosti.“

Mac James se na něho divoce zazubil, jenže humoru bylo v tom výrazu pramálo. „Kdo jiný než komandér Jensen by dokázal takovou věc, aniž by si ho přitom všimla útočná flotila Syndikátu, letící okolo?“

Jensena to neuspokojovalo, ale neřekl ani slovo.

Prsty poznamenané jizvami od cívek se jeden po druhém protáhly, tak jak jim to přikazoval zvyk utvořený před mnoha a mnoha lety. „Řekněme, že jsem prostě nechtěl, aby Chálie byla zničena,“ dodal Mac James, avšak o upřímnosti jeho slov se dalo pochybovat.

„Týká se to tamního trhu s nezákonně drženými zbraněmi?“ dožadoval se Jensen odpovědi se žhavou naléhavostí.

Nejstíhanější pašerácký kapitán vesmírného prostoru odpověděl svému protivníkovi jen nepřítomným pokrčením ramen, jako by se chtěl té věci už konečně zbavit. „Máš jednu vynikající vlastnost, chlapče. Myslí ti to sice dost jednoduše, ale přímočaře.“

To byla poznámka, kterou Jensen od pašeráka očekával ze všeho nejméně, takže v ten okamžik neměl nic dostatečně trefného, co by se na to dalo odpovědět.

Nedotknutelný, nepolapitelný a tak neuvěřitelně sebevědomý, že by se z toho člověk zbláznil: MacKenzie James se otočil na patě, odkráčel z velitelského můstku Kildare a prošel uzávěrem na cestě do své Marity. O několik minut později ukázal tentýž zatracený analogový monitor, jak se jeho loď vzdaluje.

Pašerákova poslední slova však přišla komunikačním kanálem, který za sebou nechal úmyslně otevřený.

„Nemáš teď na palubě žádný pohonný systém, žádnou palebnou sílu a žádné navigační ani komunikační vybavení,“ vysvětlil Mac James svým obvykle neomaleným způsobem. „Avšak vedle záďového monitoru najdeš ve skladu komunikačních torpéd jedno, které ti tam Gibsen nechal. To by ti mělo stačit, aby sis bez větších potíží zachránil kůži, až boj u Chálie skončí.“ Chvíli nato pašerácký kapitán ještě dodal, jako by ho to napadlo až teď: „A ještě něco. Tvůj lodní inženýr, jmenuje se, tuším, Dak: nezbývalo nám než ho zavřít do záchranné kapsle. Raději bys ho měl co nejdřív pustit ven, protože zřejmě lezl dost na nervy mému lodnímu důstojníkovi a ten mu tam zapomněl pustit vzduch…“

* * *

Nakonec si s pouty nejrychleji poradil Cael, jeden z dvojice mužů určených k obsluze laserových zbraní. Vytáhlý chlapík se žlutou pletí, který vypadal, jako by si za celý týden ani jednou nevyměnil služební overal, dorazil na můstek a pusa se mu rozjela jako o překot. „Nemůžu vůbec najít Daka,“ sypal ze sebe bez dechu, zatímco přeřezával Jensenova pouta. „Ten zatracený pašerák ho musel odvléct na svou loď nebo ho možná zabil, anebo co já vím, protože není ani v jednom oddělení strojovny. Kristepane, měl byste vidět, co ti dva tam dole udělali. Tahleta loď je doslova vykuchaná, přísahám. Úplně ji rozebrali až na cívky, jenže ty stejně praskly, takže nám nebudou k ničemu.“

„Caeli,“ řekl Jensen a celý ztuhlý se pokusil postavit – bolely ho všechny údy a jen tak tak, že rovnou nevybuchl vzteky. „Buďte tak hodný, přestaňte na chvíli mluvit a osvoboďte ostatní důstojníky.“

Jako první po veliteli se Cael rozhodl uvolnit roubík Beckettové, což byla, alespoň z Jensenova hlediska, dost závažná chyba. Ta ženská zřejmě nikdy ani na chvíli nedokázala udržet jazyk za zuby.

„Tak tohle vám hned tak neprojde, veliteli,“ vychrlila ze sebe mezi prvním odkašláním a odplivnutím. „Kvůli tomu komunikačnímu torpédu, co ten pašerák pod vašimi kódy odeslal na velitelství Flotily, vám určitě žádné vyznamenání nedají, protože já sama už dohlédnu na to, abyste si všechno jaksepatří vychutnal. Člověče, tak vy se vzdáte i s plavidlem Flotily, kterému velíte, nějakému zatracenému pašerákovi, ten vám ho pak doslova pod rukama rozebere na součástky, aniž se aspoň pokusíte klást nějaký ozbrojený odpor, a teď si myslíte, že vám něco takového klidně projde a ještě vám to nakonec přičtou k dobru? Tak nad tím bych se na vašem místě raději zamyslela ještě jednou.“

Její nepříjemný hlas vytrhl Jensena z neodbytných snů o tom, jak se dívá na mrtvé tělo MacKenzieho Jamese v pokročilém stupni rozkladu, takže velitel Kildare na Beckettovou chvíli jenom nepřítomně zíral. Nevšímal si toho, jaké pohledy na něho vrhá praporčík, a stejně nevnímal ani zmatený a zvědavý výraz v obličeji střelce od laseru, který na okamžik ustal v usilovném řezání pilotových pout. Nakonec dokázal odpovědět ledově sametovým tónem: „Pokračujte zatím v plnění svých povinností. Já sejdu dolů osvobodit Daka.“

Jensen chladnokrevně odkráčel z můstku Kildare, a jakmile zmizel za nejbližším rohem, rozproudila se mezi zbylými členy posádky velice žhavá debata; komandér už neslyšel nic podstatného. Bezmála se rozběhl k přístupovému průlezu vedoucímu k nižším palubám a v hlavě teď už neměl nic než možnosti, jak by se ještě dala zachránit jeho kariéra. Beckettová byla potíž, se kterou původně nepočítal. Zatraceně, říkal si, ta ženská nemá v těle kouska ctižádosti. K čertu s ní, může se pokaždé samou horlivostí potrhat, jen aby všechno bylo přesně podle protokolu. Je už teď na svou hodnost stará a nejspíš do smrti nepovýší, protože ji nemohl vystát žádný důstojník, pod kterým kdy sloužila.

Ale Jensen si nepřestával uvědomovat, že Beckettová ve skutečnosti představuje jenom zlomek problému, s nímž se bude třeba nějak vypořádat. I v případě, že se pět ostatních členů posádky postaví za nějakou přijatelnou verzi toho, co se na palubě odehrálo, jak dlouho potrvá, než si ten zelenáč s hodností praporčíka někde nad sklenicí piva pustí hubu na špacír, anebo třeba pilot, který – když na to přijde – má obě ruce levé?

Jensen pospíchal dál, hlavu plnou zuřivých myšlenek.

Za ohbím chodby, jen kousek od vykuchaných zbytků pohonného systému, se téměř srazil s dalším členem své střelecké posádky. „Rogersi,“ řekl a snažil se udržet strnulý obličej navzdory bolesti, kterou mu působila přeražená žebra. „Zbytek posádky je na můstku. Přidejte se k nim a vyčkejte mého návratu.“

„Ano, pane,“ odpověděl Rogers a z rysů jeho zarudlého, tučného obličeje se nedala vyčíst ani ta nejmenší špetka zvědavosti. Cael dost často říkal, že Rogers ožívá, jenom má-li na hlavě sluchátka a před sebou skutečný terč, který je třeba rozstřílet.

V té chvíli byl ovšem Jensen vděčný za to, že má alespoň jednoho člena posádky, který se spokojí s netečným výrazem ve tváři svého velitele. Sehnul se, aby mohl přejít do vedlejší chodby; ta se po několika krocích zužovala a končila průlezem. Žádné osvětlovací těleso momentálně nefungovalo, takže Jensena čekala střemhlavá cesta dolů do temnot. Kildare byla přestavěna tak narychlo, že se přitom na nějaká estetická hlediska nehledělo; tam, kde nebylo zapotřebí umístit ovládací panely, zůstaly stěny úplně holé. Jensen poslepu nahmatal bezpečnostní zámek a zadal svůj osobní kód. Dveřní panel zasyčel a odsunul se stranou. Poslední komunikační torpédo, pomalované černými a žlutými pruhy a ještě k tomu polepené zářící odraznou páskou, sedělo netknuté na svém podstavci, přesně tak, jak to MacKenzie James přislíbil.

Velitel Kildare torpédo nadzvedl a zaúpěl, jak se jeho přeražená žebra znovu přihlásila o slovo a protestovala proti vypětí, jemuž byla vystavena. Přehodil si tedy břemeno na stranu, kde nebyl poraněn, ale zjistil, že si tím nijak zvlášť nepomůže. Napětí svalů potřebných k tomu, aby udržel tělo ve vzpřímené poloze navzdory zátěži, jež ho převažovala, mu působilo téměř takovou bolest jako zlomená žebra.

Jensen se snažil dýchat tak tiše, jak to bylo možné, a sám sebe nenáviděl kvůli tomu, že mu fyzické vypětí naplnilo oči slzami bolesti. Vydal se přístupovým průlezem opatrně zpátky nahoru. Bude muset přejít napříč nákladovým prostorem, téměř určitě neosvětleným, a v ten okamžik bude vydán na milost a nemilost kteréhokoli člena posádky, jenž by se sem z velicí paluby snad mohl zatoulat.

Ukázalo se, že světla v nákladovém prostoru fungují, jenže to bylo ještě mnohem horší; Jensen se na dlouhé cestě napříč nechráněnou plošinou cítil ze všech stran ohrožený. Ruce se mu třásly a prsty na odrazných páskách komunikačního torpéda, které dál vlekl s sebou, zanechávaly stopy potu. Přesto však vytrvale postupoval dál směrem k temnému výklenku se svítícím emblémem záchranných systémů.

Záchranná evakuační kapsle se otevřela a ozvalo se dost nezřetelné zasyčení, jak zevnitř unikl spotřebovaný vzduch. Jensen navzdory veškeré snaze zaúpěl, když se musel přikrčit, aby prolezl dovnitř; komunikační torpédo mu přitom spočívalo na klíně. Loktem zmáčkl vypínač vnitřního osvětlení a teprve potom uviděl v jednom rohu cosi, co vypadalo jako rozměrný balík zmačkaných hadrů. Vlhké rudé skvrny na vnější straně však ukazovaly, že půjde o něco jiného.

Jensen položil torpédo opatrně na zem a odsunul se kousek na stranu, takže zády přestal clonit lampě, která visela nad vchodem. Její zář teď dopadla na postavu lodního inženýra Daka, svázaného s roubíkem v ústech jako zkroucená a roztřesená hromádka neštěstí. Prsty na rukou i spoutaná zápěstí měl odřené do krve a hluboké rány utrpěl i na koleni, na lokti a na jedné z poďobaných tváří. Když inženýr uviděl svého velitele, jeho modré a vypoulené oči překvapením zamrkaly. Zaúpěl do svého roubíku cosi – dalo se očekávat, že to bude nějaká sprostá nadávka – a znovu zoufale zabojoval se svými pouty.

Jensen měl nepřirozený pocit, jako by ho dokořán otevřený přístupový uzávěr nákladového prostoru, který měl za zády, bez ustání drtil neúprosnými pohledy. Šeptem inženýrovi nakázal, aby zůstal úplně zticha.

„Nepřátelé jsou pořád na palubě,“ lhal, když se zastavil nad ležícím tělem, jež zřejmě dostalo co proto. Začal inženýrovi pomalu odstraňovat pouta na rukou a přitom mu šeptal do ucha, které vyčnívalo zpoza okraje roubíku. „Jsme až po krk v potížích.“

Dak si nejdřív protáhl osvobozené ruce a potom se podíval na svého velitele s mírně sarkastickým výrazem. Když si konečně uvolnil roubík, jeho první slova byla: „Tak to bez legrace.“

Jensen nechal trochu zloby, kterou překypoval, kdykoliv jen pomyslel na MacKenzieho Jamese, proniknout do hlasu, jímž v té chvíli promluvil: „Celá posádka je mrtvá. Povražděná – bez milosti.“

Jakmile to Dak uslyšel, okamžitě zmlkl. O tom, k čemu vlastně v posledních hodinách na Kildare došlo, neměl ani ponětí, poněvadž byl celou dobu zavřený ve vzduchotěsné bezpečnostní kapsli. Očima vytřeštěnýma hrůzou nevěřícně zíral na svého nadřízeného důstojníka, který mezitím pokračoval.

„Ušetřili jen mě jako velícího důstojníka, aby ze mě mohli dostat bezpečnostní kódy a další informace,“ pokračoval Jensen ve své zkazce. Chvilku počkal, ostentativně se zadíval na svá zápěstí nesoucí krvavé stopy po tom, jak sebou neustále zmítal v poutech, kterými byl svázán a připoután k velitelskému křeslu. „Něco jsem jim musel říct, ale většinou jsem je jenom tahal za nos. Pašeráci si mysleli, že jsem vyděšený k smrti, a tak mě nakonec přestali považovat za hrozbu. Nesvázali mě tak pevně, jak by asi mohli, a mně se podařilo osvobodit se.“ Jensen v ten okamžik zvedl oči a zadíval se upřeně na svého lodního inženýra. „Nezbývá nám než vyhodit celou loď do povětří,“ sdělil mu vážným hlasem. „Musíme se pašeráků zbavit dříve, než budou mít příležitost použít mé bezpečnostní kódy proti Flotile anebo než utečou a Kildare jim zůstane v rukou.“

„Chtěli mě tu nechat, abych se udusil!“ vybuchl Dak zuřivě.

„To je jasné,“ přikývl Jensen chladnokrevně a dál hrál svou hru. Počkal chvíli, aby si lodní inženýr mohl pořádně uvědomit, jak strašlivé smrti díky svému veliteli unikl, a potom opatrně pokračoval směrem, který si vytyčil. „Neobejdu se bez vaší pomoci, Daku. Sebrali všechny zdroje energie kromě té prasklé cívkové jednotky, takže musíme vymyslet nějaký jiný způsob, jak Kildare zničit.“

Dakův obličej dostal zamyšlený výraz – kdykoli inženýr začal hloubat nad nějakým problémem, který bylo třeba vyřešit, pokaždé vypadal téměř chlapecky. „To by nemělo být zase tak složité,“ zauvažoval po chvíli nahlas a jeho sukovité prsty se samým soustředěním proplétaly a zase uvolňovaly. „Kvůli té prasklině je celá cívková jednotka stejně nestabilní. Úplně postačí pustit do ní dost proudu – potom by již nemělo trvat dlouho, než vznikne kritická nerovnováha.“ Chvíli o tom přemýšlel a nervózně si kousal spodní ret. „Jediná potíž je v tom, že jakmile se do toho pustím, nebude už žádná cesta zpět. Kildare vybuchne a já už nedokážu udělat nic, čím bych tomu mohl zabránit.“

„Snad byste místo toho raději zemřel v rukou tady těch pašeráků?“ položil mu Jensen bezohlednou otázku.

Dak na to jen pokrčil rameny. „Nejraději bych neumíral vůbec, jestli vás zajímá, co si myslím. Ale počítám, že tohle je asi naše nejlepší šance.“

Jensen si sedl na paty s výrazem jisté úlevy, který nebyl tak docela předstíraný. „Dohlédnu ve své zprávě pro vedení na to, abyste byl po zásluze povýšen, za odvážnou službu Flotile.“

Na okamžik přelétl Dakovi přes tvář toužebný výraz. „Tak to by se mamince ohromně líbilo, jestli se ovšem z tohohle dostaneme se zdravou kůží.“

Jensen přikývl a opřel se zády o stěnu kapsle – tentokrát si dovolil zamžikat bolestí, již mu působila přeražená žebra. „Přinesl jsem komunikační torpédo,“ řekl malátně. „Až dokončíte sabotáž cívek a vrátíte se, vypustíme kapsli, bez motorů. Jestli budeme mít štěstí, odnese nás to dost daleko, než si pašeráci všimnou, že něco není v pořádku. Až budeme vědět, že jsme z dosahu, torpédo nám zajistí rychlou záchranu.“

V tento důležitý okamžik vypadal najednou Dakův chlapecký obličej podivně nejistě. „Strašně nerad lezu ven,“ připustil. Dotkl se rány na koleně a udělal bolestivou grimasu. „Ten zatracený lodní důstojník z pašerácké lodi si na slušný boj rozhodně nepotrpí.“

Jensen ke svému podřízenému promluvil ledovým hlasem, kterým se udílejí rozkazy, a byl rád, že velitelským tónem může zakrýt své skutečné pocity. „Nemusím vám připomínat, že je potřeba, aby vás nikdo neviděl.“

„Nemějte starosti, já manžely vždy nechávám spát,“ odpověděl Dak suše. „Budu zatracené potichu.“ Ohnul své nepřirozeně dlouhé údy, protáhl se okolo Jensena a vklouzl do nákladového prostoru, rty zkroucené do nervózní grimasy.

Jensen zůstal sám v tísnivé a zadýchané záchranné kapsli, aby připravil ovládací panel k okamžitému přechodu do kosmického prostoru. MacKenzie James ponechal všechny systémy záchranné kapsle v provozu, což byla výhoda, protože velitel Kildare rozhodně neměl v úmyslu opustit svou loď jen tak, bez použití motorů. Chystal se naopak otevřít trysky naplno a tak rychle, jak jen to bude možné, aby pak mohl z bezpečné vzdálenosti sledovat, jak se loď, které velel, rozletí na tisíc kousků. Že tím svou posádku odsuzuje bez milosti k smrti, z toho se mu ruce třásly jen velmi málo.

Uvažoval nad možnostmi, které se nyní před ním otevíraly, a bez lítosti se utvrzoval v přesvědčení, že se rozhodl správně. Duchové vykuleného praporčíka a té vysušené děvky Beckettové, posádky od laseru a neschopného pilota mu rozhodně nebudou rušit spánek. Neslavný konec kariéry, jež by jinak skončila před vojenským soudem, by ho trápil mnohem více.

Škoda že se s tím sveze i chudák Dak. Ten kluk byl, koneckonců, docela talentovaný lodní inženýr…

* * *

V malé a stísněné kanceláři Zvláštních služeb listoval hubený muž se suchou pletí zprávou, která tu ležela před ním na stole. Řádky, které popisovaly Jensenův příběh, mluvily zcela jasnou řečí – Kildare se zmocnil pašerák MacKenzie James, povraždil bez milosti její posádku a jen velitel byl ponechán naživu kvůli důvěrným informacím, které od něj pašeráci doufali získat. Plavidlo pak bylo vlečeno na setkání s flotilou Syndikátu, avšak veliteli Jensenovi se podařilo osvobodit se, odpálit komunikační torpédo s varovnou zprávou adresovanou admirálu Duanovi a pak ještě zařídit, aby výbuch roztrhal Kildare na kousky. Nakonec byl zachráněn v únikové kapsli, a to čtyřicet osm hodin po skončení bitvy u Chálie, byť v nedobrém zdravotním stavu, který zahrnoval i několik zlomených žeber.

Zašustila látka – to se zavrtěl drobný mužík usazený v rohu. „Ten kluk lže, jako když tiskne. Mac James nikdy nevraždí, když to není nutné.“

Hubený muž u stolu sice nepromluvil, ale bylo jasné, že souhlasí. Ohnul palcem roh dokumentu a potom zase stránku pečlivě narovnal.

Mužík v rohu měl pocit, že věc je potřeba ještě ujasnit. „Bezpečnostní kódy na torpédu obsahujícím varování sice opravdu patří Jensenovi, jenže bylo k nim připojeno osobní součíslí Mac Jamese. Řekl bych, že je pořád ještě naživu. Komandér Jensen nejspíš zničil svou loď jenom kvůli tomu, aby zakryl důkazy svědčící proti němu.“

Nakonec se hubený muž u stolu přece jen pohnul. „Jsem si docela jist, že se MacKenziemu Jamesovi daří dobře. Jenže povýšení do hodnosti kapitána, které nyní Jensena čeká, můžeme zastavit jen za tu cenu, že odhalíme Mácovo krytí. Rodiny Syndikátu pro nás stále představují prvořadou hrozbu, a tak se mi vůbec nechce zničit Jensenovi jeho kariéru hrdiny a miláčka davů jen tak pro nic za nic. Lidé stejně potřebují podpořit morálku, a Mac James je pro nás příliš cenný kontakt, než abychom ho promarnili jen kvůli tomu, že chceme postavit před soud jednoho vraha.“

„Takže to necháme plavat,“ uzavřel drobný mužík v rohu.

„To ne.“ Ta slova byla tvrdá jako diamant a stejně tak neúprosná. „Zařiďte, aby měl Jensen v našich záznamech vlastní složku. Může přijít den, kdy nám bude užitečný.“

Cestou na Camelot

Májové slunce, jehož paprsky se draly oknem dovnitř, šířilo atmosféru takového klidu a pohody, až se v Lynn Allenové vzedmula prudká vlna bolesti a zármutku. Napitou houbu plnou mastných zbytků jídla odhodila do dřezu a prsty druhé ruky si prohrábla husté vlasy, které jí neuspořádaně padaly na ramena. Už dávno měla zajít ke kadeřníkovi. Sama žádné děti neměla a ve věku třiatřiceti let byla stále ještě svobodná; dalo by se říct, že toho se svou mladší sestrou, jejíž útulná kuchyň vyzařovala rodinnou pohodu, ať se člověk podíval kamkoli, příliš společného nemá. Ale i kdyby, jaká slova v takové situaci zbývají, jak utěšit matku, která po rozvodu zůstala sama na tři děti, a její nejstarší, kterému sotva bylo dvanáct, leží v komatu a všechno to vypadá, že se nedožije ani večera toho dne?

Slova zcela selhávala a všechno jako velká voda pokrývalo zoufalství.

Lynn, rozervaná uvnitř pocitem naprosté bezmoci, která s tím, jak se Sandyho nemoc blížila poslednímu stadiu, všechny pohlcovala, prudce zamrkala a otřela si vlhké dlaně do kalhot, jako by už prostě nevěděla kudy kam. Potřebovala se dát nějak dohromady, získat si odstup od života, který každým dnem musela prožívat. Na konci štěrkem vysypané příjezdové cesty k domu zatím zpomalil školní autobus a bylo slyšet skřípění jeho staré převodovky. Pak zakvílely brzdy a autobus se zastavil.

Od předních dveří se ozvala rána.

„K čertu se vším!“ Lynn vztekle zahájila další kolo pečlivého prohledávání kuchyně, i když předchozí dokončila sotva před pěti minutami. Ne, kolem jídelního stolu se neválely žádné zapomenuté učebnice ani svetry, a dokonce ani hnědý sáček se svačinou nezůstal ležet na stole nebo na židli. Lynn to s dětmi nijak zvlášť neuměla, takže považovala za nefalšovaný zázrak, kdykoliv se jí podařilo vypravit své dva synovce do školy včas, aniž ji to jejich věčné hašteření připravilo o nervy.

Tony na ni s arogancí svých osmi let z chodby ječel špatné zprávy. „Teto Lynn, bouda je prázdná! Grál zase utekl.“

Předními dveřmi, jež zůstaly otevřeny dokořán, vanul dovnitř vzduch plný vůně bující zeleně; do začátku skutečného léta scházelo už jen několik málo dnů. Bylo slyšet postupně slábnoucí bubnování chlapeckých tenisek, jak Tony uháněl po schodech, které vedly dolů z verandy, vstříc čekajícímu autobusu.

„Zatracený pitomý čokl, kdyby ho už jednou blechy sežraly!“ Lynn zaťala pěsti a měla pocit, že na tom místě vůbec nemá co pohledávat. V oblečení, jaké by se spíš hodilo třeba na víkendový piknik, si připadala žalostně neschopná. Psisko si k útěku nemohlo vybrat méně vhodný okamžik; horší bylo už jen to, že se nedalo nic dělat. Bude ho zapotřebí najít dříve, než zpřevrací všechny popelnice v sousedství, i když k snědku toho v nich skoro určitě moc nenajde, a k tomu si vymyslí ještě nějaké originální uličnictví, které někoho, kdo právě nemá co na práci, nakonec přiměje zvednout telefon a zavolat okresního pohodného. Ann už tak sotva plete nohama smutkem a vyčerpáním; na to, že za několik dnů bude muset zařídit ještě pohřeb vlastního syna, raději nemyslet. A k tomu je ještě zapotřebí připočíst neustálé dohadování s pojišťovnou o výdaje za Sandyho dlouhodobou hospitalizaci, jejichž výše přesahuje hodnotu celého domu. Tím posledním, co za daných okolností ještě potřebuje, je další pokuta za volně pobíhající domácí zvíře.

Pes ovšem patřil Sandymu, a závazky k dítěti podstupujícímu snad úplně všechny druhy mučení, které moderní lékařská věda vynalezla, spolehlivě vzbuzovaly mateřské city v přímo koňských dávkách. V takové situaci bylo tomu špinavě žlutému vořechovi s natrženým uchem a legračně trhavým krokem všechno odpouštěno, i když špetka zdravého selského rozumu Lynn napovídala, že by na tom takové stvoření bylo lépe, kdyby ho nechali nějak, co možná humánně, zlikvidovat.

Oknem, koupajícím se v oslepující záři ranního slunce, Lynn pozorovala, jak Tonyho svítivě zelená bunda mizí ve dveřích autobusu. Brian, jemuž bylo přednedávnem deset, byl už dávno uvnitř. Alespoň o jeden problém méně, říkala si Lynn, když teď mám kluky konečně z krku – takže řada je na tom bláznivém podvraťákovi. Mechanicky došla ke skříni a vytáhla odtud první kabát, který jí padl do ruky. Jak se ukázalo, byla to vytahaná bunda s takovým množstvím skvrn od vazelíny, že skoro určitě patřila Anninu bývalému. Lynn udělala znechucený obličej, ale nakonec si ji přehodila přes ramena. Měla z ní ještě nepříjemnější pocit, než by odpovídalo výrazu jejího obličeje, který byl za normálních okolností vkusně nalíčen; v její práci projektové manažerky v newyorské reklamní agentuře byl make-up něčím samozřejmým.

Ale její práce, stejně jako bez ladu a skladu navršená hromada schůzek, které říkala společenský život, to všechno se prudce zastavilo v okamžiku, kdy se Sandymu znovu přitížilo. Jeho nemoc dohnala Lynn k činům, které by jinak považovala za naprosté šílenství: vybrala si celou dovolenou a vyletěla z kanceláře takovou rychlostí, že jí z toho dodatečně vstávaly vlasy na hlavě.

Ještě pořád si dělala starosti kvůli šéfovi, jehož křik jí dodnes zněl v uších: „Taky se ti může stát, že už tady nebudeš mít práci, až se sakra uráčíš vrátit se!“

Ovšem její odpověď, tak plná ženské kousavosti, jak by mohl očekávat ten nejhorší mužský šovinista, bohatě stačila na to, aby ji kvůli ní kdykoli potom vyhodil: „Můj synovec je nemocný a já sedám do auta a jedu do New Hampshire, abych pomohla své sestře. Jestli s tím máte problém, klidně si mou písemnou výpověď přeložte napůl a strčte si ji do prvního tělního otvoru, který nahmatáte!“

Odpovědí jí byly jen vypoulené oči a hrobové ticho, přerušené až dunivým prásknutím dveřmi od kanceláře. Přestože už nebyla v práci déle než měsíc a nesnažila se dát vědět, co s ní bude, nikdo ze společnosti se zatím neobtěžoval ani zavolat.

Lynn zrovna klečela na hustém stříbrném koberci v Annině obýváku, když si na to vzpomněla, a hned jí zacloumal záchvat napolo hysterického smíchu. Nyní jí připadalo, že všechny ty věčné honičky a krize, kterých bylo její náročné zaměstnání plné, jsou procházkou růžovým sadem ve srovnání s každodenní starostí o dva malé kluky, nemluvě o snaze udržet u boudy přivázaného podvraťáka, který se chce toulat po okolí. Zašmátrala pod konferenčním stolkem a snažila se přitom nepřevrhnout prázdnou krabici od pizzy, která byla dozajista plná zatvrdlých drobečků. Po nějaké chvíli se jí podařilo dosáhnout až na své tenisky – nějakým řízením osudu se dostaly tak hluboko pod pohovku, že se zastavily až o stěnu pokoje. Lynn zabručela několik nadávek adresovaných toulavému psisku, které vyjadřovaly spíš její vlastní nevyslovitelné frustrace, a prošla přes navoskovanou dřevěnou podlahu mezi luxusními orientálními závěsy ve dveřích, stále ještě rozhrnutými a ozdobenými věncem, který měl mezi uschlými větvičkami bolehlavu zapletena velikonoční vajíčka.

Výzdoba z času dávno minulého zůstala na svém místě, zapomenuta ve smršti jiných, důležitějších starostí, které následovaly poté, co Sandyho náhle zachvátila řada infekcí, po nichž následovala příšerně nevyhnutelná diagnóza, že každý dostupný lék, který lékařská věda může nabídnout, přinese jen málo času a žádné vyléčení.

Lynn přešla přes zelenobíle natřené novoanglické zápraží a mhouřila přitom oči proti ostrým paprskům slunce. Pozorně si prohlížela živý plot vrhající nejasnou změť stínů – byl už dlouho nestříhaný, jak by se ostatně dalo očekávat u domu, kde schází mužská ruka. Nebyly v něm vidět žádné díry a drátěná branka, visící v uvolněných pantech, byla pořád zavřená a opatřená řetězem, ale bouda i tak zela prázdnotou. Zlořečený Grál tedy nepochybně vyrazil za další ze svých potulných lumpáren.

Povzdychla si. Grál. Jak pitomé jméno pro ošklivého vořecha, který při běhu vypadá jako špinavý srolovaný koberec nakřivo podepřený čtyřma nohama. O takové zvíře by nestál ani úplný blázen, ale co s ním, když se jednoho dne přibelhalo jako třesoucí se bezdomovec, vlekoucí za sebou dlouhý provaz, z něhož se dalo rozpoznat, že nejspíš nějaký čas přebývalo ve stokách? Od chvíle, kdy se za něho postavil Sandy, který se vykradl nepozorovaně ven, pořád ještě slabý a bledý následkem prodělané chemoterapie, se už prostě nedalo nic dělat. Obrovské oči v obličeji vychrtlém jen na čas ustupující leukémií odsunuly jakékoli praktické námitky stranou, což by bylo v pořádku, jen kdyby se pitomý podvraťák spokojil s tím, že si bude užívat nenadálého štěstí, které ho potkalo.

Jenže Grál byl přátelský a hloupý vořech, kterého prostě čas od času popadla touha po svobodném životě. Přehryzával provazy, prohrabával se pod vysokými drátěnými ploty a za nějaký čas postoupil i k dalším metodám útěku, které nebyly o nic pochopitelnější než ty, jichž svého času užíval mág Houdini, když se dostával ze svěrací kazajky. Dědeček Thomas byl tím, kdo to hrozné stvoření jako první pojmenoval Grál. To jméno mu pak už zůstalo natrvalo, částečně díky nadšení pro artušovské legendy, jež jeho malého pána nikdy ani na okamžik neopouštělo, dílem pak i kvůli dlouhým hodinám, jež celá rodina musela trávit na Bohem i lidmi zapomenutých místech při jeho hledám, tak hojném a marném jako výpravy rytířů kulatého stolu.

„Všem bys nám ušetřil spoustu práce, kdyby ses někdy rozhodl vběhnout pro změnu třeba pod náklaďák,“ zabručela Lynn k nepřítomnému duchu bludného zvířete. Nakopla vztekle kámen a vydala se směrem, kterým divoce poskakoval, totiž dolů po příjezdové cestě. Když došla k nevelké hromádce písku a drobných kamínků, která tam ještě stále zůstávala od doby, kdy ji na jaře navršil tající sníh, zabočila podél živého plotu doleva a pustila se k sousednímu domku.

Charlie Mitchell byl pořád v županu a pásek i obruba mu vlály ve větru, jak se zrovna s nadávkami hnal za papírem, kterého se zmocnil prudký závan větru. Odpadkový koš stál uprostřed pole pokrytého rozházeným a ožvýkaným smetím z plukovníkovy domácnosti. Bylo jasné, že se tu Grál stavil na svačinu a už odešel. Lynn se rozhodla, že nejlepší bude ho v jeho spěšném ústupu napodobit, ale pohnula se příliš pozdě.

Charlie, bílé vlasy rozcuchané a rukávy od pyžama promáčené ranní rosou, se zrovna vrhl po nezbedném papíru. Triumfálně zavrčel, pak se prudce otočil a upadl do rozpaků, protože si neuvědomoval, že jeho lov na papír má diváky. Celý zarudlý neobvyklým tělesným cvičením nakvašeně vykřikl: „Ten váš zatracený pes zmizel v lese už před hodinou! Copak nemůžete už jednou dostat rozum a koupit mu pořádný řetěz? V tomto státě je bůhvíproč zakázáno popadnout pušku a takového čokla odstřelit. Kdyby ne, přísahám, že bych nabil brokovnici a vystřelil tomu podvraťákovi mozek z hlavy!“

Lynn se ani příliš nesnažila omluvit se a vysvětlit, že už řetěz dávno vyzkoušeli, jenže to také bylo k ničemu. Grál podle všeho neměl v hlavě žádný mozek, ale jeho lebka byla úzká, jako by byl spíš had než pes – obojek dokázal shodit stejně snadno, jako ztrácel každé jaro srst. Řetěz nakonec uštípli kousek nad karabinou a používali ho k zajištění branky, která byla ovšem zrovna tak k ničemu. Nakonec ze sebe vypravila celkem zdvořilou omluvu, už kvůli své sestře, a vrátila se rezignovaně domů.

Vnitřek domu byl odříznut od vtíravě svěží vůně kvetoucích azalek a tulipánů a pokoje se v hrobovém tichu opájely prudkým slunečním svitem. Pečlivě navoskované a stylově starobylé dřevěné podlahy již na první pohled sálaly radostí a životem, avšak nákladné pohodlí, které poskytovaly, bylo překryto mnohem silnější vlnou tragédie, jež dům zasáhla. Lynn si ani nevšimla, že zaskřípala zuby, když míjela Sandyho pokoj. Jeho postel s barevným přehozem i podlaha, všechno bylo bez poskvrnky, úzkostlivě uklizené. Na rozdíl od Tonyho, který spal, jako když ho do vody hodí, a někdy se celou noc ani neotočil, Sandy měl sklon svírat ve spánku přikrývky a občas na nich dokonce trhal povlečení, takže po něm každé ráno zůstávala nepořádná hromada lůžkovin. Fotografie středověkých hradů pokrývaly všechny zdi až na jednu, kde v úhledném rámu visel starý plakát, propagující divadelní hru kočovné společnosti jménem Camelot. Malí cínoví rytíři však nebyli rozházeni po podlaze a dokonce se ani neřadili do útoku proti Sasům. Stejně jako knihy, stáli řada za řadou na poličce a jejich přilby a složité postroje přikrývala vrstva jemného prachu. Jako kdyby Sandyho hlučná přítomnost utichla, předčasně proměněná ve stín, který z něho dělal jen nevýraznou vzpomínku. Lynn si přitiskla ruku na ústa a rozběhla se chodbou dál; přitom automaticky ustupovala doleva i doprava, aby se tak vyhnula hračkám obou mladších chlapců, rozsetým po podlaze.

Ani stůl v rohu hlavní ložnice však neskýtal nejmenší útěchu.

Lynn se posadila, hlavu v dlaních a lokty opřené o kupu různých obálek, které na sobě ještě nenesly ani stopu po Annině zdobném rukopise. Pošta ležela tak, jak přišla, neotevřená, anebo naopak rozervaná prudkými záchvaty touhy po zprávách, po jakýchkoli informacích. Modř dopoledního nebe za oknem barvila průhledná oválná okénka na obálkách i zpáteční adresy lékařských laboratoří a onkologů, vytištěné stroze goticky protáhlými písmeny, jaké už dnes používají snad jen doktoři, právníci a pohřební společnosti.

Úplně stranou ležela pod hromadou dalších dopisů s ohnutým rohem nikdy neposlána žádost určená charitativní organizaci, která se zabývala plněním přání smrtelně nemocných dětí. Vyplněné byly pouze kolonky týkající se Sandyho zdravotního stavu, včetně podpisů všech potřebných doktorů, psaných těžkým písmem, většinou naprosto nečitelným. Poslední věty napsané tvrdohlavým školáckým rukopisem se dožadovaly návštěvy u kulatého stolu krále Artuše. Dál se táhla už jenom řádka za řádkou, všechny prázdné. Vzpomínka pořád ještě bolela, vzpomínka na Ann, která v tom okamžiku nevěděla, co na to říct: „Proboha, Lynn, Sandy je přece už dost starý na to, aby věděl, že do minulosti se cestovat nedá!“

U tohoto stolu, na této židli Ann seděla, obličej bledý jako stěna, a zírala na pera a papíry, které si přinesla od kuchyňského stolu. Vzlykala zoufalstvím a vyčerpáním, poněvadž jediné přání, které si její chlapec vyžádal a po jehož naplnění toužil, by mu nedokázal splnit nikdo na světě.

Později, uprostřed uspěchaného víření tuctu zdravotních sester v botách s gumovými podešvemi a nekonečného vměšování nemocniční rutiny, seděly spolu u Sandyho a snažily se ho přimět, aby si celou tu věc ještě jednou rozmyslel. Díky štědrým dárcům bylo nyní možné poslat děti do Disney Worldu, přivést tam za nimi cirkusové klauny, aby si s nimi dlouhé hodiny hráli, domluvit třeba schůzku s nějakou slavnou rockovou hvězdou anebo i navštívit natáčení nejnovějšího historického velkofilmu. Ale poslat chlapce na skutečný dvůr krále Artuše, to prostě nebylo v lidských silách.

Sandyho ruka, děsivě vyhublá, bledá a kostnatá, se pevně sevřela, zápěstí pokryté rudými a fialovými šrámy, za které vděčilo pravidelnému styku s injekčními jehlami. Sandy si nedal říct. Buď navštíví Camelot, anebo nepůjde nikam.

Lynn tiše zaklela, zamrkala a otřela si slzy. Potíž nebyla v tom, že by nebylo možné poslat chlapce na nějakou ukázku života ve středověku anebo třeba na letní tábor Společnosti pro kreativní anachronismus. Jenže Sandy představou zinscenovaného rytířského souboje pohrdal. Chtěl vidět skutečné rytíře a skutečné souboje s meči, po jejichž ranách tekla skutečná krev, jako kdyby divoké a smrtelné nebezpečí hrozící v legendární minulosti mohlo nějak vyrovnat hrůzy, které musel on sám vytrpět ve své nemoci.

„Víš, maminko,“ svěřil se jednou Ann, „za krále Artuše muži trpěli a zraňovali se, jenže měli k tomu nějaký důvod. Rytíři umírali kvůli jiným lidem. Mě to taky bolí a nakonec umřu, ale nikomu to nepomůže a nikoho tím nezachráním.“

Tak se na svět díval malý chlapec: Bylo to víc než jenom touha, která se vymkla omezení rozumu a stala se utkvělou představou, snem v bdělém stavu, předivem slz a nadějí spásy pro něho, avšak utrpením pro rodinu, kterou za sebou nechával. Ann vytáhla z kapsy papírový kapesník, vysmrkala se a snažila se na celou tu věc zapomenout, pokud to vůbec bylo možné. Objala Sandyho a opakovala, že na tom nejspíš stejně nezáleží, poněvadž granty přinášející radost smrtelně nemocným dětem se většinou tak jako tak udělují případům cystické fibrózy. Dnes už se na leukémii pohlíží jako na méně děsivou chorobu.

Sandyho agresivní forma, to bylo ovšem něco jiného.

Chlapec byl zavalen útěšnými frázemi – nejspíš si dobře uvědomoval, že nemají žádný význam, jenže nikdy si nestěžoval. Neměl už ve tváři o nic více barvy než polštáře, na nichž ležel, a jeho obličej den za dnem více připomínal rysy předčasně zestárlého člověka, poněvadž Sandy teď kvůli léčebných procedurám ztrácel i vlasy. Utěšoval však svou matku a snažil se úpěnlivě předstírat, že na tu záležitost dávno zapomněl.

Lynn jeho nečekaná mravní síla z nevysvětlitelných důvodů doháněla k zuřivosti. Prudce shrnula stranou všechno to papírové smetí mapující poslední měsíc života jejího synovce, popadla telefon a začala divoce vyťukával číslo.

Na druhé straně to krátce zazvonilo a ozvala se Ann. Její hlas zněl, jako by už ani jí nezbývalo příliš mnoho života.

Lynn se pokusila o vtip, ale dopadlo to bledě. „Pořád na drátě?“

Ve sluchátku se ozvalo vyčerpané povzdechnutí. „Pořád. Aspoň že kluk pořád dýchá a srdce mu bije.“ Následovala pomlka, jak si Ann uvědomila, že už je dost pozdě. „Něco není v pořádku? Ujel Brianovi autobus?“

Lynn prudce zamrkala a cítila, jak se jí po tvářích hnou horké slzy. Nedokázala zahnat představu, která se jí náhle zmocnila, obraz dvanáctiletého Sandyho, jak tam leží v záplavě nemocničních lůžkovin dospělé velikosti. Viděla před sebou jeho vychrtlou postavičku, ještě zmenšenou pod všemi těmi monitory a trubičkami visícími nad jeho lůžkem jako moderní supové, očekávající okamžik jeho smrti. „Brian s Tonym jsou ve škole, v pořádku. Volám jen kvůli tomu, že Grál už je zase vprachu.“

Následoval tichý okamžik sdílené rezignace na obou koncích telefonní linky. „To je příšerné psisko. Nejspíš už vytahuje kuřecí kosti z popelnice chudáka Charlieho Mitchella,“ ozvala se po chvíli Ann. „Myslíš, že se ten starý skrblík konečně praští přes kapsu a koupí si popelnici s víkem, aby nešla jen tak otevřít? Ta, co má, je jako pozvánka pro mývaly a každé jiné zvíře, které jde zrovna kolem.“

„Grál už se smetím stačil probrat a teď utekl do lesa.“ Ve vzduchu visela nevyslovená otázka – má Lynn nechat vořecha jeho osudu, sednout do auta a jet do nemocnice, anebo má v jeho stopách vyrazit na přespolní túru?

„Řekla bych, že bys ho nejspíš měla jít hledat.“ Z pozadí byly slyšet nejasné hlasy sestřičky a doktora, jak o něčem debatují. „Počkej ještě chviličku,“ řekla Ann. Ve sluchátku se ozvalo tiché zaskřípání, jak rukou přikryla mluvítko. Za okamžik se znovu ozvala unaveným a rezignovaným hlasem: „Tady se stejně nedá nic moc dělat.“

„Vydrž,“ řekla Lynn. „Budu u tebe nejrychleji, jak jenom to půjde.“ Položila sluchátko zpátky do vidlice se zaklením hodným námořníka – v ten okamžik doopravdy nenáviděla život. Bodalo ji podezření, že jí Ann řekla, ať jde hledat psa, poněvadž se doposud nevzdala naděje na zázrak. Její rozbouřené a rozhořčené mateřství se nedokázalo smířit s představou, že Sandyho poslední hodina už co nevidět musí přijít. Už nikdy se neprobudí, nikdy se nevyléčí, již nikdy se nevrátí domů, ale dokud v chlapci zbývala aspoň špetka života, bylo pro Ann nepředstavitelné, že by u domovních dveří nečekal štěkající pes, který by mu na uvítanou mohl olízat ruce, až jednoho dne stane před vrátky.

„Sakra, sakra, sakra!“ řekla opět Lynn, oči už suché, snad aby mohly plát zuřivostí, která jí cloumala. Zoufalstvím zaťala pěsti a útroby se jí sevřely. „Měl by být nějaký zákon, aby matky nesměly přežívat své děti!“

Jenomže žádný takový zákon neexistoval, kromě toho za oknem, který se otáčel dál a dál v cyklech od věčnosti nedotčených. Příroda spřádala zářivou tkaninu jarního znovuzrození, v letu vlaštovek hnízdících pod střechou kůlny i ve slunečních paprscích dopadajících v nehybně zlatavé nádheře na javory korunované rašícím listím.

Lynn vstala od stolu, vrátila se do kuchyně a začala se přehrabovat hromadou dětských čmáranic a kuponů na slevy v supermarketu, pod níž se ukrývaly náhradní klíče. Zavřela dům, tak pohodlný pro ty, kdo ještě žili, a přece plný ozvěn prázdných jako v hrobce. Zabouchla za sebou dveře, zastrčila zástrčku, zamkla na všechny západy a vydala se přes zadní dvorek do lesa. Zuřila, i když její vztek neměl žádný konkrétní cíl.

Kvůli Ann a kvůli Sandyho památce toho zatraceného psa najde.

Grál byl ten druh psa, který instinktivně vytrhává zadními tlapami ze země obrovské drny pokaždé, když vykoná potřebu. Lynn sice rozhodně nebyla žádná stopařka, ale jenom těžko mohla přehlédnout vyrvaný plevel a hroudy hlíny, ledabyle rozházené po trávníku jako němí svědkové Grálova bezstarostného průchodu těmi končinami. V hustém blátě pod houpačkou zůstalo několik rozmazaných psích stop, které neomylně směřovaly do stínu lesa. Správně by vedle nich měla běžet ještě stopa chlapeckých tenisek, jenomže to by musela být sobota a Sandy by nesměl být smrtelně nemocný.

Lynn přešla suchý, zarostlý trávník a došla až k pískovišti. Všude okolo vystrkovaly pampelišky své žluté hlavičky nánosem hnijícího listí z minulého roku. K lesu nebylo dál než několik kroků a vedla jím stezka, kterou si chlapci minulého roku zvlášť důkladně prošlapali, poněvadž na jejím konci byla pevnost vybudovaná ze spadaných větví. Břízy se pokrývaly novými listy, které se v prudké sluneční záři blýskavě mihotaly jako zlaté dukáty. Stezka byla vystlána usychajícími křidélky javorových semínek a nepřerušeným kobercem zahnívajících listů a větévek. Pokud tudy pes prošel – s čumákem u země, protože právě zachytil pach zajíce, anebo v patách veverkám mávajícím huňatými ocasy a pobíhajícím všemi směry – nezanechal za sebou jedinou stopu. Stezka klesala směrem k potoku, jehož měkké, mechem porostlé břehy skýtaly ochranu trsům mohutných kapradin, a teprve potom se dostala na suchou půdu pod napolo rozvinuté slunečníky kvetoucích hlohů. Na druhé straně potůčku stála už pevnost. Lynn zaváhala. Bylo jasné, že v potoce teď musí být vysoká hladina, takže kameny, které loňského léta umístili do proudu, aby se dalo přecházet na druhý břeh, budou buď pod vodou, anebo odplavené pryč.

Jediný přechod tak poskytoval padlý kmen stromu, jenže to vyžadovalo takové cvičení v rovnováze, jaké Lynn neabsolvovala už od dob dětství. Stačila chvíle zaváhání v místě, kde byl kmen pokryt vlhkou kůrou, a neštěstí bylo dokonáno; Lynn žbluňkla pravou nohou přímo do vymletého místa, kde bylo vody téměř po kolena. Pravá nohavice, ponožka a polovina páru drahých značkových sportovních bot, to všechno se ve vteřině změnilo v kusy ledu, zrovna tak příjemné na dotek jako bahno na dně potoka.

To dodalo Lynn novou energii, s níž začala Grála nenávidět ještě silněji. Sedla si na kmen a zbytek cesty se raději posunovala vsedě. Nepočítá-li se lehce natržená kapsa a těžce zraněná důstojnost, dostala se na druhý břeh bez větších nesnází.

Smutně zapřemýšlela o oblečení pastelových barev, které na ní viselo jako na věšáku. Ze zápachu vazelínou poskvrněné bundy jí začínalo být nanic; kdyby ji mělo vidět osazenstvo kanceláře, kde pracovala, obdiv k její vždy dokonalé upravenosti by utrpěl takovou ránu, že už by se z ní nikdy nevzpamatoval. Co je mi do toho, ať si třeba všichni zajdou na mor nedodržených lhůt, říkala si Lynn jedovatě, a když vstala, aby si oprášila kousky kůry, neubránila se na chvíli úsměvu.

Zima se k pevnosti jejích synovců na první pohled nezachovala nijak shovívavě: pod vahou sněhu se střecha chatrče propadla a dřevěný štít, na který Sandy v létě nakreslil svůj rádobyrytířský erb, teď ležel na zemi a déšť už z něho smyl téměř všechny stopy po barvě. Jenom šedivý obrys ještě dával tušit jednorožce. Ve zrezavělé plechovce stála voda, v ní plavaly černé listy a na dně ležela bohatá sbírka zohýbaných hřebíků. O kousek dál se válel kousek zplesnivělého provázku, roztržený polštář a odpadkový koš plný ořezaných klacků, v kterých chlapecká představivost dokázala vidět kopí. Smutné kokardy ozdobené třásněmi natrhanými ze starých povlaků na peřiny teď hnily v rohu, pokryté vlhkou plísní.

A po Grálovi nikde ani vidu, ani slechu.

Lynn si povzdechla a sklesla na blízký balvan, aby si trochu odpočinula. Naslouchala šumění potůčku, hýbala prsty na nohou, až jí v promočené tenisce čvachtalo, a teprve po chvíli se odhodlala rozvázat si tkaničku. Stáhla si botu, aby mohla alespoň vyždímat ponožku, a roztřásla se přitom zimou. S kamínky a bahnem, kterého byla bota plná, se v té chvíli asi nedalo nic dělat; Lynn měla ze všeho takovou depresi, že se na sebe ani nedokázala pořádně rozzlobit, a tak jen tiše doufala, že v obchodech ještě pořád budou mít tkaničky, které by se hodily k modelu z posledního roku. Vystrčila alespoň mokré nohy o kus dál, kam dírou mezi větvemi dopadaly sluneční paprsky, a opřela si bradu o dlaně.

Na větev sousedního stromu usedl drozd a začal z plných plic vykřikovat do světa své rozhořčení; Lynn jeho snažení nepřítomně sledovala.

Jak hloupé, říkala si, připadat si ve všední den v riflích a bez nalíčení nesvá. Teď ji navíc ještě zdobilo bláto, kousky stromové kůry a hnijící listy; její vlastní problémy se zdály být zcela nedůležité. Muž, o němž doufala, že to jednou začne myslet vážně, jenže teď ho ani jednou nenapadlo zavolat do Annina domku a pozeptat se, jak se věci mají, hloupý stres, který nechala v kanceláři daleko za sebou, záchvat zuřivosti, jaký přepadl třeba jejího šéfa, když mu řekla, že odchází, všechno se jí znovu objevilo před očima jako dopolední televizní komedie, hloupé, předvídatelné a nedůležité.

Na druhé straně jí Annino úsilí, se kterým jako matka den za dnem čelila nevyhnutelné ztrátě syna, připadalo nedosažitelně dokonalé a zároveň i nelítostné a beznadějné, jako moderní snaha přesně určit, co to vlastně byl Kalich Kristův. Ať se Lynn v myšlenkách vrtla, kam chtěla, všude potkávala jenom vzpomínky na Sandyho, a tam, kde se těmto vzpomínkám vyhnula, nalézala nové skutečnosti, které se jí do srdce zarývaly ještě hlouběji a bolestněji. Nemohla si neuvědomovat, každou chvíli a stále znovu, že to, nač se teď dívá a co zakouší, by v chlapci nejspíš vzbudilo nelíčené nadšení.

Dlouhé dva roky nepoznal Sandy téměř nic než doktory s jejich procedurami a vězení podobnou izolaci, která byla nutná, měl-li se vyhnout všem možným infekcím.

Lynn se plácla dlaní přes mokrou nohavici. Ve dnech, jako byl právě tenhle, zalitý jarními paprsky slunce a nadějí, která pod každým z nich vyrážela z půdy, mívala pocit, že by měla podat soudní žalobu proti Bohu Všemohoucímu za to, že připustí, aby se narodil chlapec jako Sandy, jenom aby nevýslovně trpěl a nakonec zemřel. Filozofická učení New Age se všemi jejich spirituálními metaforami pro ni okamžitě ztrácela veškerý smysl, když si vzpomněla na Sandyho, jak sedí zpříma v posteli s tužkou v ruce a domáhá se splnění svého nemožného přání.

Možná prostě nechtěl žádat o nic, co zdraví pokládají za naprostou samozřejmost. Jeho vlastní vzpoura proti životu, který byl pro něj stejně nedosažitelný jako dobrodružná výprava z historického románu.

V tu chvíli proťal lesní ticho chraplavě hluboký štěkot, který nemohlo vy luzo vat žádné jiné zvíře než Grál. Lynn sebou trhla a okamžitě se rozpomněla, proč tam vlastně sedí. V rychlosti si natáhla ponožku a botu a vyskočila na nohy – štěkot se ozval znovu, odněkud proti proudu. Rozběhla se tím směrem a snažila se přitom nevnímat, jak příšerně jí čvachtá v botě; doufala jen, že psisko nevyplašilo nějakého srnce. Grál sice běžel jako skládací žebřík, protože jeho zadní tlapy při běhu oproti předním dopadaly na zem snad o stopu stranou, ale vydržel běžet dlouhé míle, aniž se unavil. Mokrá ponožka se jí napatě okamžitě shrnula a začala ji dřít. Bylo jasné, že puchýř ji nemine, a Lynn si alespoň svatosvatě slíbila, že se nebude za psem honit ani o krok déle, než vydrží s dechem.

Slib porušila přesně za šedesát vteřin.

V následujících deseti minutách, kterých bylo zapotřebí, aby Grála konečně vystopovala, se jí podařilo odřít si ruku o kmen mladé břízky a odrovnat i druhou tenisku, to když uklouzla při beznadějném pokusu překročit kaluž černého bahna, dokonale ukrytou v bažinatém podrostu.

Pohled na nešťastné zvíře ji nenaplnil žádnou radostí.

Grál byl mokrý, očividně se vyválel v čemsi nechutném, co snad ani nemělo žádné pojmenování, a srst měl zapletenou do tisíce mokrých a nepoddajných chomáčků. Byl z něj vidět hlavně zadek pozvednutý k nebi a chlupatý ocas máchající mohutně ze strany na stranu, protože čumák měl zastrčený až po oči v dutině vykotlaného pařezu.

Lynn zpomalila do chůze. „Grále!“

Pes znovu vyštěkl, nadechl se plísně z pařezu a aniž zvedl hlavu, mocně kýchl. Ocasem teď máchal ještě rychleji než předtím, ale to bylo asi tak jediné znamení, že si její přítomnost vůbec uvědomuje.

Lynn už teď byla u něho. „Grále!“ křikla na něho. „Vyndej hlavu z toho pařezu a pojď sem, okamžitě!“

Vodnatě hnědé psí oči se stočily jejím směrem a Grál znovu tlumeně vyštěkl.

„Tak to se můžeš vsadit, že s tebou šneky lovit nebudu!“ Lynn se nahnula kupředu, chytla psa oběma rukama za kůži a vši silou zatáhla.

Grálova kůže povolila a převalila se dozadu jako poddajné chlebové těsto. Lynn táhla pořád dál, až se nakonec zdálo, jako by Grálovy kosti ležely v obrovském kožešinovém vaku. S největším vypětím sil psa odtáhla několik kroků od pařezu a až opožděně zauvažovala, jestli není v jeho dutině uvězněn rozzuřený tchoř nebo vodní krysa.

Ta možnost ji přiměla uklidnit se. Lynn sice ještě pořád zápolila se psem jako pouťový zápasník s aligátory, ale přitom teď od pařezu obezřetně ustupovala.

„U všech mých knoflíků i vousů!“ zaklel pištivý hlas do Grálova zklamaného kňučení. Zevnitř z pařezu se ozývalo kousavé nadávání. „Dal sis jaksepatří na čas, ty ztřeštěný pse, než jsi poslechl, co ti zdravý rozum přikazuje!“

Grál znovu vyštěkl. Lynn zmateně zírala před sebe, a nechybělo mnoho k tomu, aby se jí zvíře znovu vyrvalo, protože Grál se už zase ze všech sil tlačil k pařezu. Zapotácela se, až jí nezastřižené vlasy napadaly do čela, ale v příštím okamžiku vytřeštila oči, protože to, co uviděla, bylo ve skutečném světě naprosto nemožné. Z pařezu právě opatrně vylézal malý hnědý mužíček, vysoký asi tak na tři palce.

Mužíček měl červené tváře a oříškový plnovous, který mu jako mrazem popálený mech klesal přes zelenou vestu s mosaznými knoflíky až do pasu. Na nohou měl kožené boty, tmavé kalhoty a na hlavě elegantní klobouk ozdobený sojčím pírkem. Jakmile uviděl Lynn, znovu vykřikl cosi pisklavě hněvivého.

Lynn ztuhla úžasem, ale nebylo jí dopřáno užívat si vytržení příliš dlouho. Grál se jí nakonec přece jen vyrval, divoce zavrčel a vyděšený mužíček bleskurychle sklouzl zpátky do pařezu. Pes jako předtím okamžitě strčil čumák do vykotlaného otvoru a spustil další vlnu ostrého staccatového štěkotu, z něhož jí pokaždé naskakovala husí kůže.

Lynn jeho útok připravil o rovnováhu, takže dosedla poněkud tvrdě na zem. „Ježíšku na pingpongovém stole!“ Nestávalo se jí běžně, aby měla skutečné halucinace, a už vůbec ne toho druhu, kdy se vodní krysy proměňují v malé hnědé mužíčky, kteří nosí vesty a mluví. Lidé žijící v párech jsou zvyklí přijímat rozhodnutí až po velmi dlouhých debatách a kompromisech, ale Lynn byla sama, a tak se rozhodovala okamžitě.

Vyhrabala se tedy z listí a prudce Grála nakopla. Pes zavrávoral, pak znovu získal rovnováhu a zakňučel ublíženě na protest. Trvalo to hodnou chvíli, ale nakonec se Lynn po několika ranách kusem klacku podařilo odvléct zvíře stranou. Potom se sehnula, aby mohla strčit obličej právě tam, kde ho měl předtím pes; Grál jí přitom strkal svým zvědavým a notně špinavým čumákem do ucha a do krku, ale nevšímala si ho. Místo toho se zadívala do temné pukliny plné starých hnijících hub a pavoucích sítí.

Nechybělo mnoho a byla by dostala ránu přímo do oka; zuřivý malý mužíček se totiž oháněl větvičkou opatřenou mosazným hrotem. Podařilo se jí ucuknout, a tak ji škrábl jenom do tváře. Lynn vykřikla, zatímco mužíček s překvapeným výrazem o krok ustoupil a přitom zaklel jazykem, který Lynn v životě neslyšela.

Nebylo pochyb, že to, co vidí, je natolik skutečné, že ji to dokáže zranit až do krve. Lynn se chytla za tvář a mužíček ustoupil o další krok. S omluvným výrazem ve tváři sevřel svou větvičku pod paží a řekl: „Ach, slečinko, tak to jste byla vy.“ V hlavě, která připomínala lískový oříšek, mu zářily dvě oči, jejichž pohled by byl nepochybně veselý, kdyby z nich právě nevyletovaly zlobné blesky. „Předpokládám, že ode mne budete jako obyčejně očekávat splnění nějakého přáni. I když bych s velkou pravděpodobnosti dal přednost tomu, vybojovat si svobodu proti vašemu psu.“

„To by se dalo snadno zařídit,“ řekla Lynn kyselým hlasem a sama zaklela, když olízla krev ze špičky prstu.

Grál, který se jí pořád pokoušel nahlédnout přes rameno, vycítil změnu nálady. Zapřel se do Lynn s obnovenou silou a pokusil se prodrat až k pařezu, zatímco mužíček zděšením nadskočil a vydal vysoký poděšený skřek.

„Okamžik! Počkejte, dámo, musel jsem se nejspíš přeřeknout, opravdu, určitě mi to jen tak uteklo. Snažně vás prosím, odtáhněte odtud toho psa. Pro svoje vlastní křesťanské svědomí, darujte mi svobodu!“

Lynn byla mokrá a špinavá a zmítal jí pocit, že tohle všechno se jí musí zdát. Navíc se jí začalo pozvolna zmocňovat podráždění ne menší než to, které cloumalo jejím zajatcem. „A proč bych vás vlastně měla nechat jen tak odejít?“ řekla.

Malinký mužíček založil ruce na prsou, nafoukl obě tváře a vypadal vyděšeně, ale zároveň i lstivě. Přešlápl ve svých miniaturních botách sem a tam a větvičkou několikrát udeřil do dřevěné stěny vězení, z něhož pro něho nebylo prozatím úniku. Nakonec se obrátil čelem k Lynn. „Nu, co naděláme,“ pokrčil rameny. „Navrhuji tedy celou záležitost uzavřít nějakým tím drobným přáním. Polapila jste mne sice, ale nezapomínejte, že to nebylo tak docela fér. Ale obávám se, že kdybyste toho psa pustila, byl bych tu v pasti tak jako tak.“

„Tak vy mi teď splníte nějaké přání?“ Lynn potlačila nutkání hystericky se rozesmát. Značné vypětí posledních dní a naprostá absurdita všeho, co se tu odehrávalo, ji v tu chvíli připravily o veškerou duševní rovnováhu. „Ale já přece nemám žádné přání, jež bych chtěla splnit,“ pokračovala kousavě a s úmyslnou neuctivostí vyslovila myšlenku, která ji sužovala více než cokoliv jiného. „Měl byste se postarat raději o Sandyho přání.“

„Ach!“ povzdychl si hnědý mužíček. Pak postoupil o několik krůčků stranou, opřel se ramenem o stěnu pařezu a zamračil se – poněvadž měl huňatá obočí, vypadal přitom skutečně velkolepě. „Tak to je ten nemocný chlapec, který touží navštívit kulatý stůl krále Artuše, nemám pravdu?“ Když viděl užaslý výraz v Lynniných očích, jenom rozmrzele pokrčil rameny a jeho zloba se neuvěřitelně rychle rozmělnila ve smutek a soucit. „Víte, slečinko, tenhleten chlapec už velice brzy zemře.“

Náraz zármutku byl příliš prudký a příliš tvrdý – dokonce i nadpřirozené zjevení v podobě mužíčka velkého jako palec o tom zřejmě vědělo, avšak před neúprosnou chorobou bylo bezmocné. Lynn několikrát polkla a snažila se bojovat s nenadálými slzami.

Mužíček se ji okamžitě snažil utěšit. „Ale slečinko, to přece není zase tak beznadějné, jenom těžké. Však dobře víte, jak je to s tímhle stvořením. Každá živá bytost si musí sama vybrat svůj čas a své místo. Taková je veliká cesta Stvořitele. A teď k tomu vašemu chlapci, Sandy se jmenuje, že ano? Pokud má dostat, po čem tolik touží, někdo ho bude muset přesvědčit, aby si všechno ještě jednou rozmyslel.“ Větvička v jeho ruce se pohnula a udeřila vyčítavě do kůže mužíčkových bot. „A ten někdo budu docela jistě já. Je to dočista namáhavá práce, víte? Rozhodně až dost najedno přání. Velice těžká práce.“ Vrhl na ni další pohled svých temných a neposedných očí a jeho znechucení bylo ještě zřetelnější, když Lynn otevřela ústa, snad aby si z něho tropila posměch, ale docela jistě proto, aby se zeptala na něco hloupého. Lidé to tak dělají, ti by ve skutečnosti úplně klidně plivli do tváře svému štěstí, i když – tak jako Grál – samo přiskáče přímo k jejich domovním dveřím.

„Buďte teď zticha,“ vyštěkl na ni mužíček. „Nechte mě uvažovat! Nechci nic než svou vlastní svobodu, a vy jste mi připravila pořádně těžký oříšek, který musím rozlousknout, jestli se odtud mám dostat!“

Když to maličký mužíček dořekl, odfoukl si, prudce se posadil a opřel se lokty o kolena, bradu v dlaních, aby mohl zvážit, v jak těžké situaci se ocitl.

Bouřlivý Grál naráz docela proti své přirozenosti ztichl a Lynn využila nabídnuté chvíle klidu k tomu, aby se alespoň trochu vzpamatovala. Pustila psí krk, který až doposud pevně svírala, a uvědomila si, co všechno ji trápí, jak duševně, tak i fyzicky. Jednu nohavici měla promočenou ledovou vodou a ve vlasech plno větviček a listí – něco takového by si před dvěma měsíci ani nedokázala představit. Ale takové, samy o sobě šokující, zvláštnosti bledly a ztrácely jakýkoli význam, když si uvědomila, že tady vede vážnou konverzaci se stvořením, které by podle všech pravidel mělo patřit výhradně do světa dětských pohádek, a snaží se tu s ním dohodnout výměnný obchod.

Když se nad tím vším na chvíli zamyslela, nutně musela dospět k ráznému závěru, že její nervy přestaly snášet vypětí spojené se Sandyho chorobou. Dalo dost práce vypořádat se s ní, aniž se člověk musel ještě k tomu zabývat situací, která popírala logiku. Na druhé straně nezbývalo než doufat, že to stvoření z pařezu je opravdu nějaký skřítek či rarášek nebo něco jiného toho druhu, protože v opačném případě by byla beznadějně šílená.

Potíž byla ale v tom, že ať už to s její příčetností bylo tak či onak, Sandymu tím skoro určitě nijak zvlášť nepomůže.

V příštím okamžiku se ale záležitost vyřešila sama od sebe. Bez jakéhokoli varování se maličký mužíček otočil a bleskurychle vyrazil k díře v dutině pařezu.

Halucinace se člověku přece nesnaží utéct. Lynn se sehnula, aby mužíčkovi uzavřela únikovou cestu, a ramenem se přitom srazila s Grálem – pes se s vrčením vrhl ke stejnému místu, podle všeho s týmž cílem.

Společná akce psa i jeho paní malého mužíčka pořádně vyděsila, takže ustoupil nazpět s rukama prosebně rozpjatýma. „Slitujte se, prosím! Skončil bych skoro určitě rozdrcen na kaši pod vaší botou, vždyť vy ani nevidíte, kam šlapete. A k tomu docela nespravedlivě, jak bych mohl dodat, protože jsem už mezitím vymyslel dobrý způsob, jak se tomu chlapci může splnit, po čem tak touží.“

Grál pochybovačně zakňučel a zakoulel očima.

Lynn sice ze zásady odmítala připisovat zrovna tomuhle psisku jakoukoli inteligenci, ale pociťovala zrovna takovou nedůvěru, takže jen dál zírala na malého mužíčka pod sebou. Aby se odškodnila za to, jak byla ponížena její důstojnost, a také za narůstající pocit, že celá ta situace je úplně směšná, byla rozhodnuta vymoci si od mužíčka spravedlivou náhradu, a to i v případě, že se v příštím okamžiku probudí ve zmuchlaných přikrývkách a zjistí, že tohle všechno byl jen hloupý sen. „Snažil jste se utéct,“ obvinila mužíčka.

Ten se na ni v odpověď nevrle zamračil. „A co kdyby se mi to bylo podařilo?“ Nacpal své buclaté ruce do kapes a začal nervózně přecházet sem a tam dutinou v pařezu. „Ještě pořád jsem tu v pasti a zoufale se snažím nějak tento politováníhodný omyl napravit.“

Grál zavrčel, jako kdyby měl pocit, že to stvoření nemluví pravdu. Lynn si povzdychla a promluvila s kousavým sarkasmem, k němuž se uchylovala, kdykoliv potřebovala vyjádřit něco, co se ve skutečnosti nedalo brát tak docela vážně. „Nemám prozatím pocit, že bych jednala s někým, kdo bude spolehlivě držet slovo.“

Mužíček se zamračil a zatvářil se doopravdy uraženě. Ani na chvíli přitom nepřestal popuzeně přecházet po svém miniaturním vězení, od zčernalé čepičky žaludu k plesnivé stěně pařezu a zase zpátky. Protože Grálův čumák byl teď od něho dostatečně daleko, aby se mohl cítit bezpečný, zastavil se, založil vzdorně ruce a začal poklepávat botou. „Tak takhle se věci mají? Jak vás mohlo něco takového vůbec napadnout? Pohrávat si s umírajícím chlapcem, myslíte, že je to jenom tak? A už vůbec teď nemluvím o tom, že budu muset něco udělat i s časovým rámcem, který celou tou legendou prochází. Přání, o jejichž splnění se vy lidé skoro nikdy ani neobtěžujete žádat, jsou totiž příšerná dřina!“

Lynn už začínalo bolet v zádech, jak se pořád nakláněla nad pařezem, a tak zkusila ulevit alespoň svým kolenům a položila Grálovi ruku přátelsky přes hřbet. Jeho nepříjemně zapáchající mokrá srst nebyla nejměkčím polštářem, jaký si dokázala představit, ale dotyk obyčejného zvířete pro ni v té chvíli představoval útěchu, bez které by se možná neobešla. Už na první pohled teď vypadala mnohem méně rozladěná než její zajatec-zcela jasně se tu ukazovalo, jakou výhodou mohou být při jednání s kouzelnými bytostmi dlouholeté obchodní zkušenosti. Jestli tu má ze sebe dělat blázna a vydírat jakési pohádkové stvoření polapené ve vykotlaném pařezu, kdo ví, třeba z toho Sandy nakonec přece jen bude něco mít. „Než vás propustím, budete mi muset ukázat nějaké výsledky.“

Maličký mužíček se přikradl blíž, a mezitím co si rukou hladil divoký plnovous, v obličeji se mu začal usazovat vychytralý úsměv. „Až mne odtud propustíte, madam, čeká mne doopravdy velmi těžká práce,“ svěřil se Lynn potutelně. „Abych pravdu řekl, pořádně se nadřu, než přání toho vašeho chlapce splním. Takže jestli chcete, abych to všechno zvládl, budete mne muset tak jako tak pustit.“ Mužíček s neomaleným sebevědomím vstoupil do slunečních paprsků, které zářily dírou v pařezu dovnitř.

„Cože?!“ vyhrkla Lynn zlostně a její hlas se smísil s Grálovým náhlým zavrčením. Svaly skryté pod kožešinou, kterou ledabyle objímala rukou, se napjaly a pes s vrčením vrazil hlavu do díry v pařezu. Nastala zmatená strkanice, během níž Lynn ztratila přehled, co se vlastně uvnitř děje, protože jí psí tělo zastínilo výhled.

Potom se Grálův ocas z ničeho nic napřímil jako svíčka, pes se zapřel zadníma nohama a pomalu od pařezu vycouval. V obnažených zubech svíral vestu malého mužíčka, který se bezmocně houpal sem a tam, mával rukama a vyděšeně křičel hlasem, jenž připomínal ptáka; pes mezitím stále nepřestával vrčet. Mužíčkova větvička se marně míhala všemi směry, zářila na slunci jako mosazný hřebík, ale zůstávala naprosto neúčinná.

Lynn v první chvíli pocítila s maličkým mužíčkem soucit, vždyť chudák musel skoro určitě umírat už jenom z toho, jak příšerně Grálovi páchlo z tlamy. Když však odhlédla od jeho poznamenaného oblečení, uvědomila si, že mužíček je vlastně zcela nezraněn, třebaže z jeho vyděšeného halekání by se dal usuzovat opak.

„Postavte mě na zem,“ ječel mužíček ze všech sil. „Ach, paní, slitujte se, prosím, jestli si ze mě ten pes udělá přesnídávku, tak už určitě žádné přání nikomu nesplním. Musíte být natolik moudrá a nepochybně i milosrdná, abyste to viděla sama!“

Lynn zaťala zuby a neříkala ani slovo.

Grál se posadil, zuby měl stále obnažené, a rozhodně svíral svou třesoucí se oběť. Mužíček dál vyděšeně kopal všemi směry. „Přece potřebujete, abych zařídil, co je zapotřebí, nemám pravdu? Jenže nedokážu vůbec nic, jestli se mi udělá nanic z toho, jak tady tomu zvířeti smrdí z tlamy, ani když zůstanu uvězněn v pařezu!“

„A jak mám vědět, že vám můžu věřit?“ Lynn už teď začínala být úmyslně kousavá. Posadila se na zem, takže měla hlavu ve stejné výši jako Grál, a nervózně si přitom pohrávala s vlhkou obrubou své promočené nohavice. „Podívejte se, jestli vám mám opravdu důvěřovat, měla bych jít s vámi jako pozorovatelka, abych si mohla na vlastní oči ověřit, že Sandyho podmínky budou úplně všechny a v plné míře splněny.“

Mužíček svěsil paže rezignovaně podél boků a bylo slyšet nezřetelný zvuk, jako by se plácl do stehen. Plnovous mu poklesl – visel teď v Grálových čelistech úplně jako utopená myš, beznadějně ztracené sousto s kulatým bříškem, které se mu dralo z vesty ven navzdory řadě mosazných knoflíků, které z posledních sil odolávaly. „Já vám nelžu. Ať se mi už nikdy nic nepodaří, jestli nemluvím pravdu.“

Grálovy hnědé psí oči se nacházely ve stejné výši jako obličej Lynn. Byl v nich výraz prosebné obezřetnosti, ale ještě navíc byly naplněny docela neočekávaným uvědoměním a moudrostí – něčeho takového Lynn si ještě nikdy nevšimla u žádného psa, jehož znala. Ovládl ji podivný mrazivý pocit. V nějakém temném, neprozkoumaném zákoutí její mysli vyklíčilo přesvědčení, že cílem neustálých Grálových útěků bylo už od počátku najít právě takového malinkatého mužíčka a zmocnit se ho.

Železná logika něco takového samozřejmě vyvracela jako naprostou absurditu.

Lynn ovšem stála před nesnesitelnou skutečností, že Sandy je smrtelně nemocen, tváří v tvář jeho nevýslovnému utrpení a blížícímu se hořkému konci jeho života, takže rozum za daných okolností nevypadal jako nějak zvlášť přesvědčivý soudce. Naděje a pověra se v ten okamžik zdály být nesrovnatelně laskavější. Náhle vážná, jakoby povznesená nad krutosti, jež se ve stejný čas odehrávaly v nemocnici, Lynn si povzdechla a maličkému mužíčkovi v psí tlamě řekla: „To mi nestačí.“

„U všech všudy a těch ostatních jakbysmet!“ vykřikl mužíček. Pohyb čelistí, které ho stále svíraly, jím mávl na stranu, takže vyděšeně zakoulel očima.

Grál vypadal hodně zmateně, jako kdyby ho začalo svědit v nose, zřejmě kvůli příliš opojnému zápachu nadpřirozené bytosti, kterou svíral v čelistech. Mužíček si toho povšiml a začal být viditelně znepokojen. Podle všeho si uvědomoval, že psovité šelmy občas pořádné kýchnutí přiměje udeřit čumákem i čelistmi tvrdě o zem. „Tak vám ukážu výsledky ve snu!“ zaječel a v hlase se mu ozývala čím dál tím větší úzkost. „Není to tak jednoduché, jak jistě chápete, když se to přání týká ještě třetí strany, a zvlášť když ta třetí strana má před sebou už sotva hodinku života. Marníte tu zbytečně čas!“

„To bych ani neřekla.“ Lynn ucítila v prsou bodnutí, že jí mužíček připomněl, v jakém stavu se Sandy nachází; srdce jí přetékalo soucitem s Ann, která sama a bez podpory blízkého člověka čeká na konec, který mateřský instinkt nedokáže obsáhnout. Snažila se tedy zaměřit na poslední kousek odstupu, který jí zbýval. „Ani to nestačí. Se sny se přece dá všelijak podvádět, alespoň to musím předpokládat, protože jinak by to tomu psu, co vás drží za kabát, muselo stačit. Grál zřejmě nepovažuje za vhodné nechat vás jít.“

„Takhle mne nutíte, abych vám daroval Prozření!“ zavyl mužíček pronikavě vysokým hlasem. Přestože visel ve vzduchu, tím, jak teď založil ruce na prsou, se mu podařilo vypadat navýsost popuzeně. „Ale to už je další přání.“

Lynn na něho bez pohnutí zírala. „To není žádné další přání, nýbrž jen pochopitelná záruka.“

„Ach, ale je to tak těžké, těžké jako kamenné srdce, jaká vy lidé tak často míváte. A s vámi ženskými to bývá ještě těžší!“ Mužíček jí zahrozil miniaturní pěstičkou. „Domlouvat se s moderními smrtelníky, to bývá pokaždé hrozné trápení.“ Uvolnil sevření pěsti, aby na ni mohl vyčítavě ukázat prstem, a knoflíky na manžetě se mu přitom blýskaly jako špendlíkové hlavičky. „Vy lidé si chodíte po světě v bdělém stavu, a přece jsou vaše sny tím nejživějším, co v sobě nosíte. Kdybyste věděli alespoň tolik, dařilo by se vám mnohem lépe.“ Když jeho výlev nenarazil ze strany Lynn na žádnou odpověď, hnědý mužíček se na svou věznitelku zadíval pohledem, z něhož jí přeběhl mráz po zádech. „No tak dobře, není mou povinností, abych se snažil srovnávat vaše smrtelné neduhy a vaše zaneřáděné a omylné uvažování! Jak je ctěná libost, vážená slečinko. Jestli jste i vy jedním z těch pomatenců, kteří snům nepřipisují žádnou váhu, dostane se vám Prozření, abyste mohla sama dosvědčit, že já své slovo držím. Ale naleznete jen zármutek a slzy bez počtu, až nakonec zatoužíte po tom, abych vás toho daru sám zbavil.“

Poslední věty zazněly jako obhajoba, nikoli varování, neboť mužíček už v té chvíli pozvedl ruku a pohnul prsty, jako by jí chtěl do obličeje stříknout vodu.

Neuvědomila si, že by ji zasáhl nějaký fyzický předmět, ale přesto jako by jí na čelo cosi dopadlo, kousek pod vlasy. Zlatavý výbuch jí pročistil oči, bezbolestná, avšak oslňující zář, která rozkvetla a vzápětí zase pohasla, a všechny její smysly byly v tu chvíli probuzeny k novému životu. Kolem jejího vědomí se nafoukla podivná bublina a Lynn pocítila, jako by ji něco fyzicky zvedalo vzhůru.

Pozvedla hlavu a zalapala po dechu; les, který dobře znala, byl teď pryč. Okolo nerostly žádné kapradiny a v dohledu nebyl jediný hloh, zato na zemi ležel živý koberec zářící myrty. Zhluboka se nadechla chladnějšího a mnohem voňavějšího vzduchu, než jaký dýchala ještě před okamžikem, a až pak si uvědomila, že stromy rostoucí všude okolo jsou duby. Jejich obrovské koruny prozářené poledním sluncem se jí tyčily vysoko nad hlavou. Lesní půda se svažovala směrem k mýtině obrostlé mechem a břečťanem; při jejím kraji tekl potůček ukrytý pod vysokým břehem.

Mezi pařezy samozřejmě vykukoval malinký mužíček. Na Lynn to bylo trochu moc – lesní scéna kolem ní vypadala úplně jako z ilustrace k nějakému středověkému romantickému dobrodružství.

Otevřela tedy ústa a chystala se mužíčka oslovit.

„Buďte potichu, hloupá ženská!“ Malý mužíček jí vztekle zabušil větvičkou do ruky, kterou k němu natáhla; Lynn sebou vyděšeně trhla. „Jestli ho teď probudíte, nadobro zkazíte Sandyho přání!“

Lynn neměla tušení, co se kolem ní děje, a tak se jen zmateně šeptem zeptala: „Koho jestli teď probudím?“

Malý mužíček zatím s podvraťákem Grálem podle všeho uzavřel příměří, poněvadž Lynn si po chvíli uvědomila, že mužíček nyní ve vestě promočené psími slinami trůní obkročmo mezi Grálovými huňatými lopatkami. Jeho větvička s mosazným hrotem mířila směrem k čemusi, co leželo kdesi o kus dál v podrostu.

Lynn se tím směrem zadívala a mezi visícími stonky břečťanu rozeznala nejdřív cosi, co vypadalo jako kousky proutěného košíku. Když se však podívala pozorněji, zjistila, že je to hlava mladého muže s černými vlasy a vysokým čelem, vlastně spíš ještě chlapce. Zdálo se, že spí, tvář nevinnou a neposkvrněnou jako broskvička opřenou o prsty, které na první pohled nevypadaly, že by byly zvyklé na fyzickou práci. Jeho údy byly dobře rostlé, třebaže svalů na nich příliš nebylo, a přes jednoduchou tuniku měl nasazeno podivné brnění chránící mu hrudník a ramena, celé upletené z vrbových proutků.

„Můj Bože,“ vydechla Lynn.

Malý mužíček se naštětil. „Žádný ‚Bože‘!“ vyhrkl a polohlasně dodal: „Jenom kouzla, která jste si na mně vyžádala, nic víc než to.“

Lynn stále ještě nedokázala přemoci svůj úžas: „Kdo je to?“

„Však váš Sandy už ho pozná.“ Malý mužíček tleskl svými maličkými dlaněmi o sebe a následoval další tichý výbuch kouzelné síly.

Lynn vstaly vlasy na hlavě. Pocítila, jak jí prochází podivný poryv energie, který její vědomí rozkolísal až do samotných základů. Zamrkala, otřesena tím, co cítila, a vzápětí beze slova znehybněla, protože spatřila Sandyho, jak stojí ve svém nemocničním županu naboso uprostřed mýtiny. Postoupil o několik kroků kupředu, znovu se zastavil a zadíval se na stvoření trůnící na Grálových zádech.

Trubičky, injekční jehly a různé lékařské přístroje, jimiž se doktoři s tak nepatrnými úspěchy pokoušeli prodloužit Sandymu život, to všechno bylo pryč. Zůstaly ovšem odřeniny, kruhy pod očima a vpichy na pažích i na ramenou, kruté ornamenty, vytvořené předlouhými týdny strávenými na nitrožilní výživě. Sandy byl pořád nemocný a strašlivě pohublý, měl tenké, jakoby sukovité údy a dlouhý krk, křehký jako stéblo pampelišky. Jen oči mu zářily z hlubokých očních důlků, třebaže v nich byly vidět stíny jeho utrpení.

„Sandy!“ vydechla Lynn.

Ale chlapec se nedíval na ni. Malý hnědý mužíček ho mezitím oslovil, a zdálo se, že Sandy teď nemá uši pro nic kromě jeho slov.

„Nepochybně je ti známo, kdo to tam leží, nemýlím se?“ Větvička namířila směrem ke spáči, zatímco neuvěřitelně miniaturní ruka zvolna hladila stejně maličký oříškově hnědý plnovous.

Sandy mdle pootočil hlavu, jako kdyby byl náměsíčný a nebyl si docela jist, kde to vlastně je. Prohlížel si pozorně mladého muže na jeho lůžku z břečťanu a mechu a v obličeji mu postupně rozkvétala touha naplňující ho novým životem. Po chvíli se nadšeně rozzářil, téměř se rozesmál a vyhrkl: „Percival!“

„Takže tu legendu zcela jistě znáš,“ pobídl znovu chlapce malý kouzelný mužíček, který nějak dokázal, že se ti dva mohli setkat – spící mladík s duchem umírajícího chlapce uprostřed lesní krajiny, kterou Lynn nedokázala umístit do žádného ekosystému, jaký byl na celé zeměkouli jejích dnů znám.

„Ovšem že ji znám.“ Sandyho nadšení prorazilo krunýř jeho tělesné slabosti a způsobilo, že se tenký chlapecký hlásek rozezvonil výsměšnou radostí. „Percival byl synem odbojného krále, kterého spravedlivý král Artuš svrhl z trůnu. Vychovávala ho jen jeho matka v odlehlé a osamělé věži. Doufala, že se stane knězem a unikne tak osudu svého otce, který padl v bitvě. Ale když jednou Percival z dálky zahlédl několik rytířů jedoucích na koních, udeřil ho do oči odraz slunce od jejich brnění. Ptal se, co je to za stvoření, protože byl z jejich krásy celý užaslý. Jeho matka se obávala, že ji opustí a stane se rytířem, který se brodí v krvi, a tak mu řekla, že viděl anděly.“

„Jenže tím ho ztratila,“ navázal maličký mužíček, když Sandy, jako u vytržení, konečně utichl. „Neboť mladý Percival matce odpověděl, že pro něho není žádné honosnější poslání než následovat boží anděly do nebe.“ Mužíček se potutelně usmál a odhalil přitom ústa plná maličkých, avšak ostrých zubů. Pak naklonil hlavu směrem ke spáči. „A přesně to teď vidíš na vlastní oči,“ prozradil Sandymu. „Tamhle leží Percival, který se vydal na cestu v brnění vlastnoručně upleteném z vrbových proutků, aby se co nejvíce podobal andělským zástupům, dokud se nenaplní jeho sjednocení s nimi.“

Sandy založil kostnaté ruce na prsou. Dál zíral obdivně na mladého muže, který – jak dobře věděl – po chvíli vstane a odejde z této mýtiny, aby si vybojoval místo u kulatého stolu krále Artuše a nakonec se stal jedním z nemnoha vyvolených, kterým bude dopřáno spatřit svatý grál. Sandy tu scénu hltal očima a každá její podrobnost ho naplňovala nadšením: viděl jemné, lesklé vlasy prozrazující dokonalé zdraví ležícího mladíka i neposkvrněnou nevinnost jeho obličeje. Pozorně si prohlížel jeho ruce, jemné a neporušené dlaně a drobné svaly, které by si jen těžko poradily s něčím těžším, než jsou knihy.

Úcta k hrdinovi, kterou měl od počátku v očích, začala pomalu ustupovat vzrůstajícím pochybnostem. „Vypadá jako pěkná padavka.“

Mužíček na to neřekl ani slovo.

Sandyho pátravý pohled teď spočinul na mladíkových zápěstích nedbale položených v mechu a nezraněných ani tím nejmenším škrábancem od větvičky šípkového keře. Sandyho ta scéna začínala naplňovat neklidem, a tak se prudce otočil a s obviňujícím výrazem ve tváři se zadíval na mužíčka. „Lhal jsi mi, poněvadž tohle přece nemůže být Percival! Tenhleten ani trochu nevypadá jako mladík, který vyráží neohroženě vstříc dobrodružství, tváří v tvář námaze a utrpení krvavých půtek!“

V té chvíli Lynn pocítila, že už konečně začíná něčemu rozumět. Zatajila dech, zatímco hnědý mužíček trpělivě čelil chlapcově výtce.

„Částečně máš pravdu, můj chlapče. Jenže já nikdy nelžu. Toto tady je Percival, a to, co jsi řekl, je skutečně potíž, tvoje a jeho. Věci se totiž máji tak, že v následující hodině se musí rozhodnout osudy vás obou. Ty půjdeš pozdravit boží anděly a on se probudí jen proto, aby zjistil, že jeho ‚andělé‘ jsou z pozemské hlíny, že jsou to rytíři vycvičení k boji a jejich mravy bývají někdy více než drsné.“

„Ach!“ Sandy o krok ustoupil a v hlase se mu ozývala touha odhalující ta nejhlubší tajemství jeho duše. „Kdybychom si jen mohli vyměnit místa!“

„Řečeno a uděláno!“ vykřikl malý mužíček a znovu tleskl rukama. Ozvalo se hlasité třesknutí a okolní ticho se na okamžik zhroutilo v trosky.

Sandy zmizel.

Ptáci vyděšeně vzlétli z korun stromů, mladík ve zbroji z vrbového proutí se prudce posadil a v obličeji měl výraz naprostého zděšení. Pozvedl ruce a zadíval se na své dlaně, jako by jeho vlastní maso, kosti a nervy byly oděvem, který patří někomu cizímu. Pak se začal divoce rozhlížet kolem sebe, až našel maličkého mužíčka. Od té chvíle už z něho nespustil oči. „Tak ty jsi to dokázal!“ A zeširoka se usmál, jako by se celý svět znovu zrodil a on ho teď držel v rukou.

„Ano, dokázal.“ Maličký mužíček se rozesmál a ukázal rukou na západ, kudy se lesem vinula cesta. „Tam se vydej, mladý Percivale. Cestou na Camelot! Nechť tě provází Štěstěna na všech tvých dobrodružstvích až do toho posledního, dokud nenadejde den, kdy na vlastní oči spatříš grál.“

* * *

Lynn se probudila a první, co si uvědomila, byl Grálův vlhký jazyk – psisko jí oddaně znovu a znovu olizovalo tvář. Seděla ve vlhké závěji listí, ramenem opřená o pařez, jehož dutina už teď byla prázdná.

Na okamžik se divoce roztřásla a potom od sebe psa znechuceně odstrčila. Alespoň jedenkrát v životě Grál ustoupil a zanechal projevů sympatií k osobě, která podle všeho dostala co proto. Poodstoupil o několik kroků, posadil se a zahleděl se na Lynn. Ocasem přitom vrtěl tak mocně, až se do vzduchu zdvíhala mračna hnijícího listí a větviček. V psím obličeji měl výraz naprosté spokojenosti.

Lynn se roztřásla. Kdykoli si vybavila svůj neuvěřitelný kouzelný zážitek, začal jí běhat mráz po zádech, a krom toho měla botu a spodní část nohavice pořád promočené ledovou vodou. Rozhlédla se kolem sebe, jako by očekávala, že les za tu chvíli podstoupil nějakou závažnou proměnu.

Nezměnilo se však nic.

Paprsky májového slunce se opíraly do kmenů bříz, které vypadaly, jako by je pobodal nějaký obrovský nůž a jizvy byly poté obšity zlatou bavlnkou. Drozdova družka zpívala na hnízdě a dvě veverky v korunách stromů, které měla nad hlavou, vztekle honily jedna druhou a hádaly se o území.

Nezdálo se, že by zrovna tohle byl den stvořený pro maličké mužíčky, kteří člověku plní přání. Ještě méně to však byl den stvořený pro to, aby dvanáctiletý chlapec ležel na lůžku a umíral.

Lynn tiše zaklela. Ať už ji potkalo, co chtělo, nějaká náhlá nemoc, halucinace anebo jednoduše záchvat šílenství, přece jenom měla svoje povinnosti. Vyrazila do lesa najít Grála a alespoň to se jí nakonec podařilo. Teď tedy bude zapotřebí dostat se co nejrychleji do nemocnice, aby tam pomohla Ann, jak jen to bude možné.

V ten okamžik si uvědomila, že si s sebou zapomněla vzít vodítko. Přišlo jí to trapné a směšné, ale Grál nevypadal, že by nějaké vodítko potřeboval; takové psisko je plné bizarních protikladů, říkala si. Snad poprvé v celém svém bídném životě k ní teď přišel na zavolání, a zřejmě mu, pro tentokrát stačilo následovat člověka, poněvadž se Lynn po cestě zpátky domů držel způsobně v patách. Ještě větším překvapením bylo, když si na rozkaz pokorně vlezl do boudy, a jakmile byl uvnitř, lehl si, schoval čumák pod ocas a ve chvíli usnul. Vypadal jako nějaký starý mop na podlahu z dlouhých a nepoddajných provázků, zkroucený a pocuchaný, jako kdyby na něm zaschla okrová barva.

Lynn ho raději nechala být. Vešla do domu a začala se zabývat výhradně tím, co bylo zapotřebí udělat, aby mohla být co nejdříve s Ann v nemocnici. Boty, jedna zablácená, druhá promočená, špinavé rifle, bunda se skvrnami po vazelíně, to všechno letělo na jednu hromadu. Toužila sice po sprše, ale spokojila se s tím, že si do obličeje chrstla trochu vody. Spěchala, a tak se nehodlala zabývat kdovíjakými zbytečnými detaily. Narychlo chňapla po zelených kalhotách a hedvábné blůzce a potom si ještě vzala ze skříně na míru šité sáčko. Dokázala se obléct na úrovni, kterou její zaměstnání vyžadovalo, a obvykle na to ani nemusela příliš myslet, ale teď se naopak snažila nemít v hlavě nic kromě praktických otázek a postupovat přesně podle odedávna zaběhané rutiny.

Potom zjistila, že boty, které se k tomu sáčku hodí nejlépe, zůstaly ve městě – to stačilo k okamžitému zhroucení její zoufalé sebekontroly.

Zamračila se a ze všech sil se snažila na nic nemyslet. Ještě pořád naboso zašla do koupelny pro krabici s líčidly a posadila se s ní před zrcadlo. Triviální záležitosti náhle odmítaly hrát svou roli – prostě nedokázaly udržet její pozornost. Na chvíli úplně znehybněla a tiše sváděla lítý vnitřní boj. Zoufale se snažila zaměřit pozornost na něco všedního, něco tíživě obyčejného, protože jinak hrozilo, že ji docela rozloží rozrušení z toho, co ji potkalo, anebo možná nepotkalo, v lese.

Hnědí mužíčci a jejich podivné myšlenky; Lynn si pořád dokola odmítala připustit, v jaké situaci je Sandy, a zároveň bloudila v tom zvláštním druhu šílenství, do něhož ji Grál nalákal. Byla to velice vratká, nebezpečná půda – rozvažovat o tom, kterou rtěnku si vzít, to bylo jistě mnohem snadnější.

Probírala se tedy zásobou své kosmetiky a nakonec si vybrala odstín líčidla, který co nejlépe zakrýval škrábanec hyzdící jí tvář. Pak vzhlédla k zrcadlu a strnula.

Na místě, odkud na ni měly pohlížet její vlastní rysy, náhle uviděla docela jiný pohled. Spatřila Ann usazenou v pomačkaném svetříku s ohnutými zády a obličejem v dlaních vedle postele v nemocničním pokoji.

„Ne!“ Lynn si přikryla ústa a snažila se sama pro sebe popřít to, co viděla, jenomže v tu chvíli jí přišla na mysl slova maličkého mužíčka, jako by ji chtěl ještě jednou zesměšnit. Jestli jste i vy jedním z těch pomatenců, kteří snům nepřipisuji žádnou váhu, dostane se vám Prozření, abyste mohla sama dosvědčit, že já své slovo držím. Ale naleznete jen zármutek a slzy bezpočtu, až nakonec zatoužíte po tom, abych vás toho daru sám zbavil.

Bolest, kterou pociťovala kdesi uvnitř, pomalu utichala a ona znovu zašeptala: „Ne!“ Ale pohled na smrtelnou postel jejího synovce stále spoutával její smysly, tak živoucí a skutečný, jako kdyby stála své sestře za zády.

Žádné výčitky svědomí či strach, žádný pocit ztráty orientace a prosté odmítnutí věřit, nic nemohlo odtrhnout její pozornost od tělíčka nataženého na bílých přikrývkách. Barevný nemocniční župan prozrazoval už jen nedostatkem záhybů, jak už se teď životu a pohybu vzdálilo vědomí, které bylo Sandym.

Lynn se jenom s velkou námahou nadechla, protože hrdlo měla úplně sevřené, a potom znovu se zatajeným dechem ztuhla.

Nehybný hoch na přikrývce totiž neznatelně vzdychl a pootevřel oči.

Zářily modrou barvou a v tlumeném umělém světle nemocničního pokoje vypadaly obrovské. Jeho obočí, tmavé, jako by bylo vyznačeno kusem uhle, se stáhlo a obličej vypadal podivně zmateně. Chlapec byl už příliš zesláblý a vyhublý, než aby dokázal něco víc než jen tiše se rozhlížet po sterilně bílých nemocničních zdech, umělohmotných nádobách, zábradlí u postele a trubici s nitrožilní výživou, která mu visela nad hlavou, ale tvářil se, jako kdyby nikdy v životě nic podobného neviděl.

Vypadal jako svědek, který má svědčit o zázracích, které sám není s to pochopit.

Lynn znovu popadla dech a pokusila se naplnit si plíce. A vtom si uvědomila, jako by ji něco udeřilo do hlavy, že tohle není Sandy, i když ten druhý vzhlíží očima v jeho obličeji. Stála před zrcadlem, ztuhlá a polapená viděním naprostého cizince, který se usídlil v Sandyho slábnoucí tělesné schránce.

V tom okamžiku si chlapec povšiml Ann. Snad zaslechl její tiché vzlykání anebo ho upoutalo zoufalství patrné ze způsobu, kterým seděla, protože se právě ještě více sklonila v poryvu dušeného žalu. Pozdvihl ruku neobtíženou jehlami, pomalu táhl zmrtvělé prsty po přikrývce, až se nakonec Ann zlehka dotkl.

Ann se narovnala, jako by dostala ránu. „Sandy?“

Chlapec zamrkal, zatímco ho matka zachytila za zápěstí. „Můj Bože, ach můj Bože,“ vykřikla úžasem a nevěřícnou radostí.

Vzhlédl k ní a zcela mimovolně udělal gesto, které Lynn bylo tak povědomé, až se jí zastavilo srdce, už jen proto, že Sandymu nezbývaly žádné vlasy, které by mu mohly padat do očí a bylo by je potřeba odhrnout.

Díky tomu viděly Lynn i Ann jasně: chlapcovy propadlé rysy byly odněkud zevnitř ozářeny plápolajícím nezemským vytržením. „Paní,“ zašeptal s galantně a starobyle znějícím přízvukem. „Nesmíte pro mne ronit slzy. Je mi to přislíbeno. Půjdu do slávy boží a setkám se tam s Jeho nejnádhernějšími anděly.“

Prsty v Annině ledově studené dlani se ještě jednou, naposledy sevřely a potom duch, kterého už nic nepoutalo, tělo opustil.

* * *

Lynn se vzpamatovala bolestí v prstech, kterými křečovitě svírala stůl před sebou. Ze zrcadla na ni zíral její vlastní uplakaný obličej s rozšířenýma očima. Škrábanec na tváři vypadal na pozadí okolní sinalosti popelavě šedý a v prsou ji bolelo, ale nakonec nad sebou získala dostatečnou vládu, aby mohla alespoň vykřiknout.

Zmocnil se jí podivný pocit radostného povznesení, který se však v jediném okamžiku změnil v ostrý bol, to když se z ničeho nic rozdrnčel telefon.

Vyklopýtala ven do chodby, kde byla linka.

„Lynn?“ ohlásil se ze sluchátka Annin hlas, jakmile ho zvedla. „Už je po všem. Sandy umřel, ještě to není ani minuta.“ Odmlčela se na okamžik, aby se mohla nadechnout. „Nebudeš mi to věřit, jenže nakonec to bylo vlastně krásné. Ještě v poslední chvíli se totiž probudil, aby mi řekl…“

Hlas jí selhal, ale Lynn už by to stejně nedokázala vydržet déle. „…že odchází, aby se setkal s anděly.“

Ann se znovu ozvala, pořád ještě malátná prožitým utrpením, a v hlase jí zaznělo překvapení. „Lynnie, jak to můžeš vědět?“

Lynn se shrbeně opřela loktem o stěnu, protože se jí hrozně třásla kolena. Také ruka ji bolela, poněvadž si ji předtím v lese odřela do krve, ale to byla skutečná bolest. „Zapomeň na to,“ řekla nejistě. „Nezáleží na tom.“

Ale záleželo, poněvadž kouzelné důkazy zůstaly s ní. Ani když zestárla, dar kouzelného mužíčka, dar Prozření, ji nikdy neopustil, a Grál už ani jednou neutekl.

Janny Wurts

Cestou na Camelot

Z anglického originálu

THAT WAY LIES CAMELOT

vydaného firmou HarperCollins Publishers

77-85 Fulham Palace Road,

Hammersmith, London W6 8JB, UK v roce 1994

přeložil Tomáš Suchomel

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 801. publikaci v roce 2003

První vydání

Z dodané sazby vytiskly

Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 269 Kč

ISBN 80-7174-535-9