Kniha nového Slunce (1) - Muciteluv stin

Wolfe Gene Rodman

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Ve vzdálené minulosti, kdy Slunce pozvolna vyhasíná, putuje Urzemí člen Cechu mučitelů Severian. Své dobrodružné zážitky ukládá do paměti, aby je později zvěčnil v Knize Nového Slunce, kterou píše již jako Autarch.

První díl tetralogie Kniha Nového Slunce.

GENE WOLFE

KNIHA NOVÉHO SLUNCE 1

MUČITELŮV STÍN

Gene Wolfe: The Shadow of the Torturer

All rights reserved.

Copyright © Gene Wolfe 1980

Translation copyright © 1994 by Václav Kříž

Cover art copyright © 1994 by Jiří Hlaváček

Set by Graphic Studio Ricardo, Prague

Printed and bound by Severografie Most s. p.

ISBN 80-85621-60-6 BARONET Praha 1995

Těch tisíc věků ve tvých očích

Uběhlo jak večer sám;

Jak krátká hlídka, jíž noc končí,

Než slunce vyjde ke hvězdám.

I

VZKŘÍŠENÍ A SMRT

Je možné, že jsem měl již tehdy jakousi předtuchu o své budoucnosti. Uzamknutá a rzí pokrytá brána, která stála před námi, mezi jejímiž hroty se jako horské chodníčky proplétaly proužky říční mlhy, mi zůstává nyní v paměti jako symbol mého exilu. Proto jsem započal toto vyprávění o exilu tím, co se přihodilo, poté co jsme si šli zaplavat; po koupání, při němž jsem se já, učeň mučitelský Severian, málem utopil.

“Hlídač tady není.” Tak promluvil můj přítel Roche k Drottemu, který si také všiml, že hlídač není na svém místě.

Chlapec Eata nám s jistým váháním navrhl, abychom obešli zeď. Gestem hubené, pihovaté paže naznačoval tisíce kroků podél zdi, která se táhla vedle slumu a šplhala do kopce, kde se napojovala na vysokou zeď Citadely, zeď, která vypadala jako opona. To byla cesta, kterou jsem měl podniknout, ovšem mnohem později.

“To máme projít barbikanem bez průvodního listu? Vždyť by poslali pro Mistra Gurloese.”

“Proč ale hlídač tak najednou odešel?”

“To nám snad může být jedno, ne?” Drotte zalomcoval bránou. “Eato, zkus, jestli by ses neprotáhl mezi těmi pruty.”

Drotte byl náš kapitán, a tak Eata vsunul mezi železné tyče ruku a nohu, ale hned nám bylo jasné, jak marné by bylo doufat, že by Eata mohl protáhnout na druhou stranu i trup.

“Někdo sem jde,” zašeptal Roche. Drotte vytrhl Eatu z mřížoví vrat.

Pohlédl jsem na ulici. Do zvuků kroků a hlasů, které přidusila mlha, vrzaly rozhoupané lucerny. Chtěl jsem se schovat, jenomže Roche mne chytil za ruku a řekl: “Počkej, vidím kopí.”

“Myslíš, Že se vrací hlídka?” Roche zavrtěl hlavou. “Jejich moc.”

“Přinejmenším tucet mužů,” řekl Drotte. Dosud mokří z Gyollu jsme čekali. V ústraní mé paměti tam stojíme a chvějeme se chladem ještě nyní. Právě tak jako vše, co vypadá, že nepodléhá zkáze, míří ke své destrukci, tehdejší okamžiky, které se tenkrát zdály tak pomíjivé, se znovu vytvářejí - nejen v mé paměti (z níž se při posledním účtování nic neztratí), ale také v tlukotu mého srdce a v husí kůži; stále se obnovují, právě tak jako se každého jitra v rezavých tónech polnic opět ustavuje naše Společenství.

Brzy jsem zahlédl v chorobně nažloutlém světle luceren, že muži nemají brnění; Drotte však viděl, že nesou kopí, ostrve a sekery. Jejich vůdci trčel za pasem dlouhý, dvoubřitý nůž. Mne ale víc zajímal masivní klíč, který měl vůdce zavěšen na tkanici na krku. Zdálo se, že klíč by mohl zapadat do zámku u brány.

Malý Eata se nervózně vrtěl; vůdce skupiny nás zahlédl a zvedl lucernu nad hlavu. “Rádi bychom se dostali dovnitř, dobrý muži,” zavolal Drotte. Byl vyšší než vůdce, ale na tmavém obličeji vyloudil výraz pokory a respektu.

“Ne před svítáním,” řekl vůdce nevrle. “Udělali byste líp, mládenci, kdybyste Šli domů.”

“Dobrý muži, měl nás pustit hlídač, jenomže ten tady není.”

“Dneska večer nemáte nárok se tam dostat.” Vůdce položil ruku na rukojeť nože a nato vykročil o krok vpřed. Na okamžik ve mně zatrnulo v domnění, že poznal, kdo jsme.

Drotte ustoupil a my ostatní jsme zůstali stát za ním. “Kdo jste, dobrý muži? Vy nejste vojáci.”

“Jsme dobrovolníci,” odpověděl jeden muž z hloučku. “Přicházíme ochraňovat naše mrtvé.”

“Pak nás tam přece můžete pustit.”

Vůdce se odvrátil. “Nepustíme tam nikoho než sebe.” Jeho klíč zarachotil v zámku, brána zaskřípěla a otevřela se dovnitř. Dřív než mohl Eatu někdo zastavit, prolétl jako střela otevřenými veřejemi. Jeden z mužů zaklel, a vůdce se bez meškání se dvěma strážci rozeběhl za chlapcem, jenomže Eata byl mnohem hbitější. Zahlédli jsme Eatovy vlasy barvy koudele a jeho záplatovanou košili, jak se míhají mezi propadlými hroby nuzáků, a pak zmizel ve změti sousoší o kus dál. Drotte se ho pokusil následovat, ale dva muži ho chňapli za ruce.

“My ho musíme najít. Neokradeni vaše mrtvé.”

“Proč potom chcete dovnitř?” zeptal se jeden dobrovolník.

“Sbírat byliny,” odpověděl mu Drotte. “Jsme tirové ve službách lékařů. Copak nechcete, aby se nemocní uzdravili?”

Dobrovolník na něj zíral. Muž s klíčem odhodil svou lucernu, když se hnal za Eatou, a u brány zůstaly jen dvě. V jejich tlumeném světle tento dobrovolník vypadal hloupě a nevinně; domnívám se, že to byl nějaký nádeník.

Drotte pokračoval: “Člověk musí vědět, že některé bylinné ingredience se musejí vytahovat z hřbitovní hlíny za svitu měsíce, aby měly největší sílu. Brzy začnou mrazy a všechno pomrzne, ale naši páni vyžadují zásoby na zimu. Tři páni nám zařídili, abychom sem směli dneska v noci vstoupit, a já jsem si vypůjčil támhletoho kluka od jeho otce, aby mi pomáhal.”

“Vždyť nemáš nic, do čeho bys ty svoje bylinné cosi strkal.”

Stále obdivuji Drotteho za to, co provedl potom. Řekl: “Budem je svazovat do otepí, aby se mohly sušit,” a bez sebemenšího zaváhání vytáhl z kapsy kus obyčejného provázku.

“Chápu,” řekl dobrovolník. Bylo jasné, že nechápe. Roche a já jsme se začali přesunovat blíž k bráně.

Drotte od brány dokonce odstoupil. “Když nás nenecháte sbírat byliny, tak se asi vrátíme. Myslím, že teď už bychom tam toho kluka ani nenašli.”

“Možná ano. Musíme ho dostat ven.”

“No tak dobře,” řekl Drotte váhavě, a tak jsme prošli bránou s dobrovolníky v patách. Někteří mystéti tvrdí, že skutečný svět byl zkonstruován lidským rozumem, jelikož našemu jednání vládnou umělé kategorie, do nichž umísťujeme v podstatě nediferencované jevy, které jsou slabší než naše slova, jimiž tyto jevy popisujeme. Tehdy v noci jsem tento princip intuitivné pochopil, když jsem zaslechl, jak za námi poslední dobrovolník prudce přirazil bránu.

Jeden muž, který doposud nepromluvil, řekl: “Půjdu hlídat matčin hrob. Promarnili jsme spoustu času. Teď už ji mohou mít míli daleko.”

Několik ostatních dobrovolníků souhlasně zamručelo a skupina se začala rozdělovat, jedna lucerna se vydala doleva a druhá doprava. Šli jsme dál středem stezky (po níž jsme se vždycky vraceli ke zborcené zdi Citadely) se zbývajícími dobrovolníky.

Je to má přirozenost, radost a prokletí, že nic nezapomínám. Každý řinčící řetěz a hvízdající vítr, každý pohled, pach i chuť mi zůstávají v paměti beze změny, a přestože vím, že tomu tak u každého není, nedovedu si představit, jak bych vše vnímal, kdybych tuto vlastnost neměl; snad jako ve spánku, když vlastní zážitek je pouze v dálce. Těch několik kroků, které jsme ušli po vybělené stezce, vystupuje nyní přede mnou. Bylo chladno, a ještě se ochlazovalo; neměli jsme žádné světlo a od Gyollu se vyvalovala pořádná mlha. V korunách pinií a cypřišů hnízdilo pár ptáků, a jak přelétávali ze stromu na strom, pleskali křídly. Pamatuji si pocit v dlaních, když jsem si třel paže, i lucernu pohybující se nahoru a dolů daleko přede mnou mezi stélami, i jak mi košile nasáklá mlhou páchla říční vodou,

cítím i pronikavou vůni čerstvě vykopané zeminy. Ten den jsem málem zemřel, když jsem se zamotal do kořenů pod hladinou a vdechl vodu; tato noc měla poznamenat začátek mé mužnosti.

Ozval se výstřel. Něco, co jsem nikdy předtím neviděl, výboj fialové energie roztrhl temnotu jako klín, tma se uzavřela a zaduněl hrom. Někde se s rachotem zřítil pomník. Potom ticho…, v němž se vše kolem mne rozplývalo. Dali jsme se do běhu. Kdesi v dálce na sebe volali nějací muži. Slyšel jsem zazvonit ocel o kámen, jako by někdo uhodil do jednoho z náhrobních kamenů bazilardem. Řítil jsem se po stezce, která mi byla (nebo alespoň tenkrát mi tak připadala) naprosto neznámá, po stužce z rozdrcených kostí, právě tak široké, aby po ní mohli kráčet dva vedle sebe, a jež se vinula dolů do jakéhosi malého údolí. V té mlze jsem neviděl nic než temné obrysy náhrobků po obou stranách. Pak, tak náhle, jako by stezku strhli stranou, se mi ztratila pod nohama - nejspíš jsem přehlédl odbočku. Uhnul jsem, abych nenarazil do obelisku, který přede mnou zčistajasna vyrostl, a naběhl jsem plnou silou do muže v černém kabátci.

Byl pevný jako strom; nárazem mi podklesly nohy a vyrazil jsem si dech. Slyšel jsem ho, jak mumlá a klne, potom zazněl svist, jak švihl nějakou zbraní. Jiný Mas se otázal: “Co to bylo?”

“Někdo se mi připlet do cesty. Už je pryč, ať to byl, kdo to byl.”

Ležel jsem a ani nedutal.

Nějaká žena řekla: “Rozsviť lampu.” Její hlas zněl jako volání holubice, ale slyšel jsem v něm naléhavost.

Muž, do kterého jsem vrazil, odpověděl: “Vrhli by se na nás jako smečka dhoulů, Madam.”

“Stejně se na nás brzy vrhnou - Vodalus vystřelil. Určitější ten výstřel slyšel.”

“To je spíš odradí.”

Muž, který promluvil první, řekl přízvukem, jejž jsem vinou vlastni nezkušenosti nerozpoznal jako přízvuk exultanta: “Snad jsem to s sebou neměl brát. Proti takovým lidem bychom to možná ani nepotřebovali.” Nyní byl mnohem blíž a na okamžik jsem ho zahlédl skrz mlhu, byl velmi vysoký, štíhlý a bez klobouku. Stál vedle podsaditějšího muže, s nímž jsem se v běhu střetl. Zakuklena v černém, třetí postava byla očividně žena. Jak jsem si vyrazil dech, tak se mi rovněž vytratila síla z nohou i rukou, ale přece jen se mi podařilo převalit se za podstavec nejbližší sochy. Odtamtud jsem v bezpečí po neznámých pokukoval.

Oči si zatím přivykly na tmu. Dokázal jsem rozeznat tvář té ženy, tvář srdčitého tvaru, a zaznamenat, že ona žena je téměř stejně vysoká jako štíhlý muž, kterému říkala Vodalus. Podsaditý muž zmizel, ale slyšel jsem ho, jak povídá: “Víc provazu.” Jeho hlas naznačoval, že není dál než jeden nebo dva kroky od místa, kde jsem se krčil, ale zdálo se, že zmizel jako voda nalitá do studny. Potom jsem zahlédl, jak se něco tmavého (musel to být vršek jeho klobouku) pohybuje u nohou štíhlého muže, a tak jsem pochopil, že zmizel skoro jako ta voda - byla tam totiž jáma a on v ní stál.

Žena se otázala: “Jak vypadá?”

“Čerstvá jako květinka, Madam. Vychází z ní jen slabounký závan pachu, ale jinak nic, kvůli čemu bysme si měli dělat starosti.” Mnohem mrštněji, než od něho očekával, vyskočil z jámy. “Tak, a teď mi podejte jeden konec a chytněte ten druhý, Liege, a společně ji vytáhnem jako mrkvičku.”

Zena řekla něco, co jsem nezaslechl, a štíhlý muž jí odpověděl: “Tys přece, Theo, nemusela chodit. Jak bych před ostatními vypadal, kdybych se nepouštěl i do tak riskantních podniků?” On a podsaditý muž funěli, jak něco tahali, a pak jsem u jejich nohou spatřil cosi bílého. Sehnuli se, aby to zvedli. Vtom jako kdyby se jich amšaspand dotkl zářící hůlkou, zavanul vítr, mlha se rozestoupila a umožnila, aby na ně dopadl jediný zelený paprsek měsíčního světla. Nesli mrtvolu jakési ženy. Tmavé vlasy měla rozcuchané kolem zsinalého obličeje; byla oblečena do dlouhého pláště ze světlé látky.

“Vidíte,” řekl podsaditý muž, “přesně tak, jak jsem vám říkal, Liege a Madam. V devatenácti případech z dvaceti na tom nic není. Teď ji jen musíme dostat přes zeď.”

Ještě než ta slova dořekl, někdo vykřikl. Po stezce vedoucí od údolí se blížila trojice dobrovolníků. “Odrazte je, Liege,” zavrčel podsaditý muž a přehodil si mrtvolu přes rameno. “Já se postarám o tohle a odvedu Madam do bezpečí.”

“Vezmi si to,” řekl Vodalus. Pistole, kterou muži podával, odrážela měsíční světlo jako zrcadlo.

Podsaditý muž hleděl na pistoli s pootevřenými ústy. “Nikdy jsem nic podobnýho nedržel v ruce, Liege…”

“Vezmi si ji, třeba se ti bude hodit.” Vodalus se shýbl, potom se zvedl a v ruce držel něco, co vypadalo jako tmavá hůlka. Zaslechl jsem úder kovu do dřeva a místo hůlky jsem spatřil zářící a úzkou čepel. Vodalus zvolal: “Braňte se!”

Jako kdyby holubice na okamžik velela arktotheru, žena převzala z rukou podsaditého muže lesknoucí se pistoli a společně ustoupili do mlhy.

Trojice dobrovolníků znejistěla. Nakonec se jeden pohnul napravo a druhý nalevo, aby mohli zaútočit ze tří stran. Muž uprostřed (dosud stál na stezce z rozdrcených kostí) svíral kopí a jeden z těch dvou nesl sekyru.

Třetí muž byl vůdce, s nímž Drotte mluvil před bránou. “Kdo jste,” křikl muž na Vodala, “a jaká moc Ereba vám dává právo přicházet sem a provádět tady takové hanebnosti?”

Vodalus neodpověděl, ale hrot jeho meče pohlížel z jednoho muže na druhého jako oko.

Vůdce zasyčel: “Teď všichni na něj a dostáném ho.” Jenže postupovali váhavě, a dřív než mohli Vodala obstoupit, ten vyrazil vpřed. Ve slabém světle jsem vidci, jak se jeho čepel zableskla, a slyšel jsem, jak škrábla o špici kopí - zaznělo to, jako kdyby ocelový had sklouzl po kmeni ze železa. Kopiník vyjekl a odskočil vzad; Vodalus se vrhl rovněž zpět (myslím, že ze strachu, že by se mu ti druzí dva mohli dostat do zad), pak zavrávoral a upadl.

Vše se odehrávalo ve tmě a v mlze, a já jsem vše viděl. Muži nebyli většinou nic než blízké stíny - jako ona žena s tváří ve tvaru srdce. A přesto na mne něco zapůsobilo. Snad to bylo Vodalovo odhodlání i zemřít, aby ji zachránil, proč se mi tato žena jevila tak nesmírné krásná; zcela určitě to byla jeho odhodlanost, jež ve mně roznítila obdiv, který jsem vůči němu pocítil. Mnohokrát od té doby, když jsem stával na rozviklané plošině lešení uprostřed náměstí nějakého tržního města, kdy jsem před sebou držel Terminus Est a u nohou mi klečel ubohý vagrant, když jsem slýchával v sykavém šepotu nenávist davu a cítil to, co jsem už tolik nevítal, a sice obdiv těch, kteří nacházejí nečistou radost v bolestech a smrtích druhých, jsem si vybavoval Vodala u hrobu a pozvedal čepel s pocitem, když dopadala, že je to on, kdo mi vede ruku.

Jak už jsem řekl, Vodalus zakopl. Věřím, že v té chvíli se celý můj život zachvěl a ocitl na vážkách společně s jeho životem.

Dobrovolníci, kteří se pohybovali po stranách, se rozeběhli k němu, ale on se držel své zbraně. Viděl jsem, jak zářící čepel blýskla vzhůru, přestože její majitel ležel nehnutě na zemi. Vzpomínám si, že mne napadlo, jak by to bývalo báječné, kdybych býval mohl mít takový meč ten den, kdy se Drotte stal kapitánem učňů, a pak jsem si najednou připadal, jako kdybych byl na místě Vodala já sám.

Sekerník, proti němuž Vodalus máchl mečem, se stáhl; druhý muž se vrhl vpřed s dlouhým nožem. Tou dobou jsem už stál na nohou, sledoval souboj přes rameno chalcedonového anděla a viděl, jak se nůž mihl dolů, minul Vodala snad o šířku palce, když Vodalus uhnul, a zabořil se až po střenku do země. Vodalus pak obloukem Šlehl mečem po vůdci, jenže byl příliš blízko a nemohl využít délky čepele. Vůdce, místo aby ustoupil, odhodil zbraň a sevřel Vodala jako zápasník. Stáli na samé hraně otevřeného hrobu - tuším, že Vodalus zakopl o hlínu, která byla z hrobu vykopána.

Druhý dobrovolník zvedl sekyru a pak váhal. Jeho vůdce stal u něj nejblíž; muž kroužil, aby se mohl volně rozmáchnout, až se ocitl na dva kroky od místa kde jsem se skrýval. Zatímco se muž přemísťoval, neušlo mi, že Vodalus vyprostil útočníkův nůž ze země a vhroužil jej vůdci do hrdla. Sekyra se zvedla k úderu; snad reflexivně jsem sevřel její topůrko hned pod sekyrou, a v tom okamžiku jsem se ocitl uprostřed boje, kopal kolem sebe a posléze rozdával i rány.

Znenadání bylo po všem. Dobrovolník, jehož zkrvavenou zbraň jsem držel v ruce, byl mrtev. Vůdce dobrovolníků se nám svíjel u nohou. Kopiník se vytratil; jeho zbraň ležela neškodně přes stezku. Vodalus zvedl z trávy černou hůlku a zasunul do ní svůj meč jako do pochvy. “Kdo jsi?”

“Severian. Jsem mučitel. Nebo vlastně učeň u mučitelů, Liege. Z řádu Hledačů Pravdy a Pokání.” Zhluboka jsem se nadechl.

“Jsem Vodalarius. Jeden z tisíců Vodalariů, o jejichž existenci nemáte ani zdání.” Byl to pojem, který jsem kdesi zaslechl.

“Vezmi si to.” Položil mi něco do dlaně: malou minci, tak hladkou, až se zdálo, že je natřena tukem. Zůstal jsem stát vedle vykopaného hrobu, minci jsem svíral v dlani a sledoval Vodala, jak odchází. Mlha ho pohltila mnohem dřív, než došel k vrcholu nad údolím, a za pár okamžiků později se mi nad hlavou rozehřměl stříbrný letoun ostrý jako Šipka.

Nůž nějak vypadl z. krku mrtvého muže. Snad si jej v agónii vytrhl sám. Když jsem se sklonil, abych nůž zvedl, zjistil jsem, že minci držím dosud v dlani, a tak jsem ji uložil do kapsy.

Věříme, že vynalézáme symboly. Pravda je. Že symboly vynalézají nás; to my jsme jejich stvoření, tvarovaná jejich ostrými, definujícími hranami. Když vojáci skládají přísahu, dostávají jeden asimi, minci, na níž je vyražen Autarchův profil. Tím, že přijímají onu minci, přijímají i zvláštní povinnosti a příkoří vojenského života - od toho okamžiku jsou z nich vojáci, ačkoli nemusí znát nic z umění jak zacházet se zbraněmi. Tenkrát jsem to nevěděl; avšak bylo by hlubokým omylem věřit tomu, že musíme takové věci znát, abychom jimi byli ovlivněni. Věřit v něco takového znamená věřit i tomu nejobyčejnějšímu kouzlu, jež hraničí s pověrčivostí. Takový rádoby čaroděj chová víru v účinnost čistého vědění; racionální lidé vědí, že věci se dějí samy od sebe, nebo vůbec ne.

Takže jsem neměl sebemenší tušení, když mi ona mince padala do kapsy, o dogmatech hnutí, které Vodalus vedl, ale záhy jsem se je dozvěděl všechna, neboť byla ve vzduchu. S Vodalem jsem nenáviděl Autarchii, ačkoliv jsem neměl ponětí, co by ji mohlo nahradit. S ním jsem pohrdal těmi exultanty, kteří odmítli povstat proti Autarchovi a nejpůvabnější ze svých dcer spojili s Autarchem v ceremoniálním konkubinátu. Spolu s Vodalem jsem těmito lidmi opovrhoval, že se nedokáží vzepřít pro společnou věc. Z těch hodnot, které se mne Mistr Malrubius (jenž byl mistrem učňů, když jsem býval chlapec) snažil naučit a které se mi Mistr Palaemon stále snažil vštěpovat, jsem přijímal pouze jednu - loajálnost k cechu. Vycítil jsem, že je dokonale přijatelné, abych sloužil Vodalovi a zůstal mučitelem. Tak jsem nastoupil onu dlouhou cestu, jíž jsem se dostal zpětně až na trůn.

II

SEVERIAN

Paměť je mi přítěží. Jelikož jsem byl vychován mezi mučiteli, jaktěživ jsem otce ani matku nepoznal. Čas od času, ale zejména když zima přituhuje, se k Mrtvolné bráně stahují ubohé lidské trosky, úpěnlivě škemrají a doufají, že je přijmeme do našeho prastarého cechu. Častokrát zahrnují bratra dveřníka povídačkami o trýznění, jež by ochotně vykonávaly odměnou za teplo a potravu; někdy přinášejí zvířata jako ukázky své práce.

Všechny odmítáme. Tradice z dnů naší slávy, antedatující přítomný degenerovaný věk a ten před ním i ten před tamtím, věk, jehož jméno si nyní sotva pamatují i učenci, zakazují rekrutování mučitelů z takových, jako jsou oni. Dokonce v době, o níž píši, kdy se cech scvrkl na dva mistry a méně než dvacítku tovaryšů, byly tyto tradice ctěny.

Od mé nejčasnější vzpomínky si pamatuji vše. Ta první vzpomínka je na vršení oblázků na Starém nádvoří. Leží na jih a na západ od Tvrze čarodějnic, a je odděleno od Velkého nádvoří. Zeď vysoká jako opona, zeď, kterou měl náš cech napomáhat bránit, byla již tenkrát v rozvalinách, se širokou průrvou mezi Rudou a Medvědí věží, kde jsem šplhával po spadlých deskách z netavitelného šedého kovu, abych se podíval ven na nekropoli, která překračuje tuto stranu pahorku Citadely.

Když jsem byl starší, nekropole se stala místem, kde jsem si hrával. Za denního světla přecházely po vinoucích se pěšinách patroly, ale hlídači se většinou zajímali o čerstvější hroby na nižších územích, a jelikož o nás věděli, že patříme k mučitelům, zřídkakdy měli dost silný žaludek, aby nás vyhnali z úkrytů v cypřišových houštinách.

O naší nekropoli se říká, že je nejstarší v Nessu. Zcela určitě to není pravda, ale již sama existence takového omylu svědčí o skutečné starobylosti, ačkoli autarchové se zde nepochovávali ani v době, kdy Citadela byla jejich sídelním místem, a vznešené rodiny - tenkrát jako nyní - raději ukládaly své dlouhoúdé mrtvé do sklepení na svých panstvích. Ovšem annigeři a optimáti z města dávali přednost nejvyšším svahům, poblíž zdi Citadely; a chudší lid obecný ležel pod nimi, až v nejnižších okrscích dolních území, které se tiskly k propachtovaným pozemkům lemujícím Gyoll; tam se rozkládaly jejich hřbitůvky. Jako chlapec jsem málokdy zašel sám tak daleko, nevydával jsem se ani do poloviny cesty.

+ + + + +

Vždy jsme byli tři - Drotte, Roche a já. Později se připojil Eata, druhý nejstarší mezi učni. Nikdo z nás se nenarodil u mučitelů, neboť u mučitelů se nerodí nikdo. Za prastarých časů prý byli v cechu jak muži, tak i ženy, a synové a dcery, děti, které se jim rodily, byly vychovávány v mystériu, jako se to nyní děje u výrobců lamp a zlatníků a mnoha dalších cechů. Když však Yraar Téměř Spravedlivý uzřel, jak krutě si ženy počínají a jak často vykonávají tresty přísněji, než nařídil, přikázal, aby se ženy mezi mučiteli již nikdy více nevyskytovaly.

Od té doby se naše řady doplňovaly toliko z dětí těch, kteří nám padli do rukou. V naší Matachinské věži čněl z pažení ve výši slabin dospělého muže železný prut. Děti mužského pohlaví dost malé, aby pod ním stály vzpřímeně, vychováváme jako své vlastní; a když je k nám odeslána obtěžkaná žena, tu ji otevřeme, a jestliže dítko počne dýchat, najmeme kojnou, pokud to je chlapec. Děti ženského rodu jsou odesílány k čarodějnicím. Tak tomu bylo ode dnů Ymara, a ty dny jsou nyní již po mnoho set let zapomenuty.

Proto nikdo z nás nezná svůj původ. Každý by chtěl být exultantem, kdyby mohl, a je fakt, že úřady nám předávají mnoho osob vysokého postavení. Když jsme byli chlapci, každý z nás si vytvářel domněnky a dohady a každý se pokoušel dosazovat se starších bratrů mezi tovaryši, ač tovaryši byli uzavřeni do vlastních hořkostí a sdělili nám pramálo. V roce, o němž hovořím, si Eata, jelikož věřil, že pochází z takové rodiny, namaloval na strop nad lůžkem erb jednoho ze vznešených severních klanů.

Já jsem přijal za svůj erb znak vyrytý do bronzu nade dveřmi jednoho mauzolea. Byla na něm fontána, která tryskala z vody, letící loď, a pod nimi růže. Dveře mauzolea již dávno někdo vyvrátil; na podlaze ležely dvě prázdné rakve. Tři další, příliš těžké, než abych s nimi mohl pohnout, a dosud netknuté, čekaly na policích podél jedné zdi. Uzavřené rakve ani ty otevřené nevytvářely přitažlivost tohoto místa, i když jsem někdy odpočíval na zbytcích měkkého, vybledlého polstrování, které se ještě dochovalo v otevřených rakvích. Působila na mne spíše stísněnost prostoru, silné zdivo a jediné úzké okno s jedním prutem jako mříží, společně s nevěrnými dveřmi (tak masivně těžkými), které zůstávaly věčně dokořán.

Oknem a dveřmi jsem neviděn sledoval všechen ten pestrý Život stromů a keřů a trávy venku. Konopky a králíci, kteří prchali, když jsem se přiblížil, mne tady nemohli uslyšet ani ucítit. Pozoroval jsem, jak si samička buřňáčka vystavěla hnízdo a vyseděla mladé dva kubity od mé tváře. Viděl jsem okolo pobíhat lišku se zdviženým ohonem: a jednou za soumraku kolem proklusala obrovitá liška, vyšší než všichni lovečtí psi, kromě těch úplně největších, kterým muži říkají hřivnatý vlk. Snad se vydala z rozpadlých čtvrtí na jihu na výpravu s neznámým cílem. Karakara mi hlídala zmije a z vrcholu jedle zvedal křídla do větru jestřáb.

K popisu těchto událostí, na něž jsem tak dlouho čekal, abych je mohl pozorovat, postačí okamžik. Ani dekády sarosu by však netrvaly dost dlouho, abych napsal, co vše znamenaly pro takového otrhaného učedníka, jako jsem býval já. Byl jsem posedlý dvěma myšlenkami (téměř sny), jež pro mne měly neobyčejné kouzlo. Ta první byla o tom, že se v nějaké nepříliš vzdálené době sám od sebe zastaví čas… Barvité dny, které se táhly tak dlouho jako navázané Šňůry kouzelníkových šátků, dospějí ke konci, zakaboněné slunce naposled mrkne a zhasne. A ta druhá - že někde existuje zázračné světlo (někdy jsem si je představoval jako svíci, jindy jako pochodeň), které ve všech objektech, na něž dopadne, zažehne život, takže listu utrženému z keře narostou drobounké nožky a mávající tykadélka a hrubý hnědý keř otevře černé oči a vyšplhá po kmeni na strom.

Přesto se tu někdy, hlavně v ospalých hodinách při poledni, dalo jen máloco pozorovat. Tenkrát jsem se opět obracel ke znaku nade dveřmi a uvažoval, co by mohla mít loď, růže a fontána společného se mnou, a hleděl jsem na bronzovou rakev, kterou jsem našel, vyčistil a uložil do kouta. V rakvi ležel vysoký mrtvý muž, oči s těžkými víčky měl zavřené. Ve světle, jež se prodíralo okénkem, jsem si zevrubně prohlédl jeho tvář a meditoval o svém obličeji, který jsem spatřil ve vyleštěném kovu. Můj přímý nos, hluboce posazené oči a propadlé tváře se v mnohém podobaly jeho, a tak jsem toužil vědět, zdali i on měl tmavé vlasy.

V zimě jsem do nekropole přicházel jen zřídka, zato v létě mi zchátralé mauzoleum i jiné hrobky skýtaly útočiště k pozorování a odpočinku v chladivém prostředí. Drotte, Roche i Eata chodívali taky, ačkoli já jsem je ke své oblíbené skrýši jakživ nezavedl, a oni, jak jsem věděl, měli rovněž tajná místa. Když jsme si vyšli spolu, málokdy, nebo vlastně nikdy jsme nelezli do hrobů. Místo toho jsme si z větví zhotovili meče, pobíhali a sváděli bitvy, házeli borovicovými šiškami po vojácích, také jsme si často do půdy nových hrobů vyškrábali hrací plán a hrávali s kamínky, provázky a šneky dámu, nebo s lasturami drápky.

Bavilo nás vyrážet do bludiště, kterým byla také Citadela, a chodit si zaplavat do veliké cisterny pod Zvonicí. Bývalo tam chladno a vlhko i v létě, pod klenutým stropem vedle kruhovitého bazénu s nekonečně hlubokou, temnou vodou. Ale o nic horší to nebývalo ani v zimě, kdy vše mělo onu ohromnou přitažlivost, protože to bylo zakázáno, pročež jsme se nenápadně vytráceli a scházeli až u Zvonice, museli jsme ovšem dávat pozor a zapalovat smolnice, až když jsme za sebou zatarasili průlez, jelikož jsme měli být někde úplně jinde. Když potom plameny vyšlehly z hořící smůly, jak naše stíny tančily po slizkých zdech!

Jak už jsem se zmínil, dalším naším koupalištěm byl Gyoll, který se vine Nessem jako obrovitý, unavený had. Když se oteplilo, vyrazili jsme husím pochodem přes nekropoli k řece - nejdřív kolem starých vznešených hrobů nejblíž zdi Citadely, potom mezi domy smrti ješitných optimátů, pak kamenným lesem obyčejných pomníků (snažili jsme se vyhlížet velice úctyhodně, když jsme museli míjet hromotlucké hlídače opírající se o sochory). A nakonec kolem prostých, holých mohyl, které označovaly hroby chudobných, mohyl, které se po prvním dešti propadaly a měnily v kaluže.

Na nejnižším okraji nekropole stála železná brána, kterou jsem již popsal. Tou se přinášely mrtvoly na hřbitůvek pro chudé. Když jsme prošli rezivějícím portálem, cítili jsme, že jsme vlastně poprvé doopravdy venku z Citadely, takže nepochybně nemusíme dodržovat pravidla, která měla řídit naše konání a před nimiž zdánlivě nebylo úniku. Věřili jsme (nebo jsme předstírali, že věříme), že bychom byli podrobeni mučení, kdyby starší bratři odhalili toto porušení kázně; ve skutečnosti bychom neutrpěli nic jiného než bití - taková je laskavost mučitelů, jež jsem měl posléze zradit.

Od obyvatel mnohaposchoďových obytných domů, které se táhly po stranách špinavé ulice, po níž jsme šli, nám hrozilo velké nebezpečí. Někdy si myslím, že důvodem, proč náš cech vydržel tak dlouho, je skutečnost, že slouží jako ohnisko nenávisti lidu, odvrací ji od Autarcha, exultantů a armády, a snad do jisté míry i od bledých kakogenů, kteří občas navštěvují Urzemi ze vzdálenějších hvězd.

Zdálo se, že týmž tušením, jež napovídalo naši totožnost hlídačům, bývali často jati i obyvatelé těchto domů; Někdy na nás z horních oken vylévali splašky, a jedna zlostná matka nás dokonce pronásledovala. Jenže strach, který vyvolal tuto nenávist, nás rovněž ochraňoval. Žádné faktické násilí na nás nikdo nikdy nespáchal a jednou nebo dvakrát, když se rozkřiklo, že do rukou spravedlnosti našeho cechu byl vydán nějaký krutý lapka nebo úplatný měšťan, jsme slyšeli, jak na nás křičí návrhy, jak by se s ním mělo nakládat -většina z nich byla obscénní a mnohé neproveditelné. Na místě, kam jsme chodívali plavat, Gyoll ztratil přirozené břehy již před stovkami let. Zde je tvořily dvě kamenné stěny, které lemovaly dva řetězce širokou rozlohu modrých leknínů. Schody vedoucí k přístavištím Člunů klesaly na několika místech dolů k řece; za teplého dne každé takové schodiště obsazovaly gangy deseti nebo patnácti hlučných mladíků. My čtyři jsme postrádali sílu k rozehnání těchto skupin. Tito mladíci nám ovšem nemohli (nebo snad nechtěli) odepřít přístup, ale ať jsme si vybrali to či ono schodiště, obvykle nám vyhrožovali, když jsme se přibližovali, a posmívali se nám. Záhy se však všichni vytratili a schodiště nám až do příštího plaveckého dne nechali zcela k dispozici.

Rozhodl jsem se, že nyní vše popíšu, protože po tom dni, kdy jsem zachránil Vodala, jsem tam už nikdy nešel. Drotte a Roche věřili, že jsem tam nechodil, protože jsem se bál, že nás nechají venku a zamknou, abychom se nemohli vrátit. Myslím, že pravý důvod

vytušil Eata - dřív než chlapci dospějí do věku, kdy se stanou muži, mívají často téměř ženskou intuici. Bylo to kvůli těm leknínům.

Nekropole mi nikdy nepřipadala jako město smrti; vím, že její purpurové růže (které ostatní lidé považují za tak ohyzdné) skýtají útulek stovkám drobných živočichů a ptáků. Popravy, které jsem viděl vykonávat a jež jsem sám tak často vykonával, nejsou nic než řemeslo, zabíjení lidi, kteří jsou většinou méně nevinní a mají menší hodnotu než dobytek. Když pomyslím na svou smrt nebo na smrt někoho, kdo byl ke mně laskavý, nebo dokonce na smrt slunce, obraz, který se mi vynořuje v paměti, je obraz leknínu, s lesklými, bledými listy a azurovým květem. Pod květem a listy vyrůstají černé kořeny, jemné a pevné jako vlasy, a směřují dolů do temných vod.

Jako mladí muži jsme si o těchto rostlinách nemysleli nic. Cákali jsme a plavali kolem nich, odstrkovali je stranou a nebrali je na vědomí. Vůně leknínů do jisté míry přerážela odporný zápach vody. Toho dne, kdy jsem měl zachránit Vodala, jsem se ponořil pod shluky jejich květů, jako jsem tak učinil tisíckrát.

Ovšem tentokrát jsem nevyplaval. Ani nevím, jak jsem se dostal do místa, kde se kořeny zdály mnohem hustší. Najednou jsem se zachytil do celé stovky sítí. Měl jsem otevřené oči. ale nic jsem neviděl -jen černé pavučiny kořenů. Plaval jsem a zdálo se mi, že ačkoliv se pažemi a nohama pohybuji mezi miliony jemných úponků, tělem se nehýbám z místa. Svíral jsem v dlaních kořeny a trhal je na kusy, ale sotva jsem je roztrhl, zůstal jsem nehybný jako předtím. Měl jsem pocit, že se mi plíce tlačí do krku, aby mne udusily, jako kdyby se samy od sebe chtěly vyvrhnout do vody. Zmocňovala se mne touha vdechnout, vsát do sebe tu temnou, chladnou tekutinu kolem sebe.

Už jsem ani nevěděl, kterým směrem leží hladina, ani nevnímal vodu jako vodu. Síla opustila mé paže i nohy. Už jsem se nebál, i když jsem věděl, že umírám, nebo že jsem vlastně mrtev. Silně a velmi nepříjemně mi zvonilo v uších a začal jsem mít vidiny.

Mistr Malrubius, jenž zemřel před několika lety, nás budíval tak, že lžicí bubnoval na pažení: to bylo ono kovové cinkání, které jsem slyšel. Ležel jsem na lůžku neschopen vstát, ačkoli Drotte a Roche a mladší chlapci už byli všichni vzhůru, zívali a šmátrali kolem sebe a hledali šaty. Mistr Malrubius si vyhrnul hábit; viděl jsem, jak má na hrudníku a břichu, kde svaly a tuk poničil čas, ochablou kůži. Byl tam jakýsi trojúhelník vlasů a byl šedivý jako plíseň. Pokoušel jsem se na něho zavolat, že už jsem vzhůru, ale nedokázal jsem ze sebe vypravit ani hlásku. Mistr Malrubius se vydal na obchůzku kolem pažení a stále na ně tloukl lžicí. Po tom, co mi připadalo jako velice dlouhá doba, došel k průzoru, zastavil se a vyklonil se ven. Věděl jsem, že mne vyhlíží dole na Starém nádvoří.

Jenomže Mistr Malrubius neviděl dost daleko. Byl jsem v jedné z cel pod vyšetřovací místností. Ležel jsem tam na zádech a vzhlížel k Šedému stropu. Jakási žena vykřikla, ale já ji neviděl, méně jsem si uvědomoval její vzlyky než Mistrovo neodbytné vyzvánění, vyzvánění, vyzvánění lžicí. Tma nade mnou se uzavřela, ale z temnoty vystoupila tvář neznámé ženy, tak nesmírně obrovitá, jako je tvář měsíce zelená. To nebyla ta, která plakala - stále jsem totiž slyšel vzlykání; tato tvář vypadala, že ji nic netrápí, a vskutku ji naplňoval ten druh krásy, jenž sotva připouští nějaký výraz. Natahovala dolů ke mně ruce, a ze mne se v tom okamžiku stalo nezralé ptáče, které jsem vybral z hnízda rok předtím v naději, že si je ochočím, aby mi sedalo na prst, neboť obě ruce měla právě tak dlouhé jako rakve, ve kterých jsem někdy odpočíval ve svém tajném mauzoleu. Ruce mne sevřely, táhly nahoru, pak mne srazily dolů, daleko od její tváře a od vzlykotu, dolů do temnoty, dokud jsem nakonec nenarazil do Čehosi, co jsem považoval za bahno na dně, a prorazil jím do světa světla lemovaného černí.

Stále jsem nemohl dýchat. Už dlouho jsem si nepřál dýchat a hrudník se mi už sám od sebe nepohyboval. Klouzal jsem vodou, ačkoliv jsem nevěděl jak. (Později jsem se dozvěděl, že mne Drotte uchopil za vlasy.) Zčistajasna jsem ležel na studených, sliznatých kamenech, kde mi Roche, potom Drotte a pak zase Roche dýchali do úst. Byl jsem obklopen očima, jako je člověk obklopen opakujícími se vzory v krasohledu, a myslel jsem si, že mi defekt ve vidění zmnohonásobme Eatovy oči.

Nakonec jsem se od Roche odvrátil a vyzvrátil veliké množství černé vody. Potom mi bylo líp. Dokázal jsem se posadit a znovu poněkud ochromeně dýchat, a ačkoli jsem neměl žádnou sílu a třásly se mi ruce, mohl jsem pohybovat pažemi. Oči okolo mne patřily skutečným lidem, usedlíkům od řeky. Jedna žena mi přinesla misku horkého nápoje - nebyl jsem si jist, zdali to je polévka nebo čaj, jen to, že je vařící a trošku slaná a že voní kouřem. Předstíral jsem, že ji popíjím, a posléze jsem zjistil, že mám mírné popáleniny na rtech a na jazyku.

“Vážně jsi to chtěl udělat?” zeptal se mne Drotte. “Jak ses dostal nahoru?”

Zavrtěl jsem hlavou.

Někdo v davu řekl: “Z tý vody zrovna vystřelil!”

Roche mi pomohl zklidnit ruce. “Mysleli jsme, že vyplaveš někde jinde. Ze si z nás děláš legraci.”

Řekl jsem: “Viděl jsem Malrubia.”

Jeden stařec, podle dehtem potřísněných šatů asi lodník, uchopil Roche za rameno. “Kdo to je?”

“Býval Mistrem učňů. Je mrtvý.”

“Ne nějaká ženská?” Stařec držel Roche, ale díval se na mne.

“Ne, ne,” řekl mu Roche. “V našem cechu žádné ženy nejsou.”

I přes ten horký nápoj a teplý den mi byla zima. Jeden z mladíků, s nimiž se někdy pereme, přinesl zaprášenou pokrývku, a já jsem se do ní zamotal; ale trvalo hodně dlouho, než jsem nabral dost síly, abych byl zase schopen chůze, a tak se v době, kdy jsme došli k bráně nekropole, socha Noci nahoře u hanu na protějším břehu změnila v drobounký škrábanec černi na pozadí pole slunečního plamene a samotná brána stála uzavřená a uzamknutá.

III

AUTARCHOVA TVÁŘ

Teprve dopoledne druhého dne mne napadlo, abych se podíval na minci, kterou mi dal Vodalus. Když jsme obsloužili tovaryše v refektáři a posnídali jako obvykle, setkali jsme se ve třídě s Mistrem Palaemonem a po krátké přípravné přednášce jsme ho následovali do nižších pater, abychom si prohlédli práci předchozí noci.

Dřív než budu psát dále, měl bych vysvětlit něco víc o podstatě naší Matachinské věže. Stojí poblíž zadní části Citadely, na západní straně. V přízemí jsou studovny mistrů, kde probíhají konzultace s úředníky spravedlnosti a s představenými jiných cechů. Náš společný pokoj je nad nimi, zadním traktem směřuje ke kuchyni. Nad ní je refektář, který nám slouží nejen jako místo pro shromáždění, ale i jako jídelna. Nad ním jsou soukromé kabiny mistrů, za lepších časů mnohem početnější. Nad nimi kabiny tovaryšů a nad nimi učňovský dormitář a třída, pak řady mansard a opuštěných kójí. Poblíž vrcholu je místnost s děly, jejichž zbývající části máme my, členové cechu, za povinnost obsluhovat, kdyby Citadele hrozil útok.

Vlastní práce našeho cechu se vykonává dole, pod tím vším. Hned v prvním podzemním patře je umístěna vyšetřovací místnost; pod ní, takže vně obvodu vlastní věže (neboť v původní konstrukci byla vyšetřovací místnost komorou s pohonnými jednotkami), se rozprostírá labyrint vězení. Jsou tam tři použitelná patra, přístupná po centrálním kruhovém schodišti. Cely jsou prosté, suché a čisté, vybavené malým stolkem, židlí a úzkým lůžkem připevněným k podlaze uprostřed cely.

Světla ve vězení jsou toho prastarého typu, která prý hoří navěky, i když některá světla už zhasla. Pochmurnost těchto chodeb ve mně nevyvolávala pocity tísně, ale radosti - zde budu pracovat, až se stanu tovaryšem, zde budu provozovat prastaré umění a pozvednu se až do hodnosti mistra, zde se zasadím o to, aby se našemu cechu opět navrátila původní sláva. Atmosféra tohoto místa mne hýčkala jako pokrývka, kterou předtím nahřáli před ohněm provoněným jasem.

Zastavili jsme se přede dveřmi cely a tovaryš mající službu zarachotil klíči v zámku. Klientka uvnitř zvedla hlavu a doširoka rozevřela oči. Mistr Palaemon měl na sobě sobolem lemovaný hábit a sametovou masku označující jeho hodnost; myslím, že tyto části oděvu, jakož i vyčnívající optická pomůcka, jež Mistru Palaemonovi umožňovala vidět, musela klientku vyděsit. Neřekla ani slovo, a samozřejmě nikdo z nás s ní nepromluvil.

“Zde,” začal Mistr Palaemon nejsušším tónem, “se nám naskýtá něco mimo rutinní právní trest a zároveň příhodná ilustrace moderní techniky. Klientka byla podrobena výslechu včera v noci - snad ji některý z vás slyšel. Před exkruciací jí bylo podáno dvacet minimů tinktury, a po zákroku deset. Tato dávka jen částečný účinek při prevenci šoku a ztráty vědomí, takže výkon byl ukončen, poté co jí z pravé nohy odstranili svalstvo, jak sami uvidíte.” Pokynul Drottemu, který začal odmotávat obvazy. “Poloviční bota?” otázal se Roche. “Ne, plná bota. Klientka byla služkou, a Mistr Gurloes zjistil, že služky mívají silnou kůži. V tomto případě se ukázalo, že měl pravdu. Pod kolenem byla provedena prostá kruhová incize a její okraje zachyceny osmi svorkami. Pečlivou prací Mistra Gurloese, Oda, Mennase a Eigila byla odstraněna veškerá svalovina mezi kolenem a prsty u nohou bez dalšího použití nože.”

Shlukli jsme se kolem Drotteho, mladší chlapci se tlačili dopředu, jelikož předstírali, že znají body, které mají hledat. Všechny tepny a hlavní žíly zůstaly netknuty, ale z několika míst se začala pomalu řinout krev. Pomohl jsem Drottemu přikládat čerstvé obvazy.

Právě jsme odcházeli, když žena řekla: “Já nevím. Ach, copak nedokážete pochopit, že bych vám to neřekla, kdybych to věděla? Odešla s Vodalem z Hvozdu, ale nevím kam.” Venku, předstíraje neznalost, jsem se otázal Mistra Palaemona, kdo to je Vodalus z Hvozdu.

“Jak často jsem ti vysvětloval, že nic, co řekl klient během výslechu, ty neslyšíš?”

“Mnohokrát, Mistře.”

“Jenže bez sebemenšího účinku. Brzy nadejde maskovací den, Drotte i Roche se stanou tovaryši a ty kapitánem učňů. Je toto příklad, jaký budeš dávat chlapcům?”

“Ne, Mistře.”

Drotte na mne za starcovými zády vrhl pohled, který znamenal, že o Vodalovi ledacos ví a že mi to poví, až se naskytne vhodná příležitost.

“Kdysi bývali tovaryši našeho cechu ohlušováni. Chtěl bys, aby se ty dny opět vrátily? Vytáhni si ruce z kapes, když s tebou mluvím, Severiane.”

Vstrčil jsem si ruce do kapes, protože jsem věděl, že ruce v kapsách odkloní Mistrův hněv jiným směrem, jenže jak jsem je vytahoval, tak jsem si uvědomil, že jsem nahmatal minci, kterou mi dal včera v noci Vodalus. Po té hrůze ze zápasu mi vypadla z paměti; nyní jsem bezmezně toužil se na ni podívat - ale nemohl jsem, když na mne mířila lesklá čočka Mistra Palaemona.

“Když klient mluví, Severiane, ty neslyšíš nic. Vůbec nic. Mysli na myši, jejichž pištění nedává lidem žádný smysl.”

Zašilhal jsem, abych naznačil, že myslím na myši.

Celou dlouhou, únavnou cestu po schodech nahoru do třídy jsem bolestné toužil pohlédnout na onen tenký kovový disk, který jsem svíral; ale věděl jsem, že kdybych to zkusil, chlapec za mnou (v tomto případe. jeden z mladších učňů, Eusignius) by ji spatřil. Ve třídě, kde Mistr Palaemon monotónně drmolil přednášku nad desetidenní mrtvolou, mince mi žhnula v kapse jako řeřavý uhlík, a já jsem nenalezl odvahu se na ni podívat.

Až odpoledne jsem si našel chvíli pro sebe, ukryl jsem se mezi lesknoucími se mechy v rozvalinách zdi vysoké jako opona a pak jsem váhal, s pěstí vystavenou paprsku slunce, protože jsem trnul, že až minci nakonec spatřím, bude rozčarování větší, než budu s to snést.

Ne proto, že by mne zajímala její hodnota. Ačkoliv jsem byl téměř muž, míval jsem lak málo peněz, že jakýkoli peníz by mi připadal jako poklad. Ale spíše to, že ona mince (nyní tak tajemná, avšak tajemná zůstat neměla) tvořila mou jedinou spojnici se včerejší nocí, mou jedinou spojnici s Vodalem, krásnou ženou v kápi a s oním podsaditým mužem, který mne udeřil lopatou, stala se mou jedinou kořistí z boje u otevřeného hrobu. Život v cechu byl jediný život, který jsem dosud znal, a ve srovnání se zábleskem čepele exultantova meče a zvukem výstřelu znějícího ozvěnou mezi kameny mi připadal šedivý jako má potrhaná košile. To vše mohlo zmizet, až otevřu pěst.

Nakonec jsem se podíval, když jsem vychutnal příjemnou nejistotu až do samého dna. Peníz byl zlatý chrisos, a tak jsem znovu zavřel pěst, obávaje se, že jsem se zmýlil a považoval minci za bronzový orichalk, a čekal, až se mi zase vrátí odvaha.

Poprvé v životě jsem se dotkl zlaté mince. Orichalky jsem vídával v dostatečném množství a sám jsem jich dokonce několik vlastnil. Stříbrný asimi jsem zahlédl jednou nebo dvakrát. Ale chrisos jsem znal právě tak mlhavě, jak mlhavě jsem věděl o existenci světa okolo našeho města Nessu, nebo o jiných kontinentech, než je ten náš, na severu, východě a západě.

Na minci byla vyobrazena, jak jsem si zpočátku myslel, ženská tvář - žena s koninou, ani mladá, ani stará, ale tichá a dokonalá ve žlutě zbarveném kovu. Konečně jsem svůj poklad obrátil a pak doopravdy zatajil dech; na rubu byla vyražena právě taková létající loď, jaká byla ve znaku nade dveřmi mého tajného mauzolea. Jakékoli vysvětlení se vymykalo mému chápání - alespoň tenkrát jsem si nedal ani tu práci, abych o tom uvažoval, tak jsem si byl jist, že by veškeré úvahy dopadly bezvýchodně. Místo toho jsem minci vstrčil zpátky do kapsy a odešel, ve stavu podobném transu, zpět ke svým bratřím učňům.

Nosit takovou minci u sebe nepřipadalo v úvahu. Jakmile se naskytla příležitost, vyklouzl jsem sám do nekropole a vyhledal mauzoleum. Toho dne se počasí změnilo - prodíral jsem se mokrým křovím a trmácel se vysokou starou trávou, která začala před zimou po-léhat. Když jsem došel do svého útočiště, nebyla to už chladivá, zvoucí jeskyně jako v létě, ale ledová past, kde jsem vycítil blízkost nepřátel příliš vágních, než aby mohli být pojmenováni, Vodalových oponentů, kteří nyní už jistě vědí, že jsem Vodalovým zaníceným stoupencem; jakmile bych vstoupil, vyrazili by vpřed a přibouchli černé dveře, zavěšené na nově naolejovaných pantech. No ovšem, věděl jsem, že to je nesmysl, ale taky jsem věděl, že na tom je něco pravdy, cítil jsem jakousi blízkost nebezpečí v čase. Za několik měsíců nebo pár let možná dosáhnu bodu, kdy by na mne tito nepřátelé mohli čekat; když jsem švihl sekyrou, rozhodl jsem se pro boj, a to je věc, kterou mučitel normálně nedělá.

Na podlaze, téměř u paty bronzové rakve, byl uvolněný kámen. Ten jsem nadzvedl, uložil chrisos pod něj a potom jsem odříkal inkantaci, kterou jsem se naučil před lety od Roche, několik veršů, které udrží ukryté předměty v bezpečí:

“Kam tě kladu, tam si lež.

Cizího špeha nepotěš,

K oku ať každému přirosteš,

Ne k tomu, které já mám.

Tady zůstaň v bezpečí,

Vyhýbej se kradači,

Cizím nebuď na očích,

Až té zas uvidím sám.”

Aby tohle zaříkávání bylo opravdu účinné, museli jste obejít řečené místo o půlnoci a v ruce nést svíci od mrtvého, ale při pomyšlení na něco takového jsem se rozesmál - připomnělo mi to Drotteho blábol o bylinných ingrediencích vytahovaných o půlnoci z hrobů -a rozhodl jsem se, že se spolehnu pouze na verše, ačkoliv mne poněkud překvapilo, když jsem zjistil, že jsem nyní dost starý, abych se za to nestyděl.

+ + + + +

Dny míjely a vzpomínka na návštěvu mauzolea zůstávala dostatečně živá, takže jsem odolával nutkání ujistit se, že je můj poklad v bezpečí, přestože jsem čas od času toužil tam zajít. Potom napadl první sníh, změnil rozvaliny oponové zdi na téměř neprůchodnou kluzkou bariéru a známou nekropoli na podivnou divočinu plnou klamných pahrbků, kde pod stejnou pokrývkou nového sněhu pomníky najednou povyrostly, kdežto stromy a keře klesly na poloviční výšku.

Podstatou učňovské doby v našem cechu je to, že ačkoli jsou úkoly zpočátku snadné, jak se člen cechu přibližuje mužnému věku, nároky se postupně zvyšují. Nejmenší chlapci nepracují vůbec. Ve stáří šesti let, kdy začíná práce, se zpočátku nejedná o nic víc než o pobíhání nahoru a dolů po schodišti Matachinské věže se zprávami, a takový malý učeň, pyšný, že mu byly svěřeny zprávy, ani nevnímá, že vlastně pracuje. Ovšem jak čas plyne, práce se stává čím dál obtížnější. Povinnosti ho zavádějí do jiných částí Citadely - k vojákům v barbíkanu, kde zjistí, že vojenští učni mají bubny a trumpety a ofiklejdy a vysoké boty a někdy pozlacené kyrysy; k Medvědí věži, kde vidí chlapce ne starší, než je on sám, jak se učí zacházet s obdivuhodnými bojovými zvířaty všech druhů, s mastily, kteří mají hlavu stejně velkou jako lvi, s diatrymy (vyššími než Člověk), jejichž zobáky se skrývají pod ocelí; a na sto jiných míst, kde poprvé zjišťuje, že jeho cech je nenáviděn a opovrhován dokonce i těmi (a vskutku, nejvíce ze všech právě těmi), kteří služeb cechu využívají. Brzy nato následuje drhnutí podlahy a práce v kuchyni. Bratr kuchař se zabývá takovým vařením, které ho zajímá nebo jež mu přináší potěšení, a učeň je ponechán, aby čistil zeleninu, obsluhoval tovaryše a odnášel nekonečné stohy podnosů dolů po schodech do podzemního vězení.

Tenkrát jsem to nevěděl, jenže brzy měl můj učňovský život, který byl tak dlouho, jak jsem si dokázal vzpomenout, čím dál tvrdší, nabrat jiný směr a změnit se na méně namáhavý a příjemnější. V roce, před nímž se má starší učeň stát tovaryšem, takový učeň jen dohlíží na práci mladších kolegů. Jeho strava a dokonce i oděv se zlepšuje. Mladší tovaryši s ním začínají jednat téměř jako se sobě rovným, a on má, a to hlavně, povznášející břemeno odpovědnosti a potěchy z vydávání a vykonávání rozkazů.

Když přichází povýšení, je dospělý. Nevykonává žádnou práci než tu, pro niž byl vycvičen; smí volně odcházet z Citadely, když mu skončí povinnosti, a je pro takovou rekreaci štědře vybaven hotovostí. Kdyby nakonec vystoupil do hodnosti mistra (což je čest, jež si vyžaduje souhlasné vyjádření všech žijících mistrů), bude mít možnost vybírat si takové úkoly, které ho zajímají nebo baví, a řídit záležitosti samotného cechu.

Ale musíte pochopit, že v roce, o kterém píšu, v roce, v němž jsem zachránil Vodalovi život, jsem si ničeho z toho nebyl vědom. Zima (jak mi bylo řečeno) ukončila válečnou sezónu na severu, a tak přivedla Autarcha a jeho vrchní úředníky a poradce zpět do sídel spravedlnosti. “A proto,” jak Roche vysvětloval, “máme všechny tyhle nove klienty. A další ještě přijdou… tucty, možná stovky. Snad budeme muset znovu otevřít čtvrté patro.” Mávl pihovatou rukou, aby naznačil, že alespoň on je připraven udělat vše, co by mohlo být třeba.

“Je tady?” zeptal jsem se. “Autarch? Tady v Citadele? Ve Veliké tvrzi?”

“Pochopitelné že ne. Kdyby někdy přišel, tak bys to snad věděl, ne’? Pořádaly by se přehlídky a konaly inspekce a všechno možné. Má tady apartmá, ale dveře nikdo sto let neotevřel. Asi žije v tom skrytém paláci -v Absolutním Dome - někde na sever od města.”

“Copak ty nevíš kde?”

Roche se začal bránit. “To se nedá říct, kde je, protože tam není nic než Absolutní Dům. Je tam, kde je. Na severu, na druhém břehu.”

“Za Zdí?”

Roche se mé neznalosti usmál. “Daleko za ní. Týdny, kdybys šel pěšky. Autarch, kdyby se mu zachtělo, by se tam přirozeně mohl dostat letounem raz dva. Letoun by přistál támhle - na Vlajkové věži.”

Ale naši noví klienti nepřilétali v letounech. Méně významní přicházeli v zástupech o deseti až dvaceti, muži i ženy, připoutáni jeden k druhému řetězem na krku. Hlídali je dimarchové, drsní žoldnéři v brnění, které vypadalo, že je vyrobeno, aby žoldnéře vskutku chránilo; o kvalitě brnění se opravdu nedalo pochybovat. Každý klient si přinášel měděný válec, který měl údajně obsahovat jeho listiny, a tím pádem i jeho osud. Všichni zlomili pečeti a pochopitelně si ony listiny přečetli; a někteří je zničili nebo si je vyměnili za listiny někoho jiného. Ti, kteří dorazili bez listin, byli drženi, dokud nebyl doručen příkaz, jak se má s nimi dále nakládat - pravděpodobně po zbývající část jejich života. Ti, kteří si vyměnili listiny s někým jiným, si zaměnili osudy; byli drženi nebo propuštěni, mučeni nebo popraveni místo někoho jiného.

Ti významnější přijížděli v obrněných vozech. Ocelové stěny a zamřížovaná okna těchto vozidel jim nemela zabránit útěku, spíše zmařit vysvobození, a sotva první vůz zarachotil kolem východní části Tvrze čarodějnic a vjel na Staré nádvoří, už se po celém cechu šeptaly pověsti o odvážných nájezdech, o nichž uvažoval nebo které podnikl Vodalus. Neboť všichni mí kolegové učni a většina tovaryšů věřila, že mnozí z těchto klientů byli Vodalovými stoupenci, společníky a spojenci. Nebyl bych ty klienty propustil již proto, že by to vrhlo náš cech do hanby, a něco takového jsem, i přes veškerou náklonnost, kterou jsem vůči němu a jeho hnutí cítil, nebyl ochoten provést, a navíc by to bylo stejné nemožné. Ale doufal jsem, že těm, které jsem považoval za své druhy ve zbrani, budu poskytovat alespoň malé úlevy, jež byly v mé moci: mimořádný příděl potravy ukradené z podnosů klientů, kteří si ji zasloužili méně, a občas kousek masa propašovaný z kuchyně.

Jednoho dne, kdy vítr silně burácel, jsem dostal příležitost zjistit, kdo jsou. Právě jsem drhl podlahu ve studovně Mistra Gurloese, když Mistra kvůli nějaké záležitosti odvolali. Nechal na stole stohy nově doručených dokumentů. Jakmile se za Mistrem s kovovým třísknutím zavřely dveře, neprodleně jsem vyrazil ke stolu a měl možnost přelétnout očima většinu materiálů, než jsem znovu zaslechl jeho těžké kroky na schodech. Ani jeden - ani jeden - z vězňů, jejichž listiny jsem si pročetl, nebyl Vodalovým přívržencem. Byli tady obchodníci, kteří se snažili vy třískat vysoké zisky na dodávkách pro armádu, zvědové, kteří se táhli za tábory a Špehovali pro Asciaty, a hrstka sprostých civilních zločinců. Nic jiného.

Šel jsem vylít kbelík do kamenného žlabu na Starém nádvoří a viděl jsem, jak tam zastavil jeden obrněný vůz. Z tahounů s dlouhými hřívami se zvedala pára, podupávali, a strážní v helmách s kožešinovou podšívkou od našich lidí zaraženě přijímali kouřící poháry svařeného vína. Ve vzduchu jsem zachytil jméno Vodalus; ale v té chvíli to vypadalo, že jsem je zaslechl jen já. Najednou jsem ucítil, že Vodalus byl pouze jakési eidolon vytvořené mou imaginací z mlhy a že jen ten muž, kterého jsem zabil jeho sekyrou, jen ten byl skutečný. Zdálo se mi, že vítr mi vmetl do tváře jako listí dokumenty, které jsem před chvílí zbrkle převracel.

V tom okamžiku zmatení jsem si poprvé uvědomil, že jsem do jisté míry šílený. Dalo by se říct, že to byl nejtrýznivější okamžik mého života. Často jsem lhal Mistru Gurloesovi i Mistru Palaemonovi, Mistru Malrubiovi, dokud ještě žil, Drottemu, protože byl kapitán, Rochovi, protože byl starší a silnější než já, a Eatovi a ostatním mladším učňům, protože jsem doufal, že si u nich získám respekt. Teď jsem si ale už dál nemohl být jist, zdali mi můj mozek nelže; všechny mé lži mne obtáčely, a já, který si pamatuji vše, jsem si nedokázal být jist, zdali tyto vzpomínky nebyly jen mými sny. Vybavil jsem si měsícem ozářenou Vodalovu tvář; ale pak jsem ji chtěl vidět. Vybavil jsem si jeho hlas, když se mnou mluvil, ale toužil jsem jej uslyšet, a hlas té ženy. Ten taky.

Jedné mrazivé noci jsem se vplížil zpátky do mauzolea a opět vyprostil chrisos ze skrýše. Vodalovi ta unavená, smutná androgynní tvář na jeho rubu nepatřila.

IV

TRISKELE

Vrážel jsem klacek do zamrzlého odtoku, jako trest za jakési drobné porušení předpisů, a našel jsem ho na místě, kam chovatelé z Medvědí věže odhazují odpadky, mrtvoly roztrhaných zvířat zabitých při praktickém výcviku. Náš cech pochovává své mrtvé u zdi a klienty v nižších částech nekropole, ale chovatelé z Medvědí věže ponechávají své mrtvoly, aby je sebrali jiní. On byl nejmenší z těchto mrtvých.

Jsou setkání, která nic nezmění. Urzemě se obrací zestárlou tváří k slunci a slunce vysílá paprsky na její sněhy; sněhy jiskří a třpytí se, až každičký ledový rampouch visící ze vzepjatých stěn věží vypadá jako Usmiřitelův Spár, nejdrahocennější z drahokamů. Potom všichni, vyjma těch nejmoudřejších, věří, že sníh musí roztát a uvolnit místo jednomu zdlouhavému létu za druhým.

Nic podobného se nestane. Tento ráj trvá hlídku nebo dvě a potom se na sněhu, který pod ostruhami východního větru přelétá a tančí, začnou dloužit stíny modré jako vodnaté mléko. Přichází noc a vše zůstává tak jako předtím.

Když jsem našel Triskeleho, bylo to právě tak. Cítil jsem, že nález mohl a měl vše změnit, jenže starost o Triskeleho byla pouze epizoda trvající několik měsíců, a když skončila a Triskele se vytratil, znamenalo to jen další přežitou zimu a blížící se slavnost svaté Kateřiny a nezměnilo se nic. Kdybych vám jen mohl povědět, jak zuboženě vypadal, když jsem se ho dotkl; ale i jak radostně.

Ležel na boku, pokrytý krví. Krev byla tvrdá jako vychladlý dehet a stále jasně červená, protože chlad ji tak uchoval. Přišel jsem k němu a položil mu ruku na hlavu - nevím proč. Vypadal stejně mrtvý jako ostatní zvířata, ale potom otevřel jedno oko a zamžoural jím na mne, a byla v něm taková důvěra a jistota, že to nejhorší už má za sebou - možná to oko říkalo - splnil jsem svůj úkol, choval jsem se statečně a vykonal vše, co jsem mohl udělat; teď je řada na tobě, abys ty posloužil mně.

Kdyby bylo bývalo léto, myslím, že bych ho snad nechal zemřít. Jenomže už nějakou dobu jsem neviděl živé zvíře, snad ani odpadky požírajícího thylakodona. Ještě jednou jsem ho pohladil a on mi olízl ruku, a po tom olíznutí jsem se od něho nemohl odvrátit.

Zvedl jsem ho (překvapilo mne, jak je těžký), rozhlížel jsem se po okolí a pokoušel se rozhodnout, co s ním udělat. V našem dormitáři by ho objevili dřív, než by ze svíce uhořelo na prst vosku, to jsem věděl. Citadela je nesmírná a rovněž nesmírně rozlehlá, ve věžích jsou pokoje a chodby, které málokdy někdo navštíví, mezi věžemi jsou budovy a pod nimi galerie. Přesto jsem si nemohl vybavit žádné místo, kam bych se mohl uchýlit, aniž by mě cestou někdo nezahlédl, takže nakonec jsem to ubohé zvíře odnesl do ubikací našeho cechu.

Potom jsem ho musel pronést kolem tovaryše, který strážil vchod ke schodišti, jež vede k podzemním podlažím s celami. Nejdřív mě napadlo, že bych svého nalezence mohl schovat do košíku, ve kterém přinášíme dolů klientům Čisté povlečení. Ten den se měnilo prádlo a byla by hračka vykonat jednu cestu navíc, než by bylo nutné; pravděpodobnost, že by si tovaryš na stráži všiml něčeho nekalého, se zdála nepatrná, jenže to by znamenalo čekat déle než jednu hlídku, než vyprané povlečení uschne, a riskovat vyptávání bratra, který měl službu ve třetím podlaží a který by mne zahlédl, jak sestupuji do opuštěného čtvrtého.

Místo toho jsem položil psa do vyšetřovací místnosti - byl příliš slabý, než aby se hýbal - a navrhl jsem strážnému, že ho u vstupu na rampu na chvíli vystřídám. Byl docela rád, že může využít příležitost, aby si mohl odskočit vykonat jistou potřebu, a podal mi karnificiální meč se širokou Čepelí (meč, kterého jsem se teoreticky neměl opovážit ani dotknout) a fuliginovou kápi (kterou jsem měl zakázáno nosit, ačkoli jsem byl již vyšší než většina tovaryšů), takže z dálky to mohlo vypadat, že zde k žádné záměně nedošlo. Přehodil jsem si kápi přes sebe, a sotva strážný zmizel, odložil jsem meč do kouta a chopil se psa. Všechny kápě našeho cechu jsou objemné a tato byla ještě objemnější, jelikož onen bratr, jehož jsem zastoupil, měl robustní postavu. A navíc, fuliginová barva, jež je temnější než čerň, obdivuhodně vyrovnává všechny záhyby, vybouleniny a nabrání, takže pohlížíme-li na ni pouhým okem, vidíme toliko beztvarou temnotu. Se staženou kapuci jsem musel tovaryšům u stolů na jednotlivých podlažích (kdyby se podívali ke schodům a vůbec mne zaznamenali) připadat jako bratr poněkud statnější postavy než ostatní, kdo sestupují do dolních poschodí. I muž ve službě na třetím, kde kvíleli klienti, kteří už přišli o rozum a řinčí řetězy, by nemohl spatřit nic neobvyklého - viděl by jiného tovaryše jít do čtvrtého patra, o kterém se proslýchalo, že má být renovováno - nebo učně, jak sbíhá dolů krátce poté, co onen tovaryš vyšel nahoru: nepochybně tam něco zapomněl a učně poslal, aby to přinesl.

Místo nebudilo důvěru. Asi polovina starých světel dosud hořela, jenže do chodeb prosáklo bahno a pokrývalo podlahy na dlaň vysoko. Služební stůl stál tam, kde byl pravděpodobně ponechán před dvěma sty léty; dřevo ztrouchnivělo a celý stůl se při prvním dotyku rozpadl.

Přesto tuto část podzemí voda nikdy nezaplavovala do velké výšky a vzdálenější konec chodby, který jsem si vybral, byl úplně bez bahna. Položil jsem psa na lůžko pro klienty a houbami přinesenými z vyšetřovací místnosti jsem ho očistil, jak jen to šlo.

Pod sraženou a spečenou krví byla krátká, tvrdá žlutohnědá srst. Ocas měl useknutý tak nakrátko, že ten kousek, co se z něj zachoval, byl širší než delší. Slechy mu téměř úplně odstřihli, zůstaly z nich jen vztyčené hroty kratší než první článek mého palce. V posledním zápasu mu byl otevřen hrudník. Viděl jsem široké svaly podobající se světle červeným ospalým hroznýšům. Pravou přední tlapu měl pryč - horní polovina byla rozdrcena napadrť. Odřízl jsem ji, ale předtím jsem mu nití sešil hrudník, jak jen jsem to nejlíp uměl, jenže rána začala znovu krvácet. Našel jsem tepnu, podvázal ji, a kůži jsem potom poskládal dospod (jak nás to učíval Mistr Palaemon), abych mu udělal úhledný pahýl.

Triskele mi čas od času, jak jsem pracoval, olízl ruku, a když jsem došil poslední steh, začal si jej pomalu olizovat, jako kdyby byl medvěd a mohl si vylízat novou nohu, právě takovou, jakou míval předtím. Čelisti měl stejně široké jako arktother a špičáky dlouhé jako můj ukazovák, ale dásně bílé; nyní v těch čelistech nebylo víc síly než v rukách kostlivce. Oči měl žluté a zračila se v nich jakási čirá zběsilost.

+ + + + +

Toho večera jsem si vyměnil službu s chlapcem, který měl roznášet klientům jídlo. Vždycky zůstávalo několik podnosů navíc, protože někteří klienti nechtěli jíst, a tak jsem dva takové podnosy odnesl dolů Triskelemu, aniž bych věděl, zda je ještě stále naživu.

Byl. Nějak se mu podařilo vylézt z lůžka, kam jsem ho uložil, a doplazil se - nedokázal stát - ke kraji bahna, kde se shromáždila trocha vody. Tam jsem ho taky našel. Donesl jsem mu polévku a tmavý chléb a dvě karafy vody. Vypil první misku polévky, ale když jsem se ho pokoušel nakrmit chlebem, zjistil jsem, že ho nedokáže dostatečně rozžvýkat, aby ho mohl polknout; namočil jsem chléb do druhé misky s polévkou a potom jsem do misky přiléval znovu a znovu vodu, dokud se obě karafy nevyprázdnily.

Když jsem ležel na lůžku v horní části naší věže, domníval jsem se, že slyším jeho těžký dech. Několikrát jsem se posadil a poslouchal; pokaždé ten zvuk zmizel v dáli, aby se navrátil, jakmile jsem na chvíli ulehl. Snad mi tak pouze bušilo srdce. Kdybych byl Triskeleho nalezl o rok, dva dřív, stal by se pro mne něčím jako božstvem. Řekl bych o něm Drottemu a ostatním, a Triskele by se stal božstvem pro nás všechny. Teď jsem věděl, že je to jen ubohé zvíře, ale přesto jsem ho nemohl nechat umřít, protože tím bych v sobě porušil jakousi víru. Byl jsem muž (pokud jsem byl opravdu muž) tak krátce; nemohl jsem snést pomyšlení, že se ze mne stal muž, který se tak liší od chlapce, jakým jsem býval. Dokázal jsem si vybavit každý okamžik své minulosti, každou zbloudilou myšlenku a těkající pohled, každý sen. Jak bych mohl takovou minulost zničit? Zvedl jsem ruce a zadíval se na ně - věděl jsem, že teď mi na hřbetech rukou vystupují žíly. V okamžiku, kdy tyto žíly vystoupí, je z chlapce muž.

Ve snu jsem znovu procházel čtvrtým podlažím a nalezl jsem tam obrovitého přítele s čelistmi, z nichž kanuly sliny. Přítel se mnou hovořil.

+ + + + +

Druhého dne ráno jsem opět sloužil klientům a kradl potravu, kterou jsem chtěl odnést dolů Triskelemu, ačkoli jsem doufal, že je mrtvý. Nebyl. Zvedl čenich a zdálo se, že se na mne zazubil tlamou tak širokou, až to vypadalo, jako by se mu hlava mohla rozpadnout na dvě poloviny; ale nepokusil se vstát. Nakrmil jsem ho, a když jsem odcházel, zasáhla mne ubohost jeho stavu. Byl na mně závislý. Na mně! Kdysi si ho vážili; trenéři ho vedli tak, jako když trénují běžce pro závod; kdysi si byl vědom vlastní důstojnosti, jeho ohromná hruď, široká jako hrudník muže, byla uložena na dvou nohách jako na dvou pilířích. Teď žil jako duch. Jeho jméno bylo smyto jeho vlastní krví.

Když jsem míval čas, navštěvoval jsem Medvědí věž a navazoval taková přátelství, jakých jsem byl schopen, s těmi, kteří tam zacházejí se zvířaty. Mají svůj cech, a i když to je menší cech než náš, má velice podivné zvyky. Do takové míry podivné, že mne překvapilo, když jsem se přesvědčil, že se řídí stejnými tradicemi, ačkoliv jsem pochopitelně nepronikl do jejich arkána. Při povýšení jejich mistrů stojí kandidát pod kovovou mříží, po níž přechází krvácející býk; v jistém období života vstupuje každý bratr do manželství se lvicí nebo medvědicí a pak se vyhýbá lidským ženám.

Tímto vším chci jen říct, že mezi nimi a zvířaty, která přivádějí do arén, existuje jakýsi svazek, který se v mnohém podobá svazku mezi klienty a námi. Nyní jsem se dostával po cestách mnohem dál od naší věže, ale vždy jsem zjistil, že model našeho cechu se bezmyšlenkovitě opakuje (jako opakování a odrazy zrcadel Otce Inira v Absolutním Domě) ve společenstvích každého druhu, takže všichni jsou mučiteli právě tak jako my. Lovená kořist stojí proti lovci jako naši klienti proti nám; ti, kteří nakupují, proti obchodníkům; nepřátelé Společenství proti vojákům; ovládaní proti vládnoucím; muži proti ženám. Všichni milují to, co ničí.

+ + + + +

Týden po tom, co jsem Triskeleho snesl dolů, jsem v bahně nalezl jen jeho kulhající stopy. Odešel, a tak jsem se vydal za ním; byl jsem si jist, že alespoň jeden z tovaryšů by mi něco řekl, kdyby se Triskele vyštrachal po rampě nahoru. Záhy mne stopy přivedly k úzkým dveřím, za nimiž jsem se ocitl ve změti neosvětlených chodeb, o jejichž existenci jsem neměl sebemenší tušení. Ve tmě jsem ho už nemohl stopovat, ale přesto jsem pokračoval dál. Myslel jsem si, že by v tom zatuchlém vzduchu mohl zachytit můj pach a přijít ke mně. Brzy jsem se ztratil a postupoval vpřed jen proto, že jsem nevěděl, kudy se mám vrátit.

Nemám ponětí, jak jsou ty tunely staré. Tuším, ačkoli sotva mohu říct proč, že pocházejí z doby starší, než je Citadela nad nimi, ačkoli už i ta je starobylá. Citadela k nám přichází ze samého konce věku, kdy naléhavá touha létat, ona touha směřující ven, touha hledat nová slunce, ne naše, zůstala, i když prostředky, jak dosáhnout takového letu, klesaly jako uhasínající ohně. Byť je ona doba tak vzdálená, doba, z níž si sotva vybavíme jediné jméno, přesto si ji pamatujeme. Před ní musela být jiná doba, doba hloubení tunelů, vytváření temných galerií, doba, která je nyní naprosto zapomenuta.

Ať už je to, jak chce, padl tam na mne strach. Běžel jsem - a občas narážel do zdí - až jsem nakonec uviděl skvrnu matného denního světla a vyškrábal se ven dírou sotva tak velkou, abych jí mohl protáhnout hlavu a ramena.

Prohrabal jsem se na ledem pokrytý piedestal jednoho z těch starých časoměrů s mnoha fasetami, kde každý z mnohočetných číselníků udává jiný Čas. Jelikož mráz těchto pozdějších věků, mráz, který vstoupil do dolního tunelu, nejspíš narušil jeho základy, časoměr se vychýlil do strany, až se ustálil v takovém úhlu, že mohl sám být jedním ze svých gnómonů, načrtávaje na neporušený sníh tichý průchod krátkého zimního dne.

Prostor okolo časoměru zaplňovala letní zahrada, ale ne taková jako naše nekropolis, s poloplanými stromy a zvlněnými, travnatými záhony. Zde kvetly růže v kráterech postavených na mozaikové dlažbě. Otočeny zády ke čtyřem stěnám dvorany stály sochy divokých zvířat a očima pohlížely na nakloněný časoměr: mohutné barylambdy; arktotherové, monarchové mezi medvědy; glyptodoni; smilodoni s tesáky jako meči. Všechny nyní pokrýval poprašek sněhu. Hledal jsem Triskeleho stopy, ale sem nedošel.

Zdi dvorany protínala vysoká, úzká okna. Neviděl jsem za nimi světlo ani pohyb. Na všech stranách se vypínaly špičaté věže Citadely, takže jsem věděl, že jsem ji neopustil - zdálo se mi. že jsem někde poblíž jejího srdce, kde jsem se dosud nikdy neocitl. Roztřásl mne chlad, a tak jsem přešel k nejbližším dveřím a zabušil na ně. Měl jsem pocit, že bych v podzemních tunelech mohl bloudit celou věčnost, aniž bych kdy našel jinou cestu na povrch, a byl jsem rozhodnut, kdyby nastala taková nutnost, jedno okno rozbít, než se opět vracet tunely. Ačkoli jsem bez ustání bušil pěstí do dveřních panelů, z druhé strany se neozýval žádný zvuk.

Opravdu těžko se dá popsat pocit, že vás někdo sleduje. Slyšel jsem, že jej popisují jako trnutí v zátylku, nebo dokonce jako pocit, kdy si uvědomujete oči, které jako by plavaly ve tmě, ale není to ani to, ani ono - alespoň ne pro mne. Je to něco spřízněného s bezdůvodnými rozpaky, spojenými s pocitem, že se nesmím otočit, protože otočit se by znamenalo vypadat jako hlupák, který podlehl popichování neopodstatněné intuice. Nakonec se, ovšem, otočí každý. Otočil jsem se s mlhavým pocitem, že mne někdo sledoval otvorem v základně časoměru.

Místo toho jsem spatřil do kožešin zahalenou mladou ženu, která stála přede dveřmi na protější stěně dvorany. Zamával jsem na ni a vykročil k ní .spěšně, protože mi byla taková zima). Vyšla mi naproti a setkali jsme se na vzdálenější straně časoměru. Otázala se mne, kdo jsem a co tady dělám, a já jsem jí řekl, co jsem považoval za vhodné. Její tvář, zarámovaná kožešinovou kapuci, měla nesmírně půvabné rysy, a sama kapuce, kožešinový plášť a kožešinou lemované holínky vypadaly měkce a bohatě, takže jsem si trapně uvědomoval, když jsem s ní mluvil, svou záplatovanou košili a kalhoty a zablácené nohy.

Jmenovala se Valeria. “Tady tvého psa nemáme,” řekla. “Můžeš hledat, jestli mi nevěříš.”

“Nikdy mě ani nenapadlo, že byste ho měli. Chci se jen vrátit tam, kam patřím, do Matachinské věže, abych znovu nemusel procházet podzemím.”

“Jsi velice odvážný. Vídala jsem tu jámu od té doby, kdy jsem byla malá holčička, ale nikdy jsem si netroufla vlézt dovnitř.”

“To já bych dovnitř vešel rád,” řekl jsem. “Tady těmi dveřmi.”

Valeria otevřela dveře, jimiž přišla, a zavedla mne do místnosti, jejíž stěny pokrývaly čalouny a kde přísné prastaré židle vypadaly na svých místech právě tak zafixované jako sochy ve zmrzlé dvoraně. U jedné zdi plápolal v krbu drobounký oheň. Přistoupili jsme ke krbu, Valeria si odložila plášť a já jsem napřáhl dlaně k teplu.

“Nebylo v tunelech chladno?”

“Ne tak chladno jako venku. Kromě toho jsem utíkal, a nebyl tam žádný vítr.”

“Aha. To je ale divné, že se vynořují v Atriu Času.” Vypadala mladší než já, ale z jejích kovem zdobených šatů i ze stínu tmavých vlasů vyzařovala starobylost, jež ji činila zdánlivě starší, než byl Mistr Palaemon, obyvatel zapomenutých včerejšků.

“Tak tomu říkáte? Atrium Času? Nejspíš kvůli těm číselníkům.”

“Ne, ty číselníky tam byly uloženy proto, že my Atrium tak nazýváme. Máš rád mrtvé jazyky? Mají motta. ‘Lux dei vitae viam monstrat’, to znamená ‘Paprsek Nového Slunce osvětluje životní cestu’. ‘Felicibus brevis, miseris hora longa.’ ‘Lidé čekají dlouho na štěstí.’ ‘Aspice ut aspiciar.’”

Musel jsem se jí s trochou studu přiznat, že neznám žádný jazyk, kromě toho, kterým mluvíme, a i ten jen nevalně.

Než jsem odešel, hovořili jsme spolu po dobu strážní hlídky nebo déle. Tyto věže obývala její rodina. Zpočátku čekali, že opustí Urzemi s autarchem jejich éry, pak čekali, protože jim nezůstalo nic než čekání. Dali Citadele mnoho kastelánů, ale poslední zemřel před mnoha generacemi; teď byli chudí, a jejich věže v rozvalinách. Valeria nikdy nevystoupila výš než nad nižší podlaží.

“Některé věže byly postaveny pevněji než ostatní,” řek! jsem. “Tvrz čarodějnic se vevnitř taky rozpadá.”

“Takové místo doopravdy existuje? Moje chůva mi o ní vyprávěla, když jsem byla malá - aby mě postrašila - já jsem si ale myslela, že je to jen pohádka. Tam venku měla být taky nějaká Věž útrap, kde všichni, kteří do ní vstoupí, umírají ve strážných bolestech.” Řekl jsem jí, že alespoň toto je báj. “Velké dny těchto věží jsou pro mne mnohem bájnější,” řekla. “Nikdo z mé krve nyní nenese meč proti nepřátelům Společenství ani není za nás rukojmím u Pramene orchidejí.”

“Třeba jednu z tvých sester brzy předvolají,” řekl jsem, protože jsem z nějakého důvodu nechtěl pomyslet na to, že by tam šla ona.

“Já jsem všechny sestry, které vychováváme,” odpověděla. “I všichni synové.”

Starý sluha nám přinesl čaj a malé tvrdé koláčky. Ne opravdový čaj, ale mate ze severu, mate, které někdy dáváme klientům, protože je tak laciné.

Valena se usmála. “Vidíš, nalezl jsi tady trochu útěchy. Děláš si starosti o svého chudáka psa, protože kulhá. Ale on taky možná nalezl pohostinné lidi. Ty ho máš rád, takže i někdo jiný jej může mít rád. Ty ho máš rád, takže i ty můžeš mít rád někoho jiného.”

Souhlasil jsem, ale vskrytu mi vytanula myšlenka, že už nikdy nebudu mít jiného psa. Ukázalo se, že jsem se nemýlil.

+ + + + +

Triskeleho jsem neviděl téměř týden. Potom jednoho dne, když jsem nesl dopis do barbikanu, ke mně přiběhl a skákal. Naučil se běhat na jedné přední noze, jako akrobat, který dělá stojky na pozlacené kouli.

Pak jsem ho vídal jednou nebo dvakrát do měsíce, tak dlouho, než sešel sníh. Nevěděl jsem, koho nalezl, kdo ho krmil a staral se o něj; ale rád si myslím, že to byl Někdo, kdo ho na jaře odvedl s sebou, snad na sever do stanových měst a do válečných tažení mezi pohořími.

V

ČISTIČ OBRAZŮ A OSTATNÍ

Slavnost svaté Kateřiny je pro náš cech největší svátek, oslava, kterou jsme povoláváni ke svému dědictví, doba, kdy se tovaryši stávají mistry (pokud se vůbec někdy stávají mistry) a učňové tovaryši. Popis ceremonií onoho dne odložím, dokud nebudu mít příležitost vypovědět o mém povýšení; v roce, o kterém vyprávím, v roce boje u hrobu, byli povýšeni Drotte a Roche, a já jsem převzal místo kapitána učňů.

Plná váha tohoto úřadu na mne dolehla, až když se rituál téměř chýlil ke konci. Seděl jsem v polorozpadlé kapli, vychutnával slavnostní podívanou a jen trochu jsem si uvědomoval (bylo to stejně příjemné, jako když jsem očekával slavnost), že až poslední část svátku skončí, budu pro všechny ostatní seniorem.

Pozvolna a nenápadně se mne ovšem zmocňoval pocit neklidu. Bylo mi všelijak ještě dřív, než mi došlo, že už nejsem šťastný a že se skláním pod tíhou odpovědnosti, ještě než jsem plně pochopil, že mi byla svěřena. Pamatoval jsem si, s jakými potížemi se potýkal Drotte, když chtěl mezi učni udržet pořádek. Budu jej teď muset udržovat sám bez Drotteho síly a bez někoho, koho bych měl u sebe, jako on měl Roche - stejně starého zástupce. Když na znamení, že slavnost končí, zahřměl závěrečný chorál a Mistr Gurloes s Mistrem Palaemonem ve zlatem protkaných maskách pomalým krokem prošli dveřmi a staří tovaryši vyzvedli Drotteho a Roche, nové tovaryše, na ramena (a již zašmátrali v torbách u opasků po rachejtlích, které odpálí venku), dodal jsem si odvahy a dokonce jsem si zformoval jakýsi rudimentární plán.

My, učni, jsme měli obsluhovat při slavnosti, ale než jsme se mohli pustit do díla, museli jsme si odložit poměrně nové a čisté šaty, které nám byly k tomuto ceremoniálu rozdány. Když vybuchla poslední třaskavka a matrosové v každoročním gestu přátelských vztahů roztrhali oblohu největším ohňostrojem vystřeleným z arzenálu ve Veliké tvrzi, nahnal jsem své svěřence - kteří se už, jak jsem si myslel, začínali na mě dívat naštvaně - zpátky do dormitáře, zavřel jsem dveře a zatarasil je lůžkem.

Nepočítám-li sebe, nejstarším učněm byl Eata, a naštěstí pro mne jsem se k němu v minulosti choval dost přátelsky, takže nic netušil a pak už bylo na účinný odpor příliš pozdě. Chytil jsem ho za krk, několikrát jsem mu udeřil hlavou o pažení a potom jsem mu pod-kopl nohy. “Tak co,” řekl jsem, “budeš mne podporovat? Odpověz!”

Nemohl mluvit, ale přikývl.

“Dobře. Já se postarám o Timona. Ty si vezmeš do práce dalšího největšího na řadě.”

Dřív než byste se stokrát nadechli (a byly to velice rychlé nádechy), byli chlapci dokopáni k podřízenosti. Tři týdny trvalo, než se některý z nich odvážil mne neposlechnout, avšak později se nikdy žádná masová rebelie nekonala, jen tu a tam si někdo individuálně zareptal.

+ + + + +

Jako kapitán učňů jsem měl nové funkce a rovněž daleko víc volnosti, než jsem kdy užíval předtím. To já jsem se staral, aby tovaryši ve službě dostávali jídlo horké, a dohlížel na chlapce, kteří se prohýbali pod stohy podnosů, jež donášeli klientům. V kuchyni jsem své svěřence popoháněl do práce a ve třídě jsem je vedl při studiu; byl jsem mnohem častěji než dřív pověřován doručováním zpráv do vzdálených částí Citadely, a dokonce jsem vyřizoval i menší obchodní záležitostí cechu. Tak jsem postupně poznával všechny průchody a mnoho zřídka navštěvovaných zákoutí - sýpky s prostornými truhlicemi a démonickými kočkami; větrem ošlehané hradební bašty pohlížející přes gangrenózní slumy; a pinakotéky s velkými chodbami, nad nimiž se klenuly střechy ze skleněných cihel, kde se na dlaždicových podlahách rozprostíraly koberce a v jejichž zdech se vynořovaly temné oblouky, které vedly do řad komnat, lemovaných - stejně jako chodba - nespočetnými obrazy.

Mnohé z těchto obrazů byly tak staré a pokryté sazemi, že jsem na nich nemohl rozeznat vůbec nic, a visely tu i jiné, jejichž smysl jsem nedokázal uhodnout -tanečnice, jejíž křídla připomínala pijavice, zamlkle vyhlížející žena, která svírala dvoubřitou dýku a seděla pod pohřební maskou. Když jsem jednoho dne ušel přinejmenším míli mezi těmito enigmatickými obrazy, spatřil jsem jakéhosi starého muže. Seděl na vysokém žebříku. Chtěl jsem se starce zeptat na cestu, ale připadal mi tak zabrán do práce, že jsem váhal, zdali ho mohu vyrušit.

Obraz, který čistil, zobrazoval postavu v brnění, stojící v nehostinné krajině. Postava neměla žádnou zbraň, ale držela žerď, na níž visela podivná, tuhá korouhev. Hledí helmy této postavy bylo z jediného kusu zlata, bez štěrbin pro oči nebo ventilaci; ve vyleštěném povrchu přilbice byl vidět odraz smrtící pouště a nic víc.

Tento bojovník z neznámého mrtvého světa na mne hluboce zapůsobil, byť jsem nedokázal říct proč, a dokonce ani jakou emoci jsem pociťoval. Nějaký záhadný důvod mne ponoukal, abych obraz sundal a odnesl jej -ne do naší nekropole, ale do jednoho z horských lesů, jež naše nekropole (jak jsem už tehdy pochopil) poněkud idealizované, leč nepovedeně napodobovala. Měl stát mezi stromy a hranou rámu spočívat na mladé trávě.

“…a tak,” řekl nějaký hlas za mnou, “všichni unikli. Vodalus získal to, pro co si přišel, chápeš.”

“Ty,” vyštěkl druhý hlas. “Co tady děláš?”

Otočil jsem se a spatřil dva armigery oblečené do pestrých šatů, jež se podobaly natolik exultantským, jak jen se je odvažovali nosit. Řekl jsem: “Přináším sdělení pro archiváře,” a pozvedl obálku.

“No dobře,” řekl armiger, který na mne promluvil. “Víš, kde je archiv umístěn?”

“Právě jsem se chtěl zeptat, sieur.”

“Pak ale ty nejsi ten pravý posel, který má dopis donést, ne? Dej mi ho a já ho předám pážeti.”

“Nemohu, sieur. Je mým úkolem, abych jej doručil.”

Druhý armiger řekl: “Nemusíš přece na toho mladého muže hned tak zhurta, Racho.”

“Copak nevíš, kdo to je?”

“A ty to víš?”

Armiger, který byl osloven jako Racho, přikývl. “Ze které části Citadely přicházíš, posle?”

“Z Matachinské věže. Mistr Gurloes mne posílá k archiváři.”

Druhému armigerovi ztuhla tvář. “Takže jsi mučitel.”

“Jen učeň, sieur.”

“Potom se nedivím, že tě můj přítel chce mít z očí. Půjdeš dál přes galerii až ke třetím dveřím, pak se otočíš a budeš pokračovat asi sto kroků, vystoupíš po schodišti na druhé odpočívadlo a vydáš se chodbou na jih, ke dvojitým dveřím na konci.”

“Děkuji vám,” řekl jsem a vykročil směrem, který mi naznačil.

“Počkej ještě. Jestli půjdeš nyní, budeme se muset na tebe dívat.”

Racho řekl: “Raději bych ho měl před sebou než za sebou.”

A tak jsem čekal, s jednou rukou položenou na příčli žebříku, až ti dva zajdou za roh.

Jako jeden z oněch poloduchovních přátel, kteří nás oslovují ve snech, stařec řekl: “Tak ty jsi mučitel?

Představ si, nikdy jsem u vás nebyl.” Měl slabý pohled, připomínal mi želvy, které jsme někdy vystrašili na březích Gyollu, a nos a bradu, jež se téměř dotýkaly.

“Dejž, abych vás tam nikdy nespatřil,” řekl jsem zdvořile.

“Čeho bych se teďka bál. Co byste mohli dělat s člověkem, jako jsem já? Srdce by se mi takhle zastavilo!” Upustil do kbelíku houbu a pokoušel se lusknout mokrými prsty. Neozval se žádný zvuk. “Vím ale, kde to je. Za Tvrzí čarodějnic. Nemám pravdu?”

“Ano, máte,” řekl jsem, drobet překvapen, že čarodějnice jsou známější než my.

“Myslel jsem si to. Nikdo o tom ale jakživo nemluví. Ty se na ty armigery zlobíš, a já se ti nedivím. Měl bys ale vědět, jak to s nima je. Chtěli by být jako exultanti, jenomže nejsou. Mají strach ze smrti, strach z bolesti a strach chovat se jako exultanti. Je to pro ně těžký.”

“Měli by se sprovodit ze světa,” řekl jsem. “Vodalus by je štval jako lovnou zvěř. Jsou jen pozůstatky z minulého věku -jakou pomoc by mohli tomuto světu poskytnout?”

Stařec naklonil hlavu na stranu. “No, a s jakou pomocí by jako měli začít? To víš?”

Když jsem připustil, že nevím, sešplhal ze žebříku jako zestárlá opice, vypadal samé ruce a nohy a vrásčitý krk; ruce měl dlouhé jako moje nohy, zkroucené prsty protkané modrými žilami. “Já jsem kurátor Rudesind. Ze bys znal starýho Ultana? Ne, kdepak. Kdybys ho znal, věděl bys, kudy se jde do knihovny.”

Řekl jsem: “Do této části Citadely jsem se ještě nikdy nedostal.”

“Nikdy? Vždyť tohle je nejlepší část. Umění, hudba a knihy. Máme tady jednoho Fechina, na kterým se tři dívky navzájem odívají do květin, a ty vypadají tak opravdicky, že bys čekal, že z nich vylítnou včely. Taky jednoho Quartillosu. Teď už není populární, ne,

Quartillosa není oblíbený, protože jinak bysme ho tady neměli. Ale ten den, kdy se narodil, kreslil líp než ti cákači a plivači, co se po nich dneska tak šílí. My dostáváme to, co v Absolutním Domě nechtějí, chápeš. To znamená, že dostáváme starý obrazy, a ty bývají většinou nejlepší. Přicházejí sem špinavý od toho, jak tam tak dlouho visely, a já je čistím. Když tady už nějaký čas visí, tak je někdy přečistím znovu. Máme tady toho Fechina. Jé to pravda! Nebo třeba tady tenhle. Líbí se ti?” Zdálo se mi bezpečné říct, že ano. “Setkávám se s ním už potřetí. Když mě sem přivedli ponejprv, byl jsem učněm u starýho Branwalladera, a on mě naučil, jak mám čistit obrazy. Ukázal mi to zrovna na tomhle, protože řekl, že nestojí za nic. Začal tady dole, v tomhle rohu. Když očistil asi tolik, na co dosáhl jednou rukou, tak mi to předal a já jsem dodělal zbytek. Potom, když moje manželka ještě žila, jsem ho čistil znovu. To bylo po tom, co se nám narodilo druhý děvče. Nebyl ještě tak tmavý, ale hlavou se mi tenkrát honily všelijaký myšlenky, a tak jsem chtěl něco dělat. Dneska mě napadlo, že ho znovu přetřu. A taky už to potřebuje - vidíš, jak se hezky vyjasňuje? Tady je ta tvoje modrá Urzemě, zase mu přechází nad ramenem, svěží a čerstvá jako Autarchova rybička.”

Celou tu dobu mi v hlavě znělo ozvěnou Vodalovo jméno. S určitostí jsem cítil, že stařec sestoupil ze žebříku jen proto, že jsem se zmínil o Vodalovi, a chtěl jsem se ho na to zeptat. Ale ať jsem se snažil sebevíc, nebyl jsem schopen nalézt způsob, jak rozhovor nasměrovat zpět k tomuto tématu. Když už jsem mlčel příliš dlouho a začaly se mne zmocňovat obavy, že se stařec chystá vylézt na žebřík, aby se opět pustil do čištění, podařilo se mi říct: “Je támhleto měsíc? Vždy mi říkali, že je úrodnější.”

“Teďka je úrodnější, to jo. Tohle udělali ještě předtím, než ho nechali zavodnit. Vidíš tu šedohnědou? Takovou bys v těch dobách viděl, kdybys k němu vzhlédl. Ne zelenou, jako teď. Taky nevypadal tak veliký, protože nebyl tak blízko - to mi pověděl starý Branwallader. Teď tam roste tolik stromů, že by se tam schoval Nilammon, jak se říká v tom přísloví.”

Chopil jsem se příležitosti. “Nebo Vodalus.”

Rudesind se uchechtl. “Nebo on, no jasně. Ta vaše smeč,.a si musí mnout ruce, jak čeká, až ho dostane. Chystáte pro něho něco speciálního?”

Pokud měl cech pro specifické jednotlivce rezervovány zvláštní exkruciace, já jsem o nich nevěděl; avšak vyvinul jsem úsilí, abych vypadal moudře, a řekl jsem: “My už něco vymyslíme.”

“To bych řekl, že vymyslíte. Před chvilinkou jsem si ale myslel, že jsi na jeho straně. A jestli se skrývá v lesích na Luně, tak si stejně budete muset počkat.” Rudesind vzhlédl k obrazu se zjevným uspokojením, ale pak se otočil ke mně. “Málem bych zapomněl. Ty chceš navštívit našeho Mistra Ultana. Jdi zpátky k tomu oblouku, kterýs právě minul…”

“Já cestu znám,” řekl jsem. “Ten armiger mi ji vysvětlil.”

Starý kurátor nakyslým dechem pohrdavě odfoukl armigerovy pokyny. “S tím, co ti navykládal, bys došel jenom do Čítárny. Odtamtud by ti to trvalo hlídku, než by ses dostal k Ultanovi, jestli by ses k němu vůbec dostal. Ne, vrať se k tamhletomu oblouku. Projdi jím a běž pořád dál až na konec tý velký místnosti, a pak dolů po schodech. Dojdeš k zamknutým dveřím - bouchej, dokud ti někdo neotevře. Tam dole je nejnižší část skladiště knihovny, a tam má Ultan studovnu.”

Jelikož se Rudesind díval, šel jsem podle jeho pokynů, i když to s těmi zamknutými dveřmi se mi nelíbilo; schody dolů dávaly tušit, že jsem se mohl blížit k oněm starobylým tunelům, kterými jsem bloudil, když jsem hledal Triskeleho.

Celkem vzato jsem se cítil mnohem nejistěji, než když jsem se pohyboval v těch částech Citadely, které jsem znal. Často jsem pozoroval, že cizinci, kteří ji navštěvují, žasnou nad jejími rozměry; jenže Citadela je pouhým smítkem ve městě, jež se kolem ní rozprostírá, a my, kdo jsme vyrostli v blízkosti šedé oponové zdi a vštípili si do paměti názvy a rozmístění více než sta orientačních bodů, které jsou pro osoby chtějící nalézt v Citadele cestu nutností, jsme právě těmito znalostmi uváděni ve zmatek, pakliže se ocitneme daleko od povědomých oblastí.

To se přihodilo i mně, když jsem prošel obloukem, který mi stařec ukázal. Oblouk byl stejně jako ostatní části klenuté haly z omšelých, načervenalých cihel, ale zvedaly jej dva pilíře, jejichž hlavice vypadaly jako tváře spáčů, a tyto mlčící rty a bledé, zavřené oči mi připadaly mnohem hrozivější než masky zoufalého děsu namalované na kovu naší věže.

Do každého obrazu v místnosti za obloukem jejich autor zakomponoval knihu. Někdy jich bylo mnoho nebo byly patrné na první pohled; některé obrazy jsem si musel chvíli prohlížet, než jsem zahlédl, že jedné ženě vyčnívá z kapsy u sukně roh vazby, nebo než jsem si uvědomil, že jakási podivně tepaná cívka nese slova namotaná jako nit.

Schody byly úzké, příkré a bez zábradlí; stáčely se a klesaly, takže jsem jich nesešel ani třicet, a světlo z místnosti nade mnou se téměř vytratilo. Nakonec jsem byl nucen napřáhnout před sebe ruce a pokračovat v sestupu, hmataje kolem sebe, ze strachu, abych si nerozbil hlavu o dveře.

Mé šmátrající prsty na dveře nenarazily. Místo toho schody skončily (a já jsem málem upadl, když jsem Šlápl na schod, který tam nebyl), a tak mi nezbylo, než se poslepu sunout po nerovné podlaze v naprosté tmě. “Kdo je tam?” zvolal nějaký hlas. Byl to nezvykle zvučný hlas; zněl jako zvon, který odbíjí uvnitř jeskyně.

VI

MISTR KURÁTORŮ

“Kdo je tam?” neslo se ozvěnou ve tmě. Co nejzmužileji jsem odpověděl: “Někdo se zprávou.”

“Rád si ji vyslechnu.”

Konečně si mé oči začaly přivykat na tmu, a tak jsem byl schopen jakž takž rozeznat nezřetelnou a velice vysokou postavu pohybující se mezi tmavými, rozeklanými tvary, které ji převyšovaly. “Je to dopis, sieur,” odpověděl jsem. “Vy jste kurátor Mistr Ultan?”

“Nikdo jiný.” Teď stál přede mnou. To, co jsem zpočátku považoval za bělavý oděv, byl plnovous sahající mu téměř až do pasu. Již tehdy jsem byl stejně vysoký jako mnoho mužů, kteří jsou za vysoké považováni, ale Mistr Ultan byl o hlavu a půl vyšší než já, opravdový exultant.

“Tak zde je ta zpráva, sieur,” řekl jsem a podal Mistrovi dopis.

Nevzal si jej. “Čí jsi učeň?” Opět se mi zdálo, že slyším bronz, a zcela náhle se mne zmocnil pocit, že on i já jsme mrtvi a že se temnota, která nás obklopuje, mění na čerstvou hrobovou půdu a hlína se nám tiskne do očí, na půdu, skrze niž nás ten zvon povolává k obřadům do všelikých svatyní, jaké mohou pod zemí existovat. Ta zsinalá žena, kterou jsem viděl vytahovat z hrobu, vyvstala přede mnou tak živě, až se mi zdálo, že v téměř zářivé bělosti postavy, která promluvila, vidím její tvář. “Čí učeň?” otázal se ještě jednou.

“Ničí. Totiž, jsem učeň našeho cechu. Poslal mne Mistr Gurloes, sieur. Mistr Palaemon většinou vyučuje nás, učně.”

“Jenže ne mluvnici.” Ruka vysokého muže velice pomalu tápavě mířila k dopisu.

“Ale ano, mluvnici taky.” Když jsem hovořil s tímto mužem, který byl starý už v té době, kdy jsem se narodil, naplňoval mne pocit, že jsem dítě. “Mistr Palaemon říká, že musíme umět číst a psát a počítat, protože až se po čase staneme mistry, budeme muset odesílat dopisy a přijímat instrukce od soudních dvorů, zapisovat údaje a vést účty.”

“Jako je tento,” zaintonovala nejasná postava přede mnou. “Takové dopisy, jako je tento.”

“Ano, sieur. Přesně takové.”

“A co se v něm praví?”

“Nevím. Je zapečetěný, sieur.”

.Jestliže jej otevřu…,” (slyšel jsem, jak pod jeho prsty praskl křehký vosk), “…přečteš mi jej?”

“Je tu tma, sieur,” řekl jsem s pochybností v hlase.

“Potom musíme povolat Cybyho. Omluv mne.” V příšeří jsem ani neviděl, jak se otáčí a zvedá ruce, aby z nich zformoval hlásnou troubu. “Cy-by! Cy-by!” Jméno se rozezvučelo temnými chodbami, které jsem vnímal všude kolem sebe, jako když železné srdce narazí do bronzu, z něho se nese dál ozvěnou, narazí na jednu stěnu a pak na druhou.

Z veliké dálky se ozvalo volání odpovědi. Nějakou dobu jsme mlčky čekali.

Nakonec jsem daleko v úzké chodbičce, kterou lemovaly (jak se zdálo) téměř kolmé zdi z nerovného kamene, zahlédl světlo. Přicházelo blíž - byl to pětiramenný svícen, jejž nesl zavalitý, velmi vzpřímený muž kolem čtyřicítky s nevýrazným, bledým obličejem. Muž s plnovousem vedle mne řekl: “Konečně jsi tady, Cyby. Přinesl jsi světlo?”

“Ano, Mistře. Kdo je tohle?”

“Posel s dopisem.” Mnohem slavnostnějším hlasem mi Mistr Ultan řekl: “Toto je můj učeň Cyby. My máme rovněž cech, my, kurátoři, z nichž knihovníci tvoří jedno oddělení. Já jsem zde jediný mistr knihovník, a je naším obyčejem přidělovat učně našim starším členům. Cyby je nyní mým učněm už drahná léta.”

Řekl jsem Cybymu, jak jsem poctěn, že se s ním setkávám, a otázal jsem se, poněkud bázlivě, na který den připadá svátek kurátorů - což byla otázka, kterou mi muselo vnuknout pomyšlení na velký počet svátků, jež musely uplynout, aniž by byl Cyby povýšen na tovaryše.

“Ten je již za námi,” řekl Mistr Ultan. Díval se na mě, když mluvil, a ve světle svící jsem viděl, že jeho oči mají barvu vodnatého mléka. “Časně zjara. Je to krásný den. Na stromech tehdy vyráží nové listí, po většinu let.”

Na Velkém nádvoří nerostly žádné stromy, ale přikývl jsem; potom, když jsem si uvědomil, že mne nevidí, jsem řekl: “Ano, krásný den, s mírným větříkem.”

“Přesně tak. Jsi mladý muž blízký mému srdci.” Položil mi ruku na rameno - nemohl jsem si nepovšimnout, že má prsty ztmavlé od prachu. “Cyby je rovněž mladý muž blízký mému srdci. Stane se zde hlavním knihovníkem, až odejdu. My míváme procesí, víš, my kurátoři. Jdeme po Iubarově ulici. Tehdy on kráčí vedle mne, oba dva jsme oděni v šedém. Jaké je zbarvení vašeho cechu?”

“Fuligin,” řekl jsem mu. “To je barva temnější než čerň.”

“Rostou tam stromy - sykomory a duby, javory a jinany, které prý jsou na Urzemi nejstarší. Stromy vrhají stín po obou stranách Iubarovy ulice, a ještě víc jich roste na esplanádách směrem k centru. Obchodníci vycházejí ke dveřím, aby se podívali na prapodivné kurátory, víš, a ovšem knihkupci a antikváři nás vítají voláním. Mám dojem, že jsme v Nessu tak trochu jednou z jarních atrakcí.”

“To musí být velice působivé,” řekl jsem.

“Ano, ano. Katedrála je taktéž překrásná, když k ní docházíme. Planou tam řady pochodní, jako kdyby slunce svítilo na noční moře. A pod modrými příklopy svíce, které symbolizují Spár. Vykonáváme náš ceremoniál, ozářeni světlem, před vysokým oltářem. Pověz mi, chodívá tvůj cech do katedrály?”

Vysvětlil jsem, že my užíváme kapli tady v Citadele, a vyjádřil překvapení, že knihovníci a jiní kurátoři opouštějí její zdi.

“Máme na to právo, chápeš. Knihovna má na to právo - že, Cyby?”

“Ano, má na to právo, Mistře.” Cyby měl vysoké, hranaté čelo, z něhož mu ustupovaly šedivějící vlasy. Proto jeho tvář vypadala malá a trochu dětská; dokázal jsem pochopit, že Ultan, který ho musel tu a tam pohladit rukou po vlasech, jako mne někdy pohladil Mistr Palaemon, mohl Cybyho stále považovat téměř za chlapce.

“Takže jste v blízkém kontaktu s vašimi kolegy ve městě,” řekl jsem. Stařec si pohladil plnovous. “V tom nejbližším, neboť my jsme jimi. Tato knihovna je městskou knihovnou, a rovněž knihovnou Absolutního Domu. A mnoha jiných.”

“Tím chcete říct, že městská chátra smí vstoupit do Citadely a používat vaši knihovnu?”

“Ne,” řekl Ultan. “Tím chci říci, že samotná knihovna se rozprostírá daleko za zdi Citadely. Navíc, myslím, to není jediná místní instituce, která je tak rozsáhlá. Je to tím, že depozitáře a skladiště naší pevnosti mnohokráte přesahují její obvodové zdi.”

Jak hovořil, uchopil mne za rameno, a vydali jsme se jednou z dlouhých, úzkých chodbiček mezi vysokými skříněmi s knihami. Cyby šel za námi a rozvětvený svícen držel nad hlavou - myslím, že víc kvůli sobě než kvůli mně, ale světlo svícnu mi dovolovalo vidět dost dobře, abych se mohl vyhýbat srážkám s tmavými dubovými policemi, kolem kterých jsme procházeli. “Tvé oči dosud nezeslábly,” řekl Mistr Ultan po nějaké době. “Tušíš, zdali má tato chodba konec?”

“Ne, sieur,” řekl jsem, a opravdu jsem netušil. Všude, kam dopadalo světlo svíček, jsem viděl řady a řady knih táhnoucích se od podlahy až k vysokému stropu. Některé police byly v nepořádku, jiné vyrovnané; jednou nebo dvakrát jsem spatřil důkaz, že se mezi knihami uhnízdily krysy a upravily si knihy v policích na útulné dvou-až tříposchoďové domovy. Rozmazaly po obálkách trus, nekultivovaná písmena krysího jazyka.

Avšak stále mne obklopovaly další a další knihy: řady hřbetů v teletině, safiánu, knihařském plátně, papíru a ve stovkách jiných substancí, které jsem nedokázal identifikovat, některé lesknoucí se zlacením, mnohé s vyraženými černými nápisy, několik s papírovými nálepkami tak starými a zežloutlými, že byly jako suché listí.

“‘Stopa inkoustu je nekonečná’,” řekl mi Mistr Ultan. “Nebo tak nějak to pravil jeden moudrý muž. Žil dávno před námi - copak by řekl, kdyby nás viděl nyní? Jiný pravil: ‘Muž by položil svůj život, aby mohl uspořádat sbírku knih’, já bych se ale rád setkal s tím mužem, který by chtěl uspořádat tuto sbírku, a to podle kteréhokoli tématu.”

“Díval jsem se na vazby,” odpověděl jsem, a cítil jsem se trochu hloupě.

“Jaké máš Štěstí. Ale přesto jsem rád. Už dávno je nemohu vidět, ale pamatuji si rozkoš, jakou jsem kdysi prožíval, když jsem na ně pohlížel. To bylo hned potom, když jsem se stal mistrem knihovníkem. Myslím, že mi bylo asi padesát. Byl jsem, víš, učněm mnoho, mnoho let.”

“Opravdu, sieur?”

“Ano, je to tak. Můj mistr byl Gerbold, a desetiletí to vypadalo, že nikdy nezemře. Jeden rok se mi vlekl za druhým, a celou tu dobu jsem četl - myslím, že jen pár lidí někdy přečetlo tolik co já. Začal jsem, jako většina mladých lidí, čtením knih, které se mi líbily. A tak jsem strávil většinu hodin hledáním takových knih, ale časem jsem zjistil, že to zužuje mé potěšení. Potom jsem si vytvořil studijní plán a věnoval se okultním, tajemným vědám, jedné po druhé, od jitra vědění až po dnešek. Nakonec jsem vyčerpal i to, a počínaje od té velké ebenové skříně, která stojí uprostřed místnosti, kterou my z knihovny už po tři sta let udržujeme pro případ, kdyby se navrátil Autarch Sulpicius (a do níž, tím pádem, nikdo nikdy nevstupuje), jsem se po období patnácti let pročítal směrem ven, když jsem Často přečetl dvě knihy za jediný den.”

Cyby za námi zamručel: “Úžasné, sieur.” Předpokládal jsem, že tento příběh slyšel mnohokrát.

“Pak se to, co jsem již neočekával, opravdu přihodilo. Mistr Gerbold skonal. Před třiceti lety jsem byl ideálně vhodný díky zálibě, vzdělání, zkušenostem, mládí, rodinným konexím a ambicím, abych se stal jeho nástupcem. V době, kdy jsem doopravdy nastoupil na jeho místo, nikdo nebyl méně vhodný nežli já. Čekal jsem tak dlouho, že jediné, čemu jsem rozuměl, bylo čekání, a má mysl se dusila pod vahou bezcenných faktů. Ale přinutil jsem se převzít tento úkol a strávil víc hodin, než bych od tebe mohl očekávat, že bys mi uvěřil, snahou vybavit si plány a zásady, jež jsem si před mnoha lety připravil pro případ-až budu konečně povýšen.”

Mistr Ultan se odmlčel, a já jsem věděl, že se opět pohroužil do mysli, jež byla mnohem rozsáhlejší a temnější než tato obrovská knihovna. “Jenže můj starý zvyk číst se neustále vracel. V knihách jsem ztrácel dny, ba týdny, během nichž jsem měl uvažovat o operacích této instituce, která ke mně vzhlížela a čekala, že ji budu spravovat. Potom, stejně náhle, jako když odbijí hodiny, mne posedla nová vášeň a nahradila tu starou. Už jsi pravděpodobně uhodl, o co šlo.” Řekl jsem mu, že ne.

“Četl jsem právě - nebo jsem si myslel, že čtu - na sedátku u okrouhlého arkýřového okna, z něhož lze spatřit - zapomněl jsem, Cyby. Co z něho lze spatřit?”

“Čalounickou zahradu, sieur.”

“Ano, teď si to vybavuji - ten malý čtvereček zeleně a hnědi. Domnívám se, že tam sušívají rozmarýn, který dávají do polštářů. Seděl jsem tam, jak už jsem pravil, a zůstal tam sedět několik hlídek, než mi došlo, že vlastně dávno nečtu. Po nějakou dobu jsem nebyl s to říci, co jsem vlastně dělal. Když jsem se o to pokoušel, dokázal jsem jen pomyslet na jisté pachy a textury a barvy, které jako by neměly žádný vztah k čemukoli, o čem se diskutovalo ve svazku, který jsem držel v ruce. Nakonec jsem si uvědomil, že místo abych knihu četl, tak jsem ji pozoroval jako fyzický objekt. Červeň, kterou jsem si vybavoval, pocházela ze stužky, všité do kapitálku, abych si mohl poznačit místo, kde jsem přestal číst. Textura, která mi dosud ještě lechtala prsty, byla textura papíru, na němž byla kniha vytištěna. Pach v nosních dírkách byl pach staré kůže, dosud vydechující stopy březového oleje. Teprve tehdy, když jsem uviděl samotné knihy, jsem začal rozumět tomu, jak o ně pečovat.”

Jeho stisk na mém rameni zesílil. “Máme zde knihy vázané v kůžích ježur, krakenů a zvířat tak dávno vyhynulých, že ti, jejichž studie pojednávají o těchto tvorech, dospěli většinou k názoru, že veškeré stopy po nich již podlehly fosilizaci. Máme knihy vázané zcela v kovech z neznámých slitin a knihy, jejichž vazby jsou hustě posázeny drahými kameny. Máme knihy v pouzdrech z parfémovaných dřev, knihy, jež sem byly dopraveny na lodích přes nepředstavitelnou propast mezi světy - knihy dvojnásob cenné, jelikož na Urzerhi je nikdo nedokáže přečíst.

Máme knihy, jejichž papíry jsou vyrobeny z rozcupovaných rostlin, vydechujících prapodivné alkaloidy, takže čtenáře, když obrací listy, přepadají mimoděk bizarní fantazie a chimérické sny. Knihy, jejichž listy nejsou vůbec z papíru, ale z tenoulinkých destiček z bílého nefritu, slonoviny a želvoviny; také knihy, jejichž listy jsou seschlé listy neznámých rostlin. Máme rovněž takové knihy, které na pohled knihy vůbec nepřipomínají - svitky a tabulky a nahrávky na stovce různých substancí. Je tady krychle z křišťálu - i když ti už dávno nejsem schopen říci kde - ne větší než bříško tvého palce, která obsahuje víc knih než celá tato knihovna. Ačkoli děvka by si ji mohla zavěsit do ucha jako ozdobu, na celém světě neexistuje tolik knih, které by měly takovou váhu jako tato kniha. Všechny ty knihy jsem časem poznal, a jejich střežení se mi stalo celoživotním posláním.

Sedm let jsem se tím zabýval; a potom, když jsme již vyřešili naléhavé problémy s uchováváním a dospěli do okamžiku, kdy jsme mohli zahájit první generální revizi knihovny od dob, kdy byla založena, začaly mi oči mokvat v důlcích. Ten, kdo mi dal všechny knihy do správy, mne oslepil, abych věděl, v čí správě stojí samotní správci.”

,Jestli nemůžete přečíst dopis, který jsem vám přinesl, sieur,” řekl jsem, “rád vám ho přečtu.”

“Máš pravdu,” zamručel Mistr Ultan. “Zapomněl jsem na něj. Cyby jej přečte - on čte dobře. Tu máš, Cyby.”

Podržel jsem svícen Cybymu, a on rozložil praskající pergamen, pozvedl jej jako nějakou proklamaci a jal se číst. My tři jsme stáli v malém kroužku světla, vrhaném svícemi, a všude okolo nás ležely knihy.

“‘Od Mistra Gurloese z řádu Hledačů Pravdy a Pokání…’”

“Cože?” řekl Mistr Ultan. “Ty jsi mučitel, mladý muži?”

Řekl jsem mu, že ano, a tu se rozhostilo ticho tak dlouhé, že Cyby začal číst dopis podruhé: “‘Od Mistra Gurloese z řádu Hledačů…’”

“Počkej,” řekl Ultan. Cyby se opět odmlčel; já jsem stál jako předtím, držel jsem světlo a cítil, jak se mi krev hrne do tváří. Nakonec Mistr Ultan znovu promluvil, a jeho hlas zněl stejně věcně, jako zněl, když mi povídal, že Cyby čte dobře. “Sotva si dokáži vybavit vstup do našeho cechu. Jsi obeznámen, jak předpokládám, s metodami, jakými rekrutujeme členy do našich řad?”

Přiznal jsem se, že ne.

“Podle prastarého nařízení je v každé knihovně určitá místnost vyhrazená dětem. V takové místnosti jsou uloženy pestrobarevné obrázkové knihy, v jakých děti nalézají zalíbení, a pár prostých příběhů o zázracích a dobrodružství. Do těchto místností přichází mnoho dětí, a dokud zůstávají jen v nich, neprojevujeme o ně zájem.”

Ultan zaváhal, a přestože jsem mu nemohl z tváře vyčíst žádný výraz, získal jsem dojem, že se obává, aby to, co hodlá říct, nezpůsobilo Cybymu bolest.

“Nicméně čas od času si knihovník povšimne osamělého dítěte, dosud útlého věku, které se vydá na toulky z místnosti pro děti… a nakonec ji zcela opustí. Takové dítě posléze objeví na nějaké nízké, ale zastrčené polici Zlatou knihu. Tuto knihu jsi nikdy nespatřil a nikdy ji také nespatříš, protože jsi překročil věk, ve kterém se děti s touto knihou setkávají.”

“Musí být velice krásná,” řekl jsem.

“Vskutku. Pokud mne paměť neklame, vazba je z černého hrubého plátna, na hřbetu značně vybledlého. Několik složek archů je uvolněno a některé celostránkové ilustrace jsou ztraceny. Ale je to pozoruhodně sličná kniha. Kéž bych ji mohl opět nalézt, ačkoli nyní jsou pro mne všechny knihy zavřeny.

Toto dítě, jak jsem pravil, časem nalezne Zlatou knihu. Poté přicházejí knihovníci - někteří říkají, že jako upíři, kdežto jiní říkají, že jako pohádkoví kmotři při křtu. Hovoří s dítětem a ono se k nim připojí. Od té chvíle se adept v knihovně pohybuje, kamkoli se mu zachce, a brzy ho jeho rodiče již nikdy nespatří. Tuším, že se to v mnohém podobá postupu u mučitelů.”

“Bereme si ty děti, které nám padnou do rukou,” řekl jsem, “a jsou velmi malé.”

“My činíme totéž,” zamručel starý Ultan. “Takže nám nenáleží, abychom vás zatracovali. Čti dál, Cyby.”

“‘Od Mistra Gurloese z řádu Hledačů Pravdy a Pokání, Archiváři Citadely: Buď pozdraven. Bratře.

Z rozhodnutí soudního dvora máme v držení vznešenou osobu, Chatelaine Theclu; z následného rozhodnutí dvora chceme řečené Chatelaine Thecle dopřát v průběhu uvěznění taková potěšení, jež neleží mimo zdravý rozum a rozvážlivost. Aby si mohla ukrátit okamžiky, než její čas strávený s námi dojde naplnění - či spíše, jak mne nabádala, abych se vyjádřil, dokud se srdce Autarcha, jehož shovívavost nezná ni zdí, ni moří, nad ní neobměkčí, o což se modlí - tě žádá, abys jí, v souladu s tvým úřadem, poskytl jisté knihy, kteréžto knihy…’”

“Názvy můžeš přeskočit, Cyby,” řekl Ultan. “Kolik jich je?”

“Čtyři, sieur.”

“Takže bez problémů. Pokračuj.”

“‘Za což jsme ti, Archiváři, velice zavázáni.’ Podepsán: ‘Gurloes, Mistr úctyhodného řádu obvykle nazývaného cech mučitelů’.”

“Jsou ti některé tituly na seznamu Mistra Gurloese povědomé, Cyby?”

“Tři, sieur.”

“Velmi dobře. Přines je, prosím. Která je ta čtvrtá?”

“Kniha zázraků Urzemě a oblohy, sieur.”

“Čím dál lépe - je tu jeden výtisk ani ne dva řetězce odtud. Až shromáždíš své svazky, můžeš se s námi sejít u dveří, kterými tento mladý muž, jehož, jak se obávám, jsme zdrželi již dost dlouho, vstoupil k nám do skladiště knih.”

Chtěl jsem vrátit svícen Cybymu, ale ten mi pokynem naznačil, že si jej mám ponechat, a odběhl úzkou uličkou. Ultan se vydal opačným směrem a pohyboval se tak jistě, jako by vlastnil zrak. “Vybavuji si ji dobře,” řekl. “Má vazbu z hnědého kordovánu, ořízka je zlacená a jsou tam rytiny od Gwinoka, ručně kolorované. Je na třetí polici od podlahy a opírá se o folio v zeleném plátně - tuším, že to jsou Blaithmaikovy Životy sedmnácti megatheriánů.”

Zejména proto, abych dal Mistru Ultanovi najevo, že jsem ho neopustil (ačkoli jeho bystrý sluch bezpochyby zachytil moje kroky za ním), jsem se ho otázal: “O čem to je, sieur? Myslím ta kniha o Urzemi a obloze.”

“Slyším dobře?” otázal se. “Copak tě nenapadá nic lepšího, než položit knihovníkovi takovou otázku? Náš vztah, mladý muži, se týká samotných knih, ne jejich obsahu.”

Zachytil jsem v jeho tónu pobavení. “Já si myslím, že vy, sieur, tady znáte obsah každé knihy.”

“Kdepak. Ale před třemi nebo čtyřmi sty lety byly Zázraky Urzemě a oblohy standardním dílem. Vypráví většinu známých legend z prastarých časů. Pro mne nejzajímavější je Legenda o Historicích, která hovoří o době, v níž každá legenda mohla být vystopována až k polozapomenutému faktu. Chápeš ten paradox, doufám. Existovala v té době i ta legenda? A jestliže ne, jak vznikla?”

“Nejsou tam nějací velcí hadi, sieur, nebo létající ženy?”

“Hmm, ano,” odpověděl Mistr Ultan a skláněl se, když mluvil. “Ale ne v Legendě o Historicích.” Vítězoslavně pozvedl malý svazek vázaný v odlupující se kůži. “Podívej se na tuto knihu, mladý muži, a uvidíš, zdali jsem nalezl správný titul.”

Musel jsem položit svícen na podlahu a přidřepnout si k němu. Kniha v mých rukou byla tak stará, ztuhlá a zatuchlá, až se zdálo nemožné, že by byla bývala otevřena během minulého století, ale titulní strana potvrzovala starcovo vychloubání. Podtitul oznamoval: “Alebrž Sebrání z Tištěných Pramenů o Všeobecných Tajemstvích z Takové Doby, že Jejich Smysl Zahalil Čas.”

“No?” tázal se Mistr Ultan, “Měl jsem pravdu, nebo ne?”

Namátkou jsem otevřel knihu na jednom misie a četl: “…těmito prostředky mohl býti jakýkoli obraz vyryt s takovou dovedností, že jeho celek, pokud by byl zničen, mohl byli opětně stvořen z malé části, a ta malá část mohla byli kteroukoli částí.”

Domnívám se, že to bylo slovo vyryt, při němž se mi vybavily události, jichž jsem byl svědkem oné noci, kdy jsem obdržel chrisos. “Mistře,” odpověděl jsem, “vy jste fenomén.”

“Ne, ale zřídka se mýlím.”

“Vy sám, ze všech lidí, mne zajisté omluvíte, když vám povím, že jsem využil několika okamžiků, abych si přečetl z této knihy pár řádek. Mistře, vy určitě víte o pojídačích mrtvol. Slyšel jsem, že prý po pozření masa mrtvých, spolu s jistým farmakem, mohou tito pojídači znovu prožívat životy svých obětí.”

“Vědět příliš mnoho o těchto praktikách je nemoudré,” zamumlal archivář, “ačkoli když pomyslím, že bych sdílel myšlenky s takovým historikem jako Loman nebo Hermas…” V letech slepoty musel zapomenout, jak nepokrytě mohou obličeje prozrazovat naše nejhlubší pocity. Ve světle svíček jsem spatřil, jak se mu obličej zkřivil do takové agónie touhy, že jsem se taktně otočil; jeho hlas zůstával stejně klidný jako slavnostní zvon. “Ale podle toho, co jsem kdysi četl, soudím, že máš pravdu, ačkoli si nyní nevybavuji, jak o tom kniha, kterou právě držíš v ruce, pojednává.”

“Mistře,” řekl jsem, “dávám vám své slovo, že bych vás nikdy z takové věci nepodezříval. Ale povězte mi toto - předpokládejme, že dva spolupracují při vykrádání hrobu, a jeden si jako svůj díl kořisti vezme pravou ruku, a ten druhý levou. Má ten, který snědl pravou ruku, alespoň polovinu života toho mrtvého, a ten druhý zbytek? A jestli ano, co kdyby přišel nějaký třetí a snědl nohu?”

“Jaká škoda, že jsi mučitel,” řekl Ultan. “Mohl z tebe být filozof. Ne, jak já chápu tuto nechutnou záležitost, každý má celý život.”

“Potom je celý život člověka v jeho pravě ruce, stejně jako v levé. Je taky v každém prstu?”

“Mám za to, že každý účastník musí zkonzumovat víc než jedno sousto, aby tato praktika nabyla na účinnosti. Ale tuším, Že přinejmenším teoreticky je to, co říkáš, správné. Veškerý život je v každém prstu.”

Volným krokem jsme se vraceli do místa, odkud jsme vyšli. Jelikož ulička byla pro nás příliš úzká, abychom mohli procházet vedle sebe, nesl jsem nyní svícen před Mistrem, takže kdyby nás zahlédl nějaký cizinec, zajisté by si pomyslel, že Mistru Ultanovi svítím na cestu. “Ale Mistře,” řekl jsem, “jak je to možné? Podle téhož argumentu by život musel sídlit v každém kloubu u každého prstu, a to je dozajista nemožné.”

“Jak velký je lidský život?” otázal se Ultan.

“Nemám ponětí, ale není větší než ten kloub?”

“Ty jej vidíš z jeho počátku, a očekáváš mnoho. Já, když si jej uvědomuji z jeho konce, vím, jak málo se udalo. Domnívám se, že to je onen důvod, proč zvrácení tvorové, kteří pojídají těla mrtvých, hledají víc. Dovol, abych ti položil tuto otázku - uvědomuješ si, že syn se často výrazně podobá svému otci?”

“Ano, slyšel jsem o tom. A věřím tomu,” odpověděl jsem. V tom okamžiku jsem nemohl nepomyslet na své rodiče, které nikdy nepoznám.

“Pak se mnou jistě souhlasíš, že je možné, aby nějaká tvář přetrvala po mnoho generací, protože syn se může podobat svému otci. Což znamená, pokud se syn podobá otci, a jeho syn se podobá jemu, a syn toho syna se podobná zase jemu, že potom ten čtvrtý v linii, pravnuk, se podobá svému pradědovi.”

“Ano,” řekl jsem.

“Přesto se sémě všech těchto mužů vešlo do jednoho gramu lepkavé tekutiny. Jestliže nepocházeli z ní, odkud tedy pocházeli?”

Na takovou otázku jsem nedokázal odpovědět, a tak jsme kráčeli dál ponořeni do úvah o této záhadě, dokud jsme nedospěli ke dveřím, kterými jsem vešel do nejnižšího podlaží obrovské knihovny. Zde jsme se setkali s Cybym, který nesl knihy, o nichž se zmiňoval dopis Mistra Gurloese. Převzal jsem knihy od Cybyho, rozloučil se s Mistrem Ultanem a velice rád opustil dusivou atmosféru skladiště. Do horních poschodí knihovny jsem se vrátil ještě několikrát, ale již nikdy jsem nevstoupil do onoho sklepení připomínajícího hrob, ani jsem po tom nikdy nezatoužil.

Jeden ze tří svazků, které přinesl Cyby, byl velký jako deska malého stolu, jeden kubit na šířku a téměř jeden loket na výšku; z erbu vyraženého do safiánových desek jsem usoudil, že se jedná o dějiny nějaké staré vznešené rodiny. Ostatní knihy byly mnohem menší. Jedna zelená kniha, sotva větší než má ruka a ne tlustší než můj ukazovák, vypadala, že by to mohla být sbírka modliteb, plná emailovaných obrázků asketických pantokrátorů a hypostatů s černými svatozářemi a v róbách jakoby z drahokamů. Zastavil jsem se na chvíli, abych si je prohlédl, v malé, zapomenuté zahradě s vyschlou fontánou, v zahradě plné zimního slunečního svitu.

Než jsem však otevřel jediný ze zbývajících svazků, pocítil jsem onu tíhu času, jež je snad nejjistějším znamením, že jsme již opustili dětství. Strávil jsem přinejmenším dvě hlídky na jednoduché pochůzce, a světlo brzy začne slábnout. Sebral jsem všechny knihy a spěšně vyrazil, abych se, přestože jsem o tom nevěděl, setkal se svým osudem a nakonec i se sebou v Chatelaine Thecle.

VII

ZRÁDKYNĚ

Bylo už načase, abych tovaryšům, kteří konali službu ve vězení, donesl jídlo. První podlaží měl na starosti Drotte; nesl jsem mu jídlo jako poslednímu, protože jsem si s ním chtěl promluvit, než se opět vydám nahoru. Pravda byla ta, že hlavou mi vířily myšlenky, které tam zasela návštěva u archiváře, a že jsem chtěl Drottemu o nich povyprávět.

Nikde jsem ho ale neviděl. Položil jsem podnos a ty čtyři knihy na jeho stůl a zavolal ho. Za okamžik jsem uslyšel, jak mi odpovídá z nedaleké cely. Rozběhl jsem se tam a podíval se zamřížovaným okénkem vsazeným do dveří ve výši očí do cely; na lůžku ležela klientka, zničeně vyhlížející žena středního věku, nad ní se skláněl Drotte, a na podlaze jsem zahlédl krev.

Drotte byl příliš zabrán do úkonů, než aby otočil hlavu. “Jsi to ty, Severiane?”

“Ano. Přinesl jsem ti večeři a ty knihy pro Chatelaine Theclu. Můžu ti s něčím pomoct?”

“Už bude v pořádku. Strhala si obvazy a pokoušela se o sebevraždu vykrvácením, jenomže jsem ji našel včas. Nech mi ten tác na stole, buď tak laskav. A mohl bys místo mě roznést jídlo i ostatním klientům, jestli máš chvilku volného času.”

Zaváhal jsem. Učni se nesměli stýkat s těmi, kdo byli svěřeni péči našeho cechu.

“Jen do toho. Stačí jen prostrčit podnosy špehýrkou.”

“Přinesl jsem ty knihy.”

“Prostrč je špehýrkou taky.”

Ještě chvíli jsem Drotteho pozoroval, jak se naklání nad popelavě šedou ženou na lůžku; potom jsem se otočil, našel neroznesené podnosy a pustil se do díla, jak mne požádal. Většina klientů v celách byla ještě dost silná, aby vstala a převzala si stravu, kterou jsem jim podával špehýrkou. Pár jich nebylo schopno vstát, a tak jsem jejich podnosy nechal přede dveřmi, aby je později Drotte zanesl dovnitř. Bylo tu několik aristokraticky vyhlížejících žen, ale žádná, která by i jen vzdáleně mohla být Chatelaine Thecia, nedávno přišedší exultantka, s níž se mělo - alespoň prozatím -jednat s patřičnou úctou.

Jak mne mohlo napadnout, umístili ji do poslední cely, která byla vybavena kromě běžného lůžka, židle a stolku navíc také kobercem; klientka měla na sobě místo obvyklých hadrů bílou róbu s širokými rukávy. Konce rukávů a lem sukně byly nyní velice ušpiněné, ale róba stále udržovala zdání jisté elegance, která na mne působila právě tak cize, jak cize její róba působila v této cele. Když jsem klientku poprvé spatřil, vyšívala při světle jedné svíce, světle zjasněném stříbrným reflektorem; ale musela ucítit, že jsem na ní spočinul očima. Nyní by mne potěšilo, kdybych mohl říct, že se jí v tváři nezračil strach, přesto by to nebyla pravda. Zračila se v ní hrůza, ačkoli ji zvládala tak, že se takřka nedala postřehnout.

“To je v pořádku,” řekl jsem. “Přinesl jsem vám jídlo.”

Pokývla hlavou a poděkovala mi, pak vstala a došla ke dveřím. Byla ještě vyšší, než jsem očekával, téměř příliš vysoká, aby se mohla v cele zpříma postavit. Její tvář, ačkoli byla spíše trojúhelníková než ve tvaru srdce, mi připomněla ženu, která doprovázela Vodala v nekropoli. Snad to způsobily její veliké fialové oči s víčky pokrytými stíny modři a černé vlasy, které jí, tvoříce písmeno V, spadaly nízko do čela a vyvolávaly dojem kapuce u dlouhého pláště. Ať už byl důvod jakýkoli, od toho okamžiku jsem ji miloval - miloval jsem ji, přinejmenším tak, jak jen může milovat hloupý chlapec. Ale jelikož jsem byl hloupý chlapec, nevěděl jsem o tom.

Její bílá ruka, chladná, trošku vlhká a neuvěřitelně úzká, se dotkla mé, když ode mne přebírala podnos. “To je obyčejné jídlo,” řekl jsem jí. “Myslím, že můžete dostávat něco lepšího, pokud o to požádáte.”

“Ty nenosíš masku,” řekla. “Tvoje tvář je první lidská tvář, kterou jsem tu zatím viděla.”

“Já jsem jen učeň. Masku začnu nosit až příští rok.”

Usmála se, a tu mne naplnil stejný pocit jako tenkrát, když jsem se ocitl v Atriu Času a vešel do vyhřátého pokoje, kde na mne čekalo jídlo. V širokých ústech měla úzké. velmi bílé zuby; oči, každé stejně hluboké jako cisterna pod Zvonicí, jí zářily, když se usmívala.

“Promiňte,” řekl jsem. “Neslyšel jsem vás.”

Úsměv se objevil znovu a pak naklonila půvabnou hlavu k jedné straně. “Říkala jsem ti, jak jsem šťastná, že vidím tvou tvář, a žádala tě, zdali bys mi nenosil jídlo i v budoucnu, a ptala jsem se, co je to, cos mi přinesl.”

“Ne. Já nebudu nosit jídlo. Jen dnes, protože Drotte je zaměstnán.” Pokoušel jsem si vzpomenout, jaké vlastně měla jídlo (odložila podnos na stolek, ale přes mříž jsem nemohl zahlédnout, co na něm leží). Nedokázal jsem si vzpomenout, ačkoli mi mozek málem praskal námahou. Nakonec jsem řekl nepřesvědčivě: “Snad by bylo lépe, kdybyste to snědla. Ale myslím, že můžete dostat lepší jídlo, když požádáte Drotteho.”

“Vždyť já je mám v úmyslu sníst. Lidé mi vždy skládali poklony, jakou mám štíhlou postavu, ale věř mi, já jím jako hladový vlk.” Uchopila podnos a pozvedla jej ke mně, jako by věděla, že budu potřebovat značnou pomoc při odhalovaní tajemství jeho obsahu.

“Tamto je pórek, Chatelaine,” řekl jsem. “Ty zelené kousky. To hnědé, to je čočka. A tamto je chleba.”

“Chatelaine? Nemusíš být tak formální. Ty jsi můj věznitel a můžeš mne oslovovat, jak se ti zachce.” Nyní v těch hlubokých očích jiskřila veselost.

“Rozhodně vás nechci urážet,” řekl jsem jí. “Chtěla byste, abych vás oslovoval jinak?”

“Říkej mi Thecla - tak se jmenuji. Tituly jsou pro formální záležitosti, jména pro neformální, a toto je přece neformální záležitost, ne? Předpokládám, že to asi bude velmi formální, až mi bude uložen trest.”

“Obvykle to bývá, pro exultanty.”

“Řekla bych, že se tam přichomýtne nějaký exarch, pokud ho pustíte dovnitř. Celý v šarlatových záplatách. Taky několik ostatních - možná i Starost Egino. Víš určitě, že tohle je chléb?” Dloubla do chleba jedním dlouhým prstem, tak bílým, že jsem si na chvilku pomyslel, že by jej ten chléb mohl ušpinit.

“Ano,” řekl jsem. “Chatelaine už zajisté jedla chléb.”

“Takový ne.” Zvedla skrovný krajíček a trhala jej v zubech, rychle a čistě. “Ale tak hrozné to zase není. Říkáš, že mi přinesou lepší jídlo, když o ně požádám?”

“Myslím, že ano, Chatelaine.”

“Theclo. Žádala jsem o knihy - přede dvěma dny, když jsem přišla. Jenomže jsem je nedostala.”

,Já je mám,” řekl jsem jí. “Rovnou tady.” Utíkal jsem zpátky ke Drotteovu stolu a přinesl je. Tu nejmenší jsem jí podal skrz špehýrku.

“Ó, báječné! Máš i ty ostatní?”

“Další tři.” Hnědá kniha prošla otvorem právě tak jako první, zato zbývající dvě, zelená kniha a ten foliový svazek s erbem na deskách, byly příliš široké. “Drotte později otevře dveře a podá vám je,” řekl jsem.

“Nemůžeš je otevřít ty? Je to hrůza dívat se skrz tohle, vidět je a nemít možnost se jich dotknout.”

“Já vám vlastně ani nemám nosit jídlo. To by měl dělat Drotte.”

“Ale tys mi jídlo přinesl. A kromě toho jsi mi donesl i knihy. Nebylo v tvých povinnostech mi je i předat?”

Mohl jsem argumentovat pouze chabě, jelikož jsem věděl, že v principu má pravdu. Pravidlo zakazující učňům práci ve vězení bylo vytvořeno se záměrem, aby se předcházelo útěkům; a já jsem věděl, že ačkoli byla Thecla vysoká, tato štíhlá žena by mne nikdy nedokázala zneškodnit, a i kdyby se jí to zdařilo, neměla by žádnou šanci dostat se ven, aniž by ji někdo zastavil. Zašel jsem ke dveřím cely, kde se Drotte stále ještě mořil s klientkou, která se pokusila vzít si život, a vrátil jsem se s jeho klíči.

Když jsem stál před ní, s dveřmi její cely za mnou zavřenými a zamknutými, zjistil jsem, že nejsem schopen jediného slova. Položil jsem jí knihy na stůl vedle trojnohého svícnu, jídelní misky a karafy s vodou; sotva tam bylo místo pro všechny tyto předměty. Když jsem skončil, postavil jsem se a čekal. Věděl jsem, že bych se měl vzdálit, ale přesto jsem nebyl schopen odejít.

“Nechceš se posadit?”

Sedl jsem si na její lůžko, ponechávaje jí židli.

“Kdyby tohle bylo mé apartmá v Absolutním Domě, mohla bych ti nabídnout větší pohodlí. Naneštěstí jsi mne nikdy nenavštívil, dokud jsem’tam ještě žila.”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Tady nemám žádné jiné občerstvení, které bych ti nabídla, než loto. Máš rád čočku?”

“Já to nebudu jíst, Chatelaine. Brzy sám povečeřím, a tady je stěží dost pro vás.”

“Máš pravdu.” Uchopila jeden pórek a pak, jako by nevěděla, co jiného by s ním mohla provést, si jej upustila do úst, jako když nějaký pouťový šarlatán polyká zmiji. “Co budeš mít ty?”

“Pórek s čočkou, chleba a skopové.”

“Aha, mučitelé dostávají skopové - v tom je ten rozdíl. Jak se jmenuješ, Mistře mučiteli?”

“Severian. To nepomůže, Chatelaine. To nic neovlivní.”

Usmála se. “Co jako?”

“Přátelit se teď se mnou. Já bych vám nemohl dát svobodu. A taky bych nedal - ani kdybych neměl žádného přítele na celém světě než vás.”

“Nemyslela jsem, že bys mohl, Severiane.”

“Tak proč se obtěžujete a mluvíte se mnou?” Povzdechla si a veškerá radost se jí vytratila z obličeje, jako sluneční světlo opouští kámen, kam si chce sednout žebrák, aby se ohřál. “S kým jiným si mohu promluvit, Severiane? Může být, že s tebou budu mluvit chvíli, pár dní nebo pár týdnů, a zemřu. Vím, na co právě myslíš - že kdybych byla zpátky ve svém apartmá, že bych na tebe nikdy ani nepohledla. Ale to se mýlíš. Člověk nemůže mluvit s každým člověkem, protože existuje tolik lidí, ale den před tím, než mne zajali, jsem si povídala chvíli s mužem, který držel mého oře. Mluvila jsem s ním, protože jsem musela čekat, chápeš, a on potom řekl něco, co mne zaujalo.”

“Mne už nikdy neuvidíte. Jídlo vám bude nosit Drotte.”

“A ty ne? Zeptej se ho, jestli ti dovolí, abys mi je nosil.” Uchopila mé ruce do svých, a ty byly jako led. “Pokusím se,” řekl jsem,

“Ano. Opravdu to zkus. Řekni mu, že chci lepší jídlo než to dnešní a abys mne obsluhoval ty - počkej, řeknu mu to sama. Komu je odpovědný?”

“Mistru Gurloesovi.”

“Řeknu tomu druhému - je to Drotte? - že s ním chci mluvit. Máš pravdu, budou to muset udělat. Autarch by mne mohl osvobodit - to oni nevědí.” V očích se jí zablesklo.

“Vyřídím Drottemu, že se s ním chcete setkat, až nebude mít nic na práci,” řekl jsem a vstal. “Počkej. Nechceš se mne zeptat, proč jsem tady?”

“Já vím, proč jste tady,” řekl jsem, když jsem prudce zavíral dveře. “Abyste byla nakonec mučena, jako ostatní.” Říct něco takového bylo kruté, a já jsem tu větu vyslovil bez rozmyšlení, jak to mladí muži činí, jen proto, že právě na to jsem zrovna myslel. Přesto to byla pravda, a když jsem otáčel klíčem v zámku, byl jsem do jisté míry rád, že jsem to řekl.

Dřív bývali exultanti často našimi klienty. Po příjezdu si jich většina víceméně uvědomovala svou situaci, jako si ji nyní uvědomovala Chatelaine Thecla. Když ale uplynulo několik dní a nebyli podrobeni trýznění, naděje jim zastínila zdravý rozum a začínali hovořit o propuštění - co jejich přátelé a rodina podniknou, aby jim zajistili svobodu, a o tom, co budou dělat, až budou volní.

Jeden se stáhne na své statky a už nikdy nevstoupí na Autarchův dvůr. Jiný se nabídne jako dobrovolník, který by velel narychlo shromážděné jednotce lancknechtů na severu. Tovaryši ve službě ve vězení slýchali příběhy o loveckých psech a vzdálených pustých pláních, a vesnických hrách, jinde neznámých, které se hrávaly pod památnými stromy. Zeny bývaly většinou realističtější, ale i ony časem hovořily o vysoce postavených milencích (nyní na měsíce či léta upadlých v nemilost), kteří by je nikdy neopustili, a pak o tom, jak budou rodit děti nebo adoptovat sirotky. Člověk věděl, že když tyto děti, které se nikdy neměly narodit, dostaly v jejich fantazii jména, že dojde řada i na oblečení - nový šatník při propuštění, staré šaty se spálí; mluvily o barvách, o vymýšlení nových módních stylů a znovuoživování starých mód.

Nakonec nadešla chvíle, pro muže i ženy stejná, kdy se místo tovaryše s jídlem objevil Mistr Gurloes, za nímž kráčeli tři nebo čtyři tovaryši a třebas i vyšetřovatel a fulgurátor. Chtěl jsem ochránit Chatelaine Theclu před takovými nadějemi, pokud to jen bylo v mých silách. Pověsil jsem Drotteho klíče na hřebík ve zdi, kam se obvykle věšely, a když jsem šel kolem cely, v níž Drotte stíral smotkem obvazů z podlahy krev, řekl jsem mu, že ta chatelaine projevila touhu si s ním pohovořit.

Přespříští den jsem byl povolán k Mistru Gurloesovi. Očekával jsem, že budu stát, jak jsme my učni obvykle stávali, s rukama za zády před jeho stolem; Mistr Gurloes mi ale řekl, abych si sedl, a když si odložil zlatem vykládanou masku, naklonil se ke mně takovým způsobem, který napovídal nějaký společný problém a přátelský vztah.

“Před týdnem, nebo snad ani ne před týdnem, jsem tě poslal k archiváři,” řekl.

Přikývl jsem.

“Když jsi přinesl ty knihy, mám zato, že jsi je doručil klientce osobně. Je to tak?”

Vysvětlil jsem, co se stalo.

“Nic zlého se neděje. Nechci, aby sis myslel, že mám v úmyslu ti nařídit nějaký další zvláštní úkol za to, cos udělal, a už vůbec tě nechci dát přehnout přes židli. Sám už jsi téměř tovaryš - když já jsem byl ve tvém věku, musel jsem za trest natáčet alternátor. Problém je v tom, Severiane, že naše klientka je vysoce postavená osoba, chápeš.” Jeho hlas se ztišil na hrubý šepot. “Se styky velmi vysoko.”

Řekl jsem, že to chápu.

“Žádná obyčejná armigerská rodina. Vznešená krev.” Mistr Gurloes se otočil, prohledal neuklizené police za křeslem a položil na stůl silnou knihu. “Máš vůbec představu, kolik je v téhle knize vznešených rodin exultantů? Tohle je seznam jen těch rodin, které stále pokračují. Tuším, že kompendium vymřelých rodin by zaplnilo celou encyklopedii. Několika z nich jsem k vymření napomohl trochu i já sám.”

Zasmál se a já jsem se smál s ním.

“Každá zabírá půl stránky. A kniha má sedm set čtyřicet šest stran.”

Přikývl jsem, abych naznačil, že rozumím.

“Většina z nich nemá nikoho u dvora - nemohou si to dovolit, nebo se toho obávají. To jsou malé rodiny. Ty větší rodiny musí: Autarch chce konkubínu, na kterou by mohl vztáhnout ruku, kdyby se rodiny začaly chovat nepřístojně. Jenže Autarch nemůže tančit čtverylku s pěti sty ženami. Má jich asi dvacet. Ty ostatní si spolu vykládají a tančí, a nespatří ho blíž než najeden řetězec, a to ještě jednou za měsíc.”

Zeptal jsem se (pokoušeje se udržet hlas, aby mi nepřeskočil), zdali Autarch s těmi konkubínami opravdu spí.

Mistr Gurloes zakroužil očima a jednou obrovitou rukou se zatahal za bradu. “Tak tedy, kvůli slušnosti mají u dvora tyhle chaibity, tak říkají stínovým ženám, což jsou obyčejné dívky, které vypadají jako chatelainy. Nevím, odkud je berou, ale jejich úkolem je stát na místě těch druhých. Pochopitelně že nejsou tak vysoké.” Mistr Gurloes se zasmál zavřenými ústy. “Řekl jsem, že mají stát na místě, ale když ulehnou, tak na jejich výšce nejspíš tolik nezáleží. Ovšem proslýchá se, že častokrát to probíhá zrovna naopak, než by mělo. Ze místo těch stínových dívek, které by měly vykonávat povinnosti za své paní, vykonávají ty povinnosti jejich paní za ně. Jenže nynější Autarch, jehož každý skutek, jak je mi ctí pravit, je sladší než med v ústech tohoto ctihodného cechu, a na to nikdy nezapomínej - v jeho případě bych řekl, soudě z toho, co jsem pochytil, že je víc než dost nejisté, zdali si s kteroukoli z nich tuhletu rozkoš vůbec dopřává.”

Úleva mi zaplavila srdce. “To jsem nevěděl. To je velice zajímavé, Mistře.”

Mistr Gurloes přikývl hlavou na důkaz, že je tomu vskutku tak, a propletl si prsty na břiše. .Jednoho dne můžeš i ty sám vydávat v našem cechu rozkazy. Budeš potřebovat takové věci znát. Když jsem byl ve tvém věku - nebo snad drobet mladší - představoval jsem si, že pocházím ze vznešené krve exultantů. Někteří pocházeli, to víš.”

Napadlo mne, a ne poprvé, že Mistr Gurloes i Mistr Palaemon musí vědět, odkud všichni učni a mladší tovaryši pocházejí, když původně schvalovali jejich vstup.

“Jestli pocházím nebo ne, nemohu říci. Mám, myslím, postavu jezdce a trochu nadprůměrnou výšku, i přes těžké časy, které jsem strávil jako chlapec. Neboť před čtyřiceti lety byl život tvrdší, mnohem tvrdší, to ti povím.”

“Tak tomu prý bývalo, Mistře.” Mistr Gurloes si povzdechl, vydal podobný zvuk, jako někdy vydává kožený polštář, když si na něj někdo sedne. “Ale jak čas plynul, dospěl jsem k porozumění, že když mi Nestvořený vybral tuto dráhu v našem cechu, jednal pro mé dobro. Nepochybně jsem v předcházejícím Životě získal nějaké zásluhy, jako jsem si je, doufám, vydobyl v životě nynějším.”

Mistr Gurloes umlkl a zadíval se (jak se mi zdálo) na hromadu písemností na stole, na instrukce juristů a osobní spisy klientů. Nakonec, když jsem se ho právě chtěl zeptat, zdali mi hodlá ještě něco říct, pravil: “Za celá má léta jsem nikdy nepoznal jediného člena tohoto cechu, který by byl podroben mučení. A těch členů bylo, tuším, několik set.”

Dovolil jsem si pronést otřepané rčení, že je lepší být ropuchou schovanou pod kamenem než motýlem, který je oním kamenem rozdrcen.

“Myslím, že my z cechu jsme víc než ropuchy. Ale chtěl jsem dodat, že ačkoliv jsem v našich celách spatřil pět set či víc exultantů, ještě nikdy jsem nevěznil členku onoho vnitřního kruhu konkubín nejbližších Autarchovi. Až nyní.”

“Chatelaine Thecla k němu patřila? To jste před chvílí právě naznačoval, Mistře.”

Zachmuřeně pokýval hlavou. “Nebylo by to tak zlé, kdyby měla jít na mučení okamžitě, ale tak to nemá být. Může k tomu dojít po létech. A nemusí k tomu dojít nikdy.”

“Věříte, Že by mohla být propuštěna, Mistře?”

“Ona je pěšcem v Autarchově hře s Vodalem - to vím i já. Její sestra, Chatelaine Thea, uprchlá z Absolutního Domu, aby se stala Vodalovou milenkou. Budou s Theclou vyjednávat, alespoň nějakou dobu, a zatímco se tohle bude dít, musíme jí skýtat dobrou stravu. Ale zase ne moc dobrou.”

“Chápu.” řekl jsem. Zmocnil se mne neklid, jelikož jsem nevěděl, co Chatelaine Thecla řekla Drottemu a co Drotte pověděl Mistru Gurloesovi.

“Požádala o lepší stravu, a já jsem podnikl opatření, aby jí byla taková strava zajištěna. Rovněž žádala o společnost, a když jsme jí naznačili, že návštěvy nebudou povoleny, trvala na tom, aby jí alespoň jeden z nás čas od času dělal společnost.”

Mistr Gurloes se odmlčel, aby si otřel lesknoucí se obličej cípem roucha. Řekl jsem: “Rozumím.” Byl jsem si docela jist, že vskutku rozumím tomu, co mělo následovat.

“Poněvadž viděla tvou tvář, požádala o tebe. Řekl jsem jí, že s ní posedíš, když bude jíst. Nevyžadují od tebe souhlas - nejen proto, že jsi povinen uposlechnout mé rozkazy, ale protože vím, že jsi čestný. O co však opravdu žádám, je to, abys byl opatrný, aby si nemohla stěžovat, žes ji neuspokojil, a abys ji neuspokojoval až příliš.”

“Učiním vše, co bude v mých silách.” Můj pevný hlas mne samotného překvapil.

Mistr Gurloes se usmál, jako kdybych z něho sňal břímě. “Máš dobrou hlavu, Severiane, ačkoli je to hlava dost mladá. Byl jsi už s nějakou ženou?”

Když si my, učňové, povídáme, bývá zvykem vymýšlet si o tomto tématu úplné báchorky, ale teď jsem nebyl mezi učni, a tak jsem zavrtěl hlavou.

“Ty sis ještě nikdy nezašel k čarodějnicím? To vlastně ani není tak na škodu. Mně samotnému poskytly ponaučení v choulostivém konání, ale nevím, jestli další adept, kterého jim pošlu, bude jako já. Je ovšem pravděpodobné, že Chatelaine vysloví přání, abys jí zahřál lože. To pro ni nesmíš udělat. Její těhotenství by nebylo žádné obyčejné těhotenství - mohlo by si vynutit odklad mučení a zostudit náš cech. Slyšíš dobře?”

Přikývl jsem.

“Chlapci tvého věku s tím mívají potíže. Zavolám někoho, aby tě zavedl tam, kde se takové neduhy rychle vyléčí.”

“Jak si přejete, Mistře.”

“Cože? To mi ani nepoděkuješ?”

“Děkuji vám, Mistře,” řekl jsem.

Gurloes byl jeden z nejsložitějších mužů, které jsem znal, protože to byl složitý muž snažící se být prostý. Ne obyčejně prostý, ale prostý tak, jaká je představa složitého muže o prostotě. Právě tak jako se dvořan formuje v něco brilantního a zapleteného do různých afér, něco napůl cesty mezi tanečním mistrem a diplomatem, s jistými prvky vraha, je-li potřeba, tak se i Mistr Gurloes vypracoval, aby působil dojmem tupého tvora, jakého očekával perseverant nebo soudní zřízenec, když si předvolal představeného našeho cechu, a což je to jediné, čím opravdový mučitel nemůže být. Toto vypětí bylo na Mistru Gurloesovi patrné; ačkoli každá část Gurloese byla taková, jaká měla být, žádná z těchto částí do sebe nezapadala. Byl zdatný piják a trpěl nočními můrami. Ty však míval, když předtím pil, jako kdyby víno, místo aby mu závorou uzavřelo bránu do myšlenek, ji naopak rozrazilo a nechalo ho potácet se v posledních hodinách noci a usilovat o zachycení jediného záblesku slunce, které se dosud neobjevilo, slunce, které by zahnalo fantomy z jeho rozlehlé kabiny a dovolilo mu, aby se oblékl a rozdělil tovaryšům práci. Někdy vystupoval na samý vrchol naší věže, nad děla, a čekal tam, povídal si pro sebe a vyhlížel skrze sklo, které prý je tvrdší než pazourek, první paprsky. Byl to jediný muž v našem cechu - Mistra Palaemona nevyjímaje - který se neobával tamějších energií a neviděných úst, jež tam někdy hovořila s lidmi a jindy s jinými ústy v jiných věžích a tvrzích. Miloval hudbu, ale tloukl podle ní do opěradla křesla a dupal nohou, což činil nejbujněji při hudbě, kterou měl nejraději, a to takové, jejíž rytmy byly příliš zrádné pro jakoukoli pravidelnou kadenci. Jídal příliš mnoho a příliš zřídka, četl, když si myslel, že o tom nikdo neví, a navštěvoval některé z našich klientů, včetně té ve třetím podzemním podlaží, aby hovořil o věcech, kterým nikdo z nás, kdo jsme tajně poslouchali na chodbě venku, nemohl rozumět. Oči měl lesklé, jasnější než oči kterékoli ženy. Spatně vyslovoval docela obyčejná slova: urtikace, salpinx, bordereau. Nemohu vám dost dobře vylíčit, jak špatně vypadal, když jsem se nedávno vrátil do Citadely, a jak špatně vypadá nyní.

VIII

ZÁBAVNÝ SPOLEČNÍK

Druhého dne jsem poprvé odnášel Thecle večeři. Po dobu hlídky jsem zůstal s ní, a Drotte mne často pozoroval špehýrkou ve dveřích cely. Hráli jsme si hry se slovy, v nichž byla mnohem lepší než já, a po chvíli se rozhovořili o těch věcech, o nichž prý ti, kteří se vrátili, vypovídají, že leží za prahem smrti, a ona mi převyprávěla, co četla v nejmenší knize z oněch čtyř, které jsem jí přinesl - nejen přijímané názory hierofantů, ale různé excentrické a heretické teorie.

“Až se octnu na svobodě,” řekla, “založím si sektu. Budu vyprávět každému, že její moudrost mi byla odhalena během dočasného pobytu mezi mučiteli. Tomu budou naslouchat.” Zeptal jsem se. jaké bude její učení. “Ze žádný agathodaemon ani posmrtný život neexistuje. Ze mysl vyhasíná smrtí. Jako ve spánku, ale silněji.”

Jenže jak odpovíte na dotaz, kdo vám tuto moudrost zjevil?”

Zavrtěla hlavou, potom si položila zahrocenou bradu na jednu ruku, v póze, která dávala obdivuhodně vyniknout půvabné linii jejího krku., Ještě jsem se nerozhodla. Ze to byl třeba nějaký ledový anděl. Nebo nějaký duch. Který myslíš, že je lepší?”

“Není v tom rozpor?”

“Naprosto správně.” Hlas se jí naplnil rozkoší, jakou jí skýtala otázka. “V tomto rozporu bude spočívat přitažlivost této nové víry. Člověk nemůže založit novou teologii na Ničem, ale nic netvoří tak bezpečný základ jako rozpor. Jen si vezmi velké úspěchy minulosti - tvrdí, že jejich božstva jsou pány všech vesmírů, a přesto potřebuj? babičky, aby je bránily, jako kdyby ta božstva byla dětmi, které vystraší í drůbež. Nebo že autorita, která nikoho netrestá, pokud existuje šance na reformaci, zato ale potrestá každého, když neexistuje možnost, aby se každý mohl polepšit.”

Řekl jsem: “Tyhle věci jsou pro mne moc komplikované.”

“Ne, nejsou. Myslím, že jsi stejně inteligentní jako většina mladých mužů. Ale mám takový dojem, že vy, mučitelé, nemáte žádné náboženství. Přinutili tě, aby ses ho vzdal?”

“Vůbec ne. Máme nebeskou patronku a observance, zrovna jako všechny ostatní cechy.”

“My ne,” řekla. Zdálo se, že o tom chvíli hluboce uvažuje. “To mají jen cechy, víš, a armáda, která je něco jako cech. I nám by bylo asi líp, kdybychom je měly. Ale i tak se všechny ty dny slavností a noci vigilií změnily na přehlídky a příležitosti obléknout si nové šaty. Líbí se ti tyhle?” Postavila se a natáhla ruce, aby předvedla ušpiněnou róbu.

“Jsou moc pěkné,” řekl jsem zkusmo. “Ta výšivka, i to, jak jsou ty perličky na nich přišité.”

“To jsou jediné šaty, které tady mám - co jsem měla na sobě, když mě zajali. Jsou vlastně k večeři. Po pozdním odpoledni a před časným večerem.”

Řekl jsem, že Mistr Gurloes by určitě nechal přivézt i ostatní šaty, kdyby o ně požádala.

“Už jsem ho žádala, a on říká, že nějaké lidi do Absolutního Domu poslal, aby mi je přinesli, ale prý ten Dům nemohli najít, což znamená, že se Absolutní Dům snaží předstírat, že neexistuji. Ale co, je možné, že všechny mé šaty odeslali na náš zámek na severu nebo do jedné z vil. Má v úmyslu nařídit svému tajemníkovi, aby jim mým jménem napsal.”

“Víte, koho poslal?” zeptal jsem se. “Absolutní

Dům musí být bezmála stejně velký jako naše Citadela, a myslím, že je nemožné, aby jej někdo nenašel.”

“Právě naopak, je to docela snadné. Jelikož není vidět, člověk tam může být a nevědět o tom, že tam je, pokud nemá štěstí. A kromě toho, poněvadž jsou cesty uzavřené, jim jen stačí uvědomit své špehy, aby jisté skupině lidí poskytli nesprávné informace ohledně směru cesty, a oni mají špehy všude.”

Chtěl jsem se zeptat, jak může být Absolutní Dům (který jsem si vždycky představoval jako obrovitý palác se třpytícími se věžemi a klenutými halami) neviditelný; ale Thecla už myslela na něco úplně jiného, hladíc náramek ve tvaru krakena, jehož chapadla obtáčela bílou pleť její paže; krakenovy oči tvořily kabošonové smaragdy. “Dovolili mi, abych si ponechala tenhle náramek, je dost cenný. Platina, ne stříbro. Překvapili mě.”

“Tady nenajdete nikoho, kdo by se dal podplatit.”

“Dal by se prodat v Nessu a koupit za něj oblečení. Pokusili se mne někteří z mých přátel navštívit? Víš o tom, Severiane?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Stejně by sem nesměli vstoupit.”

“Rozumím, ale někdo by se mohl pokusit. Víš, že většina lidí v Absolutním .Domě neví, že toto místo existuje? Vidím, že mi nevěříš.”

“Tím chcete říct, že nevědí o Citadele?”

“O té ovšem něco tuší. Části Citadely jsou otevřeny pro všechny, a její věže se vlastně ani nedají přehlédnout. Když se někdo vypraví až do jižního konce žijícího města, bez ohledu na to, na kterém břehu Gyollu stojí, musí je vidět.”

Pleskla dlaní do kovové stěny své cely. “Oni nevědí o tomhle - nebo přinejmenším spousta by jich popřela, že tohle stále existuje.”

+ + + + +

Ona byla velká, veliká chatelaine, a já jsem byl horší než otrok (myslím v očích obyčejných lidí, kteří opravdu nerozumějí funkcím našeho cechu). A přece, když čas uplynul a Drotte zaklepal na dveře, které se rozezvučely, byl jsem to já, kdo vstal, odešel z cely a brzy vyšel po schodech na čistý večerní vzduch. Thecla zůstala v podzemí a naslouchala úpění a výkřikům ostatních. (I když měla celu dost daleko od točitého schodiště, smích ze třetího podzemního podlaží byl slyšet stále, ačkoli tam nebyl nikdo, kdo by si s ní pohovořil.)

+ + + + +

V našem dormitáři jsem se oné noci zeptal, zdali někdo zná jména tovaryšů, které Mistr Gurloes poslal hledat Absolutní Dům. Nikdo je neznal, ale moje otázka vyvolala vzrušenou diskusi. Přestože nikdo z chlapců ono místo neviděl, natož aby mluvil s někým, kdo je viděl, všichni slyšeli příběhy. Většina příběhů vyprávěla o bájemi opředeném bohatství - o zlatých talířích a hedvábných sedlových pokrývkách a podobných věcech. Zajímavěji se jevily popisy Autarcha, který by býval musel být monstrem, aby jim všem odpovídal; prý byl vysoký, když stál, průměrné výšky, když seděl, zestárlý, mladý, žena oblečená za muže, a tak dále. Ještě fantastičtěji zněly historky o jeho vezírovi, pověstném Otci Inirovi, který vypadal jako opice a byl nejstarší člověk na světě.

Zrovna jsme si začali docela vážně vyprávět o různých zázracích, když se ozvalo zaklepání na dveře. Nejmladší je otevřel, a já jsem spatřil Roche - který měl na sobě ne fuliginové kalhoty, které se zapínají pod kolenem, a plášť, jak to předpisy cechu nařizovaly, ale běžné, i když nové a elegantní kalhoty, košili a kabát. Zakýval na mne ukazovákem, a když jsem došel ke dveřím, abych si s ním promluvil, naznačil mi, že mám jít ven.

Když jsme sestoupili o několik schodů níž, řekl: “Obávám se, že jsem toho klučíka trochu vyděsil. Asi mě nepoznal.”

“V těchto šatech ne,” řekl jsem mu. “Vybavil by si, o koho jde, kdyby té uviděl oblečeného v tom, v čem obvykle chodíš.”

To ho potěšilo a zasmál se. “Víš, že jsem měl divný pocit, když jsem musel zabušit na tyhle dveře? Dneska je kolikátého? Osmnáctého - nejsou to ani tři týdny. Tak jak ti to jde?”

“Docela dobře.”

“Zdá se, že držíš celou bandu pevně v rukou. Tvůj zástupce je Eata, ne? Na tovaryše si počká ještě čtyři roky, takže bude kapitánem tři roky po tobě. Takové zkušenosti se mu budou jednou hodit. Teď mě mrzí, žes jich nezískal víc, dřív než jsi musel převzít tuhle práci. Stál jsem ti v cestě, ale celou tu dobu mi to nikdy nedošlo.”

“Kam jdeme?”

“No, nejdřív zajdeme ke mně do kabiny, aby ses převlékl. Těšíš se, až se sám staneš tovaryšem, Severiane?”

Poslední slova hodil přes rameno, když přede mnou dusal dolů po schodech, a nečekal ani na odpověď.

Můj kostým se v mnohém podobal Rochovu oděvu, ačkoli byl v jiných barvách. Měli jsme k dispozici taky pláště a čepice. “Budeš rád, že ji máš,” řekl mi, když jsem si natahoval čepici. “Venku je zima a začíná sněžit.” Podal mi šálu a řekl mi, abych si vyzul ty obnošené boty a obul pár vysokých holínek.

“To jsou tovaryšské holínky,” zaprotestoval jsem. “Ty přece nemůžu nosit.”

“Jen do toho. Všichni nosí černé holínky. Nikdo si jich nevšimne. Sedí ti dobře?”

Byly mi volné, a tak mne přinutil, abych si přes své ponožky natáhl ještě jedny jeho.

“Podívej, já mám mít na starosti portmonku, ale protože vždycky existuje jistá možnost, že bychom se mohli rozdělit, bylo by lepší, kdybys měl u sebe pár asimi.” Upustil mince do mé dlaně. “Hotovo? Tak jdeme. Rád bych se vrátil lak, abych se ještě stihl trochu prospat, jestli to zvládneme.”

Vyšli jsme z věže a zachumláni do nezvyklého oděvu jsme obešli Tvrz čarodějnic, abychom se vydali krytým průchodem kolem kruhové zděné tvrze k nádvoří, kterému se říkalo Zlámané. Roche měl pravdu: začínalo sněžit, peříčka vloček velkých jako bříško mého palce se sypala zvolna seshora a vznášela se ve vzduchu, že to vypadalo, jako by už padala roky a roky. Nefoukal vítr, a tak jsme slyšeli, jak nám pod holínkami praská a vrže ten nový, chatrný převlek, do něhož se halil nám povědomý svět.

“Máš štěstí,” řekl mi Roche. “Nevím, jak jsi to zařídil, ale díky.”

“Zařídil co?”

“Výlet do Echopraxie a jednu ženu pro každého z nás. Je mi jasné, že o tom víš - Mistr Gurloes mi řekl, že ti dal vědět předem.”

“Nějak mi to vypadlo, a kromě toho jsem nevěděl určitě, zdali to myslí vážně. Půjdeme pěšky? Musí to být daleko.”

,,Ne tak daleko, jak si asi myslíš, ale říkal jsem ti, že máme fondy. U Hořké brány si najmeme fiakr. Vždycky tam jsou - a lidi neustále přijíždějí a odjíždějí, i když člověka od nás z věže by něco takového nejspíš vůbec nenapadlo.”

Aby řeč nestála, tak jsem Rochovi pověděl, co mi řekla Chatelaine Thecla - že spousta lidí v Absolutním Domě neví o naší existenci.

“To má určitě pravdu. Když tě vychovají v cechu, tak ti cech připadá jako střed světa. Ale když jsi trošku starší - na tohle jsem přišel sám a vím, že se na tebe můžu spolehnout, že to nikomu nevyzvoníš - něco ti lupne v hlavě, a ty objevíš, že náš cech není koneckonců žádný základní kámen vesmíru, jenom jeden dobře placený, neoblíbený obchod, do kterého jsi náhodou zapadl.”

Jak Roche předpověděl, na Zlámaném nádvoří stály tři kočáry a čekaly. Jeden kočár patřil nějakému exultantovi; na dveřích kočáru se skvěly namalované erby a vedle něj postávali palfreniéři v bizarních livrejích, ale další dva byly fiakry, malé a obyčejné. Vozkové v nízkých kožešinových čapkách se nakláněli nad ohněm, který si rozdělali na dlažebních kostkách. Při pohledu z dálky skrz padající sníh se jejich oheň nezdál o nic větší než jediná jiskra.

Roche zamával a něco křikl, a vozka se vyšvihl na sedátko, práskl bičem a přirachotil k nám. Když jsme se ocitli ve fiakru, zeptal jsem se Roche, zdali vozka ví, koho veze, a Roche řekl: “Jsme dva optimáti, kteří měli obchodní jednání v Citadele a nyní míří do Echopraxie, vzhůru k večeru plnému rozkoše. To je vše, co ví, a vše, co potřebuje vědět.”

Napadlo mne, zdali je Roche v takových rozkoších zkušenější než já. Zdálo se to nepravděpodobné. V naději, že odhalím, navštívil-li cíl naší cesty již dříve, zeptal jsem se ho, kde ta Echopraxia leží.

“V Algedonské čtvrti. Slyšels o ní?”

Přikývl jsem a řekl, že Mistr Palaemon se kdysi zmínil, že to je jedna z nejstarších částí města.

“Ani ne. Dál na jih se rozkládají části, které jsou ještě starší, kamenitá pustina, kde žijí jen omofágové. Citadela stávala o hodný kus severněji od Nessu, věděls o tom?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Město se pozvolna sune vzhůru proti proudu řeky. Armigeři a optimáti chtějí čistší vodu - ne že by ji pili, ale do rybníků a na koupání a k projížďkám na člunech. A taky všichni, kdo žijí moc blízko u moře, jsou jaksi podezřelí. Takže ty nejnižší části, kde je voda nejhorší, se postupně vylidňují. Nakonec odchází i zákon, a ti, kteří zůstali vzadu, mají obavy zapálit si oheň, ze strachu, co by k nim jejich kouř mohl přilákat.”

Právě jsem se díval z okna. Před chvílí jsme projeli bránou, kterou jsem neznal, a přehrčeli kolem stráží v přilbách; ale byli jsme dosud uvnitř Citadely a sjížděli dolů úzkým průchodem mezi dvěma řadami domů s okny opatřenými okenicemi.

“Až se staneš tovaryšem, zajdeš si do města, kdy se ti zachce, za předpokladu, že nebudeš mít službu.”

To už jsem ovšem věděl; a proto jsem se Roche zeptal, zdali mu vycházky připadaly příjemné.

“Kdybych se měl přesně vyjádřit, ani ne příjemné… Abych ti řekl pravdu, zatím jsem si vyšel ven jenom dvakrát. Ne příjemné, ale zajímavé. Oni přirozeně vědí, kdo jsi.”

“Říkal jsi, že kočí to neví.”

“No, on asi ne. Tihleti kočí jezdí křížem krážem po celém Nessu. Můžou bydlet úplně někde jinde a nedostat se do Citadely víckrát než jednou za rok. Jenomže ti místní to vědí. Vojáci to říkají. Vždycky to vědí, a vojáci jim to vždycky řeknou, tak to alespoň všichni tvrdí. Vojáci můžou nosit uniformy, když chodí ven.”

“Tahle okna jsou všechna tmavá. Myslím, že v téhle části Citadely nebydlí živá duše.”

“Všechno se postupně zmenšuje. S tím už nikdo nic nenadělá. Méně jídla znamená míň lidí, dokud nepřijde Nové Slunce.”

1 když mi bylo chladno, měl jsem pocit, že se ve fiakru dusím. “Je to ještě daleko?” zeptal jsem se.

Roche se tiše zasmál. “Musíš z toho být nervózní.”

“Ne, nejsem.”

“Určitější. Nijak se tím netrap. Je to přirozené. Nebuď nervózní z toho, že jsi nervózní, jestli chápeš, jak to myslím.”

“Jsem úplně klidný.”

“Může to proběhnout docela rychle, jestli si to tak budeš přát. S tou ženou nemusíš ani promluvit, jestli nechceš. Jí je to jedno. Ovšem, může mluvit, jestli se ti povídání líbí. Ty platíš - v tomhle případě platím já, ale princip je ten samý. Ona udělá, co budeš chtít, v rámci rozumných mezí. Jestli ji udeříš, nebo použiješ nějaký stisk, bude účet vyšší.”

“Lidi něco takového dělají?”

“To víš, amatéři. Nemyslel jsem, že bys něco takového chtěl, a taky si myslím, že nikdo z cechu nic takového nedělá, jedině snad v případě, kdyby byl opilý.” Roche se odmlčel. “Tyhle ženy porušují zákon, a proto si nemohou stěžovat.”

Zatímco fiakr nebezpečně klouzal, vyjeli jsme z průjezdu do ještě užší uličky, která se kroutila směrem na východ.

IX

AZUROVÝ DŮM

Naším cílem byla jedna z oněch rozrůstajících se budov, vídaných ve starších částech města (ale pokud vím, pouze tam), v níž nashromáždění a vzájemné propojení původně samostatných budov vytvořilo jakousi změť trčících křídel a architektonických stylů, s ostrými oblouky a věžičkami tam, kde první stavitelé nezamýšleli nic než střechy. Tady padal sníh mnohem vydatněji - nebo snad jen padal po dobu, kdy jsme jeli ve fiakru. Sníh obaloval vysoké sloupořadí beztvarými hromadami běli, změkčoval a rozmazával obrysy vchodu, z okenních říms nadělal polštáře, a tím, že zamaskoval dřevěné karyatidy, které podpíraly střechu, a oděl je bílým závojem, jako by sliboval ticho, bezpečí a diskrétnost.

V nižších oknech jsem zahlédl tlumená žlutá světla. Vyšší poschodí tonula ve tmě. I přes navátý sníh mu-sel někdo uvnitř zaslechnout naše kroky venku. Dveře, velké staré a už dávno ne v nejlepším stavu, se otevřely ještě předtím, než Roche stačil zaklepat. Vstoupili jsme dovnitř a ocitli se v úzké místnůstce, připomínající krabičku na šperky, jejíž stěny a strop byly potaženy prošitým polstrováním z modrého saténu. Muž, který nás uvedl, měl na nohou boty se silnými podrážkami a na sobě žlutou róbu; bílé vlasy měl hladce sčesány dozadu z širokého, ale zakulaceného čela nad bezvousým obličejem bez vrásek. Když jsem muže míjel ve dveřích, neušlo mi, že sotva jsem mu pohlédl do očí, zmocnil se mne pocit, jako bych se díval do okna. Tyto oči mohly být vskutku ze skla, tak byly vyleštěné a bez jediné žilky - jako obloha za letního sucha.

“Máte štěstí,” řekl muž a podal každému z nás pohár. “Kromě vás tu nikdo není.”

Roche odpověděl: “Jsem si jist, že dívkám je smutno.”

“Ano, je jim smutno. Vy se usmíváte… Vidím, že mi nevěříte, ale je tomu tak. Stěžují si, když jejich dvůr navštěvuje příliš mnoho zákazníků, ale jsou právě tak smutné, když nikdo nepřichází. Každá se bude snažit, aby vás dnes večer upoutala. Uvidíte. Až odejdete, budou se chtít chlubit, že jste si vybrali právě je. Kromě toho jste oba hezcí mladí muži.” Odmlčel se, a i když se na Roche nedíval upřeně, zdálo se, že si ho prohlíží mnohem pozorněji. “Vy už jste zde byl dříve, nemýlím se? Pamatuji si vaše rudé vlasy a svěží červenou barvu. Daleko na jihu, v soutěskách, divoši malují ducha ohně podobně, jako vypadáte vy. A váš přítel má tvář exultanta… takové tváře se mým mladým ženám líbí nejvíc. Chápu, proč jste ho sem přivedl.” Jeho hlas mohl snad být mužský tenor nebo ženský kontraalt.

Otevřely se další dveře. Jejich výplň ze skleněné mozaiky zobrazovala Pokušení. Vešli jsme do místnosti, která působila dojmem (nepochybně zčásti vlivem stísněnosti pokojíku, z něhož jsme právě odešli), že její prostor je větší, než by se do této budovy mohl vměstnat. Z vysokého stropu splývalo něco jako bílé hedvábí, jež dodávalo místnosti nádech pavilonu. Dvě zdi lemovaly kolonády - byly falešné, naznačené sloupoví tvořily pouze poloviční zakulacené pilastry přitisknuté k modře vymalovaným zdím, a architráv nebyl nic víc než lišta; ale po dobu, kdy jsme stáli poblíž středu, byl účinek působivý a téměř dokonalý.

Na vzdálenějším konci komnaty, naproti oknům, stálo jako trůn křeslo s vysokým opěradlem. Náš hostitel se do něj usadil, a téměř v tomtéž okamžiku jsem někde uvnitř domu zaslechl zacinkání zvonku. Roche a já jsme tiše čekali ve dvou menších křeslech, až jasný zvuk pozvolna utichl. Zvenčí nepřicházel žádný zvuk, a i tak jsem cítil padající sníh. Mé víno slibovalo, že udrží chlad v patřičných mezích, a po několika doušcích jsem zahlédl dno číše. Bylo to, jako kdybych čekal na zahájení nějakého ceremoniálu v rozbořené kapli, ceremoniálu méně skutečného a mnohem vážnějšího.

“Chatelaine Barbea,” ohlásil náš hostitel.

Vstoupila vysoká žena. Byla tak překrásně a odvážně oděná a tak se nesla, že mi trvalo několik okamžiků, než jsem si uvědomil, že jí nemůže být víc než sedmnáct. Měla oválnou a dokonalou tvář, jasné oči, malý, rovný nos a drobná ústa, namalovaná tak, aby vypadala ještě menší. Její vlasy se barvou natolik přibližovaly blyštivému zlatu, že mohly být parukou ze zlatých drátů.

Postavila se jeden či dva kroky před námi, pomalu se začala otáčet a postupně zaujala stovku půvabných póz. Tenkrát jsem ještě nikdy nespatřil profesionální tanečnici; dokonce i dnes nevěřím, že jsem kdy viděl tak krásnou tanečnici, jako byla ona. Nejsem schopen vyjádřit, co jsem tenkrát pociťoval, když jsem si ji v té zvláštní místnosti prohlížel.

“Všechny krásky ze dvora jsou zde pro vás,” řekl náš hostitel. “Sem, do Azurového Domu, se v noci letecky přepravují z místa, kde zdi jsou ze zlata, aby ve vaší rozkoši nalezly rozptýlení.”

Jsa napůl zhypnotizován, domníval jsem se, že toto fantastické tvrzení bylo míněno vážně. Řekl jsem: “To snad ani není pravda.”

“Přišli jste pro rozkoš, nebo ne? Jestliže se k vašemu potěšení přidá ještě sen, proč se mu bránit?” Po celou tu dobu dívka se zlatými vlasy stále pomalu tančila bez doprovodu hudby.

Okamžik plynul, až uplynul.

“Líbí se vám?” otázal se náš hostitel. “Vybíráte si ji?”

Zrovna jsem chtěl říct - nebo spíš vykřiknout, jelikož jsem v sobě cítil, že vše, co kdy toužilo po ženě, tenkrát po ní toužilo - že si ji vybírám. Než jsem stačil popadnout dech, Roche řekl: “Co kdybychom si prohlédli nějaké další?” Dívka okamžitě přestala tančit, uklonila se a odešla z místnosti.

“Můžete mít ostatně víc než jednu. Jednotlivě, nebo dohromady. Máme i velmi široké postele.” Dveře se znovu otevřely. “Chatelaine Gracia.”

Ačkoli mi tato dívka připadala poněkud odlišná, vyzařovalo z ní něco, co mi připomínalo “Chatelaine Barbeu”, která přišla před ní. Její vlasy byly bílé jako vločky, které se snášely za okny, a činily její mladistvou tvář ještě mladší a její tmavou pleť ještě tmavější. Měla (nebo se mi zdálo, že má) větší ňadra a plnější boky. Přesto jsem cítil, že je téměř možné, že se vlastně jedná o tutéž ženu, která si během těch několika sekund mezi odchodem první ženy a jejím vstupem převlékla šaty, vyměnila paruky a skryla tvář pod kosmetikou. Bylo to absurdní, ale přesto v tom bylo zrnko pravdy, jako v tolika absurditách. V očích obou žen, ve výrazu jejich úst, v jejich držení a plynulosti jejich gest bylo něco, co měly společné. Vyvolalo to ve mně vzpomínku na něco, co jsem zahlédl někde jinde (nemohl jsem si vzpomenout kde), a přesto to bylo nové, a já jsem jakýmsi způsobem vycítil, že bych tomu druhému, tomu, co jsem znal dříve, měl dát přednost.

“Tahle mi bude stačit,” řekl Roche. “Teď musíme najít něco tady pro mého přítele.” Tmavá dívka, která netančila jako ta první, ale jen stála, velice nepatrně se usmívala, ukláněla a otáčela uprostřed místnosti, nyní dovolila svému úsměvu, aby se maličko rozšířil, přešla k Rochovi, usadila se na opěradle jeho křesla a začala mu něco šeptat.

Když se dveře otevřely potřetí, náš hostitel řekl: “Chatelaine Thecla.”

Zdálo se, že je to opravdu ona, právě taková, jakou jsem si ji pamatoval - jak ale uprchlá, to jsem nemohl pochopit. Nakonec to byl spíš rozum než pozorování, který mi řekl, že se mýlím. Jaké rozdíly bych býval mohl zaznamenat, kdyby se obě dvě postavily bok po boku, nemohu říct, i když zajisté tato žena nebyla tak vysoká.

“Takže si přejete ji,” pravil náš hostitel. Nemohl jsem si vybavil, zdali jsem promluvil.

Roche vykročil kupředu s koženým váčkem a oznámil, že zaplatí za nás oba. Sledoval jsem mince, když je vytahoval ven, očekávaje, Že zahlédnu, jak se zatřpytí chrisos. Chrisos tam nebyl -jen několik asimi.

“Chatelaine Thecla” se dotkla mé ruky. Voňavka, kterou používala, byla silnější než jemný parfém skutečné Theely; přesto to byla stejná vůně, připomínající mi hořící růži. “Pojď,” řekla.

Sel jsem za ní. Prošli jsme chodbou, tlumeně osvětlenou a ne čistou, potom nahoru po úzkém schodišti. Zeptal jsem se, kolik ode dvora jich tady je, a ona se zastavila a pohlédla na mne úkosem. V její tváři ze zračilo něco, co mohla byt uspokojená ješitnost, láska, nebo ona tajemnější emoce, kterou pociťujeme, když to, co bylo soutěží, se mění na představení. “Dneska večer jenom pár. Kvůli tomu sněhu. Přijela jsem s Grácií na saních.”

Přikývl jsem. Uvědomoval jsem si, že jistě přijela jen z některé z ubohých uliček v okolí tohoto domu, v němž jsme trávili dnešní večer, a s největší pravděpodobností přišla pěšky, s šálou přehozenou přes vlasy, kdy chlad jí pronikal starými střevíci. A přece to, co řekla, jsem považoval za významnější než skutečnost. Ucítil jsem destriery, z nichž se řine pot, jak běží padajícím sněhem rychleji než kterýkoli stroj, hvízdající vítr, mladé, krásné, záletné ženy, tisknoucí se k sobě ve voze, zahalené do sobolích a rysích kožešin, temné na pozadí rudých, sametových polštářů.

“Nepůjdeš už?”

Ona zatím došla na vrchol schodiště, téměř z dohledu. Někdo s ní mluvil a oslovoval ji “má nejdražší sestro”, a když jsem vystoupil o několik schodů výš, viděl jsem, že to je nějaká žena, velice podobná té, která doprovázela Vodala, ženě s obličejem ve tvaru srdce a s černou kapuci. Tato žena si mne vůbec nevšímala, a sotva jsem jí uvolnil cestu, seběhla rychle po schodech dolů.

“Teď vidíš, cos mohl mít, kdybys počkal, až vyjde ještě jedna.” Do koutku úst se mi vkradl smyslně světaznalý úsměv, který jsem se naučil znát někde jinde. ,J tak bych si vybral tebe.”

“Tak tímhle jsi mě vážně pobavil - no tak pojď, pojď za mnou, přece nebudeš stát navěky v hale, když je tady takový průvan. Soudě podle obličeje, jak jsi nehnul ani brvou, to bylo dokonalé, ale oči ti po ní jely jako telátku. Je hezká, co?”

Žena, která vypadala jako Thecla, otevřela dveře, a my jsme se ocitli v malé ložnici s obrovskou postelí. Na stříbrném pozlaceném řetězu, upevněném na stropu, visela vychladlá kadidelnice; v jednom rohu svítila stojací lampa s růžovým stínidlem. Byl tu titěrný toaletní stolek se zrcadlem a úzká skříň; sotva dost místa, abychom se tu mohli pohybovat.

“Chtěl bys mne svléknout?”

Přikývl jsem a natáhl po ní ruku.

“Upozorňuji tě, že s těmihle šaty musíš zacházet opatrně.” Odvrátila se ode mne. “Tohle se rozepíná vzadu. Začni nahoře, vzadu u krku. Jestli se vzrušíš a něco mi roztrháš, on bude po tobě chtít, abys to zaplatil - potom nevykládej, že jsem ti o tom neřekla.”

Mé prsty našly drobounký háček a uvolnily jej. “Myslel jsem, Chatelaine Theclo, že máš spousty šatů.”

“Mám. Myslíš ale, že se chci vrátit do Absolutního Domu v roztrhaném rouchu?”

“Musíš tady mít jiná.”

“Pár, jenomže tady si jich moc ukládat nemůžu. Někdo mi bere věci, když jsem pryč.”

Látka v mých prstech, látka, která ve spodní modré místnosti s kolonádou vypadala tak zářivě a bohatě, byla tenká a laciná. “Takže žádné satény,” řekl jsem, když jsem uvolnil další háček. “Žádné sobolí kožešiny a žádné diamanty.”

“Ovšemže ne.”

Ustoupil jsem od ní o krok. (Dostal jsem se tak zády téměř ke dveřím.) Z Thecly v ní nebylo nic. Vše byla pouze náhodná podoba, některá gesta, podobný oděv. Stál jsem v malém, chladném pokojíku a díval jsem se na krk a nahá ramena nějaké ubohé mladé ženy, jejíž rodiče snad s povděkem přijali podíl z Rochových skrovných stříbrňáků a předstírali, že nevědí, kam jejích dcera chodí v noci.

“Ty nejsi Chatelaine Thecla,” řekl jsem. “Co tady s tebou dělám?”

V mém hlasu se určitě ozvalo víc, než jsem měl v úmyslu. Otočila se tváří ke mně, tenká látka rouchají sklouzávala z ňader. Na obličeji jsem jí zahlédl záblesk strachu, jakoby vržený zrcadlem; nejspíš se ocitla v takové situaci už dřív a muselo to s ní dopadnout špatně. “Já jsem Thecla,” řekla. , Jestli chceš, abych jí byla.”

Zvedl jsem ruku a ona rychle dodala: “Jsou tady lidé, kteří mě ochrání. Stačí, abych zakřičela. Můžeš mne udeřit jednou, ale dvakrát mne neuhodíš.”

“Ne,” řekl jsem jí.

“Ano, jsou tady. Tři muži.”

“Tady není ani noha. Celé poschodí je prázdné a studené - myslíš, že jsem si nevšiml, jaké je tady ticho? Roche se svou dívkou zůstal dole a možná dostal lepší pokoj, protože platil. Zena, kterou jsme viděli nahoře na schodišti, odcházela a nejdřív s tebou chtěla mluvit. Podívej se.” Uchopil jsem ji v pase a zvedl do vzduchu. “Křič. Nikdo nepřijde.” Mlčela. Upustil jsem ji na postel a po chvíli jsem si sedl vedle ní.

“Ty se zlobíš, protože nejsem Thecla. Ale pro tebe bych byla Thecla. A pořád ještě chci.” Stáhla mi můj podivný kabátec z ramen a nechala jej padnout na zem. “Jsi velmi silný.”

“Ne, nejsem.” Věděl jsem, že někteří chlapci, kteří ze mne měli strach, byli už silnější než já.

“Velmi silný. Copak nejsi dost silný, abys zvládl skutečnost, i když jen na kratičkou chvíli?”

“Jak to myslíš?”

“Slabí lidé věří tomu, k čemu jsou přinuceni. Silní lidé tomu, čemu chtějí věřit, a přinutí to, aby se to stalo skutečností. Co je Autarch než jeden muž, který věří, že je Autarch, a nutí ostatní, aby taky uvěřili v sílu jeho víry?”

, Jenže ty nejsi Chatelaine Thecla,” řekl jsem jí.

“Ale copak nechápeš? Ona přece taky ne. Ta Chatelaine Thecla, o níž pochybuji, že jsi ji kdy okem spatřil. Ne, vidím, že se mýlím. Už jsi byl v Absolutním Domě?”

Položila mi své ruce, byly malé a hřály, na pravou ruku a stiskla ji. Zavrtěl jsem hlavou.

“Klienti někdy říkají, že tam byli. Vždycky se rozkošné bavím, když je slyším.”

“Byli tam? Doopravdy?”

Pokrčila rameny. “Říkala jsem, že Chatelaine Thecla není Chatelaine Thecla. Není to Chatelaine Thecla z tvé představy, což je jediná Chatelaine Thecla, o kterou jevíš zájem. Ani já jí nejsem. Jaký je potom mezi námi rozdíl?”

“Asi žádný.”

Zatímco jsem se svlékal, řekl jsem: “Ale přesto se všichni snažíme, abychom objevili to, co je skutečné. Proč je tomu tak? Snad jsme přitahováni k theocentru. Z toho, co říkají hierofanti, jedině to je pravda.”

Políbila mi stehna, neboť věděla, že zvítězila. “Jsi vážné připraven to nalézt? Pamatuj, že musíš být obdařen přízní. V opačném případě budeš předhozen mučitelům. A to bys přece nechtěl.”

“Ne,” řekl jsem a uchopil její hlavu do rukou.

X

POSLEDNÍ ROK

Myslím, že to byl záměr Mistra Gurloese, abych byl přiváděn do onoho domu často, abych tak přespříliš nepřilnul k Thecle. Ve skutečnosti jsem dovoloval Rochovi, aby si peníze strčil do kapsy, a nikdy jsme tam už nešli. Bolest přinášela příliš velkou rozkoš, a rozkoš přinášela příliš velkou bolest; takovou, až jsem se strachoval, že za čas můj rozum už nebude tím rozumem, který znám.

A navíc, než jsem s Rochem odešel z onoho domu, ten bělovlasý muž (když zachytil můj pohled) si vytáhl ze záňadří róby něco, co jsem nejprve považoval za ikon, ale záhy jsem spatřil, že to je zlatá fióla ve tvaru falu. Muž se usmál, a poněvadž v jeho úsměvu nebylo nic než přátelství, vyděsil mne.

Uplynulo několik dní, než jsem dokázal zbavit myšlenky na Theclu dojmů, jež patřily falešné Thecle, která mne zasvětila do anakreontských zábav a radostných požitků mužů a žen. Možná tyto návštěvy působily opačně, než Mistr Gurloes zamýšlel, ale já si to nemyslím. Věřím, že jsem nikdy nebyl méně náchylný k tomu, abych tu nešťastnou ženu miloval, než když jsem nosil v paměti nedávné zážitky, kdy jsem ji mohl volně navštěvovat; bylo to, jak jsem to viděl, Čím dál jasněji vinou nepravdy, kvůli níž jsem se cítil přitahován, abych ten fakt odčinil, přitahován skrze ni (ačkoli tenkrát jsem si to sotva uvědomoval) do světa prastarých znalostí a privilegií, která ona reprezentovala.

Knihy, které jsem jí přinesl, se staly mou univerzitou, ona mým orákulem. Nejsem vzdělaný člověk - od Mistra Palaemona jsem se naučil jen trochu víc než číst, psát a počítat, a získal jisté znalosti o fyzickém světě a o požadavcích našeho mystéria. Jestliže mne někteří vzdělaní muži považovali pokud ne za svého rovnocenného partnera, tak alespoň za člověka, jehož společnost je nezahanbovala, je tomu tak pouze díky Thecle: té Thecle, kterou si pamatuji, té Thecle, která žije ve mně, a těm čtyřem knihám.

Co jsme četli spolu a co jsme si o tom jeden druhému říkali, nepovím; kdybych měl znovu vyprávět i tu nejmenší část z těchto hovorů, tato krátká noc by zatím uplynula. Po celou zimu, kdy sníh pokrýval bělobou Staré nádvoří, jsem se vynořoval z podzemního vězení jako ze spánku a začal jsem vnímat stopy, které za mnou zanechávaly mé nohy, i svůj stín na sněhu. Tu zimu byla Thecla smutná, přesto ji těšilo rozmlouvat se mnou o tajemstvích minulosti, o dohadech, které se formovaly ve vyšších sférách, a o zbraních a osudech hrdinů již po milénia mrtvých.

+ + + + +

Přišlo jaro a s ním purpurově pruhované a bíle tečkované lilie z nekropole. Když jsem jí je přinášel, říkala, že mi vous vypučel jako ty lilie a že budu asi mít modřejší tvář než většina obyčejných mužů, a další den mne prosila o odpuštění, že něco takového pronesla, a řekla, že takovou tvář už mám. Díky teplému počasí a (myslím) mým květinám se jí zlepšila nálada. Když jsme vyhledávali insignie starých šlechtických rodů, vyprávěla mi o přítelkyních na její úrovni a o sňatcích, které uzavřely, dobrých i špatných, a jak taková a taková přítelkyně vyměnila budoucnost za polorozpadlou pevnost, protože ji vídala ve snu; a jak se jiná, s níž si hrávala s panenkami, když byla malá, nyní stala paní tolika tisíc mil půdy. “A taky musí nastoupit nový Autarch a možná někdy i Autarchia, víš, Severiane. Věci mohou pokračovat dál, jak trvaly, dlouhou dobu. Ale ne navěky.”

“O dvoru toho vím málo, Chatelaine.”

“Čím míň toho víš, tím budeš šťastnější.” Odmlčela se, lehce se hryzajíc bílými zuby do půvabné křivky dolního rtu. “Když má matka dostala porodní bolesti, poručila služebnictvu, aby ji odneslo k Vatické fontáne jejíž vlastností je schopnost odhalovat to, co má přijít. Fontána prorokovala, že usednu na trůn. Thea mi to vždy záviděla. A přece, Autarch…”

“Ano?”

“Bylo by lépe, kdybych tolik nepovídala. Autarch není jako ostatní lidé. Bez ohledu na to, jak se o něm někdy vyjadřuji, na celé Urzemi neexistuje nikdo, jako je on.”

“To vím.”

“Tak to ti musí stačit. Podívej se sem,” zvedla hnědou knihu. “Tady se píše: ‘Byla to myšlenka Thalelaea Velikého, že demokracie’ - to znamená Lid - ,zatoužila, aby jí vládla moc nadřazená jí samé, a Yrierixe Moudrého, že obecný lid by nikdy nedovolil někomu, kdo by se od něho odlišoval, aby zastával vysokou funkci. I přesto každý nese titul Dokonalý Mistr.’”

Nechápal jsem, co tím myslela a neříkal jsem nic.

“Nikdo skutečně neví, co Autarch udělá. V tom to všechno vězí. Nebo právě tak Otec Inire. Když jsem poprvé přišla ke dvoru, bylo mi řečeno, jako velké tajemství, že o politice Společenství ve skutečnosti rozhoduje Otec Inire. Když jsem tam strávila dva roky, jeden vysoce postavený muž - nemohu ti ani povědět jeho jméno - řekl, že to je Autarch, kdo vládne, ačkoli těm v Absolutním Domě se může zdát, že vládne Otec Inire. A vloni mi jedna žena, jejímuž úsudku důvěřuji víc než úsudku kteréhokoli muže, důvěrně sdělila že v tom vlastně není žádný rozdíl; protože oba jsou stejně bezedně nevyzpytatelní jako pelagické hlubiny, a jestliže jeden rozhodl o nějakých věcech, když měsíc přibýval, a druhý, když vítr vanul od jihu, nikdo stejně nebyl schopen taková rozhodnutí od sebe rozeznát. Myslela jsem si, že to je moudré, dokud jsem si neuvědomila, že pouze opakovala něco, co jsem jí sama řekla půl roku předtím.” Thecla zmlkla, a když ulehla na úzké lůžko, tmavé vlasy se jí rozprostřely na polštáři.

“Alespoň jste jednala správně.” řekl jsem, “že jste důvěřovala oné ženě. Převzala své názory z důvěryhodného zdroje.”

Jako kdyby mne neslyšela, Thecla zamumlala: “Jenže to je všechno pravda, Severiane. Nikdo neví, co mohou udělat. Zítra bych mohla být osvobozena. Je to docela možné. Nyní už musí vědět, že jsem tady. Nedívej se na mne tak. Moji přátelé promluví s Otcem Inirem. Možná že se dokonce některý o mně zmíní Autarchovi. Ty víš, proč mne zajali, ne?”

“Něco kvůli vaší sestře.”

“Má nevlastní sestra Thea odešla s Vodalem. Prý se stala jeho milostnicí, a já si myslím, že to je nadmíru pravděpodobné.”

Vybavil jsem si krásnou ženu na vrcholu schodiště v Azurovém Domě a řekl jsem: “Myslím, že jsem vaši nevlastní sestru jednou viděl. Bylo to na nekropoli. Doprovázel ji exultant, který nesl něco jako hůlku s mečem a byl velice pohledný. Řekl mi, že je Vodalus. Ta žena měla obličej ve tvaru srdce a hlas, který mne nutil, abych myslel na holubice. Byla to ona?”

“Asi ano. Chtějí po ní, aby ho zradila, a tím mne zachránila, a já vím, že ona ho nezradí. Ale až na to přijdou, proč by mne nemohli propustit?”

Mluvil jsem o něčem jiném, až se rozesmála a řekla: “Ty jsi tak vzdělaný, Severiane. Až tě jmenují tovaryšem, budeš nejinteligentnějším mučitelem v dějinách - děsivé pomyšlení.”

“Měl jsem dojem, že vás takové diskuse těší, Chatelaine.”

“Pouze nyní, protože nemohu ven. Snad tě to může šokovat, ale když jsem byla na svobodě, málokdy jsem věnovala čas metafyzice. Místo toho jsem chodila tančit a lovila pekari s pardálími brakýři. Vzdělání, které obdivuješ, jsem získala, když jsem byla malá a učil mě můj tutor s rákoskou v ruce.”

“Nemusíme o takových věcech mluvit, Chatelaine, pokud si to přejete.”

Vstala a zabořila obličej do středu kytice, kterou jsem pro ni natrhal. “Květiny jsou lepší teologie než folia, Severiane. Je to hezké na nekropoli, kde jsi našel tyto květy? Snad mi nepřinášíš květiny z hrobů, že ne? Řezané květiny, které někdo přinesl?”

“Ne. Ty byly zasazeny už dávno. Vykvétají každý rok.”

U špehýrky ve dveřích Drotte řekl: “Měl bys už jít,” a já jsem vstal.

“Myslíš, že ji snad uvidíš znovu? Chatelaine Theu, mou sestru?”

“Asi ne, Chatelaine.”

“Kdybys ji, Severiane, náhodou potkal, byl bys tak laskav a řekl jí o mně? Možná s ní vůbec nenavázali spojení. V tom není žádná zrada - budeš vykonávat Autarchovu práci.”

“Ano, Chatelaine.” Vycházel jsem ze dveří.

“Ona Vodala nezradí, já vím, ale mohlo by se dospět k nějakému kompromisu.”

Drotte zavřel dveře a otočil klíčem. Neuniklo mi, že se mne Thecla neotázala, jak to, že se její sestra a Vodalus ocitli na naší prastaré - a takovými lidmi, jako byla ona, její sestra a Vodalus, zapomenuté - nekropoli. Chodba s řadami kovových dveří a chladem se potícími zdmi se mi po lampě v cele zdála tmavá. Drotte se rozvykládal o výpravě, kterou kdysi podnikl s Rochem k jedné jámě lvové na druhém břehu Gyollu; přes jeho slova jsem zaslechl, jak Thecla slabě volá: “Připomeň jí tu dobu, kdy jsme šily Josephinu panenku.”

+ + + + +

Lilie chřadly, jak už lilie obvykle chřadnou, a mezitím začaly rozkvétat tmavé umrlčí růže. Nařezal jsem je, načernale purpurové s šarlatovými skvrnami, a přinesl Thecle. Thecla se usmála a zarecitovala:

“Zde Růže Milosti, ne Růže Cudnosti, spočívá.

Vůně, co stoupá z ní, není tou, jež růže zdobívá.”

“Pokud vás jejich vůně obtěžuje, Chatelaine…”

“Vůbec ne, je velice příjemná. Jenom jsem citovala verš, který mi říkávala moje babička. Zena, jíž se ten verš týkal, měla jako dívka špatnou pověst, tak nějak mi to babička vyprávěla, a když ta žena zemřela, všechny děti si ten verš prozpěvovaly. Po pravdě řečeno mám dojem, že je mnohem starší a ztracen v čase, jako začátky všeho dobrého i špatného. Muži prý touží po ženách. Proč ale opovrhují ženami, které jim podlehly?”

“Nevěřím, že by jimi pohrdali všichni, Chatelaine.”

“Krásná Róza se rozdávala, a musela za to, jak vím, vytrpět tolik posměchu, přestože se její sny již dávno obrátily v prach, stejně jako její tělo. Pojď sem a sedni si vedle mne.”

Učinil jsem, co mi bylo řečeno, a Thecla mi vsunula ruce pod roztřepený podolek košile a přetáhla mi košili přes hlavu. Protestoval jsem, ale zjistil jsem, že nedokáži odporovat.

“Za co se stydíš? Když nemáš ňadra, která bys skrýval. Ještě nikdy jsem nespatřila tak bílou pleť a tak tmavé vlasy… Myslíš, že je moje pleť bílá?”

“Velice bílá, Chatelaine.”

“To si myslí i ostatní, ale vedle tvé je šedivá. Musíš se vyhýbat slunci, až budeš mučitelem, Severiane. Hrozně se spálíš.”

Vlasy, které si často ponechávala rozpuštěny, si dnes obtočila kolem hlavy do jakési temné aureoly. Dosud nikdy tak silně nepřipomínala svou nevlastní sestru Theu, a já jsem po ní pocítil takovou touhu, až se mi zdálo, že krev ze mne vytryskne rovnou na podlahu a že s každým stahem srdce slábnu a ochabuji.

“Proč tak tlučeš na mé dveře?” Její úsměv mi napověděl, že o tom ví. “Musím jít.”

“Než odejdeš, snad aby sis zastrčil košili - přece bys nechtěl, aby tě tvůj přítel viděl v takovém stavu.”

Onu noc, ačkoli jsem věděl, že je to marné, jsem zašel do nekropole, strávil tam několik hlídek a bloumal mezi tichými domy mrtvých. Další noc jsem se vrátil, i tu následující, ale tu čtvrtou mě Roche vzal do města, a v jakési pijácké krčmě jsem zaslechl někoho, kdo říkal, že Vodalus je prý daleko na severu, ukrývá se v promrzlých lesích a přepadává kafily.

Dny míjely. Thecla nyní nabyla jistotu, že nebude nikdy podrobena mučení, jelikož ji drželi v bezpečí tak dlouho, a nechala si od Drotteho přinést materiály na psaní a kreslení, s nimiž vytvořila plán vily, kterou zamýšlela postavit na jižním břehu jezera Diuturna, které je prý nejvzdálenější částí Společenství, ale právě tak částí nejkrásnější. Já jsem vedl skupinky učňů, když si šlí zaplavat, protože jsem to považoval za svou povinnost, ačkoli jsem se už nikdy nedokázal beze strachu potopit do hluboké vody.

Potom, jako znenadání, bylo počasí pro plavání příliš chladné; jednoho jitra pokryla vychozené dlaždice na Starém nádvoří jiskřící jinovatka, a k obědu se na talířích objevilo čerstvé vepřové, jisté znamení, že zima dostoupila k horám pod městem. Byl jsem předvolán k Mistra Gurloesovi a Mistru Palaemonovi.

Mistr Gurloes řekl: “Z několika stran jsme o tobě obdrželi dobré zprávy, Severiane, a nyní se tvá učňovská doba chýlí ke konci.”

Téměř šeptaje. Mistr Palaemon dodal: “Tvůj chlapecký věk je za tebou, tvůj mužný věk před tebou.” V jeho hlasu zazněla laskavost,

“Přesně tak,” pokračoval Mistr Gurloes. “Svátek naší patronky se blíží. Doufám, že jsi o něm přemýšlel.”

Přikývl jsem. “Po mně bude kapitánem Eata.”

“A ty?”

Nechápal jsem, co to mělo znamenat; když Mistr Palaemon viděl mé rozpaky, otázal se mne vlídně: “Čím chceš být, Severiane? Mučitelem? Smíš’ odejít z cechu, jak víš, pokud se tak rozhodneš.”

Řekl jsem mu pevně - a jako by mne takový návrh trochu šokoval - že jsem o tom nikdy neuvažoval. Byla to lež. Věděl jsem jako všichni učni, že adept se nestává stálým a definitivním členem cechu, dokud s takovým spojením nevysloví souhlas jako dospělý člověk. A co víc, ačkoli jsem cech miloval, zároveň jsem jej nenáviděl - ne kvůli bolesti, kterou cech způsoboval klientům, kteří museli být někdy nevinní a kteří museli být často trestáni nesrovnatelné tvrději, než by se dalo ospravedlnit přečiny, jež spáchali; ale poněvadž se mi zdálo, že je nevýkonný a neúčinný, jelikož slouží moci, která je nejen neúčinná, ale i vzdálená. Nevím, jak lépe vyjádřit své pocity týkající se cechu, než když řeknu, že jsem jej nenáviděl, protože mne mořil hladem a ponižoval, a miloval, protože byl mým domovem, nenáviděl jsem jej a miloval, protože byl typickým příkladem starých pořádků, protože byl slabý a protože se mi jevil jako nezničitelný.

Nic z toho jsem přirozeně Mistru Palaemonovi nepověděl, přestože bych tak snad učinil, kdyby nebyl přítomen Mistr Gurloes. Zdálo se mi však neuvěřitelné, že by můj slib věrnosti cechu, vyslovený v hadrech, mohl být brán vážně; přesto brán vážně byl.

“Ať už jsi uvažoval o tom, zda nás opustíš, či ne,” řekl mi Mistr Palaemon, “otevírá se před tebou možnost volby. Mnozí by řekli, že toliko pošetilec by si odsloužil perná učňovská léta a odmítl stár se tovaryšem svého cechu, když mu roky učení skončí. Ty však smíš odmítnout, je-li to tvé přání.”

“Kam bych šel?” To, přestože jsem jim něco takového nemohl říct, byl hlavní důvod, proč jsem zůstával. Věděl jsem, že za zdmi Citadely - vlastně hned za zdmi naší věže - se rozprostírá širý svět. Nedokázal jsem si totiž představit, že bych v něm někdy mohl nalézt nějaké místo. A tak, postaven tváří v tvář výběru mezi otroctvím a prázdnotou svobody, jsem dodal: “Byl jsem vychován v našem cechu,” ze strachu, že by Mistr Palaemon s Mistrem Gurloesem mohli odpovědět na mou otázku.

“Ano,” pravil Mistr Gurloes svým nejformálnějším tónem. “Jenže ty ještě nejsi mučitel. Neoblékl jsi fuligin.”

Ruka Mistra Palaemona, suchá a vrásčitá jako ruka mumie, tápala, až našla mou dlaň. “Mezi těmi, kdo jsou zasvěceni církvi, se říká ‘Člověk je stále epoptem’. Tento výrok neodkazuje jen k vědění, ale k jejich chrismatu, jehož znamení, jelikož je neviditelné, nelze odstranit. Znáš naše chrisma.”

Znovu jsem přikývl.

“Je ještě nesmytelnější než jejich chrisma. Kdybys teď odešel, lidé by pouze řekli ‘Byl vychován u mučitelů’. Ale až budeš pomazán, řeknou ‘On je mučitel’. Můžeš kráčet za pluhem nebo za bubnem, ale vždy a stále uslyšíš ‘On je mučitel’. Rozumíš tomu?”

“Nepřeji si slyšet nic jiného.”

“To je dobře,” řekl Mistr Gurloes a znenadání se oba usmáli. Mistr Palaemon vycenil pár pokřivených zubů a Mistr Gurloes hranaté, žluté zuby, podobající se zubům mrtvé kobyly. “Pak je na čase, abychom ti vy-s ztlili poslední tajemství.” (Slyším důraz, jaký kladl na ta slova, ještě když nyní píšu.) “Neboť by ti prospělo, abys na ně před ceremoniálem myslel.”

Potom mi Mistr Gurloes a Mistr Palaemon vyložili ono tajemství, jež leží v srdci našeho cechu a je o to posvátnější, protože takové tajemství žádná liturgie nezachovává, a ono spočívá nahé v klíně Stvořitele Všehomíra.

A zavázali mne přísahou, že je nikdy nevyzradím, leda -jak to učinili oni - osobě mající přijmout mystéria cechu. Od té doby jsem tu přísahu porušil, jako jsem porušil mnoho jiných.

XI

SLAVNOST

Svátek naší patronky spadá do doby, kdy zima již ustupuje. Potom se vskutku bavíme: tovaryši předvádějí v procesí tanec s meči, skáčou přitom a vypadají fantasticky; mistři osvětlí tisícem parfémovaných svící polorozpadlou kapli na Velkém nádvoří, a my připravujeme slavnost.

V tomto cechu se každoroční obřad označuje jako vysoký (při němž je některý tovaryš povýšen do mistrovského stavu), nižší (při němž je alespoň jeden učeň jmenován tovaryšem), nebo nejnižší (při němž se žádné povýšení nekoná). Jelikož ten rok, kdy jsem byl jmenován tovaryšem, nedosáhl žádný tovaryš mistrovské hodnosti - což není nic, čemu bychom se mohli podivovat, neboť takové události jsou vzácnější a méně časté než dekády - byl ceremoniál mého maskování nižší slavností.

Ale přesto jsme její přípravě věnovali týdny. Slyšel jsem, že v prostoru ohraničeném zdmi Citadely prý působí členové ne méně než sto třiceti pěti cechů. Z těchto cechů jsou některé (jak jsme viděli mezi kurátory) tuze nepočetné, než aby slavily svátek svého patrona v kapli, ale musí se spojit se svými bratry ve městě. Početnější cechy oslavují s takovou pompézností, jakou považují za vhodnou, aby pozvedli úctu a vážnost, jíž se těší. Do této skupiny patří žoldnéři, kteří slaví svátek na Hadriána, matrosové, ti na Barboru, Čarodějnice na Mága, a mnoho dalších. Okázalými průvody a zázraky, a zdarma podávanými jídly a nápoji se snaží přilákat ke slavnosti tolik lidí, kolik mohou, i z osob mimo cech.

U mučitelů to chodí poněkud jinak. Nikdo mimo rámec cechu s námi nepoobědval na den svaté Kateřiny po více než tři sta let, kdy se jeden poručík z gardy (jak se vypráví) vsadil, že se odváží navštívit náš cech. O tom, co se mu přihodilo, se traduje mnoho lichých pověstí -jako že jsme ho přinutili, aby si sedl u našeho stolu na židli z rozžhaveného železa, a podobně. Jenže ani jedna z nich není pravdivá. Podle obyčeje cechu byl přivítán a dobře pohoštěn; ale poněvadž jsme nad masem a kateřinským koláčem nerozprávěli o bolesti, kterou trýzníme klienty, ani nevymýšleli žádné nové druhy mučení, ani neproklínali ty, jimž jsme trhali maso, že zemřeli příliš brzy, v onom muži počaly sílit obavy, neboť se domníval, že ho záměrně hodláme ukolébat a zbavit strachu, abychom ho posléze mohli dostat do pasti. Jelikož si to myslel, jedl málo a příliš pil, a když se vracel do ubikace, upadl a narazil si hlavu tak, že při tom dokonce přišel o rozum a utrpěl velikou bolest. Za čas si vložil ústí hlavně vlastní zbraně do úst, avšak to už s námi nijak nesouviselo.

Na den svaté Kateřiny tedy do kaple nepřichází nikdo než mučitelé. Přesto každý rok (vědouce, že jsme pozorováni z vysokých oken) připravujeme slavnost, jako ji připravují ostatní cechy, ale vseje mnohem honosnější. Venku před kaplí ve světle stovky smolnic naše vína hoří jako drahokamy; z našeho hovězího stoupá pára, maso se koupe v jezerech šťávy a kroutí očima z vařených citronů; kapybary a aguti stojí v pózách a vypadají jako živí, mají na sobě dosud kožešinu, v níž se pálený kokos mísí s jejich oškrábanou kůží, lezou po polenech ze šunky a šplhají po balvanech z bochníků čerstvě upečeného chleba.

Naši mistři, v tom roce, kdy mne jmenovali tovaryšem, pouze dva, se dostavují v krytých nosítkách, jejichž záclonky jsou utkány z květů, a ubírají se do kaple po kobercích z barevného písku, po kobercích, které vyprávějí o tradicích cechu a které poskládali zrnko po zrnku tovaryši, jimž tato práce zabrala celé dny; po kobercích, které jsou okamžité zničeny stopami kráčejících mistrů.

V kapli čeká velké kolo s hřeby, dívka a meč. To kolo jsem dobře znal, protože jsem jako učeň několikrát asistoval při jeho pozvedání a snášení. Když se kolo nepoužívalo, bývalo uloženo v nejvyšší části věže, hned pod místností s děly. Meč - i když ze vzdálenosti dvou nebo tří kroků vypadal jako skutečná katovská čepel - nebyl nic víc než dřevěná lať vybavená starým jilcem a vylepšená blýskavým pozlátkem.

O té dívce vám nemohu povědět vůbec nic. Když jsem byl velmi mladý, ani mne nenapadlo se o ni nějak zajímat; to byly nejdávnější svátky, na které si vzpomínám. Když jsem byl trochu starší a Gildas (který se od té doby, o níž píšu, už dávno stal tovaryšem) byl kapitánem učňů, jsem si myslel, že to je snad jedna z čarodějnic. Když jsem byl ještě o rok starší, věděl jsem, že taková neúcta by nebyla tolerována.

Možná že to byla služebná ze vzdálené části Citadely. Možná že bydlela trvale ve městě a kvůli zisku nebo kvůli nějakému starému spojení s naším cechem souhlasila, že onu roli sehraje; nevím. Já jen vím, že se o každé slavnosti objevovala na svém místě, a pokud mohu soudit, nepozoroval jsem na ní žádnou změnu. Byla vysoká a štíhlá, ačkoli ne tak vysoká ani štíhlá jako Thecla, měla tmavou pleť, tmavé oči, havraní vlasy. Měla takovou tvář, jakou jsem nikdy a nikde jinde neviděl, jako jezero čisté vody nalezené uprostřed hlubokého lesa.

Stála mezi kolem a mečem, zatímco nám Mistr Palaemon (jako starší z mistrů) vyprávěl o založení cechu a o našich předchůdcích v letech, než přišel led - tato část se každý rok obměňovala podle toho, jak se rozhodl, kolik ze svých vědomostí nám poskytne. Stála rovněž bez hlesnutí, když jsme zapěli Strašlivou píseň, hymnu našeho cechu, kterou se učni musí naučit zpaměti, ale jež se zpívá pouze ten jediný den v roce.

Stála rovněž bez hlesnutí, když jsme poklekli ve zborcených lavicích a modlili se.

Potom Mistr Gurloes a Mistr Palaemon s pomocí několika starších tovaryšů začali vyprávět legendu o naší patronce. Někdy jeden hovořil sám. Někdy jsme všichni zpívali pospolu. Někdy dva mluvili každý něco jiného, zatímco ostatní hráli na flétny, které vyřezali ze stehenních kostí, nebo na třístrunnou fidulu, jež skučí jako člověk.

Když dospěli k té části vyprávění, kdy Maxentius naši patronku zatratí, vyskočili čtyři maskovaní tovaryši, aby se dívky chopili. Jak byla předtím tichá a klidná, nyní kladla odpor, bojovala a křičela. Ale jak ji nesli směrem ke kolu, kolo se jakoby rozplynulo a změnilo. Ve světle svící to ze začátku vypadalo, že se z kola vysoukali hadi, zelení pythoni, jejichž hlavy zdobily šarlatové, žluté a bělostné šperky. Pak bylo vidět, že to jsou květiny, poupata růží. Když dívka stanula na krok od kola, poupata se rozvila v květy (byly z papíru, ukryté, jak jsem dobře věděl, v segmentech kola). Předstírajíce strach, tovaryši ustoupili; ale vypravěči, Gurloes, Palaemon, i ostatní, mluvící společně jakožto Maxentius, je pobízeli, aby pokračovali.

Potom jsem já, stále nemaskován a v šatu učně, vykročil vpřed a pravil: “Odpor nemá smysl. Máš být lámána kolem, my však nechceme, abys byla nucena dále snášet nedůstojnou pohanu.”

Dívka neodpověděla, ale natáhla ruku a dotkla se kola, které se v tom okamžiku rozpadlo na kusy, zřítilo se s rachotem na podlahu, a všechny růže zmizely.

“Setni jí hlavu,” žádal Maxentius a já jsem uchopil meč. Byl velmi těžký.

Dívka přede mnou poklekla. “Ty jsi poradkyně Vševědoucnosti,” řekl jsem. “Ačkoli tě musím zabít, prosím tě, abys ušetřila můj život.”

Dívka poprvé promluvila, takto hovoříc: “Tni a neměj strach.”

Pozvedl jsem meč. Vzpomínám si, jak jsem se chvíli bál, že mne meč převáží.

Když se v myšlenkách vracím do onoho času, je to právě tato chvíle, kterou si vybavuji jako první; abych si vzpomněl víc, musím se propracovat od toho momentu vpřed nebo vzad. Ve vzpomínkách se mi zdá, že tam tak stojím stále, v šedé košili a potrhaných kalhotách, s čepelí meče zdviženou nad hlavou. Když jsem ji zvedal, byl jsem učeň; když klesla, byl jsem tovaryš řádu Hledačů Pravdy a Pokání.

Je naším pravidlem, že popravčí musí stát mezi obětí a světlem; hlava dívky ležela ve stínu na Špalku. Věděl jsem, že meč jí při dopadu nijak neublíží - měl jsem jej namířit k jedné straně a spustit důmyslný mechanismus, který měl vyzvednout voskovou hlavu pomazanou krví, zatímco dívka si měla skrýt hlavu pod fuliginovým závojem. Stále jsem váhal zasadit úder.

Dívka promluvila opět z podlahy u mých nohou, a její hlas mi zazvonil v uších. “Tni a neměj strach.” S takovou silou, jaké jsem byl schopen, jsem ťal falešnou čepelí. Na chvilku se mi zdálo, že se setkala s odporem; potom udeřila do špalku, který se rozpadl ve dví. Dívčina hlava, celá zbrocená krví, se skutálela vpřed k čekajícím bratrům. Mistr Gurloes ji zvedl za vlasy a Mistr Palaemon nastavil levou dlaň, aby do ní jako do misky zachytil krev.

“Tímto naším chrismatem,” řekl, “tě pomazávám, Severiane, navěky náš bratře.” Jeho ukazovák utvořil stopu znamení na mém čele.

“Staniž se,” řekl Mistr Gurloes a všichni tovaryši vyjma mne.

Dívka vstala. Věděl jsem, ještě když jsem se na ni díval, že hlavu má ukrytou v látce; ale vypadalo to tak, jako by tam žádná hlava nebyla. Vše se najednou se mnou zatočilo a zmocnila se mne únava.

Dívka si vzala od Mistra Gurloese hlavu z vosku, a předstírajíc, že si ji klade na ramena, přikryla ji nějakým trikem fuliginovým závojem a potom stanula před námi, zářící a celistvá. Poklekl jsem před ní, a ostatní se stáhli zpět.

Dívka zvedla meč, kterým jsem jí před chvílí setnul hlavu; čepel byla nyní po kontaktu s voskem jakoby potřísněna krví. “Ty jsi jedním z mučitelů,” pronesla. Cítil jsem, jak se meč dotýká jednoho a pak druhého mého ramene, a hned nato mi dychtivé ruce navlékly přes hlavu na obličej masku našeho cechu a pozvedly mne. Dřív než jsem pořádně věděl, co se vlastně děje, ocitl jsem se na ramenou dvou tovaryšů - teprve později jsem se dozvěděl, že to byli Drotte a Roche, i když jsem to mohl uhodnout. Vynášeli mne procesní uličkou vedoucí středem kaple, zatímco všichni jásali a volali.

Sotva jsme se objevili venku, rozpoutaly se ohňostroje: třaskavé prskavky nám skákaly kolem nohou a dokonce kolem uší, torpéda bušila do tisíc let starých zdí kaple, červené, žluté a zelené rakety se míhaly povětřím. Dělo z Veliké tvrze rozčíslo noc.

Všechna ta skvělá masa, která jsem popsal, už čekala na stolech na nádvoří; já jsem seděl mezi Mistrem Palaemonem a Mistrem Gurloesem a pil příliš mnoho (velice málo pro mne vždycky bývalo příliš mnoho), a byl jsem oslavován a bylo mi připíjeno na zdraví. Co se stalo s tou dívkou, nevím. Zmizela tak, jako mizívala po každém svátku Kateřiny, na který si vzpomínám. Víckrát jsem ji už nespatřil.

+ + + + +

Nemám sebemenší ponětí, jak jsem se dostal do postele. Ti, kteří pijí mnoho, mi řekli, že často zapomínají vše, co se jim přihodilo v pozdější části noci, a možná že se to tak zběhlo i se mnou. Ale já si myslím, že je pravděpodobnější, že jsem (jako člověk, který nikdy nic nezapomíná a který, pokud mohu jednou vypovědět pravdu, ačkoli to vypadá, že se vychloubám, doopravdy a vážně nechápe, co mají ostatní na mysli, když říkají zapomenout, protože mně se zdá, že veškeré zážitky se stávají součástí mé bytosti) jen spal a byl do postele přenesen.

Ať už je to, jak chce, neprobudil jsem se v povědomém nízkém pokoji, tedy v našem dormitáři, ale v jakési kabině tak malé, že byla mnohem vyšší než širší, v tovaryšské kabině, a poněvadž jsem byl z tovaryšů nejmladší a v této věži nejméně žádoucí, ocitl jsem se v místnůstce bez oken, ne větší než cela.

Postel jako by se pode mnou zmítala. Sevřel jsem rukama bočnice, posadil se a postel se uklidnila, ale sotva jsem se hlavou dotkl polštáře, houpání se rozpoutalo znovu. Cítil jsem, že nespím - potom že jsem zase vzhůru, ale Že jsem chvíli předtím spal. Uvědomoval jsem si, že tu někdo v této těsné kabině se mnou je, a z nějakého důvodu, který bych nedokázal vysvětlit, jsem si myslel, že to je ta mladá žena, která hrála roli naší patronky.

Posadil jsem se na zmítající se posteli. Pode dveřmi prosakovalo tlumené světlo; nikdo tady nebyl.

Když jsem znovu ulehl, místnost se zaplnila Thecliným parfémem. Takže ta falešná Thecla z Azurového Domu nakonec přišla. Vymotal jsem se z postele a málem upadl, když jsem otevřel dveře. Venku na chodbě nebyla živá duše.

Pod postelí čekal nočník a já jsem jej vytáhl ven a naplnil zvratky, bohatými masy plovoucími ve víně smíchaném se žlučí. Jaksi jsem pociťoval, že to, co jsem učinil, je zrada, jako kdybych vyvržením všeho toho, co mi cech oné noci podal, vyvrhl samotný cech. Rozkašlal jsem se, a vzlykaje jsem si klekl u postele, ale nakonec, když jsem si otřel ústa, jsem opět ulehl.

Nepochybně jsem spal. Viděl jsem kapli, avšak nebyla to ona rozvalina, kterou jsem znal. Střechu měla neporušenou, vysokou a rovnou, a visely z ní rubínové lampy. Lavice byly neporušené a zářily lakem; starobylý kamenný oltář zahalovala zlatavá látka. Za oltářem se tyčila úžasná mozaika z modři; ale byla prázdná, jako kdyby někdo odtrhl z oblohy střípek bez mraku nebo hvězdy a rozprostřel jej na zakřivenou zeď.

Kráčel jsem uličkou směrem k mozaice, a jak jsem tak šel, zarazilo mne, o co světlejší je tato modř než opravdová obloha, jejíž modř je dokonce i za nejjasnějšího dne téměř černá. Ale přesto, o co krásnější byla lato modř! Pohled na ni mne naplňoval rozechvěním. Cítil jsem, že se vznáším ve vzduchu, pozdvižen krásou modravé mozaiky, shlížel jsem dolů na oltář, dolů do poháru s karmínovým vínem, dolů na obětní chléb a starobylý nůž. Usmál jsem se…

A probudil. Ve spánku jsem zaslechl venku na chodbě kroky, a já jsem věděl, že jsem je poznal, přestože právě tehdy jsem se nemohl rozpomenout, o čí kroky se jedná. Po krátkém boji s pamětí jsem si opět vybavil onen zvuk; to nebyly lidské kroky, jen ťapkání hebkých chodidel a téměř nepostřehnutelný šramot.

Slyšel jsem to zase, tak tichounce, že jsem si na chvíli myslel, že jsem si spletl vzpomínku se skutečností; ale bylo to skutečné a pomalu to po chodbě přicházelo blíž a pomalu se to vzdalovalo. Pouhé pozvednutí hlavy mi přivolalo vlnu nevolnosti; nechal jsem ji opadnout a řekl jsem si, že ať už se po chodbě prochází sem a tam, kdo chce, není to nic, čím bych se měl zabývat. Parfém zmizel, a přestože mi bylo špatně od žaludku, cítil jsem, že se už nemusím obávat neskutečna - ocitl jsem se zpátky ve světě pevných objektů a jasného světla. Dveře se maličko pootevřely a dovnitř nahlédl Mistr Malrubius, jako by se chtěl ujistit, že jsem v pořádku. Zamával jsem mu a on opět za sebou zavřel dveře. Trvalo mi nějakou dobu, než jsem si vzpomněl, že Mistr Malrubius zemřel v čase, kdy jsem byl ještě chlapec.

XII

ZRÁDCE

Druhý den mne bolela hlava a bylo mi zle. Ale protože jsem byl (podle dlouhodobé tradice) ušetřen povinností uklízet Velké nádvoří a kapli, kde se shromáždila většina bratří, byl jsem povolán do podzemního vězení. Přinejmenším na několik okamžiků mne ranní pohoda v chodbách uklidnila. Potom dupajíce seběhli dolů učni (chlapec Eata, teď už ne tak malý, s našpuleným rtem a zábleskem triumfu v oku), kteří přinášeli klientům snídani - většinou studené maso, zachráněné kusy ze zbytků po hostině. Musel jsem několika klientům vysvětlit, že dnešek je jediný den v roce, kdy dostávají maso, a pokračoval jsem dál a ujišťoval jednoho po druhém, že se nebudou konat žádné exkruciace - den slavnosti a den následující je zproštěn veškerých takových úkonů, a dokonce když rozsudek vyžaduje v ony dny mučení, je odloženo. Chatelaine Thecla ještě spala. Neprobudil jsem ji, ale odemkl její celu, přinesl jídlo a položil je na stůl.

Asi v půli dopoledne jsem opět zaslechl ozvěnu kroků. Když jsem zašel k podestě, spatřil jsem dva katafrakty, jednoho anagnosta čtoucího modlitby, Mistra Gurloese a mladou ženu. Mistr Gurloes se otázal, zdali mám prázdnou celu, a já jsem začal vypočítávat cely, které byly volné.

“Potom převezmi tuto vězenkyni. Já už jsem její převzetí podepsal.”

Přikývl jsem a pevně uchopil ženu za ruku; katafrakti ji pustili a odvrátili se jako stříbrné automaty.

Vypracování jejích atlasových šatů (nyní poněkud ušpiněných a potrhaných) naznačovalo, že je optimátka. Armigerka by měla na sobě kvalitnější látky v jednodušším střihu, a žádná žena z chudobnějších tříd by se nemohla oblékat tak dobře. Anagnost chtěl jít za námi po chodbě, ale Mistr Gurloes mu v tom zabránil. Na schodech jsem zaslechl okované boty odcházejících vojáků.

“Kdy mám…?” Otázka měla stoupající modulaci, do jisté míry naplněnou děsem.

“Být odvedena do vyšetřovací místnosti?”

V té chvíli se mi přitiskla k ruce, jako bych byl její otec nebo milenec. “Budu odvedena?”

“Ano, Madam.”

“Jak to víte?”

“Všichni, kteří se dostanou sem, jsou tam odvedeni, Madam.”

“Vždycky? Copak nikdy nikoho nepropustí?”

“Příležitostně.”

“Pak by mohli propustit taky mě, nebo ne?” Ta naděje, která jí nyní zazněla v hlase, mne přinutila pomyslet na květinu rostoucí ve stínu.

“To je možné, ale velmi nepravděpodobné.”

“Nechcete vědět, co jsem provedla?”

“Ne,” řekl jsem. Čirou náhodou byla cela vedle Thecliny cely prázdná; na okamžik jsem se zamyslel, zdali mám tuto ženu do ní umístit. Mohla by jí dělat společnost (obě dvě by spolu mohly hovořit špehýrka-mi ve dveřích), ale její otázky a otevírání a zavírání dveří by teď mohlo Theclu probudit. Rozhodl jsem se, že onu ženu do vedlejší cely uvedu - společnost, jak jsem cítil, bude víc než dobrou náhradou za trochu ztraceného spánku.

“Byla jsem zasnoubena s jedním důstojníkem a zjistila jsem, že si vydržuje nějakou ženskou. Když se jí nechtěl vzdát, najala jsem si pár darebáků, aby jí zapálili kštici. Přišla o peřinu, pár kousků nábytku a nějaké šaty. Je tohle zločin, za který by mě měli mučit?”

“Nevím, Madam.”

“Jmenuji se Marcellina. Jak se jmenujete vy?”

Otáčel jsem klíčem k její cele a přemítal, zdali jí mám odpovědět. Thecla, která už asi vstala, jak jsem zaslechl, by jí to nepochybné sdělila. “Severian,” řekl jsem.

“A vy si vyděláváte na chléb lámáním kostí. To vrtni musí v noci přinášet pěkné sny.”

U špehýrky ve dveřích se objevily Thecliny oči, daleko od sebe a hluboké jako studny. “Kdo je to s tebou, Severiane?”

“Nová vězeňkyně, Chatelaine.”

“Zena? Vím, že to je žena - slyšela jsem její hlas. Z Absolutního Domu?”

“Ne, Chatelaine.” Jelikož jsem nevěděl, jak dlouho by mohlo trvat, než by se tyto dvě ženy mohly opět navzájem spatřit, přiměl jsem Marcellinu, aby se zastavila před Theclinými dveřmi.

“Další žena. Není to neobvyklé? Kolik jich máte, Severiane?”

“Touto dobou na tomto podlaží osm, Chatelaine.”

“Domnívala jsem se, že jich často míváte víc než osm.”

“Zřídkakdy máme víc než čtyři, Chatelaine.”

Marcellina se otázala: “Jak dlouho tady budu muset zůstat?”

“Dlouho ne. Jen pár jich zde zůstane dlouho. Madam.”

S jakousi morbidní vážností Thecla řekla: “Já mám být propuštěna, rozumíte. On to ví.”

Nová klientka našeho cechu pohlédla na to, co se z Thecly dalo zahlédnout, se zvýšeným zájmem. “Máte být opravdu propuštěna na svobodu, Chatelaine?”

“On to ví. Odesílal pro mne dopisy - že je to tak, Severiane? A těchto pár posledních dnů se nyní se mnou loučívá. Je to svým způsobem docela roztomilý chlapec.”

Řekl jsem: “Teď musíte vstoupit do cely. Madam. Můžete pokračovat v hovoru, pokud chcete.”

Byl jsem vystřídán, když jsem roznesl klientům večeře. Drotte mne potkal na schodech a doporučil mi, abych šel do postele.

“To je tou maskou,” řekl jsem inu. “Nejsi zvyklý vídat mne s maskou na obličeji.”

“Vidím tvoje oči, a víc už ani nemusím vidět. Copak ty nerozeznáš všechny bratry podle očí a nepoznáš, jestli jsou rozčilení nebo v dobré náladě? Měl by sis jít lehnout.”

Řekl jsem mu, že nejdřív musím ještě něco udělat, a zašel jsem do studovny Mistra Gurloese. Nebyl přítomen, jak jsem doufal, a mezi listinami na stole jsem nalezl to, o čem jsem z jakéhosi důvodu, který nedokážu vysvětlit, věděl, že tam naleznu: rozkaz k Theclině exkruciaci.

Po takovém zjištění jsem nemohl spát. Místo toho jsem odešel (naposled, ačkoliv to jsem nevěděl) ke hrobce, v níž jsem si jako chlapec hrával. Bronzová rakev starého exultanta vypadala mdle a bez lesku, poněvadž ji nikdo nevyleštil, a pootevřenými dveřmi sem nalétalo trochu víc listí; jinak se nic nezměnilo. Jednou jsem o tomto místě pověděl Thecle, a nyní jsem si přestavoval, že je zde se mnou. Unikla by díky mé pomoci, slíbil jsem jí, že tady by ji nikdo nenašel a že bych jí nosil jídlo, a až by se pátrání uklidnilo, že bych jí pomohl zajistit bezpečnou plavbu na nějaké obchodní dhau, na níž by se mohla nepozorovaně dostat po vinoucích se zákrutech Gyollu k deltě a k moři.

Kdybych byl takovým hrdinou, o jakém jsme si spolu čítávali ve starých dobrodružných románech, byl bych ji osvobodil ještě téhož večera, kdy bych přemohl nebo drogami omámil bratry na stráži. Hrdina jsem nebyl a nevlastnil jsem žádné drogy ani žádnou nebezpečnější zbraň, kromě nože, který jsem vzal v kuchyni.

A mám-li povědět úplnou pravdu, mezi mým nejniternějším bytím a oním zoufalým pokusem stála slova, která jsem uslyšel tenkrát ráno - onoho jitra po mém povýšení. Chatelaine Thecla řekla, že jsem “docela roztomilý chlapec”, a nějaká již dospělá část mého já věděla, že i kdyby se mi vše povedlo, i přes veškerou nepravděpodobnost úspěšného útěku, zůstal bych stále docela roztomilým chlapcem. A tenkrát jsem si myslel, že to je důvod.

+ + + + +

Druhého dne ráno mi Mistr Gurloes přikázal, abych mu asistoval při výkonu cxkruciace. Roche šel s námi.

Odemkl jsem Theclinu celu. Zpočátku nerozuměla, proč jsme přišli, a zeptala se mne, zdali má nějakého návštěvníka nebo zdali má být propuštěna.

Ve chvíli, kdy jsme došli k našemu cíli, už věděla. Mnozí muži omdlévají, ale ona neomdlela. Mistr Gurloes se jí galantně otázal, jestli by chtěla vyslechnout vysvětlení funkce těchto rozličných mechanismů.

“Máte na mysli přístroje, které hodláte použít?” V jejím hlasu se ozvalo chvění, ale nebylo znatelné.

“Ne, ne, něco takového bych neudělal. Jen něco o těchto podivných strojích, které uvidíte, jak budeme kolem nich procházet. Některé jsou velmi staré a většina se málokdy používá, některé vůbec ne.”

Dříve než Thecla odpověděla, rozhlédla se kolem sebe. Vyšetřovací místnost - naše pracovna - není rozdělena do buněk, ale je to jeden velký sál, zaplněný tyčícími se pilířovitými tubusy starobylých motorů a posetý hromadami nástrojů našeho mystéria. “Ten přístroj, jehož působení budu podrobena - je rovněž tak starý’?”

“Ten je ze všech nejstarší,” odpověděl Mistr Gurloes. Čekal, že Thecla řekne ještě něco, ale když nehovořila, pokračoval ve výkladu. “Toto je drak, který vám musí být dozajista povědomý - o něm ví každý. Támhle za ním…, kdybyste udělala jeden krok sem, mohla byste jej vidět lépe…, je to, čemu říkáme aparát. Údajně má vytisknout jakýkoli slogan, který je vyžadován, do klientova těla, ale tento přístroj je jen zřídka ve funkčním stavu. Vidím, že se díváte na ten starý sloup. Není to nic víc, než co vidíte, pouze kůl, aby se znehybnily ruce, a patří k němu třináctiocasé důtky k trestání. Stával na Starém nádvoří, ale čarodějnice si stěžovaly, a kastelán nám naznačil, abychom jej přemístili sem. To se stalo asi před jedním stoletím.”

“Kdo to jsou ty čarodějnice?”

“Obávám se, že nemáme čas, abychom se nyní pouštěli do takového vysvětlování. Severian vám to může povědět, až budete zpět ve své cele.”

Podívala se na mne, jako by chtěla říct: To se vážně ještě vrátím?, a já jsem využil výhody, že jsem stál na opačné straně než Mistr Gurloes, abych jí pevně sevřel ruku. Byla jako z ledu.

“Za tím…”

“Počkejte. Mohu si vybrat? Existuje nějaký způsob, jak bych vás mohla přemluvit, abyste… vykonali jednu věc místo nějaké jiné?” Odvaha jí stále naplňovala hlas, ale ten nyní zněl slaběji.

Gurloes zavrtěl hlavou. “My v této záležitosti nemáme právo rozhodovat. Ani vy ne. Vykonáváme rozsudky, které nám doručí, a neděláme ani víc, ani míň, než je nám řečeno, a neprovádíme žádné změny.” Poněkud v rozpacích si odkašlal. “Ten další přístroj je myslím zajímavý. Říkáme inu Allowinův nákrčník. K tomuto křeslu je řemeny připoután klient a k jeho hrudní kosti se připevní tato tlaková poduška, která se takto nastaví. Klient potom každým vdechnutím přitahuje řetěz, takže čím víc se nadechne, tím méně dechu přijme. Teoreticky to může pokračovat nekonečně dlouho, s velmi mělkými vdechy a velmi krátkým postupným stahováním.”

“To je hrozné. A co je támhleto za tím? Ten chuchvalec drátů a ta velká skleněná koule nad stolem?”

“Á,” řekl Mistr Gurloes. “Tomu přístroji říkáme revolucionář. Subjekt si lehne sem. Byla byste tak laskavá a ulehla sem, Chatelaine?”

Dlouhou chvíli Thecla nehybně stála. Byla vyšší než kdokoli z nás, ale s děsivým strachem, který se jí zračil ve tváři, její výška už nepůsobila impozantně.

“Jestliže neulehnete,” pokračoval Mistr Gurloes, “naši tovaryši vás budou muset přinutit silou. To byste přece nechtěla, Chatelaine.”

Thecla zašeptala: “Myslela jsem, že mi hodláte ukázat všechny vaše nástroje.”

“Jen tolik, než dospějeme k tomuto místu, Chatelaine. Je lepší, když je klientova mysl zaměstnána. Nyní si prosím lehněte. Podruhé už vás Žádat nebudu.”

Thecla si okamžité lehla, rychle a půvabně, stejně jako jsem ji vídával, když se ukládala na lůžko ve své cele. Popruhy, kterými jsme ji, Roche a já, připoutali, byly tak staré a popraskané, že jsem pochyboval, zda ji udrží.

Ještě bylo nutno rozvinout kabely z jedné části vyšetřovací místnosti do druhé a nastavit reostaty a magnetické zesilovače. Na ovládacím panelu zazářila prastará světla jako krvavě rudé oči a celý sál naplnil monotónní bzukot znějící jako píseň nějakého obrovského hmyzu. Na několik okamžiků starobylý motor této věže opět ožil. Jeden kabel se uvolnil, a jiskry, modré jako hořící brandy, se rozstříkly kolem bronzové koncovky kabelu.

“Blesk,” řekl Mistr Gurloes, když vrazil uvolněný konec kabelu do úchytky. “Existuje pro to ještě jiný výraz, ale už jsem jej zapomněl. Nicméně zde tento revolucionář je poháněn bleskem. Neznamená to ovšem, že budete zasažena bleskem, Chatelaine. Ale blesk je onen činitel, který jej uvádí do provozu.

Severiane, zatlač na tamtu páku u tebe, až se tahle jehla dostane až sem.” Vinutí, které bylo studené jako had, když jsem se ho před chvíli dotkl, teď hřálo.

“Co to dělá?”

“Nemohu to popsat, Chatelaine. A navíc jsem to nikdy nedělal, chápete.” Gurloesova ruka se dotkla tlačítka na panelu a Theclu zaplavilo bílé světlo, které kradlo barvu ze všeho, na co dopadlo. Thecla vykřikla; celý život jsem slýchal křik, ale její křik byl nejstrašnější, přestože ne nejhlasitější; zdálo se mi, že trvá stále a stále, skřípe a ječí jako kolo od vozu.

Když bílé světlo odumřelo, Thecla nebyla v bezvědomí. Oči měla otevřené a zírala vzhůru; ale zjevně neviděla moji ruku ani ji necítila, když jsem se jí dotkl. Dýchala mělce a přerývaně.

Roche se zeptal: “Nepočkáme, až. bude schopna chůze?” Došlo mi, že přemýšlel, jak by bylo nepohodlné, kdybychom měli tak vysokou ženu odnášet.

“Odneste ji teď,” řekl Mistr Gurloes. Vydali jsme se na krušnou pouť.

Když jsem dokončil veškerou ostatní práci, zašel jsem do Thecliny cely, abych se na ni podíval. Tou dobou byla už zcela při sobě, ačkoliv nedokázala stát. “Měla bych tě nenávidět,” řekla.

Musel jsem se nad ni naklonit, abych zachytil její slova. “To je v pořádku,” řekl jsem.

“Ale já ne. Ne kvůli tobě…, kdybych nenáviděla svého posledního přítele, co by mi zůstalo?”

Na to se nedalo nic říct, a proto jsem mlčel.

“Víš. jaké to bylo? Trvalo mi dlouho, než jsem na to dokázala myslet.”

Pravá ruka se jí začala sunout vzhůru, k očím. Ruku jsem zachytil a silou ji vrátil zpět k tělu.

“Myslela jsem, že vidím svého nejhoršího nepřítele, jakéhosi démona. A to jsem byla já.”

Kůže ve vlasech jí krvácela. Přiložil jsem tam čistou cupaninu a přelepil ji páskou, i když jsem věděl, že záhy bude pryč. V prstech svírala chumáč kadeřavých, černých vlasů.

“Od té chvíle nedokáži ovládat své ruce… Mohu, když na to myslím, když vím, co právě dělají. Ale je to tak vyčerpávající, a už mne to začíná zmáhat.” Otočila hlavu a vyplivla krev. “Já se koušu. Vykusuji si vnitřní výstelku tváří, koušu se do jazyka a do rtů. Jednou se mne moje nice pokusily uškrtit a já jsem si pomyslela, ách, to je dobře, teď už umřu. Ale ztratila jsem jen vědomí a ruce musely ztratit sílu, protože jsem se probudila. Je to jako ten stroj, že?”

Řekl jsem: “Allowinův nákrčník.”

“Jenže horší. Moje ruce se mne teď snaží oslepit, chtějí mi odtrhnout víčka. Oslepnu?”

“Ano,” řekl jsem.

“Jak dlouho potrvá, než zemřu?”

“Možná měsíc. Ta věc ve vás, která vás nenávidí, bude slábnout, tak jak slábnete vy. Revolucionář ji přivedl k životu, ale její energie je vaší energií, a nakonec zemřete společně.”

“Severiane…”

“Ano?”

“Chápu,” řekla. A potom: “Je to nějaká věc od Ereba, od Abaiy, vhodná společnost pro mne. Vodalus…”

Naklonil jsem se blíž, ale nic jsem neslyšel. Nakonec jsem řekl: “Pokusil jsem se vás zachránit. Chtěl jsem. Ukradl jsem nůž a strávil celou noc čekáním na vhodnou příležitost. Ale jen mistr může vyvést vězně z cely, a já bych musel zabít…”

“Své přátele.”

“Ano, mé přátele.”

Její ruce se opět pohybovaly, a krev jí zvolna vytékala z úst. “Přineseš mi ten nůž?”

“Mám ho tady,” řekl jsem a vytáhl zpod pláště nůž. Byl to obyčejný kuchyňský nůž s čepelí zvící asi jedné pídě.

“Vypadá, že je ostrý.”

“Taky je,” řekl jsem. “Vím, jak se dosáhne dobré ostří, a pečlivě jsem ho nabrousil.” To byla poslední slova, která jsem jí řekl. Vtiskl jsem jí nůž do pravé ruky a vyšel ven.

Na nějakou dobu, to jsem věděl, její vůle nůž zadrží. Tisíckrát se mi vracela jedna myšlenka: že vejdu znovu do cely, vezmu si nůž zpět a nikdo se o ničem nedozví. Mohl bych v tomto cechu dožít svůj život.

Pokud zachroptěla, pak jsem ji neslyšel; ale když jsem se hodnou chvíli upřeně díval na dveře cely, zpod dveří se posléze vykradl drobný rubínový pramínek. Nato jsem zašel za Mistrem Gurloesem a vypověděl mu, co jsem učinil.

XIII

LIKTOR Z THRAXU

Následujících deset dní jsem žil životem klienta, v cele nejvyšší úrovně (vlastně se ani tak nelišící od cely, kterou obývala Thecla). Aby cech nemohl být obviněn, že mne zadržuje bez legálního projednání, byly dveře ponechány otevřené; ale za dveřmi stáli dva tovaryši s meči, a já jsem ze své cely nikdy nevykročil, s výjimkou krátké doby druhého dne, kdy jsem byl předveden před Mistra Palaemona, abych ještě jednou vypověděl svůj příběh. To byl můj proces, pokud chcete. Celou zbývající dobu cech uvažoval o mém trestu.

Čas se prý vyznačuje onou podivnou vlastností, že totiž konzervuje fakta a činí to tak, že mění naše minulé nepravdy v pravdu. Tak tomu bylo i se mnou. Lhal jsem, když jsem říkal, že tento cech miluji - že netoužím po ničem jiném než zůstat v jeho náruči. Nyní jsem zjistil, že se ony lži změnily na pravdu. Život tovaryše a dokonce i život učně mi připadal nekonečně přitažlivý. Nejen proto, že jsem si byl jist, že mi bude souzeno zemřít, ale skutečně přitažlivý sám o sobě, protože jsem jej ztratil. Nyní jsem viděl bratry z hlediska klienta, a tak jsem je viděl jako mocné, aktivní součásti jakéhosi nepřátelského a téměř dokonalého stroje.

Věda, že je můj případ beznadějný, pocítil jsem na vlastní kůži, co mi kdysi Mistr Malrubius vtloukal do hlavy, když jsem byl ještě dítě: že naděje je psychologický mechanismus neovlivněný vnější skutečností. Byl jsem mladý a dostatečně sycen; byl mi dovolen spánek, a proto jsem doufal. Znovu a znovu, když jsem se probouzel a když jsem se ukládal k spánku, jsem snil o tom, že právě v tom okamžiku, kdy budu muset zemřít, přijde Vodalus. Ne sám. jak jsem ho videi bojoval na nekropoli, ale v Cele armády, která smete staletý úpadek a učiní nás opět pány hvězd. Často jsem si myslel, že slyším krok oné armády dunět a řinčet na chodbách; jednou jsem si přenesl k malé Špehýrce ve dveřích svíčku, neboť se mi zdálo, že jsem venku ve tmě zahlédl Vodalovu tvář.

+ + + + +

Jak jsem řekl, předpokládal jsem, že budu zabit. Otázka, která nejvíce zaměstnávala mou mysl v oněch pomalu uplývajících dnech, byla otázka způsobu. Všem uměním mučitele jsem se už naučil; teď jsem o nich přemýšlel - někdy o jednom po druhém, jindy o všech společně v jakémsi zjevení bolesti. Žít den za dnem v podzemní cele a přemýšlet o trýznění, je samo o sobě trýznění.

Jedenáctého dne si mne Mistr Palaemon nechal předvolat. Spatřil jsem znovu rudé světlo slunce a dýchal vlhký vzduch, který v zimě naznačuje, že jaro je už na cestě. Ale, ach, kolik mne to stálo sil, když jsem přecházel kolem otevřených vrat od věže, vyhlédl ven a zahlédl v oponovité zdi dvířka pro mrtvoly a starého bratra dveřníka, jak tam lelkuje.

Pracovna Mistra Palaemona mi připadala velmi rozměrná, když jsem do ní vstoupil, a přesto mně samotnému tak drahá - jako by ty zaprášené knihy a listiny patřily jenom mně. Mistr Palaemon mne požádal, abych si sedl. Neměl nasazenou masku a připadal mi starší, než jak jsem si ho pamatoval. “Prodiskutovali jsme tvůj případ,” řekl. “Mistr Gurloes a já. Museli jsme s tvým případem obeznámit i další tovaryše, a dokonce i učně. Je lépe, když znají pravdu. Většina souhlasí s tím, že si zasluhuješ smrt.”

Čekal, že se k tomu vyjádřím, ale neřekl jsem nic.

“Ale na druhou stranu bylo mnohé řečeno na tvou obranu. Někteří tovaryši nás při soukromých setkáních nabádali, mne a rovněž Mistra Gurloese, aby ti bylo dovoleno zemřít bez bolesti.”

Nedovedu říct proč, ale považoval jsem za nesmírně důležité, abych se dozvěděl, kolik že mám takových přátel, a otázal jsem se.

“Víc než dva a víc než tři. Na přesném počtu nezáleží. Ty sám nevěříš, že si zasluhuješ zemřít v bolestech?”

“Na revolucionáři,” řekl jsem, doufaje, že když přednostně požádám o takovou smrt, nebude má žádost vyslyšena.

“Ano, to by bylo vhodné. Jenže…”

A tu se odmlčel. Okamžik uplynul, posléze další. U okna bzučela první moucha s bronzovým hřbetem, první moucha nového léta. Měl jsem chuť ji rozmáčknout, chytit a pustit, zařvat na Mistra Palaemona, aby mluvil, uprchnout z místnosti; ale nic z těchto činností jsem nemohl vykonat. Místo toho jsem seděl ve starém dřeveném křesle vedle Mistrova stolu a cítil, že jsem už vlastně mrtev, ale že ještě musím zemřít.

“My tě nemůžeme usmrtit, chápeš. Strávil jsem dlouhou dobu, abych přesvědčil Mistra Gurloese, a bylo to velice náročné. Ale je to vskutku tak. Jestliže tě usmrtíme bez rozsudku soudu, nejsme o nic lepší než ty: ty ses zpronevěřil vůči nám, jenže my bychom se tak zpronevěřili vůči právu. A navíc by na cechu navěky ulpělo podezření, že jsme spáchali trestný čin - kterýkoli Inkvizitor by to označil jako vraždu.”

Vyčkal, že k jeho řeči něco dodám, a já jsem řekl: “Ale za to, co jsem udělal…”

“By byl takový rozsudek spravedlivý. Ano. Ale přesto z právního hlediska nemáme právo odejmout život jen dle našeho uvážení. Ti, kteří takové právo mají, si je jaksepatří žárlivě střeží. Kdybychom měli jít k nim, verdikt by byl jasný. Ale kdybychom k nim šli, pověst cechu by byla veřejně a neodvolatelně poskvrněna. Většina důvěry, které se nyní těšíme, by přišla vniveč, a navždy. Mohli bychom téměř s jistotou očekávat, že v budoucnu budou na naše záležitosti dohlížet jiní. Těšilo by tě, Severiane, kdybys viděl, že naše klienty hlídají žoldnéři?”

Vidění, které jsem měl v Gyollu, když jsem se tenkrát málem utopil, vyvstalo přede mnou a mělo (stejně jako tehdy) pro mne jakousi pochmurnou, ale přesto silnou přitažlivost. “Raději bych si vzal život,” řekl jsem. “Budu předstírat, že plavu, a zemřu uprostřed kanálu, daleko od pomoci.”

Přes rozbrázděnou tvář Mistra Palaemona se mihl stín zatrpklého úsměvu. “Jsem rád, že ses o této nabídce zmínil pouze mně. Mistr Gurloes by nesporně s velkou rozkoší podotkl, že by musel uplynout nejméně měsíc, aby tvůj plavecký výkon mohl působit věrohodně.”

“Myslím to upřímně. Přál jsem si bezbolestnou smrt, a žádal smrt, ne prodloužení života.”

“I kdyby se vše udalo o letním slunovratu, to, co navrhuješ, nemůžeme schválit a dovolit. Inkvizitor by stále mohl dospět k závěru, že jsme tvou smrt zosnovali. Máš štěstí, nakonec jsme se shodli na méně inkriminujícím řešení. Víš něco o stavu našeho mystéria v provinčních městech?” Zavrtěl jsem hlavou.

“Je víc než nevalný. Nikde jinde než v Nessu - nikde jinde než zde v Citadele - neexistuje kapitula našeho cechu. Menší místa mají pouze karnifexe, který odejímá život a provádí takové exkruciace, jaké tamější judikátoři nařídí. Takový člověk je všeobecně nenáviděn a všichni se ho bojí. Rozumíš?”

“Takové postavení,” odpověděl jsem, ,je pro mne příliš vznešené.” Co jsem řekl, nebyla lež; v té chvíli jsem sebou opovrhoval mnohem víc, než jsem opovrhoval cechem. Od té doby jsem si tato slova často vybavoval, a přestože to byla jen má slova, v mnoha těžkých okamžicích mi přinášela útěchu. “Je jedno město, které se jmenuje Thrax, Město Místností Bez Oken,” pokračoval Mistr Palaemon. “Tamější archón - jmenuje se Abdiesus - napsal do Absolutního Domu. Dvorní maršálek tento dopis předal Kastelánovi, a od něho jej mám já. V Thraxu naléhavě potřebují takového činovníka, jakého jsem ti popsal. V minulosti udělovali milost odsouzeným mužům za podmínky, že tuto funkci přijmou. Nyní je venkov prohnilý věrolomností, a jelikož takové postavení v sobě zahrnuje jistý stupeň důvěry, váhají postupovat jako dřív.”

Řekl jsem: “Rozumím.”

“Již dvakrát byli členové cechu vysláni do odlehlých měst, avšak zdali se tehdy jednalo o případy, jako je tento, kroniky nehovoří. Nicméně nyní skýtají určitý precedens a únik z tohoto bludného kruhu. Bude tvou povinností odebrat se do Thraxu, Severiane. Už jsem připravil dopis, který tě představí archontovi a jeho soudcům. Popisuje tě jako osobu v našem mystériu nadobyčej zdatnou. Pro takové místo to nebude nepravda.”

Přikývl jsem, jelikož jsem se již vyrovnal s tím, co mi určil. Přesto, zatímco jsem tam seděl a v tváři se mi neodrážel sebemenší výraz, jak se očekávalo od tovaryše, jehož jedinou vůlí je vůle být poslušen příkazů, rozhořel se ve mně nový stud. Ačkoli nepálil tolik jako stud kvůli pohaně, kterou jsem uvalil na cech, přesto byl čerstvější a bolel o to víc, protože jsem dosud nepřivykl jeho chorobnosti, jako jsem již přivykl studu za pohanu cechu. Bylo to tak: byl jsem rád, že odejdu - mé nohy již toužily po dotyku trávy, mé oči po nezvyklých pozoruhodnostech, mé plíce po novém, čistém vzduchu vzdálených míst bez lidí.

Otázal jsem se Mistra Palaemona, kde město Thrax leží.

“Po proudu Gyollu,” řekl. “U moře.” Potom se zarazil, jak to činí staří lidé, a řekl: “Ne, ne, na co to myslím? Ovšemže proti proudu Gyollu,” a stovky mil přelévajících se vln a písek a křik mořských ptáků, to vše mi v tom okamžiku zmizelo. Mistr Palaemon vytáhl z kabinetu mapu, rozvinul ji přede mnou a sklonil se nad ní, až se čočka, kterou si takové listiny prohlížel, téměř dotýkala pergamenu. “Tam!” řekl a ukázal mi jakousi tečku na okraji mladistvé řeky, u nižších kataraktů. “Kdybys měl nějakou hotovost, mohl bys cestovat člunem. Ale takhle musíš putovat pešky.”

“Rozumím,” řekl jsem, a přestože jsem si vzpomněl na tenkou zlatou minci, kterou mi dal Vodalus a která ležela v bezpečí v úkrytu, věděl jsem, že nemohu využít výhod bohatství, jež by mohla reprezentovat, ať už bylo jakékoli. Bylo vůlí cechu vyvrhnout mne s ne větším obnosem, než jaký by mohl vlastnit mladý tovaryš, a kvůli obezřetnosti a rovněž v zájmu cti se musím vydat na cestu tak vybaven.

Přesto jsem věděl, že je to nespravedlivé. Kdybych nezahlédl onu ženu s tváři ve tvaru srdce a nezískal tu drobnou zlatou minci, je víc než možné, že bych nikdy nepřinesl Thecle ten nůž a neztratil tak místo v cechu. V jistém smyslu mi ta mince vykoupila život.

No dobře - nechám svůj starý život za sebou…

“Severiane!” vykřikl Mistr Palaemon. “Ty mne neposloucháš. Při vyučování jsi přece nikdy jako žák nebýval nepozorný.”

“Promiňte. Přemýšlel jsem o mnoha věcech.”

“Nepochybně.” Poprvé se doopravdy usmál a na okamžik vypadal jako ten starý Mistr Palaemon mého chlapeckého věku. “A to jsem ti dával tak dobrou radu na cestu. Nyní se musíš bez ní obejít, ale ty bys bezpochyby stejně všechno zapomněl. Víš něco o cestách?”

“Vím, že se nesmějí používat. Nic víc.”

“Autarch Maruthas je uzavřel. To se stalo, když jsem byl ve tvém věku. Cestování podporovalo vzpouru, a on si přál, aby zboží vstupovalo do města a opouštělo je po řece, kde se ze zboží mohly snadněji vybírat daně. Ten zákon od té doby zůstal v platnosti, a jak jsem slyšel, každých padesát mil stojí u cesty opevněná reduta. Přesto cesty zůstávají. Ačkoli jsou v chatrném stavu, někteří prý po nich chodí v noci.”

“Chápu,” řekl jsem. Uzavřené nebo ne, cesty by mohly znamenat snadnější postup než putovat krajinou, jak to vyžadoval zákon.

“Pochybuji, že to chápeš. Tím chci říci, že té před nimi varuji. Hlídají je huláni, kteří mají rozkaz zabít každého, koho na nich potkají, a jelikož mají svolení odebrat si jako kořist majetek těch, které zabili, nejsou příliš náchylní k tomu, aby žádali o prominutí.”

“Rozumím,” řekl jsem mu a v duchu jsem se podivil, jak to, že zná tolik věcí o cestování.

“Dobrá. Nyní již uplynula polovina dne. Jestli chceš, můžeš dnes v noci spát tady a odejít zítra ráno.”

“Máte na mysli spát ve své cele.”

Přikývl. Ačkoliv jsem věděl, že zrak mu dovoluje sotva rozeznat můj obličej, cítil jsem, že se snaží něco v něm prozkoumat.

“Potom odejdu hned teď.” Snažil jsem se přemýšlet, co budu muset udělat, než se navěky obrátím zády k naší věži; nic mne nenapadalo, přesto se mi zdálo, že něco určitě musím udělat. “Poskytnete mi jednu hlídku, abych se mohl připravit? Až ten čas uplyne, půjdu.”

“To ti mohu snadno přislíbit. Ale ještě než odejdeš, chci, abys ses vrátil sem - mám něco, co ti chci dát. Vrátíš se?”

“Zajisté, Mistře, když si to přejete.”

“A Severiane, buď opatrný. V cechu je mnoho bratrů, kteří jsou tvými přáteli - kteří si přejí, aby se toto nebylo stalo. Ale jsou zde i jiní, kteří mají pocit, že jsi zradil naši důvěru a že si zasluhuješ agónii a smrt.”

“Děkuji vám, Mistře,” řekl jsem. “Ta druhá skupina má pravdu.”

+ + + + +

Pár věcí, které jsem vlastnil, bylo již v mé cele. Uložil jsem je do uzlíku, který jsem zavázal. Zjistil jsem, že celý uzlík je tak malý, že jej mohu umístit do torby, která mi visela u pasu. Pohnut láskou a lítostí z toho, co se stalo, jsem zašel do Thecliny cely.

Byla dosud prázdná. Její krev vydrhli z podlahy, ale široká, temná skvrna krvavé rzi naleptala kov. Její ošacení zmizelo, i její kosmetika. Čtyři knihy, které jsem jí přinesl před rokem, tu zůstaly, naskládané na sobě s ostatními na stolku. Nedokázal jsem odolat pokušení, abych si jednu nevzal; v knihovně je tolik knih, že jeden jediný svazek určitě nebudou postrádat. Ruka se mi napřáhla, ještě než jsem si uvědomil, že nevím, kterou si mám vybrat. Kniha o heraldice byla nejkrásnější, ale přespříliš rozměrná, než abych ji mohl nosit venku. Kniha o teologii byla ze všech nejmenší, ale hnědá kniha nebyla o moc větší. Nakonec jsem si vzal právě onu hnědou knihu, s jejími příběhy ze zmizelých světů.

Potom jsem vystoupil po schodech naší věže, kolem skladiště, do palebné místnosti, kde obléhací děla spočívala v kolébkách z čiré silové energie. Pak ještě výš, až do místnosti se skleněnou střechou, šedými obrazovkami a divně zkroucenými křesly, a po vratkém žebříku vzhůru, dokud jsem nestál přímo na kluzkých okenních tabulích, kde má přítomnost vyplašila kosy, kteří se rozprchli po obloze jako smítka sazí, a kde na žerdi nade mnou vlál náš fuliginový praporec a šlehal ve větru.

Staré nádvoří pode mnou mi připadalo malé a dokonce stísněné, ale nekonečně útulné a domácky známé. Průlom v oponovité zdi byl větší, než jsem si kdy představoval, ačkoli na jedné straně se pořád pyšně a pevně tyčila Rudá a na druhé Medvědí věž. Nejblíž naší věže byla věž Tvrze čarodějnic, štíhlá, tmavá a vysoká; vítr ke mně na okamžik zanesl útržek jejich divokého smíchu a já jsem pocítil ten starý strach, přestože my z cechu mučitelského jsme s čarodějnicemi, našimi sestrami, vycházeli jako přátelé.

Za zdí se velká nekropole svažovala daleko až ke Gyollu, jehož vody jsem zahlédl mezi napůl ztrouchnivělými budovami na jeho březích. Přes tu záplavu vody vypadala okrouhlá kopule hanu o málo větší než oblázek, a město kolem něj jako prostor z pestrobarevného písku, po kterém kráčívali mistři mučitelé dávné minulosti.

viděl jsem loď, které se prý říká čajka, s vysokou, ostrou zádí a přídí, a vydutou plachtou, jak s temným proudem míří k jihu; proti své vůli jsem ji chvíli následoval - do delty a do močálů, a nakonec do blýskajícího se moře, kde se převaluje obrovský netvor Abaia, přenesený sem v anteglaciálních dnech z dalekých břehů vesmíru, dokud nenadej de okamžik, kdy začne se svými druhy pohlcovat kontinenty.

Potom jsem zapudil veškeré myšlenky na jih a jeho ledem spoutané moře, a obrátil se k severu, k horám a ke stoupání řeky. Dlouho (nevím, jak dlouho, ačkoli se zdálo, že slunce je na jiném místě, když jsem si opět uvědomil jeho pozici) jsem pohlížel k severu. Hory jsem dokázal spatřit duševním zrakem, ale ne zrakem tělesným: pouze stoupající a klesající rozlohu tohoto města s milionem střech. A po pravdě řečeno, velké stříbrné sloupy Pevnosti a věže, které ji obklopovaly, mi zahrazovaly polovinu rozhledu. Přesto jsem si z nich nic nedělal, a vskutku, vlastně jsem je ani neviděl. Na sever ležel Absolutní Dům a katarakty, a Thrax, Město Místností Bez Oken. Na sever se rozprostíraly širé pampy, stovky lesů bez jediné prošlapané stezky, a zahnívající džungle u pasu světa.

Když jsem přemýšlel o všech těchto věcech tak dlouho, až jsem byl téměř napůl šílený, sestoupil jsem opět do pracovny Mistra Palaemona a řekl mu, že jsem připraven k odchodu.

XIV

TERMINUS EST

“Mám pro tebe dar,” řekl Mistr Palaemon. “Bera v úvahu tvé mládí a tvou sílu, nevěřím, že ti bude připadat příliš těžký.”

“Nezasluhuji si žádné dary.”

“Opravdu ne. Ale musíš si uvědomit, Severiane, že když je nějaký dar zasloužený, že se nejedná o dar, ale o platbu. Jediné opravdové dary jsou takové dary, jaký právě nyní dostáváš. Nemohu ti odpustit, co jsi učinil, ale nemohu zapomenout, jaký jsi byl. Od doby, kdy Mistra Gurloese povýšili na tovaryše, jsem neměl lepšího žáka.” Vstal a přešel strnule k výklenku, odkud jsem slyšel, jak říká: “Ach, zatím mne příliš netíží.”

Zvedal něco tak tmavého, že to pohlcovaly stíny. Řekl jsem: “Dovolte, abych vám pomohl, Mistře.”

“Není třeba, není třeba. Lehký při zvedání, těžký při dopadu. To je znak dobrého nástroje.”

Na stůl položil jako noc černé pouzdro, dostatečně dlouhé, aby mohlo být rakví, ale mnohem užší. Když otvíral stříbrné spony, zněly jako zvony.

“Nedávám ti toto pouzdro, které by ti bylo jen na obtíž. Tady je čepel, pochva, aby ji chránila, až budeš na cestách, a bandalír.”

Meč se ocitl v mých rukou dřív, než jsem si plně uvědomil, co mi Mistr Palaemon daroval. Pochva z černého manskinu jej pokrývala bezmála až k hlavici u jilce. Stáhl jsem ji (byla měkká jako rukavičkářská useň) a pozvedl samotný meč.

Nemám v úmyslu vás nudit výčtem jeho předností a krás; museli byste jej spatřit a podržet v ruce, abyste jej mohli spravedlivě ocenit. Jeho ostrá čepel měřila jeden loket na délku, byla přímá a její hrot měl čtverhranný průřez, jak to má u správné čepele takového meče být. Mužské ostří i ženské ostří dokázalo rozpoltit vlas až na píď od záštity, která byla ze silného stříbra a na obou koncích ramen ji zdobily vyřezávané hlavy. Jilec byl z onyxu, zpevněného stříbrnými pásy, dvě pídě dlouhý a na konci se skvěl opál. Uměním se na meči nešetřilo; ale je funkcí umění činit atraktivními a významnými ty věci, které by bez něj takovými nebyly, a proto mu umění nemohlo dát nic. Na jeho čepeli byla neobvyklými a krásnými písmeny vyryla slova Terminus Est. Od té doby, kdy jsem odešel z Atria Času, jsem se dostatečně obeznámil se starobylými jazyky, abych věděl, že znamenají Toto je linie dělení.

“Čepel je dobře obtažena, to ti slibuji,” řekl Mistr Palaemon, když viděl, že palcem zkouším mužské ostří. “V zájmu těch, kteří ti budou předáni, hleď, abys jej udržoval v takovém stavu. Moje otázka zní, zdali ti tento meč nebude příliš těžkopádným druhem. Zvedni jej a uvidíš.”

Uchopil jsem Terminus Est, jako jsem uchopil onen falešný meč při povýšení, a pozvedl jej nad hlavu, dávaje pozor, abych nenarazil do stropu. Meč se pohyboval, jako kdybych zápasil s hadem.

“Nemáš žádné potíže?”

“Ne, Mistře. Ale když jsem jej držel, zmítal se.”

“Páteří čepele vede kanál a v něm protéká řeka z hydrargyra - kovu těžšího než železo, ačkoli plyne jako voda. Tak se váha přemístí k rukám, když je čepel vysoko, a k hrotu, když čepel dopadá. Často budeš muset čekat na ukončení závěrečné modlitby nebo na pokyn rukou od quaesitora. Tvůj meč nesmí ochabnout ani se zachvět… Ale to všechno znáš. Nemusím ti říkat, aby sis takového nástroje vážil. Kéž tě Moira obdaruje přízní, Severiane.”

Z kapsy na pochvě jsem vyňal brousek a upustil jej do své torby, složil jsem dopis, jejž mi dal Mistr pro archonta v Thraxu, zabalil jsem dopis do kusu naolejovaného hedvábí a svěřil jej meči, aby o něj pečoval. Poté jsem se s Mistrem Palaemonem rozloučil.

+ + + + +

S širokou čepelí zavěšenou na levém rameni jsem prošel vraty pro mrtvoly a vykročil ven do větrné zahrady nekropole. Stráž u nejnižší brány, nejblíž u řeky, mi dovolila projít, aniž po mně žádala heslo, ačkoli na mne vrhla udivený pohled, a já jsem se začal proplétat úzkými ulicemi k Vodní cestě, která vine podél Gyollu.

Nyní musím napsat něco, co mne dosud zahanbuje, i po tom všem, co se stalo. Hlídky onoho odpoledne byly nejšťastnějšími chvílemi mého života. Veškerá má stará nenávist vůči cechu zmizela a moje láska k cechu, k Mistru Palaemonovi, mým bratrům, a dokonce i učňům, moje láska k cechovním obyčejům a zvyklostem, moje láska, která nikdy zcela neodumřela, byla to jediné, co zůstalo. Opouštěl jsem všechny, které jsem miloval, poté co jsem je naprosto zostudil. Měl jsem plakat.

Ale neplakal jsem. Něco ve mně se vznášelo, a když mi vítr odvál plášť dozadu jako křídla, měl jsem pocit, že bych mohl létat. Je nám zapovězeno usmívat se v přítomnosti někoho jiného než našich mistrů, bratrů, klientů a učňů. Nechtěl jsem nosit svou masku, ale musel jsem si stáhnout kapuci a sklonil hlavu, aby kolemjdoucí nespatřili mou tvář. Mylně jsem se domníval, že na cestě zahynu. Mylně jsem se domníval, že se nikdy nevrátím do Citadely a naší věže; ale rovněž mylně jsem věřil, že takových dnů, jako byl tento, nastane v budoucnu mnoho, a usmál jsem se.

+ + + + +

Ve své nevědomosti jsem předpokládal, že než padne tma, budu mít město dávno za zády, a že budu moci spát v relativním bezpečí pod nějakým stromem. Ve skutečnosti jsem ani nevyšel ze starších a chudších částí města, když mi domy na západě zakryly slunce.

Požádat o pohostinnost v některé z rozpadávajících se budov, které lemovaly Vodní cestu, nebo se pokusit odpočinout si v koutě, by znamenalo přivolat smrt. A tak jsem se vlekl pod hvězdami zjasněnými větrem, už dávno ne mučitel v očích těch několika chodců, kteří mne míjeli, ale pouze temně oděný pocestný nesoucí na rameni tmavou paterissu.

Čas od času po řasami zarostlé vodě klouzaly čluny, zatímco vítr vyluzoval v jejich lanoví podivnou hudbu. Chudobnější plavidla neměla žádná světla a zdálo se, že se téměř neliší od plovoucích trosek; ale několikrát jsem spatřil bohaté thalamegie s lampami na přídi i na zádi, aby dávaly na odiv pozlacení. Tato plavidla se držela uprostřed kanálu ze strachu z útoku, přesto jsem přes vodu zaslechl píseň jejich veslařů, kteří veslovali vstoje a zpívali:

Vesluj, bratře, vesluj dál!

Proud je proti nám.

Vesluj, bratře, vesluj dál!

Vždyť Bůh nám pomáhá.

Vesluj, bratře, vesluj dál!

Vítr je proti nám.

Vesluj, bratře, vesluj dál!

Vždyť Bůh nám pomáhá.

A tak dále. Dokonce když z lamp nezůstaly nic než jiskry míli či víc dál proti proudu, jejich zpěv se stále nesl po větru. Jak jsem měl později vidět, zaberou za veslo při refrénu a tlačí je zase zpět při střídajících se verších, a tak pohánějí loď hlídku za hlídkou.

Když se zdálo, že se už brzy musí rozednít, uviděl jsem na široké, černé stuze řeky řadu jisker, které nebyly světly z plavidel, ale nehybné ohně táhnoucí se od jednoho břehu k druhému. Byl to most, a po dlouhém putování tmou jsem k němu došel. Opouštěje mlaskající jazyky řeky, vystoupil jsem po polorozpadlém schodišti z Vodní cesty na výše položenou ulici na mostě a okamžitě jsem se stal aktérem v nové scéně.

Most byl právě tak dobře osvětlen, jak Vodní cesta tonula ve stínu. Přibližně každých deset kročejů planuly na kymácejích se tyčích pochodně a v intervalech asi sta kročejů stály bartizany, a okna jejich strážnic zářila jako ohňostroje přilepené k mostním pilířům. Povozy s lucernami rachotily po silnici, a většina lidí, kteří proudili ve velkém množství po chodníku pro pěší, byla doprovázena nosiči pochodní nebo si nesla světlo sama. Tísnili se tu prodavači, kteří vychvalovali zboží, jež měli vystaveno na tácech zavěšených na krku, externí, kteří cosi drmolili v drsných jazycích, a žebráci, kteří vystavovali na odiv boláky, předstírali, že hrají na flažolety a ofiklejdy, a štípali své děti, aby se rozplakaly.

Přiznávám, že to vše mne velice zaujalo, přestože mi mé Školení zakazovalo, abych na všechno zíral s otevřenými ústy. S kapuci na hlavě staženou hluboko do čela a s očima rozhodně mířícíma kupředu jsem prošel davem, jako by mi byl lhostejný; ale přinejmenším na krátkou chvíli jsem cítil, jak ze mne padá únava, a mé kroky byly, myslím, o to delší a rychlejší, protože jsem chtěl zůstat tam, kde jsem byl.

Strážní v bartizanech nebyli městští biřici, ale peltasté v polobrnění, a nesli průhledné štíty. Došel jsem málem na západní břeh, když dva vykročili proti mně a zahradili mi cestu žhnoucími kopími. “Nošení takového kostýmu, v jakém jste nalezl oblibu, je těžký zločin. Jestli máte v úmyslu nějaký žert nebo jinou ob-myslnost, vystavujete se s ohledem k vašemu oděvu jistému nebezpečí.”

Řekl jsem: “Mám právo nosit hábit svého cechu.”

“Vy vážně tvrdíte, že jste karnifex? Tohle, co nesete, to je meč?”

“Meč to je, ale karnifex nejsem. Jsem tovaryš řádu Hledačů Pravdy a Pokání.”

Rozhostilo se ticho. V těch několika okamžicích, které byly třeba, aby mi peltasté položili otázku a já na ni odpověděl, nás obklopilo asi sto lidí. Viděl jsem, jak se ten peltast, který nepromluvil, podíval na toho druhého, jako by chtěl říct on to myslí vážně, a potom na dav.

“Pojďte dovnitř. Lochagos si chce s vámi pohovořit.”

Čekali, až projdu před nimi úzkými dveřmi. Vnitřní část se honosila pouze jediným malým pokojem, kde měli stůl a pár židlí. Stoupal jsem po několika schodech, značně vyšlapaných nohama obutýma ve vysokých botách. V horním pokoji psal u vysokého psacího stolu nějaký muž v kyrysu. Peltasté, kteří mne zajali, došli se mnou až sem, a když jsme stanuli před oním mužem v kyrysu, ten, který mluvil dřív, řekl: “Tohle je ten člověk.”

“To mi došlo,” odpověděl lochagos, aniž zvedl hlavu.

“Říká o sobě, že je tovaryš řádu mučitelů.”

Na okamžik se brk, který doposud jistě klouzal po jakési listině, zarazil. “Nikdy mě nenapadlo, že se s někým takovým setkám kromě na stránkách knih, ale troufám si tvrdit, že nemluví nic než pravdu.”

“Měli bychom ho potom propustit?” zeptal se žoldnéř.

“Zatím ani ne.”

Nyní lochagos otřel brk, posypal pískem dopis, s nímž se tolik mořil, zvedl zrak a pohlédl na nás. Řekl jsem: “Vaši podřízení mne zadrželi, protože pochybovali o mém právu nosit hábit, který mám na sobě.”

“Zadrželi vás, protože jsem to rozkázal, a rozkázal jsem to proto, že jste vyvolával rozruch, podle zpráv z východních hlásek. Jestli jste z cechu mučitelů -o kterém jsem se, pravda, domníval, že už před drahnou dobou vymizel - tak jste strávil život v té… Jak tomu říkáte?”

“Matachinské věži.”

Luskl prsty a zatvářil se, jako by ho to právě tak pobavilo, jako zarmoutilo. “Myslím to místo, kde stojí ta vaše věž.”

“V Citadele.”

“Jo, ve Staré Citadele. Je to na jih od řeky, jak si vzpomínám, a zrovna na severním kraji Algedonské čtvrti. Vzali mě tam, abych se podíval na žalář ve věži, když jsem býval kadet. Jak často jste vycházel do města?”

Vzpomněl jsem si na naše plavecké expedice a řekl jsem: “Často.”

“Oblečen takhle, jako jste teď?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Jestli máte v úmyslu takhle odpovídat, zvedněte si tu kápi. Já jenom vidím, jak se vám třepe špička nosu.” Lochagos sklouzl ze stoličky a odkráčel k oknu s výhledem na most. “Kolik lidí myslíte, že žije v Nessu?”

,,Nemám ponětí.”

“Ani já, mučiteli. Ani kdokoli jiný. Všechny pokusy spočítat obyvatele se setkaly s neúspěchem, právě tak jako všechny pokusy systematicky je zdaňovat. Město každou noc roste a mění se, jako nápis načmáraný křídou na zdi. Vychytralí lidé vytrhávají za tmy z ulic dlažební kostky, zabírají si ta místa a stavějí tam domy - věděl jste o tom? Exultant Talarican, jehož šílenství se projevilo mimořádným zájmem o nejnižší aspekty lidské existence, tvrdil, že počet osob, které se živí pohlcováním odpadků jiných, činí dva veletucty tisíců. Ze tu pobývá deset tisíc žebrajících akrobatů, z nichž téměř polovina jsou ženy. Ze kdyby měl nějaký chuďas seskočit z parapetu tohoto mostu pokaždé, když se nadechneme, žili bychom věčně, protože tohle město plodí a láme lidi rychleji, než my vydechujeme. V takovém davu žádná alternativa k míru neexistuje. Výtržnosti nemohou být tolerovány, protože výtržnosti nemohou být potlačeny. Rozumíte?”

“Existuje tu alternativa pořádku. Ale ano, dokud pořádek nebude dosažen, rozumím.”

Lochagos si povzdechl a otočil se ke mně. .Jestliže rozumíte alespoň tomuhle, tak to je dobře. Bude proto potřebné, abyste si obstaral poněkud obvyklejší oblečení.”

“Do Citadely se nemohu vrátit.”

“Tak se mi dnes večer kliďte z očí a kupte si něco zítra. Máte s sebou nějakou hotovost?”

“Ano, nevelkou.”

“Dobře. Kupte si něco. Nebo si ukradněte nebo svlečte šaty z dalšího nešťastníka, kterého zkrátíte támhletou věcí. Poslal bych jednoho z mých chasníků, aby vás doprovodil do hostince, ale to by znamenalo další okukování a šeptání. Na řece se cosi přihodilo, a tam venku si už tak vykládají víc tajuplných povídaček, než je zdrávo. A teď utichá vítr a vkrádá se sem mlha - to bude ještě horší. Kam máte namířeno?”

“Jsem ustanoven do města Thraxu.”

Ten peltast, který mluvil předtím, řekl: “Věříte mu, lochagu? Neukázal žádný důkaz, že je ten, za koho se vydává.”

Lochagos opět vyhlédl z okna, a nyní i já jsem spatřil nitky okrové mlhy. “Jestli neumíš myslet hlavou, užívej nos,” řekl. “Jaké pachy vešly zároveň s ním?”

Peltast se nejistě usmál.

“Rezavějící železo, chladný pot, zahnívající krev. Podvodník by páchl novou látkou, nebo hadry vytaženými z truhly. Jestli se brzy neprobudíš, abys dělal svou práci pořádně, Petronaxi, budeš na severu bojovat s Asciaty.”

Peltast řekl: “Ale lochagu…,” a střelil po mně tak nenávistným pohledem, až mne napadlo, že by se mi mohl pokusit ublížit, až odejdu z bartizanu.

“Předveďte tomu brachovi, že vskutku pocházíte z cechu mučitelů.”

Peltast byl uvolněný, a tak mi to nečinilo sebemenší nesnáz. Pravou rukou jsem mu srazil štít stranou, levou nohou jsem mu šlápl na pravou nohu, abych si jej přidržel, zatímco jsem mu na krku drtil nerv, který vyvolává křeče.

XV

BALDANDERS

Město na západním konci mostu se velice odlišovalo od města, z něhož jsem odešel. Z počátku zde hořely pochodně na nárožích a projíždělo tudy téměř tolik kočárů a bryček jako na mostě. Než jsem odešel z bartizanu, požádal jsem lochaga o radu, na kterém místě bych měl strávit zbytek noci; jelikož nyní jsem cítil, že únava mne opustila pouze nakrátko, vlekl jsem se dál a vyhlížel znamení doporučeného hostince.

Po nějaké době si mi zdálo, že tma každým krokem houstne a že jsem někde musel špatně odbočit. Protože jsem se nechtěl vracet po vlastních stopách, snažil jsem se udržovat přibližně severní směr a utěšoval jsem se pomyšlením, že byť jsem snad zabloudil, každý krok mne přibližuje k Thraxu. Nakonec jsem ten malý hostinec objevil. Znamení jsem neviděl a možná že ani žádné neměl, ale ucítil jsem vůni jídla a zaslechl cinkání pohárů, a tak jsem vstoupil dovnitř. Rozrazil jsem dveře a klesl na starou židli, která stála poblíž vchodu, aniž bych věnoval pozornost tomu, kam jsem vešel, nebo do čí společnosti jsem se dostal.

Když už jsem tam seděl dost dlouho, abych nabral dech, zatoužil jsem po místě, kde bych si mohl vyzout holínky (ačkoli jsem zdaleka nebyl schopen vstát a takové místo hledat). Tři muži, kteří popíjeli v rohu, vstali a odešli; nějaký stařec, vida, jak jsem se domníval, že mu budu v podniku jen na obtíž, přišel ke mně a zeptal se, co si přeji. Řekl jsem mu, že požaduji pokoj.

“Žádný nemáme.”

Řekl jsem: “Taky dobře - stejně nemám peníze, abych mohl zaplatit.”

“Potom budete muset odejít.”

Zavrtěl jsem hlavou. ,Ještě ne. Jsem moc unaven.” (Druzí tovaryši mi vyprávěli, že ve městě používali tenhle trik.)

“Vy jste karnifex, nejste? Vy jim usekáváte hlavy.”

“Přineste mi dvě ryby, jejichž vůni cítím, a nezůstanou vám z nich nic než hlavy.”

“Můžu zavolat Městskou stráž. Oni by vás už vystrnadili.”

Z jeho tónu jsem věděl, že nevěří tomu, co říká, proto jsem mu navrhl, aby je zavolal, ale aby mi zatím přinesl ty ryby, a on zavrčel a odebral se do kuchyně. Sedl jsem si potom trochu víc zpříma, Terminus Est (který jsem musel sejmout z ramene, dřív než jsem usedl) jsem si postavil kolmo mezi kolena. V místnosti bylo se mnou ještě pět mužů, ale žádný z nich se mi nechtěl podívat do očí, a dva se brzy zvedli k odchodu.

Starý muž se vrátil s malou rybičkou, která naposledy vydechla na krajíci hrubého chleba, a řekl: “Snězte tohle a běžte.”

Stál a pozoroval mne, zatímco jsem večeřel. Když jsem dojedl, zeptal jsem se, kde bych mohl spát.

“Žádné pokoje. Říkal jsem vám.”

I kdyby půl řetězce odtud stál palác s vraty dokořán, myslím, že bych se nedokázal přinutit, abych z tohoto hostince odešel a odebral se tam. Řekl jsem: “Tak budu spát na této židli. Stejně asi dnes večer nebudete mít víc hostů, tak co.”

“Počkejte,” řekl a nechal mne sedět. Slyšel jsem ho, jak ve vedlejší místnosti mluví s nějakou ženou.

Když jsem se probudil, třásl mi ramenem. “Chcete spát tři v jedné posteli?”

“S kým?”

“Se dvěma optimáty, to vám přísahám. Velice příjemní pánové, cestují společně.”

Žena v kuchyni vykřikla něco, čemu jsem nerozuměl.

“Slyšel jste?” pokračoval starý muž. “Jeden z nich se dokonce ještě nevrátil. Teď v noci už nejspíš vůbec nepřijde. Budete tam jenom dva.”

.Jestliže si tito muži pronajali ložnici…”

“Nebudou nic namítat, to vám slibuji. Pravda je, karnifexi, že u mne mají dluh. Jsou tady už tři noci, a zatím mi zaplatili jen za tu první.”

Takže jsem měl posloužit jako jakýsi příkaz k vystěhování. To mne příliš nerozrušilo, a vlastně se mi zdálo, že se situace vyvíjí docela slibně - kdyby ten muž, který tam dnes v noci spal, odešel, získal bych celý pokoj pro sebe. Ztěžka jsem se postavil,na nohy a postupoval za starým mužem po točitých schodech nahoru.

Pokoj, do kterého jsme vešli, nebyl zamknutý, ale byla v něm tma jako v hrobě. Zaslechl jsem těžké oddechování. “Chlape!” zařval starý hostinský, zapomenuv, že říkal, že host je optimát. “Jak se vlastně jmenujete? Plešoun? Baldanders? Přivedl jsem vám společnost. Jestli mi nezaplatíte, co mi patří, budete si muset přibrat tuhle společníka.”

Neozvala se žádná odpověď.

“Tak, Mistře karnifexi,” řekl mi stařec, “udělám vám světlo.” Foukal do kousku hubky, dokud se dost nerozdoutnala, aby od ní mohl zapálit zbytek svíčky.

Pokoj byl malý a bez nábytku, když nepočítám postel. Na posteli spal na boku (jak se zdálo), zády obrácen k nám a s nohama přitaženýma k tělu největší muž, jakého jsem kdy spatřil - muž, kterého s klidem mohli nazývat obr.

“Neprobudíte se, Baldandersi, a nepodíváte se, kdo bude váš spolunocležník?”

Chtěl jsem do postele a řekl jsem starci, aby nás nechal. Něco namítal, ale vystrčil jsem ho z pokoje, a jakmile byl pryč, sedl jsem si na neobsazenou stranu postele a stáhl si boty a punčochy. Slabé světlo svíčky potvrdilo, že mi naskočilo několik puchýřů. Svlékl jsem si plášť a rozprostřel jej na postarší vyšívanou pokrývku na posteli. Chvíli jsem uvažoval, zdali si mám odložit pás a kalhoty, nebo spát v nich; rozvaha a únava mne nabádala k druhému řešení, také jsem si všiml, že obr spí zcela oblečen. S pocitem nevýslovné únavy a úlevy jsem sfoukl svíci a uložil se na lože, abych strávil první noc mimo Matachinskou věž, první takovou noc, na kterou si vzpomínám.

+ + + + +

“Nikdy.”

Tón byl tak hluboký a zvučný (téměř jako nejnižší tóny varhan), že jsem zpočátku nevěděl, jaký to slovo mělo význam, nebo zdali to vůbec bylo slovo. Zamumlal jsem: “Co jste říkal?”

“Baldanders.”

“Já vím - hostinský mi říkal. Já jsem Severian.” Ležel jsem na zádech a Terminus Est (který jsem si vzal s sebou do postele kvůli bezpečnosti) byl mezi námi. Ve tmě jsem nedokázal rozeznat, zdali se můj společník převalil ke mně tváří nebo ne, přesto jsem si byl jist, že bych bezpečně ucítil jakýkoliv pohyb jeho obrovitého těla.

“Vy - usekáváte hlavy.”

“Takže jste nás slyšel, když jsme přišli do pokoje. Myslel jsem, že spíte.” Rty se mi už už hnuly, aby vypověděly, že nejsem kamifex, ale tovaryš mučitelského cechu. Potom jsem si vzpomněl na svou pohanu, a že si v Thraxu vyžádali popravčího. Řekl jsem: “Ano, jsem ten, kdo popravuje stínáním hlavy, ale vy se mne nemusíte obávat. Já konám jen to, za co mi zaplatí.”

“Takže zítra.”

“Ano, zítra budeme mít pro sebe dost času, abychom si mohli sednout a pohovořit si.”

+ + + + +

A potom jsem snil, ačkoliv možná že i ta Baldandersova slova byla sen. Přesto si to nemyslím, a kdyby i byla, jednalo by se o jiný sen.

Seděl jsem obkročmo na ohromné bytosti s koženými křídly pod klesající oblohou. Pohybujíce se právě v těžišti rovnováhy mezi rovinou mraků a tlumené ozářenou pevninou, jsme sklouzli dolů po vzdušném kopci. Za tu dobu tato vznášející se bytost s okřídlenými prsty mávla dlouhými perutěmi snad pouze jednou. Umírající slunce zářilo před námi, měl jsem pocit, že se pohybujeme stejnou rychlostí jako Urzemě, protože ta stála nehybně na obzoru, přestože jsme letěli dál a dál.

Nakonec jsem spatřil, že se krajina poněkud změnila, a zprvu jsem si myslel, že to je poušť. V nedohledné dálce před námi se neobjevovala žádná města ani farmy ani lesy ani pole, ale pouze rovinatá pustina barvy zčernalého purpuru, bez jakýchkoli rysů a téměř statická. Kožokřídlý vzduchoplavec ji rovněž pozoroval, nebo snad nasával pach ze vzduchu. Cítil jsem, jak se kovové svalstvo pode mnou napnulo, a pak následovalo trojí mávnutí křídel.

Na purpurové pustině se začaly objevovat bílé skvrny. Po jisté době jsem si uvědomil, že její zdánlivá nehybnost byla jen klam zrozený z jednotvárnosti - pustina byla stejná všude, ale všude se přelévala - bylo to moře - Světová řeka Uroboros - obklopující Urzemi.

Potom jsem se poprvé podíval za sebe a spatřil celou krajinu lidstva pohlcovanou nocí.

Když pevnina zmizela a všude pod námi se rozprostírala nekonečná plocha valící se vody a nic jiného, zvířecí bytost otočila hlavu, aby na mne pohlédla. Měla zobák ibise a tvář ošklivé babice; na hlavě jí spočívala kostěná mitra. Na okamžik jsme hleděli jeden na drahého, a mne se zmocnil pocit, že vím, co si myslí: Ty sníš; ale kdyby ses měl probudit ze svého probouzení, byla bych i tam.

Její pohyb se změnil, jako se mění pohyb lugru, když jej námořníci otáčejí do protivětru. Jedna peruť klesla, druhá se zvedla až směřovala k obloze, a já jsem klouzal po šupinaté kůži a zřítil se do moře.

Úlek z nárazu mne probudil. Chvěl jsem se ve všech kloubech a slyšel onoho obra, jak si ve spaní něco pro sebe bručí. Zabručel jsem taky téměř stejným tónem, zašmátral kolem sebe, zjistil, že meč mi leží stále u boku, a znovu jsem usnu).

+ + + + +

Voda se nade mnou zavřela, ale neutopil jsem se. Cítil jsem, že bych mohl dýchat vodu, ale nedýchal jsem. Všechno bylo jasné, věděl jsem, že jsem se propadl prázdnotou průzračnější než vzduch.

Ve veliké dálce se vznášela obrovská zjevení - věci stokrát větší než člověk. Některé připomínaly lodi, a jiné oblaka; jedna byla živá hlava bez těla; jiná měla sto hlav. Zahaloval je modrý opar, a pod sebou jsem spatřil krajinu z písku, krajinu, kterou vytvarovaly proudy. Stál tam palác větší než naše Citadela, ale byl v rozvalinách, jeho síně byly právě tak beze střech jako jeho zahrady; palácem se pohybovaly ohromné postavy, bílé jako lepra.

Propadl jsem se níž, a postavy ke mně zvedly tváře, takové obličeje, jaké jsem kdysi viděl v hlubině Gyollu; byly to ženy, nahé ženy, s vlasy zelenými jako mořská pěna a očima z korálu. Smějíce se, pozorovaly můj pád, a jejich smích ke mně stoupal v bublinách. Zuby měly bílé a zašpičatělé, každý byl dlouhý jako prst.

Propadl jsem blíž. Jejich ruce se ke mně pozvedly a hladily mne, jako matka laská své dítě. Zahrady tohoto paláce zaplňovaly houby a mořské sasanky a bezpočet jiných krás, kterým jsem nebyl schopen přiřadit jméno. Obrovské ženy kolem mne vytvořily kruh, a já jsem byl před nimi pouhou loutkou. “Kdo jste?” zeptal jsem se. “A co tady děláte?”

“My jsme Abaiovy nevěsty. Abaiovy milenky a hříčky, hračky a vyvolené. Země nás nemohla unést. Naše ňadra jsou beranidla naše zadnice by zlámaly hřbety býků. Zde se živíme, plaveme a rosteme, až budeme tak obrovské, abychom se mohly spářit s Abaiou, který jednoho dne pozře kontinenty.”

“A kdo jsem já?”

Nato se všechny společně rozesmály a jejich smích zněl jako příliv na skleněné pláži. “My ti ukážeme,” řekly. “My ti ukážeme!” Jedna mne uchopila za jednu ruku a jiná za druhou, jako sestry berou dítě své sestry, a zvedaly mne vzhůru, a proplavaly se mnou zahradou. Jejich prsty měly plovací blány a byly tak dlouhé, jako je má paže od ramene k lokti.

Zastavily se a snášely se vodou jako potápějící se nákladní karaky, až se jejich nohy, i mé, dotkly pobřeží. Tam před námi stála nízká zeď a na ní malé jeviště a opona, taková, jaká se používá pro zábavu dětí.

Voda, kterou jsme zvířili, jako by roztřepotala látku zvící šátku. Látka se lehce rozvlnila a rozhoupala, a začala se stahovat zpět, jako by ji škádlila nějaká neviděná ruka. Najednou se na jevišti objevila drobná figurka muže z tyček. Jeho údy byly z větviček, dosud s kůrou a zelenými pupenci. Tělo bylo čtvrt pídě větve, silné jako můj palec, hlava uzel, jehož záhyby vytvářely oči a ústa. Muž nesl kyj (kterým na nás hrozivě zamával) a pohyboval se, jako by byl živý.

Když tento dřevěný muž poskočil směrem k nám a udeřil do malého jeviště zbraní, aby nám dokázal krutost, tu se objevila figura chlapce ozbrojeného mečem. Tato marioneta byla naopak zhotovená o to pečlivěji, o co byla ta druhá neumělejší - mohlo to být skutečné dítě zmenšené do velikosti myši.

Když se nám uklonily, pustily se obě maličké figurky do boje. Dřevěný muž předváděl šílené skoky a zdálo se, že zaplnil jeviště údery hole; chlapec tančil jako smítko prachu ve slunečním paprsku, aby se dřevěnému muži vyhnul, prováděl výpady a snažil se do něj seknout čepelí dlouhou jako špendlík.

Nakonec se dřevěná figura zhroutila. Chlapec k ní došel, jako by jí chtěl šlápnout nohou na prsa; ale než to mohl učinit, dřevěná figura se vznesla z jeviště a otáčeje se zplihle a lenivě stoupala, dokud nezmizela z dohledu, nechávaje pod sebou chlapce, a klacek i meč - obojí zlomené. Zdálo se mi, že slyším (nepochybně to bylo skřípání kár na ulici venku) fanfáru maličkých trumpetek.

+ + + + +

Probudil jsem se, protože do pokoje vešla třetí osoba. Byl to malý, čilý muž s ohnivě rudými vlasy, dobře, ba fintivě oblečený. Když spatřil, že jsem vzhůru, rozrazil okenice, které zakrývaly okno, a tak vpustil do místnosti proud červeného slunečního světla.

“Můj partner,” řekl, “spí vždy hlubokým spánkem. Neohlušilo vás jeho chrápání?”

“Já jsem spal dobře,” řekl jsem mu. “A pokud chrápal, neslyšel jsem ho.”

Má odpověď, jak se zdálo, malého muže potěšila, a když se usmál, předvedl ústa plná zlatých zubů. “Chrápe. Chrápe, že by roztřásl Urzemi, to je bez debat. Stejně jsem šťasten, že jste si mohl odpočinout.” Napřáhl jemnou, pečlivě šlechtěnou ruku. “Jsem doktor Talos.”

“A já tovaryš Severian.” Odhodil jsem tenkou přikrývku a postavil se, abych mu mohl podat ruku.

“Vidím, že nosíte černou. Jaký cech to je?”

“To je fuligin mučitelů.”

“Ach!” Naklonil hlavu na jednu stranu jako drozd a poskakoval kolem, aby si mne prohlédl z různých úhlů. “Vy jste vysoký chlapík - to je škoda - a ta látka barvy sazí je velice působivá.”

“Považujeme ji za velmi praktickou,” řekl jsem. “Podzemní vězení je špinavé místo, a na fuliginu nejsou vidět skvrny od krve.”

“Vy máte humor! To je vynikající! Existuje jen pár předností, to vám povím, které přinášejí člověku větší užitek než humor. Humor přitáhne dav. Humor zklidní chátru nebo vrátí klid do mateřské školky. Humor vám přinese úspěch a zachrání vás před trestem, a bude přitahovat asimi jako magnet.”

Měl jsem jen značně mlhavou představu, o čem vlastně mluví, ale když jsem viděl, že je v rozmarném rozpoložení, troufl jsem si říct: “Doufám, že jsem vám nezpůsobil nesnáze. Hostinský mi řekl, že mám spát tady, a na posteli bylo místo ještě pro jednu osobu.”

“Ne, ne, ani v nejmenším! Já jsem se vůbec nevrátil - nalezl jsem lepší místo, kde jsem strávil noc. Spím velice málo, to vám vlastně mohu taky říci, a navíc mám lehké spaní. Ale tuto noc jsem se vyspal dobře, byla to vynikající noc. Kam máte namířeno dnes ráno, optimáte?”’

Natáhl jsem se a sáhl pod postel, hledaje své boty. “Nejdřív asi na snídani. A potom, pryč z města, na sever.”

“Výborné! Můj partner bezpochyby ocení snídani - to mu udělá nesmírně dobře. I my cestujeme na sever. Po velmi úspěšném turné ve městě, víte. Nyní se vracíme domů. Hráli jsme na východním břehu směrem sem, a budeme hrát na západním směrem nahoru, proti proudu. Možná že se zastavíme v Absolutním Domě na cestě na sever. Víte, v téhle profesi to je sen. Hrát v Autarchové paláci. Nebo se vrátit, když už jste tam hrál. Plné klobouky chrisosů.”

“Už jsem se setkal přinejmenším s jednou další osobou, která snila o tom, že se vrátí.”

“K čemu ta smutná tvář - musíte mi o něm někdy povyprávět. Ale teď, jestliže chceme jít k snídani… Baldandersi! Probuď se! Pojď, Baldandersi, pojď! Vzbuď se!” Muž odtančil k nohám postele a uchopil obra za kotník. “Baldandersi! Nechytejte ho za rameno, optimáte!” (Neučinil jsem jediný pohyb, který by svědčil o tom, že hodlám uchopit Baldanderse za rameno.) “Někdy sebou hází. BALDANDERSI!”

Obr zamručel a pohnul se.

“Nový den, Baldandersi! Stále naživu! Čas jíst a defekovat a milovat - to všechno! Tak už vstávej, nebo se nikdy nedostaneme domů.”

Na obrovi nebyla patrná jediná známka, že by ho slyšel. Jako by ono mručení před chvílí bylo jen jakýmsi protestem vysloveným ze sna, nebo smrtelným chropotem. Doktor Talos uchopil páchnoucí přikrývky oběma rukama a strhl je z postele.

Nestvůrná postava jeho partnera byla tak odhalena, a ležela dál. Obr byl ještě vyšší, než jsem se domníval, málem příliš dlouhý, než aby se vešel do postele, ačkoli spal s koleny přitaženými skoro až k bradě. Ramena měřila loket zšíři, byla vysoká a nahrbená. Obrův obličej jsem neviděl; ležel s tváří zabořenou do polštáře. Na krku a kolem uší měl podivné jizvy.

“Baldandersi!”

Vlasy měl prošedivělé, a přestože se hostinský snad záměrně zmýlil, velmi husté.

“Baldandersi! S dovolením, optimáte, ale mohu si vypůjčit tento meč?”

“Ne,” řekl jsem. “Nemůžete.”

“Och, nemám v úmyslu ho zabít, nic takového. Chci jen použít jeho plochou část.”

Zavrtěl jsem hlavou, a když doktor Talos viděl, že trvám na svém, počal v pokoji přehrabovat věci. “Hůl jsem si nechal dole. Ohavný zvyk, ukradnou ji. Měl bych se naučit kulhat, to bych se opravdu měl naučit. Tady ale vážně není vůbec nic.”

Jako střela vyrazil ze dveří a v momentě se vrátil, přinášeje vycházkovou hůl z železného dřeva s knoflíkem z pozlacené mosazi. “No tak! Baldandersi!” Rány dopadaly na obrova široká záda jako velké dešťové kapky, které jsou předzvěstí bouře.

Naprosto nečekaně se obr posadil. “Jsem vzhůru, doktore.” Jeho tvář byla obrovská a prostá, ale citlivá a taky smutná. “Konečně jste se rozhodl, že mne zabijete?”

“O čem to mluvíš, Baldandersi? Och, ty narážíš zde na tohoto optimáta. On rozhodně nemá v úmyslu způsobit ti bolest - spal s tebou na jedné posteli, a nyní hodlá připojit se k nám, aby s námi posnídal.”

“On spal tady, doktore?”

Doktor Talos i já jsme oba přikývli.

“Tak už vím, odkud ty moje sny pocházely.”

Byl jsem dosud prosycen vizemi olbřímích žen pod mořem plným nestvůr, a proto jsem se ho zeptal, o čem se mu zdálo, i když jsem z něho měl trochu strach.

“O jeskyních v podzemí, kde z kamenných zubů kane krev… O useknutých pažích nalezených na písčitých stezkách, a o něčem, co v temnotě chrastilo řetězy.” Usedl na pelest postele a začal si jedním velkým prstem čistit řídké a překvapivě malé zuby.

Doktor Talos řekl: “No tak, vy dva. Jestliže chceme dnes něco sníst, prohovořit a vykonat - nic se nedá dělat, musíme se do toho pustit. Čeká nás mnoho mluvení a mnoho práce.”

Baldanders si odplivl do kouta.

XVI

OBCHOD S OBNOŠENÝM ŠATSTVEM

Teprve během oné procházky ulicemi dosud dřímajícího Nessu mne zármutek, který mne měl pronásledovat tak často, poprvé sevřel veškerou silou. Když jsem byl uvězněn v našem podzemním vězení, mrzkost toho, co jsem spáchal, a obrovitost odplaty, o které jsem s jistotou věděl, že jí pocítím pod rukama Mistra Gurloese, jej otupila. Den předtím, když jsem se hnal po Vodní cestě, jej radost ze svobody a palčivá bolest z vyhoštění odehnaly. Nyní se mi zdálo, že na celém světě neexistuje žádný jiný fakt než fakt Thecliny smrti. Každá tmavší skvrna mezi stíny mi připomínala její vlasy; při každém záblesku běloby jsem si vybavil její pleť. Jen tak tak jsem se ubránil, abych nevyrazil zpět do Citadely, abych na vlastní oči spatřil, zda ještě nesedí ve své cele a nečte si při světle stříbrné lampy.

Nalezli jsme kavárnu, jejíž stoly stály podél okraje ulice. Bylo stále dost časně, takže tudy projíždělo jen málo povozů. V rohu ležel nějaký mrtvý muž (myslím, že byl uškrcen lambrekýnem, poněvadž se tu vyskytovaly osoby, jež toto umění provozovaly). Doktor Talos mu prošacoval kapsy, ale vrátil se s prázdnýma rukama.

“Takže,” řekl, “teď musíme přemýšlet. Musíme vymyslet nějaký plán.”

Číšnice přinesla šálky s kávou moka smíchanou s čokoládou, a Baldanders si přitáhl jeden hrnek k sobě. Zamíchal jej ukazovákem.

“Příteli Severiane, snad bych vám měl osvětlit naši situaci. Baldanders -je to můj jediný pacient - a já pocházíme z oblasti kolem jezera Diuturna. Náš domov vyhořel, a jelikož jsme potřebovali trochu peněz, aby byl opět vystavěn, dospěli jsme k rozhodnutí, že se vydáme do ciziny. Můj přítel je člověk úžasné síly. Já shromáždím dav, on přelomí pár trámů a zvedne naráz deset mužů, a já prodám své léčebné prostředky. Dost málo, řeknete si. Ale je tu ještě něco navíc. Mám jednu hru a nashromáždili jsme rekvizity. Je-li situace příznivá, on a já sehráváme jisté scény a dokonce vítáme, když se k nám část publika připojí. Nuže, příteli, vy pravíte, že jdete na sever, a z vašeho lože včerejší noci soudím, že nejste dostatečně při penězích. Smím vám navrhnout společný podnik?”

Baldanders, který patrně pochopil pouze první část proslovu svého společníka, řekl pomalu: “Není úplně zničený. Zdi jsou z kamene, moc silné. Některé klenby vydržely.”

“Zcela správně. Máme v plánu ten starý milý dům opět zrestaurovat. Avšak pohleďte na naše dilema -nyní jsme v půli zpáteční cesty našeho turné a nashromážděný kapitál stále zdaleka nedostačuje. Co navrhuji…”

K našemu stolu přistoupila číšnice, hubená mladá žena s rozcuchanými vlasy. Přinášela mísu ovesné kaše pro Baldanderse, chléb a ovoce pro mne a zákusky pro doktora Talose. “Jste velice přitažlivá, slečno,” řekl.

Číšnice se na něho usmála.

“Můžete si k nám přisednout? Vypadá to, že jsme vašimi jedinými zákazníky.”

Číšnice se ohlédla směrem ke kuchyni, pokrčila rameny a přisunula si židli.

“Můžete ochutnat ždibet z tohoto… Já budu mít víc práce s povídáním, než abych pojídal tak suchou směs. A hlt moka, pakliže vám nebude proti mysli pít po mně.”

Dívka řekla: “Vy si myslíte, že nás tady nechá najíst zadarmo, že jo. Ale kdepak on. Všecko nám účtuje za plnou cenu.”

“Ach! Takže vy tedy nejste dcera majitele. Už jsem měl strach,, že jste. Nebo jeho manželka. Jak jen mohl dovolit, aby tu rozkvetl takový květ, aniž jej kdo utrhl?”

“Dělám tady asi jenom měsíc. Peníze, který hosti nechávají na stole, je to jediný, co dostanu. Třeba vy tři. Jestli mi nic nedáte, tak jsem vás obsloužila zadarmo.”

“Přesně tak, přesně tak! Co kdybychom se pokusili vám poskytnout bohatý dar, a vy byste jej odmítla?” Když to doktor Talos říkal, naklonil se k dívce, a tehdy mne napadlo, že jeho tvář není pouze tváří lišky (což bylo srovnání, které bylo možné učinit až příliš snadno, poněvadž jeho rozježené a narudlé obočí a ostrý nos připomínaly lišku na první pohled), ale tváří vycpané lišky. Od těch, pro něž je kopání obživou, jsem se doslechl, že nikde není půda z níž by se při výkopech nevyhrnuly zlomky minulosti. Je úplně jedno, kde lopata obrátí půdu, vždy odkryje propadlé chodníky a korodující kov; a učenci píší, že ten druh písku, který umělci nazývají polychromovaný (protože s jeho bělobou jsou smíchány skvrny od každé barvy), ve skutečnosti žádný písek není, ale že to je sklo z minulosti, které se za ty eóny, po něž se převalovalo v hlučícím moři, rozmělnilo na prach. Jestliže pod tou skutečností, kterou vidíme, existují další vrstvy skutečnosti, právě tak jako pod půdou, po které chodíme, existují další vrstvy historie, potom v jedné z oněch hlubších skutečností byla tvář doktora Talose liščí maskou na zdi, a já jsem žasl, když jsem viděl, jak se nyní k této ženě stáčí a sklání a jak těmi pohyby, které s pomocí stínu nosu a obočí vytvářejí dojem, jako by se onou tváří mihl jistý výraz a myšlenka, dosahuje úžasného a realistického vzezření životnosti. “Odmítla byste jej?” otázal se ještě jednou a já jsem se otřásl, jako bych se probudil.

“Jak to myslíte?” zajímala se žena. “Jeden z vás je kamifex. Mluvíte o daru smrti? Autarch, jehož póry svou září zastiňují samotný hvězdy, ochraňuje životy poddaných.”

“O daru smrti? Ale kdež!” Doktor Talos se rozesmál. “Ne, má drahá, ten vám náleží po celý život. Rovněž i jemu. Nepředstírali bychom, že vám chceme dát něco, co vám již patří. Dar, který nabízíme, je krása, se slávou a bohatstvím, kteréžto jsou z ní odvozeny.”

“Jestli něco prodáváte, tak já teda žádné peníze nemám.”

“Prodáváme? Ale vůbec ne! Právě naopak, my vám nabízíme nové zaměstnání. Já jsem thaumaturg, a tito optimáti jsou herci. Copak jste nikdy nezatoužila vstoupit na jeviště?”

“Myslela jsem si, že vypadáte divně, všichni tři.”

“Jsme v postavení, kdy potřebujeme naivku. Smíte se ucházet o toto místo, jestliže si to přejete. Ale musíte s námi odejít ihned - nemůžeme marnit čas, a tudy už nikdy nepůjdeme.”

“Když se stanu herečkou, tím přece nijak nezkrásním.”

“Já způsobím, že se stanete krásnou, neboť vás potřebujeme jako herečku. Mám takovou moc, a není jediná.” Doktor Talos vstal. “Teď, nebo nikdy. Půjdete?”

Číšnice vstala také a stále se mu dívala do obličeje. “Musím si zajít do pokoje…”

“Co vlastníte než smetí? Musím vás zahalit do kouzla neodolatelné osobní přitažlivosti a naučit verše, vše za jediný den. Déle čekat nemohu.”

“Zaplaťte mi ty snídaně, a já mu řeknu, že odcházím.”

“Nesmysl! Jako členka naší společnosti musíte napomáhat zachovávat fondy, které budeme potřebovat na vaše kostýmy. Nemluvě o tom, že jste snědla mé zákusky. Zaplaťte si je sama.”

Mladá žena na okamžik váhala. Baldanders řekl: “Můžete mu věřit. Doktor má vlastní hledisko, jakým pohlíží na svět, ale lže míň, než si lidé myslí.”

Zdálo se, že ji ten hluboký, pomalý hlas znovu přesvědčil. “Dobře,” řekla, “půjdu.”

Za pár okamžiků jsme už všichni čtyři o několik ulic dál procházeli kolem obchodů, které měly většinou dosud zavřené okenice. Když jsme ušli jistou vzdálenost, doktor Talos oznámil: “A nyní se, moji drazí přátelé, musíme rozdělit. Já věnuji svůj čas zkrášlení této sylfidy. Baldandersi, ty musíš odnést naše skládací proscénium a ostatní rekvizity z toho hostince, kde jsi se Severianem strávil noc - pevně doufám, že to nezpůsobí žádné potíže. Severiane, budeme hrát, myslím, u Ktésifonova kříže. Znáte to místo?”

Přikývl jsem, přestože jsem netušil, kde by to místo mohlo být. Po pravdě řečeno, rozhodně jsem nezamýšlel, že bych se k nim připojil.

Nyní, když doktor Talos odklusal s číšnicí, která cupitala za ním, jsem osaměl s Baldandersem na liduprázdné ulici. Jelikož jsem toužil, aby taky odešel, zeptal jsem se ho, kam půjde. Připomínalo to spíš hovor s monumentem než rozmluvu s mužem.

“Tady u řeky je takový park, kde se dá přes den spát, v noci ale ne. Až se začne stmívat, tak se vzbudím a dám náš majetek do kupy.”

“Já bohužel nejsem ospalý. Půjdu se porozhlédnout po městě.”

“Takže se uvidíme u Ktésifonova kříže.”

Z nějakého důvodu jsem cítil, že Baldanders ví, na co myslím. “Ano,” řekl jsem. “Ovšem.”

Když se obracel, aby se dlouhými kroky odpotácel směrem ke Gyollu, měl tupé volské oči. Jelikož Baldandersův park ležel na východ a doktor Talos odvedl číšnici na západ, dospěl jsem k závěru, že se vydám pěšky na sever a budu pokračovat v cestě do Thraxu, Města Místností Bez Oken.

Zatím se všude okolo mne rozkládal Nessus, Nepomíjející Město (město, ve kterém jsem prožil celý život, ačkoli jsem z něho viděl tak málo). Kráčel jsem po široké třídě vydlážděné pazourkem, nevěděl jsem a ani jsem o to nezajímal, zdali to je boční nebo hlavní ulice této čtvrti. Po obou stranách ulice vedly vyvýšené stezky pro chodce a třetí uprostřed, jež sloužila k oddělení provozu směřujícího k severu od provozu mířícího k jihu.

Zdálo se, že budovy nalevo i napravo vyrážejí z půdy jako zrní zaseté příliš blízko u sebe a odtlačují jedna druhou, hledajíce místo; a jaké to byly budovy -žádná tak rozměrná jako Veliká tvrz a žádná tak stará; ani jedna, myslím, neměla stěny, jež by se podobaly kovovým stěnám naší věže, které byly na pět kroků silné; přesto Citadela neměla nic, co by se mohlo srovnávat s těmito domy co do barvy nebo originality koncepce, nic tak nového a fantastického, jako byla každá z těchto staveb, byť každá stála mezi stovkou jiných. Jak se stalo módou v některých částech města, mnohé z těchto domů měly v nižších podlažích obchody, ačkoli nebyly postaveny pro obchody, ale jako cechovní domy, baziliky, arény, konzervatoře, pokladnice, oratoře, artella, útulky, manufaktury, tajné kaple, domovy pro nemocné, lazarety, mlýny, refektáře, márnice, jatky a herny. Jejich architektura odrážela všechny tyto funkce a tisíc protichůdných zálib a stylů. Věžičky a minarety se ježily; lucerny, kopule a rotundy uklidňovaly; schodiště příkrá jako žebříky stoupala po strmých zdech; fasády byly posety balkony skrývajícími se v parterovém soukromí citroníků a granátových jabloní.

Žasl jsem nad těmito visutými zahradami uprostřed lesa růžového a bílého mramoru, červeného sardonyxu, modrošedých, smetanově bílých a černých cihel a zelených, žlutých a purpurových dlaždic, když mi pohled na lancknechta střežícího vchod do kasáren připomněl slib, který jsem včera večer dal veliteli peltastů. Jelikož jsem měl málo peněz a byl jsem si dobře vědom, že v noci budu potřebovat teplo cechovní kápě, jako nejlepší řešení se mi jevil nákup volného pláště z nějaké laciné látky, pláště, který bych si mohl přes kápi přehodit. Obchody se otevíraly, ale zdálo se, že se všude prodává ošacení, které neodpovídá mému účelu, a za ceny vyšší, než jsem si mohl dovolit.

Myšlenka pracovat ve své profesi, než dorazím do Thraxu, mne dosud nenapadla; a i kdyby mne napadla, odvrhl bych ji, předpokládaje, že po službách mučitele bude tak malá poptávka, že by bylo nepraktické vyhledávat osoby, které by je požadovaly. Zkrátka jsem věřil, že mne ty tři asimi a ty orichalky a aes v kapse donesou celou cestu až do Thraxu; neměl jsem žádnou představu o velikosti odměn, které budu dostávat. A tak jsem zíral na balmakány a svrchníky, dohnaný a kazajky z hedvábí, matlasé a stovky jiných drahých látek, aniž bych do oněch obchodů, které je vystavovaly, vůbec vstoupil, nebo se jen zastavil, abych si ty oděvy prohlédl.

Brzo mou pozornost upoutalo jiné zboží. Ačkoli jsem o tom tehdy nevěděl, stovky žoldnéřů se vybavovaly na letní tažení. Prodávaly se tu pestré vojenské pláštěnky a sedlové pokrývky, sedla s obrněnou sedlovou hruškou chránící bedra, rudé polní čapky, širočiny na dlouhých násadách, vějíře ze stříbrné fólie na signalizování, luky zahnuté a přehnuté, které užívala kavalerie, šípy ve stejnobarevných svazcích po deseti a dvaceti, pouzdra na luky z kůže tvrzené v ohni a zdobené pozlacenými cvoky a perletí, a lukostřelecké ochrany, chránící levé zápěstí před tětivou. Když jsem to vše viděl, vzpomněl jsem si, co mi před mým maskováním řekl Mistr Palaemon o následování bubnu; a přestože jsem matrosy z Citadely trochu pohrdal, zdálo se mi, že slyším dlouhé bubnování povolávající k přehlídce a jasnou výzvu trumpet ozývajících se z opevnění.

Právě když jsem byl zcela vytržen z hledání, z jednoho z temných obchodů vyšla štíhlá žena, bylo jí snad dvacet nebo trochu víc, aby uvolnila mříž. Měla na sobě roucho z brokátu barvy pávích per, roucho úžasně bohaté a potrhané, a jak jsem ji pozoroval, slunce se dotklo trhliny v látce zrovna pod jejím pasem a proměnilo kůži, na kterou tam zasvítilo, v nejsvětlejší zlato.

Nejsem schopen vysvětlit touhu, kterou jsem po ní pocítil, tenkrát i později. Z těch mnoha žen, které jsem poznal, byla ona snad nejméně krásná - ne tak půvabná jako ta, kterou jsem miloval nejvíc, ne tak smyslná jako jiná, zdaleka ne tak královsky vznosná jako Thecla. Měla průměrnou výšku, krátký nos, široké lícní kosti a protáhlé hnědé oči, které je obvykle doprovázejí. Viděl jsem ji, jak zvedla mříž, a miloval jsem ji láskou, která byla smrtelná, ale přesto ne vážná.

Ovšemže jsem k ní šel. Nemohl jsem jí odolávat o nic víc, než bych mohl odolávat slepé chamtivosti Urzemě, kdybych se převalil přes útes. Nevěděl jsem, co jí mám říct, a děsila mne představa, že by se ode mne v hrůze odvrátila, kdyby spatřila můj meč a fuliginovou kápi. Ale ona se usmála a vlastně se zdálo, že to, jak vypadám, snad obdivuje. Po chvíli, když jsem nic neříkal, se mne zeptala, co chci; a já jsem se jí zeptal, zdali ví, kde bych si mohl koupit plášť.

“Víte určitě, že nějaký potřebujete?” Měla hlubší hlas, než jsem očekával. “Máte přece takový krásný plášť. Můžu si na něj sáhnout?”

“Prosím. Je-li to vaším přáním.”

Uchopila lem a lehce promnula látku v dlaních. , Ještě nikdy jsem neviděla takovou čerň - tak tmavou, že v ní nejsou vidět ani záhyby. Teď to vypadá, jako by mi úplně zmizela ruka. A ten meč. Je tohle opál?”

“Chtěla byste jej taky prozkoumat?”

“Ne, ne. Vůbec ne. Ale jestli doopravdy chcete plášť…” Pokynula rukou k výkladu, a já jsem spatřil, že výklad zaplňovaly jednotlivé kusy obnošeného šatstva všeho druhu, dželaby, dlouhé pláště s kapuci, kytlice, krátké ženské kabátky lemované kožešinou, a spousta jiných oděvů. “Velmi levné. Opravdu přijatelné ceny. Kdybyste zašel dovnitř, vím určitě, že najdete to, co chcete.” Vstoupil jsem cinkajícími dveřmi, ale mladá žena za mnou dovnitř (ač jsem dosud doufal, že tak učiní) nevešla.

Vnitřní část obchodu zůstávala ve stínu, ale sotva jsem se rozhlédl kolem, napadlo mne, že chápu, proč tu ženu nerozrušilo mé vzezření. Muž. za pultem vypadal mnohem děsivěji než kterýkoli mučitel. Jeho tvář byla tváří lebky, nebo téměř umrlce, tvář s tmavými jámami očí, s vpadlými tvářemi a s ústy bez rtů. Kdyby se nepohnul a nepromluvil, domníval bych se, že se nejedná o živého muže, ale o mrtvolu, ponechanou stát vzpřímeně za pultem jako splnění morbidního přání minulého vlastníka.

XVII

VÝZVA

Přesto se ta postava pohnula, otočila, aby se na mne podívala, když jsem vešel dovnitř, a dokonce i promluvila. “Velmi pěkná. Ano, velmi pěkná. Vaše kápě, optimáte - směl bych se na ni podívat?”

Přešel jsem k onomu muži po podlaze z vyšlapaných a nerovných dlaždic. Pruh červeného slunečního světla, plný zvířeného prachu, stál mezi námi nehybně jako čepel meče.

“Váš háv, optimáte.” Uchopil jsem levou rukou kápi a zvedl ji tak, aby na ni ten muž mohl pohlédnout. Dotýkal se látky obdobně, jako se jí dotýkala mladá žena venku. “Ano, velice jemná. Měkká. Připomíná vlnu, ale je měkčí, mnohem hebčí. Směs lnu a vikuni? A úžasná barva. Mučitelský šat. Dalo by se pochybovat, že ten původní nebýval ani zpola tak jemný, ale tato textilie je prvotřídní. Co k ní říct víc?” Shýbl se pod pult a vynořil se s hrstí hadrů. “Směl bych si prohlédnout meč? Budu nesmírně opatrný, slibuji.”

Vytasil jsem Terminus Est z pochvy a položil jej na ty hadry. Muž se nad ním sklonil, aniž se jej dotkl či pronesl jediné slovo. Tou dobou si mé oči přivykly na příšeří v obchodě, a tak jsem si povšiml úzké černé stuhy, která muži vystupovala z vlasů na prst vysoko nad ušima a obepínala mu hlavu. “Vy nosíte masku,” řekl jsem.

“Tři chrisosy. Za meč. A další za kápi.”

“Nepřišel jsem prodávat,” řekl jsem mu. “Odložte tu masku.”

“Jak si přejete. Dobře, čtyři chrisosy za meč.” Zvedl ruce a umrlčí tvář mu spadla do dlaní. Jeho skutečný obličej, s plochými lícními kostmi a opálený, pozoruhodně připomínal tvář mladé ženy, kterou jsem potkal venku.

“Chci si koupit plášť.”

“Pět chrisosů za meč. To je rozhodně má poslední nabídka. Budete mi muset poskytnou den, abych takové peníze sehnal.”

“Už jsem vám řekl, že tento meč není na prodej.” Zvedl jsem Terminus Est a opět jej zasunul do pochvy.

“Šest.” Naklonil se přes pult a chytil mne za ruku. “To je víc, než jakou má cenu. Poslyšte, to je vaše poslední šance. Myslím to vážně. Šest.”

“Přišel jsem si k vám koupit plást. Vaše sestra, neboť se domnívám, že to byla vaše sestra, mi řekla, že budete mít nějaký plášť za rozumnou cenu.”

Povzdechl si. “Dobře, nějaký plášť vám prodám. Pověděl byste mi ale napřed, kde jste takový meč získal?”

“Předal mi ho mistr našeho cechu.” Viděl jsem, jak se mu v obličeji mihl výraz, který jsem nebyl schopen dost dobře určit, a zeptal jsem se: “Vy mi nevěříte?”

“Já vám věřím, a v tom je celá potíž. Kdo vlastně jste?”

“Tovaryš řádu mučitelů. Na tento břeh řeky nepřicházíme často ani nechodíme tak daleko na sever. Ale opravdu vás to tak překvapilo?”

Přikývl. “Jako setkání s psychopompem. Smím se vás zeptat, proč jste zavítal do této městské čtvrti?”

“Smíte, ale je to poslední otázka, kterou hodlám zodpovědět. Cestuji do Thraxu, abych tam přijal jistý úkol.”

“Děkuji vám,” řekl. “Už vás svými dotěrnými otázkami nebudu obtěžovat. Vlastně ani nemusím. Nuže, jelikož budete chtít překvapit přátele, až si svléknete plášť - mám pravdu? - měl by mít takovou barvu, která by kontrastovala s vaším hávem. Jako vhodná by se nabízela bílá, ale sama o sobě je to dost dramatická barva, a děsně těžko se udržuje v čistotě. Co takhle mdlá hněď?”

“Ty tkanice, které držely vaši masku,” řekl jsem, ,jsou stále na stejném místě.”

Muž snášel krabice z prostoru za pultem a neodpověděl. Po chvíli nás vyrušilo cinknutí zvonku nade dveřmi. Nový zákazník byl mladík, jehož tvář se skrývala pod vykládanou, přiléhavou helmicí, jejíž hledí tvořily dolů stočené a propletené kovové úpony. Měl na sobě brnění z lakované kůže; na hrudním pancíři se mu chvěla zlatá chiméra s prázdným, zírajícím obličejem šílené ženy.

“Ano, hipparchu?” Majitel obchodu upustil krabice a úslužně se poklonil. “Čím vám mohu být nápomocen?”

Ruka příchozího v rukavici namířila ke mně, prsty byly stisknuty, jako by mi chtěla dát nějakou minci.

“Vezměte si to,” zašeptal majitel obchodu vyděšeně. “Ať je to, co chce.”

Natáhl jsem ruku, a na dlani se mi objevilo lesklé černé semeno velikosti rozinky. Slyšel jsem, jak obchodník prudce vdechl; postava v brnění se otočila a vyšla ven.

Když mladík odešel, položil jsem semeno na pult. Obchodník zapištěl: “Nepokoušejte se mi to předat!” a couval pryč.

“Co je to?”

“Nevíte? Pecka z avernu. Co jste provedl, že jste urazil důstojníka Dvorního vojska?”

“Nic. Proč mi to dal?”

“Vyzval vás. Vyzval vás na souboj.”

“Na monomachii? Nemožné. Nejsem z těch, kteří vyhledávají souboje.”

To, jak pokrčil rameny, bylo výmluvnější než slova. “Budete muset bojovat, nebo vás dají zavraždit. Jedinou otázkou je, jestli jste toho hipparcha doopravdy urazil, nebo jestli za tím nevězí nějaký vysoce postavený činitel z Absolutního Domu.”

Stejně jasně jako tohoto obchodníka jsem viděl Vodala, jak na nekropoli neustoupil ani o píď před třemi strážnými, a přestože mne veškerá obezřetnost nabádala, abych tu pecku z avemu zahodil a uprchl z města, nemohl jsem to učinit. Někomu - snad samotnému Autarchovi nebo onomu přízračnému Otci Inirovi - se donesla pravda o Theclině smrti a nyní se mu zachtělo mne zničit, aniž by uvedl cech v pohanu. No dobře, budu bojovat. Jestliže zvítězím, možná změní mínění; a jestliže budu zabit, pak to bude jedině spravedlivé. S myšlenkami na Vodalovu štíhlou čepel, jsem řekl: “Jediný meč, kterému rozumím, je tento.”

“Vy se neutkáte v boji s meči - vlastně by bylo nejlepší, kdybyste si ho u mě uložil.”

“Absolutně ne.”

Znovu si povzdechl. “Vidím, že o těchhle záležitostech nevíte zhola nic, a přesto se chcete za soumraku pustit do boje o svůj život. No dobře, jste můj zákazník, a já jsem ještě nikdy zákazníka neopustil. Chtěl jste plášť. Tady je.” Odešel do zadního oddělení obchodu, vrátil se a přinesl plášť barvy suchého listí. “Zkuste si tenhle. Budou to čtyři orichalky, jestli vám padne.”

Plášť tak rozměrný a volný mi nemohl nepadnout; snad jen kdyby byl nadmíru krátký nebo dlouhý. Cena se mi zdála nadsazená, ale zaplatil jsem, a když jsem si plášť oblékl, učinil jsem tak první krok k tomu, abych se stal hercem, neboť onen den si zřejmě usmyslil, že mne donutí, abych se jím stal. A vskutku, již jsem byl vtažen do více dramat, než jsem si uvědomoval.

“Ovšem já,” řekl obchodník, ,já musím zůstat tady a dohlížet na obchod, ale pošlu s vámi svou sestru, aby vám pomohla opatřit si avern. Často chodívala na Krvestřebné Pole, takže vás snad naučí základy boje s averaem.”

“Mluvil někdo o mně?” Mladá žena, kterou jsem potkal před krámkem, vyšla nyní z jedné ztemnělé komory v zadním traktu obchodu. Tím zdviženým nosem a podivné zšikmenýma očima se tolik podobala svému bratrovi, že jsem s jistotou cítil, že to jsou dvojčata, avšak Stihlá postava a jemné rysy, které se u něho zdály nepřiměřené, u ní působily podmanivě. Bratr jí musel vysvětlit, co mne postihlo. Nevím, jo říkal, protože jsem to neslyšel. Díval jsem se pouze na ni.

+ + + + +

Nyní začínám znovu. Uplynula dlouhá doba (dvakrát jsem zaslechl, jak se mi přede dveřmi studovny vyměnily stráže) od toho okamžiku, kdy jsem napsal řádky, které jste před chvílí dočetli. Nejsem si jist, zdali je správné zacházet při zaznamenávání těchto scén, které jsou snad důležité pouze pro mne, do takových podrobností. Mohl bych vše snadno zestručnit: uviděl jsem obchod a vešel dovnitř; byl jsem vyzván na souboj důstojníkem Septentrionů; majitel obchodu poslal svou sestru, aby mi pomohla utrhnout jedovatou květinu. Strávil jsem úmorné dny četbou historií svých předchůdců a tyto spisy neobsahují téměř nic jiného než taková vyprávění. Například o Ymarovi:

Když se přestrojil, vydal se na venkov, kde pozoroval jednoho muniho, meditujícího pod stromem. Autarch si přisedl k němu a seděl opřen zády o kmen stromu, dokud Urzemě nepočala opovrhovat sluncem. Kolem procválali kavaleristé třímající oriflamme, kupec hnal mezka klopýtajícího pod tíhou zlata, eunuchové nesli na ramenou krásnou ženu, a nakonec prachem proběhl pes. Ymar vstal, šel za psem a smál se.

Předpokládám-li, že je tato anekdota pravdivá, jak snadné je ji vyložit: Autarch demonstroval, že si vybral aktivní život aktem vůle, a ne kvůli svodům tohoto světa.

Jenže Thecla měla mnoho učitelů, z nichž každý by vyložil tentýž fakt jiným způsobem. Druhý učitel by mohl říct, že Autarch byl obrněn vůči věcem, jež lákají obyčejné muže, avšak bezmocný, když měl ovládnout svou lásku k lovu.

A třetí, že si Autarch přál vyjevit své pohrdání nad munim, který zůstal zticha, když ze sebe mohl chrlit osvícené poučky a vyslechnout další. To by nemohl učinit, kdyby odešel v době, kdy na cestě nebyl nikdo, ke komu by se mohl připojit, jelikož pro moudré má samota velikou přitažlivost. Rovněž nemohl odejít, ani když projížděli vojáci, ani s kupcem s jeho bohatstvím, ani s tou ženou, neboť neosvícení muži po všech těchto věcech touží, a mu ni by ho považoval za dalšího z těchto mužů.

A čtvrtý, že Autarch doprovázel toho psa, protože onen pes šel dál sám, neboť vojáci měli jiné vojáky, kupec svého mezka a mezek svého kupce, a ona žena své otroky, kdežto muni dál nešel.

A přece, proč se Ymar smál? Kdo na to odpoví? Šel kupec za vojáky, aby odkoupil jejich kořist? Šla žena za kupcem, aby prodávala své polibky a lůno? Byl to pes určený k lovu, nebo takový ten krátkonohý psík, jakého si drží ženy, aby zaštěkal, kdyby se s nimi někdo chtěl mazlit v noci, když spí? Kdo to nyní může říct? Ymar je mrtev, a jeho vzpomínky, které žily po jistou dobu v krvi jeho následníků, již dávno vybledly.

A tak časem vyblednou i mé vzpomínky. Tím jsem si jist: ani jedno vysvětlení Ymarova chování nebylo správné. Pravda, ať už byla jakákoli, byla prostší a křehčí. Mohli byste se mne otázat, proč jsem přijal za svou společnici sestru majitele obchodu - já, který jsem za celý svůj život neměl žádného opravdového společníka. A kdo, když si přečetl jen to o “sestře majitele obchodu”, pochopí, proč jsem s ní zůstal po tom, co se mi v tomto okamžiku mého příběhu mělo posléze přihodit? Zcela určitě nikdo.

Již jsem řekl, že nejsem schopen vysvětlit, proč jsem po ní tak toužil, a je to pravda. Miloval jsem ji lačnou a zoufalou láskou. Měl jsem pocit, že my dva bychom mohli spáchat čin tak ukrutný, že svět, kdyby nás spatřil, by takový čin považoval za neodolatelný.

Není třeba žádný intelekt, abychom tušili ony postavy, které čekají za prázdnotou smrti - každé dítě si je uvědomuje, kterak planou s temnými či jasnými gloriolami, zahalené do moci starší než tento vesmír. To ony jsou látkou našich nejranějších snů, stejně jako našich předsmrtných vidění. Správně cítíme, že řídí naše životy, a taktéž správně cítíme, jak málo pro ně znamenáme, pro tyto stavitele nepřestavitelného, bojovníky ve válkách za hranicemi totality existence.

Potíž spočívá v tom, abychom si uvědomili, že stejně obrovské síly sídlí v nás samých. Říkáme “já chci” a “já nechci” a představujeme si sami sebe, jak jsme svými pány, (ačkoli každý den vykonáváme příkazy nějaké všední osoby), ale pravda je ta, že naši páni spí. Jeden pán se v nás vzbudí, vsedne do sedla a žene nás jako zvěř, ačkoli jezdec není nic jiného než nějaká dosud neodhalená část nás samých.

Toto snad tedy vysvětluje Ymarův příběh. Kdopak to může s jistotou tvrdit?

+ + + + +

Ať už to bylo jakkoli, dovolil jsem sestře majitele obchodu, aby mi pomohla s úpravou pláště. Dal se přitáhnout těsně ke krku, a když byl takto nošen, fuliginová cechovní kápě pod ním nebyla vidět. Přesto jsem mohl, aniž bych se odhalil, sáhnout pod plášť zpředu nebo průstřihy po stranách. Odepnul jsem Terminus Est od bandalíru a nesl jej jako poutničkou hůl, a jelikož pochva překrývala větší část záštity a její zahrocené nákončí bylo z tmavého železa, mnozí lidé, kteří mne spatřili, si nepochybně mysleli, že nesu hůl.

To byla jediná doba mého života, kdy jsem přikryl hábit svého cechu přestrojením. Slýchal jsem, že člověk se prý v přestrojení cítí jeho hlupák, ať už je přestrojení úspěšné či ne, a já jsem se v tomto přestrojení dozajista jako hlupák cítil. A ono to přestrojení ani nebylo. Tyto široké, staromódní pláště nejprve začali používat pastevci (kteří je nosí doposud) a od nich přešly k vojsku, ve dnech, kdy se boj s Asciaty přenesl sem, na chladný jih. Od armády jej převzali nábožní poutníci, kteří bezpochyby považovali takový oděv, který se dal přeměnit na více či méně uspokojivý malý stan, za velice praktický. Ústup náboženství nepochybně způsobil, že tyto pláště z Nessu vymizely. Alespoň já jsem zde nikdy neviděl jiný než ten, který jsem měl sám na sobě. Kdybych o těchto pláštích věděl víc, když jsem si tento svůj oblékl v obchodu s odloženým šatstvem, býval bych si koupil měkký klobouk s širokou krempou, který k němu patří; jenže jsem si žádný klobouk nekoupil, a obchodníkova sestra mi řekla, že vážně vypadám jako poutník vracející se ze svaté cesty. Nejspíš to řekla s oním zajiskřením posměchu, s jakým říkala vše ostatní, jenže já jsem se staral o to, jak vypadám, a posměch jsem nepostřehl. Pověděl jsem jí i jejímu bratrovi, jak mne mrzí, že nemám hlubší znalosti o náboženství.

Oba se usmáli, a bratr řekl: “Když se nejdřív zmíníte o náboženství, nikdo se o něm s vámi nebude chtít bavit. Kromě toho můžete získat reputaci vlídného člověka, když budete nosit tohle a nebudete mluvit o náboženství. Když potkáte někoho, s kým vůbec nebudete chtít hovořit, proste o almužnu.”

Tak se ze mne stal, alespoň napohled, poutník putující k nějaké blíže neurčené severní svatyni. Neřekl jsem, že čas mění naše lži v pravdy?

XVIII

ZNIČENÍ OLTÁŘE

Ruch časného jitra vymizel, zatímco jsem se převlékal v obchodě s obnošeným šatstvem. Těžké žebřiňáky a káry rachotily kolem nás jako lavina zvířat, dřeva a železa; sotva jsem vystoupil s obchodníkovou sestrou ze dveří, zaslechl jsem letoun proplétající se mezi věžemi města. Podíval jsem se na oblohu včas, takže jsem jej zahlédl. Měl aerodynamický tvar jako kapka deště na okenní tabulce.

“To je nejspíš ten důstojník, který vás vyzval na souboj,” poznamenala. “Bude na cestě do Absolutního Domu. Nějaký hipparch z gardy Septentrionů - neříkal to tak Agilus?”

“Váš bratr? Ano, něco takového. Jak se jmenujete vy?”

“Agia. A vy nevíte nic o monomachii? A mě máte mít jako instruktora? No, vznešený Hypogeon nechť je vám nápomocen. Ze všeho nejdřív se musíme vydat do Botanické zahrady a uříznout tam pro vás nějaký avern. Naštěstí není zahrada odtud moc daleko. Máte dost peněz, abychom si mohli vzít fiakr?”

“Snad ano. Pokud je to nutné.”

“Potom ale určitě nejste armiger v kostýmu. Vy jste - no, to už je jedno.”

“Mučitel. Ano. Kdy se mám střetnout s tím hipparchem?”

“Až pozdě odpoledne, kdy na Krvestřebném Poli začínají souboje a avern rozevírá květ. Času máme habaděj, ale já si myslím, že bychom ho mohli využít líp, kdybychom si jeden květ obstarali, a já bych vás naučila, jak se s ním bojuje.” Směrem k nám se řítil fiakr tažený párem onegarů a Agia na něj zamávala. “Zabijí vás, to víte, ne?”

“Z toho, co říkáte, se to jeví jako velmi pravděpodobné.”

“Je to prakticky jisté, takže peníze můžete pustit z hlavy.” Agia vstoupila do jízdní dráhy a na okamžik vypadala (tak skvěle formovaná byla jemná tvář, tak půvabná křivka jejího těla, když zvedala paži) jako pamětní socha neznámé ženy v pohybu. Pomyslel jsem si, že spíš zabije někdo ji. Fiakr zarazil u Agie, jankovitá zvířata se od ní tanečními kroky odtáhla, jako by byla vlkovec, a Agia vskočila do povozu. Přestože nebyla těžká, její vahou se malé vozidlo rozhoupalo. Vyšplhal jsem dovnitř, a když jsem si sedl vedle ní, přitiskli jsme se boky k sobě. Kočí se na nás ohlédl, Agia řekla: “Přístaviště u Botanické zahrady,” a fiakr se rozjel. “Takže umírání vám nevadí - překvapujete mě.”

Opřel jsem se rukou o opěradlo lavice, na níž seděl kočí. “To jistě není neobvyklé. Na světě musí být tisíce a možná miliony lidí, jako jsem já. Lidí přivyklých smrti, lidí, kteří cítí, že jediná část jejich života, která měla opravdový smysl, skončila.”

Slunce nyní planulo jen kousek nad nejvyššími věžemi, a záplava světla, které měnilo zaprášený chodník na červené zlato, zapůsobila, že jsem se cítil filozoficky naladěn. V hnědé knize v mé torbě byl příběh o andělu (třeba ve skutečnosti o jedné z okřídlených bojovnic, které prý slouží Autarchovi), kterého když přišel na Urzemi kvůli nějakému drobnému úkolu nebo tak nějak, zasáhl dětský šíp a on zahynul. V zářící róbě zcela zbrocené krví z jeho srdce, právě tak jako bulváry byly potřísněny uhasínajícím životem slunce, se posléze setkal se samotným Gabrielem. V jedné ruce mu plápolal meč, druhou švihal velkou dvouhlavou sekyrou a na zádech, zavěšena na duze, mu visela nebeská bitevní polnice. “Kam se béřeš, maličký,” otázal se Gabriel, “když je tvá hruď zbarvena šarlatem více než hruď červenky?”

“Zabili mne,” řekl anděl, “a vracím se, aby má podstata opětně splynula se Stvořitelem Všehomíra.”

“Nebuď absurdní. Ty jsi anděl, čirý duch, a nemůžeš zemřít.”

“Přesto však jsem mrtev,” řekl anděl. “Pozoroval jsi, jak mi odtékala krev - nezpozoroval jsi rovněž, že krev ze mne již netryská proudem, jenž mne oslaboval, ale že nyní jen pozvolna prosakuje? Povšimni si, jak jsem zešedl a zbledl. Nebývá dotyk anděla hřejivý a zářivý? Uchop mne za ruku a ucítíš představu, že držíš v ruce strašlivého umrlce nedávno vytaženého z nehybné tůně. A co vůně mého dechu - není smrdutá, odporná a nepáchne spáleným tukem?” Gabriel neodpověděl, a nakonec anděl řekl: “Bratře a představený, i když jsem tě všemi svými důkazy nepřesvědčil, snažně tě prosím, ustup stranou. Chci zbavit vesmír své přítomnosti.”

“Jsem vskutku přesvědčen,” pravil Gabriel a ustoupil andělské bytosti z cesty. “Toliko jsem se zamyslel, že kdybychom věděli, jak blízko je smrt, nebyl bych za všech okolností tak pyšný.”

Agii jsem řekl: “Cítím se jako ten archanděl v tom příběhu - kdybych věděl, že mohu svůj život prožít tak snadno a tak brzy, nebyl bych to - pravděpodobně -udělal. Znáte tu legendu? Jenže nyní jsem se už rozhodl a teď nemohu nic říct ani učinit. Čím že mne ten Septentrion dnes odpoledne zabije? Rostlinou? Květem? Nějak tomu nerozumím. Není to tak dávno, kdy jsem si myslel, že mohu odejít do města, které se jmenuje Thrax, a žít tam takovým životem, jaký se tam dá žít. Hm, včerejší noc jsem strávil v pokoji s obrem. Jeden fantastičtější zážitek než druhý.”

Neodpověděla, a po nějaké době jsem se zeptal: “Co je tamta budova? Ta s tou rumělkovou střechou a vidlicovitými sloupy? Jako by tam v hmoždíři roztloukali nové koření. Alespoň odtamtud něco takového cítím.”

“Mnišský mensál. Víte, že jste muž, který nahání hrůzu? Když jste vešel do našeho krámu, myslela jsem, že jste jen nějaký další zakuklený armiger. Potom, když jsem zjistila, že jste doopravdy mučitel, jsem si řekla, že to koneckonců není tak hrozné - že jste jenom mladý muž jako ostatní mladíci.”

“A vy jste poznala velmi mnoho mladíků, to si dovedu představit.” Vlastně jsem doufal, že poznala. Chtěl jsem, aby byla zkušenější než já; a přestože jsem sebe ani na okamžik nepovažoval za čistého, přál jsem si, abych ji považoval za ještě nečistší.

“Ale zatím je ve vás něco víc. Máte obličej někoho, kdo má naději, že zdědí dva palatináty a jeden ostrov na nějakém místě, o kterém jsem jakživa neslyšela, a způsoby ševče. Když říkáte, že se nebojíte zemřít, domníváte se, že to myslíte vážně, ale v duchu věříte, že ne. Jenže vy to v samém jádru sebe sama myslíte vážně. Vždyť s vámi by stejně ani trochu nehnulo, kdybyste mi měl useknout hlavu, že?”

Kolem nás se míhal provoz všeho druhu: stroje, vozidla s koly i bez kol tažená zvířaty a otroky, chodci a jezdci na hřbetech dromedárů, volů, metamynodonů a soumarů. Nyní nás dojel otevřený fiakr podobný našemu a držel se vedle nás. Agia se naklonila ke dvojici, která seděla v onom fiakru, a vykřikla: “Předhoníme vás!”

“A kde bude cíl?” odpověděl voláním muž, v němž jsem poznal sieura Rachá, s nímž jsem se kdysi setkal, když mne poslali pro knihy k Mistru Ultanovi.

Sevřel jsem Agii paži. “Zešílela jste vy, nebo on?”

“Přístaviště u Zahrady, o chrisos!”

Druhé vozidlo vyrazilo kupředu, ponechávajíc nás za sebou. “Rychleji!” křikla Agia na kočího. A potom na mne: ,,Máte dýku? Nejlepší je přitisknout mu hrot na záda, aby mohl říct, že jel pod hrozbou sprovození ze světa, kdyby nás zastavili.”

“Proč to děláte?”

“Jako zkoušku. Vašemu převleku nikdo neuvěří.

Ale všichni si budou myslet, že jste armiger v maškarním kostýmu. Právě jsem to dokázala.” (V náklonu jsme se prohnali kolem káry naložené pískem.) “Kromě toho, vyhrajeme. Tohohle kočího znám a jeho spřežení je čerstvé. Ten druhý fiakr vozil tu děvku půl noci.”

Uvědomil jsem si, že se ode mne bude očekávat, že peníze, pokud vyhrajeme, dám Agii, a že ta druhá žena bude vymáhat můj (neexistující) chrisos od Rachá, jestliže vyhrají oni. Přesto jak sladce by chutnalo, kdybych jej pokořil! Rychlost a blízkost smrti (neboť jsem s určitostí cítil, že mne ten hipparch vskutku zabije) způsobila, že jsem se choval mnohem lehkomyslněji než celý život předtím. Tasil jsem Terminus Est a díky délce jeho čepele jsem snadno dosáhl na onegary. Boky se jim již leskly potem, a mělké zářezy, kterými jsem je na bocích obdařil, je musely pálit jako plameny. “To je lepší než všechny dýky,” řekl jsem Agii.

Před biči kočích se dav rozestupoval jako voda, matky svíraly při úprku děti, vojáci se odráželi o oštěpy a švihem skákali do bezpečí na okenních římsách. Podmínky závodu byly výhodnější pro nás: fiakr vpředu nám do jisté míry vyklizoval cestu a navíc jej zdržovala jiná vozidla. Přesto jsme ho doháněli jen pomalu, a tak náš kočí, který bezpochyby předpokládal tučný bakšiš, když vyhraje, aby získal pár loktů náskoku, pobídl onegary, a ti se hnali vzhůru po širokém schodišti z chalcedonu. Zdálo se, že se nám na tváře řítí mramorové sochy a monumenty, pilíře a pilastry. Projeli jsme zelenou zdí živého plotu vysokého jako dům, převrhli plnou káru pamlsků a sušeného ovoce, podjeli oblouk, provedli půlobrat a sjeli po schodech, a opět jsme se ocitli na ulici, aniž bychom kdy věděli, čí patio jsme vlastně tak narušili.

Do úzkého prostoru mezi naším vozidlem a fiakrem soupeře se připletl pekařův vozík tažený ovcemi. Naše velké zadní kolo vozík srazilo, vyslalo spršku čerstvého chleba do ulice a přitisklo Agiino štíhlé tělo k mému, což bylo tak příjemné, že jsem jí ovinul paži kolem ramen a pevně ji držel. Tak už jsem svíral ženy dříve - Theclu často, i pronajatá těla ve městě. V tom sevření se spájela nová sladkost s hořkou příchutí, zrozenou z kruté přitažlivosti, jíž si mne Agia podmanila. “Jsem ráda, že jste to udělal,” řekla mi do ucha. “Nesnáším muže, kteří se na mne sápou,” a pokryla mí tvář polibky.

Kočí se ohlédl, vítězoslavně se ušklíbl a nechal rozběsněné spřežení, aby si samo hledalo cestu. “Sjel jsem po Zkroucený cestě - tam už jsem je dojel - a přes obecní pozemky, a tak je předjedem o sto loktů.”

Fiakr se zakymácel a vlétl do úzké brány v bariéře z okrasných křovin. Před námi se náhle vynořila obrovitá budova. Kočí se pokoušel strhnout zvířata stranou, ale již bylo pozdě. Narazili jsme do boku budovy; stěna povolila jako látka, z níž utkány jsou sny, a my jsme se ocitli v jakémsi jeskynním prostoru, spoře osvětleném a vonícím senem. Před námi se vynořil stupňovitý oltář, byl velký jako menší dům a blikaly na něm tečky modrých světel. Viděl jsem to všechno a uvědomil si, že to vidím až příliš dobře - kočí byl vymrštěn z kozlíku nebo snad sám vyskočil. Agia pronikavě vykřikla.

Narazili jsme do oltáře. Nastal zmatek, kdy kolem nás létaly předměty, které nedokážu popsat, a měl jsem pocit, že vše kolem nás víří a padá, ale nenaráží do sebe, jako v onom chaosu před stvořením. Zdálo se mi, že proti mně vyskočila podlaha; udeřila mne s takovou silou, až se mi rozhučelo v uších.

Myslím, že jsem svíral Terminus Est, když jsem prolétal vzduchem, avšak teď už jsem jej nedržel v ruce. Když jsem se pokusil vstát a porozhlédnout se po něm, nedostávalo se mi dechu ani síly. Někde v dálce křičel jakýsi muž. Převalil jsem se na bok, potom se mi podařilo dostat zmrtvělé nohy pod sebe.

Zdálo se, že jsme poblíž středu budovy, která byla stejně obrovsky rozlehlá jako Veliká tvrz, a přesto úplně prázdná: bez vnitřních stěn, schodišť nebo jakéhokoli nábytku. Mlhou nazlátlého prachu jsem viděl pokrouceně pilíře, asi z natřeného dřeva. Lampy, pouhé světelné body, nám visely řetězec nebo víc nad hlavou. Mnohem výš nad lampami se vzdouvala pestrobarevná střecha a pleskala ve větru, který jsem necítil.

Stál jsem na slámě, a sláma se rozprostírala všude a tvořila nekonečný žlutý koberec, jako pole nějakého titána po žních. Kolem dokola ležely latě, z nichž byl postaven oltář: úlomky tenkého dřeva potaženého lístkovým zlatem a posázeného tyrkysy a fialovými ametysty. S matnou představou, že bych měl najít svůj meč, jsem učinil několik kroků a téměř vzápětí jsem zakopl o roztříštěnou kostru fiakru. Nedaleko od něj ležel jeden onegar; vybavuji si, jak jsem si pomyslel, že si nejspíš musel zlámat vaz. Někdo vykřikl: “Mučiteli!” a já jsem se rozhlédl kolem sebe a spatřil Agiu - stojící zpříma, ačkoli roztřeseně. Zeptal jsem se jí, zdali je v pořádku.

“Naživu, alespoň to, jenomže tohle místo musíme ihned opustit. Je to zvíře mrtvé?”

Přikývl jsem.

“Mohla jsem na něm odjet. Teď mě budete muset nést, jestli to zvládnete. Myslím, že na pravou nohu nebudu moct došlápnout.” Zakymácela se, když promluvila, a já jsem k ní musel přiskočit a zachytit ji, aby neupadla. “Teď musíme odejít,” řekla. “Rozhlédněte se… Vidíte nějaké dveře? Rychle!”

Žádné dveře jsem neviděl. “Proč je tak naléhavé, abychom odešli?”

“Na co máte nos, když už nedokážete používat oči při pohledu na tuhle podlahu?”

Začichal jsem. Pach ve vzduchu už nebyl pach slámy, ale pach hořící slámy; téměř v tomtéž okamžiku jsem uviděl plameny, jasné v tom pološeru, ale přesto tak drobné, že před chvílí musely být pouhými jiskrami. Zkusil jsem běžet, ale nevyšlo z toho nic lepšího než kulhavá chůze. “Kde to jsme?”

“Tohle je Katedrála Pelerín - někteří jí říkají Katedrála Spáru. Peleríny jsou ta banda kněžek, co putují po tomhle světadílu. Ony se nikdy…”

Agia se náhle zarazila, protože jsme se přibližovali ke shluku šarlatově oděných lidí. Nebo snad se oni přibližovali k nám, protože se mi zdálo, že se objevili v nevelké vzdálenosti a bez varování. Muži měli oholené hlavy a třímali lesknoucí se scimitary zakřivené jako mladý měsíc a zářící pozlacením; žena převyšující všechny svou výškou exultantky držela v náručí dvouruční meč zasunutý v pochvě: můj Terminus Est. Měla na sobě kapuci a úzkou pláštěnku, z níž visely dlouhé střapce.

Agia začala: “Zvířata se nám splašila, svatá Domnicello…”

“To je nepodstatná okolnost,” řekla žena, která držela můj meč. V té ženě bylo mnoho krásy, avšak nebyla to krása žen, jež hasí žádostivou touhu. “Toto patří muži, který tě nese. Řekni mu, aby tě postavil na nohy a převzal si to. Můžeš chodit?”

“Trochu. Učiň, co praví, mučiteli.”

“Cožpak neznáš jeho jméno?”

“Řekl mi ho, ale už jsem ho zapomněla.”

Řekl jsem: “Severian,” a držel ji jednou rukou, zatímco druhou jsem přijímal Terminus Est.

“Užívej jej k ukončení hádek,” řekla žena v šarlatu. “A ne k jejich vyvolávání.”

“Slaměná podlaha tohoto velikého stanu stojí v plamenech, Chatelaine. Víte o tom?”

“Oheň bude uhašen. Sestry a naši služebníci nyní udusávají žhavé uhlíky.” Odmlčela se a její pohled přelétal z Agie na mne a zpátky na Agiu. “Ve zbytcích našeho vznešeného oltáře, jejž zničilo vaše vozidlo, jsme nalezly pouze jedinou věc, která vypadala, že patří vám a že má pro vás velkou cenu - onen meč. My jsme jej vrátily. Budete nyní i vy tak laskavi a vrátíte nám rovněž to, co má pro nás velkou cenu a co jste mohli nalézt?”

Vzpomněl jsem si na ty ametysty. “Nic cenného jsem nenašel, Chatelaine.” Agia zavrtěla hlavou, a já jsem pokračoval: “Byly tam třísky ze dřeva posázeného drahými kameny, ale já jsem je ponechal namístě, kam dopadly.”

Muži si přehmátli jilce mečů v rukou a hledali pevnou oporu pro nohy, ale vysoká žena stála nepohnutě, upírala zrak na mne, potom na Agiu, potom znovu na mne. “Přistup ke mně, Severiane.”

Vystoupil jsem vpřed a učinil tři nebo čtyři kroky. Bylo to velké pokušení tasit Terminus Est jako obranu proti čepelím oněch mužů, ale odolal jsem mu. Jejich paní uchopila má zápěstí do svých rukou a pohlédla mi do očí. Její oči byly klidné a v tomto podivném světle vypadaly, že jsou tvrdé jako beryly. “Není v něm žádná vina,” řekla.

Jeden z mužů zamručel: “Mýlíte se, Domnicello.”

“Žádná vina, pravím. Vrať se na své místo, Severiane, a nechť ona žena přistoupí blíže.”

Učinil jsem, co mi přikázala, a Agia dokulhala na místo vzdálené jeden dlouhý krok od vysoké ženy. Když nechtěla přijít blíž, vysoká žena přikročila k ní a uchopila ji za zápěstí, tak jako uchopila mne. Po chvíli pohlédla směrem k ženám, které cekaly za bojovníky s meči. Než jsem si uvědomil, co se děje, dvě z nich uchopily Agiin oděv a přetáhli jí jej přes hlavu, až ji svlékly úplně. Jedna řekla: “Nic, Matko.”

“Myslím, že tento den je předzvěstí.”

S rukama zkříženýma na prsou mi Agia zašeptala: “Tyhle Peleríny jsou bláznivé. Všichni to vědí, a kdybych byla měla víc času, určitě bych vám to řekla.”

Vysoká žena řekla: “Vraťte jí její cáry. Spár nezmizel, kam lidská paměť sahá, mizívá však dle vlastní vůle a nebylo by možné ani přípustné, abychom mu v tom bránily.”

Jedna žena zamumlala: “Snad ho ještě najdeme v troskách, Matko.” A druhá dodala: “Neměly bychom je donutit, aby za to zaplatili?”

“Zabijme je,” řekl nějaký muž.

Vysoká žena nejevila sebemenší náznak, že by některého z nich zaslechla. Už od nás vlastně odcházela, a vypadalo to, jako by se nad slámou klouzavě vznášela. Ženy šly za ní, pohlížejíce jedna na druhou, a muži sklonili lesklé čepele a ustoupili nám z cesty.

Agia se namáhavě oblékala do šatů. Zeptal jsem se jí, co ví o tom Spáru a co jsou zač ty Peleríny.

“Dostaňte mne odsud, Severiane, a já vám to povím. Mluvit o nich v jejich hlavním stanu nepřináší štěstí. Je támhleto trhlina ve zdi?”

Šli jsme směrem, který naznačila, a čas od času jsme klopýtli v měkké slámě. Nebyl tu žádný otvor, ale dokázal jsem zvednout okraj hedvábné zdi dost vysoko, abychom pod ním oba dva mohli proklouznout ven.

XIX

BOTANICKÁ ZAHRADA

Sluneční světlo oslepovalo; jako kdybychom vykročili ze soumraku do jasného dne. Nazlátlá stébla slámy vířila v čerstvém vzduchu kolem nás.

“To je lepší,” řekla Agia. “Teď chvilku počkejte, ať si ujasním, kde vlastně jsme. Myslím, že po pravé ruce budeme mít Adamnianské schody. Náš kočí by po nich nesjel - nebo vlastně možná by i sjel, ten chlap byl blázen - ale tyhle schody by nás měly dovést nejkratší cestou k přístavišti. Nabídněte mi ještě jednou rámě, Severiane. Noha zatím ještě není docela v pořádku.”

Teď jsme šli po trávě a já jsem viděl, že ona stanová katedrála byla postavena na volném prostranství, které kolem dokola obklopovaly poloopevněné domy; přeludné zvonice katedrály shlížely na parapety domů. S trávníkem hraničila široká, dlážděná ulice, a když jsme k ní došlí, znovu jsem se zeptal, kdo to jsou ty Peleríny.

Agia se na mne podívala úkosem. “Musíte mi odpustit, ale není pro mne snadné vykládat o profesionálních pannách muži, který mne před chvílí spatřil nahou. Ačkoli za jiných okolností by to mohlo být jiné.” Zhluboka se nadechla. “Vážně o nich moc nevím, ale u nás v krámu máme pár jejich hábitů, a já jsem se na nejednou bratra vyptávala a potom dávala pozor na všechno, co mi řekl. Je to oblíbený kostým pro masky - je celý červený.

Tak tedy, je to řád klášterních sester, jak jste bezpochyby už postřehl. A ta červená barva značí chladnoucí barvu Nového Slunce, a ony se snižují k tomu, že obtěžují majitele pozemků, když putují po venkově s tou jejich katedrálou, a zaberou si tolik, aby si ji tam mohly postavit. Jejich řád tvrdí, že vlastní nejcennější relikvii, jaká kdy existovala, Usmiřitelův Spár, takže ta rudá barva může znamenat také Rány způsobené Spárem.”

Ve snaze být trochu vtipný, jsem řekl: “To jsem nevěděl, že Usmiřitel má spáry.”

“To není doopravdický spár - je to prý drahokam. Určitě jste o něm už slyšel. Nechápu, proč se mu říká Spár, a pochybuji, že by to ty kněžky taky věděly. Ale jestli uvážíme, že ten Spár měl kdysi nějaký opravdový vztah k Usmiřiteli, dokážete ocenit, jaký má význam. Koneckonců, naše znalosti o něm jsou čistě historické - tím myslím, že buď potvrzujeme, nebo popíráme, že byl v dávné minulosti v kontaktu s naší rasou. Jestli je Spár to, co Peleríny o něm tvrdí, že je, pak Usmiřitel kdysi žil, ačkoli teď už může být mrtvý.”

Vyděšený pohled ženy nesoucí dulcimer mi napověděl, že plášť, který jsem koupil od Agiina bratra, je v nepořádku a umožňuje skrz průstřihy zahlédnout fuligin mé cechovní kápě (která té ubohé ženě musela připadat pouze jako prázdná temnota). Když jsem si plášť opět upravil a znovu jej sepnul fibulou, řekl jsem: “Jako všechny tyto náboženské argumenty i tento argument se stává nevýznamnějším, když pokračujeme. Předpokládáme-li, že tento Usmiřitel kráčel mezi námi před eóny a že je nyní mrtev, jaký má význam, vyjma pro historiky a fanatiky? Oceňuji jeho legendu jako jistou část posvátné minulosti, ale zdá se mi, že je to právě legenda, na čem dnes záleží, a ne Usmiřitelův prach.”

Agia si třela ruce, snad aby si je ohřála ve slunečním světle. “Předpokládáme-li, že - na tomto rohu zahneme, Severiane, když se podíváte, můžete zahlédnout vrchol schodiště, kde stojí sochy eponymů - předpokládáme-li, že žil, byl samozřejmě Pán Moci. Což znamená transcendenci reality a zahrnuje v sobě i negaci času. Není to tak správně?”

Přikývl jsem.

“Potom neexistuje nic, co by mu zabránilo, aby z pozice, řekněme doby před třiceti tisíci lety, přišel do toho, čemu říkáme přítomnost. Mrtvy nebo ne, jestliže někdy existoval, mohl by se objevit za dalším rohem na téhle ulici nebo příští týden.”

Došli jsme ke kraji schodiště. Stupně byly z kamene bílého jako sůl, občas tak povlovné, že bylo třeba několika kroků k přechodu od jednoho stupně k dalšímu, jindy téměř tak strmé jako žebřík. Tu a tam si cukráři, prodavači opic a jim podobní rozložili stánky. Ať už z jakéhokoli důvodu, bylo velmi příjemné diskutovat s Agiou o mystériích, zatímco jsme sestupovali po těchto schodech, a já jsem řekl: “To vše proto, Že ty ženy říkají, že vlastní jeden jeho jiskřící nehet. Tuším, že ten nehet působí zázračná vyléčení?”

“Příležitostně, tak to ony tvrdí. Taky odpouští křivdy, oživuje mrtvé, vytahuje nové rasy bytostí z hlíny, očišťuje chtíč a tak dále. Všechny ty činy, které prý vykonával on sám.”

“Teď se mi vysmíváte.”

“Ne, jenom se směju na sluneční světlo - víte, jak jeho svit působí na ženské tváře.”

“Zhnědnou.”

“Zošklivějí. Ze začátku vysušuje kůži a vytváří vrásky a tak dále. Potom taky ukazuje každý sebemenší defekt. Urvaší milovala Purúravase, to znáte, ne, než ho uviděla v jasném světle. No co, cílila jsem to světlo na obličeji a myslela jsem si: Ty jsi mi úplně fuk. Jsem ještě moc mladá, abych si z tebe něco dělala, a příští rok si z našich zásob vyberu nějaký široký klobouk.”

Agiina tvář nebyla v jasném slunečním svitu zdaleka dokonalá, ale neměla se čeho obávat. Můj hlad se sytil přinejmenším stejně dravě jejími nedokonalostmi. Měla v sobě nadějeplnou, beznadějnou odvahu chudých, což je možná nejpřitažlivější ze všech lidských vlastností; a ty její drobné vady na kráse mi dělaly velkou radost a činily ji pro mne ještě skutečnější.

“No co,” pokračovala a stiskla mi ruku, “musím se přiznat, že jsem nikdy nepochopila, proč si lidé jako ty Peleríny vždycky myslí, že si obyčejní lidé musí dát očišťovat smyslnou touhu. Podle mých’zkušeností to obyčejní lidé zvládají docela dobře sami, a taky skoro každý den. Většina z nás potřebuje najít někoho, s kým bychom ji mohli uvolnit, jako z láhve.”

“Potom vám záleží na tom, že vás milují.” Žertoval jsem jenom napůl.

“Každé ženě záleží na tom, když ji někdo miluje, a čím je víc mužů, kteří jí milují, tím líp! Já jsem se ale nerozhodla, že vás za to budu na oplátku milovat, jestli si myslíte tohle. To by bylo dneska moc snadné, chodit si takhle s vámi po městě. Ale jestli vás dnes večer zabijí, bude mi čtrnáct dní hrozně.”

“Mně taky,” řekl jsem.

“Ne, vám ne. Vám to nebude ani jedno. Ani tohle vám nebude vadit, ani tamto, už vůbec nikdy. Být mrtvý nebolí, což vy byste měl vědět ze všech lidí nejlíp.”

“Téměř si myslím, že celá tato aféra je nějaký váš trik nebo trik vašeho bratra. Vy jste byla venku, když přišel ten Septentrion - řekla jste mu něco, co ho proti mně popudilo? Je to váš milenec?”

Tomu se Agia zasmála a zuby se jí ve slunci zablýskly. “Podívejte se na mne. Mám brokátové šaty, ale vy jste viděl, co je pod nimi. Mám bosé nohy. Vidíte náramky nebo náušnice? Nějakou stříbrnou lamii obtočenou kolem krku? Mám paže staženy kroužky ze zlata? Jestli ne, můžete bezpečně předpokládat, že žádného důstojníka od Dvorního vojska za milostníka nemám. Jeden starý námořník, nehezký a chudý, na mě naléhá, abych s ním žila. Kromě toho, no, Agilus a já máme obchod. Odkázala nám ho matka, a je bez dluhů jenom proto, že nemůžeme najít nikoho, kdo by byl takový hlupák, aby nám na něj něco půjčil. Občas utrhneme něco ze zásob a prodáme to papírníkům, abychom si mohli koupit misku čočky, kterou si rozdílíme mezi sebou.”

“Ovšem dnes večer byste se měla najíst dobře,” řekl jsem jí. “Dal jsem vašemu bratrovi za tento plášť dobrou cenu.”

“Cože?” Jako by se jí zase vrátila dobrá nálada. Ustoupila o krok vzad a předstírala údiv s otevřenými ústy. “Vy mi dnes večer nekoupíte večeři? Když jsem vám celý den radila a vodila vás po městě?”

“A zapletla mne do zničení oltáře, který si postavily Peleríny.”

“Tohle mě mrzí. Doopravdy mrzí. Nechtěla jsem, abyste si unavil nohy - budete je potřebovat, až budete bojovat. Potom se objevili ti ostatní a já si myslela, že mám šanci, jak vydělat peníze.”

Její pohled opustil mou tvář a přesunul se na jednu z oněch brutálních bust, jež lemují schodiště. Zeptal jsem se: “Je to opravdu vše, co za tím vězelo?”

“Po pravdě přiznávám, že jsem chtěla, aby si dál mysleli, že byste mohl být armiger. Armigeři chodívají tak často v maškarních kostýmech, protože pořád spěchají na nějaké večírky a turnaje, a vy máte takovou tvář. Proto jsem si to sama myslela, když jsem vás prvně zahlédla. A vidíte, kdybyste byl, potom bych já byla tou, o kterou by někdo takový, třeba armiger a nejspíš nějaký bastard exultantská, mohl projevit zájem. Dokonce i kdyby to mělo být jen z žertu. Netušila jsem, co se nakonec stane.”

“Chápu,” řekl jsem. Zničehonic mne přemohl smích. “Vždyť jsme museli vypadat jako hlupáci, když jsme v tom fiakru tak poskakovali.”

“Jestli chápeš, tak mě polib.”

Zíral jsem na ni.

“Polib mě! Kolik příležitostí ti zůstalo? Dám ti víc. Co budeš chtít…” Odmlčela se a potom se taky rozesmála. “Po večeři, možná. Jestli najdeme nějaké ústraní, i když to pro tvůj boj nebude dobré.” Potom se mi vrhla do náruče, postavila se na špičky, aby se mi přitiskla ke rtům. Ňadra měla pevná a vysoká, a ucítil jsem, jak se jí pohnuly boky.

“No tak.” Odstrčila mne. “Podívej se támhle dolů, Severiane. Mezi ty pylony. Co vidíš?” Voda se ve slunci třpytila jako zrcadlo. “Reku.” “Ano, Gyoll. Teď doleva. Protože tam roste tolik leknínů, je ostrov špatně vidět. Ale trávník má světlejší, jasnější zelenou barvu. Copak nevidíš to sklo? Tam, kde sklo odráží světlo?” ,,Něco vidím. Je celá ta budova ze skla?” Přikývla. “To je Botanická zahrada, kam se chceme dostat. Nechají tě tam uříznout si avern - úplně stačí, když to budeš požadovat jako své právo.”

Závěrečnou část sestupu jsme vykonali mlčky. Adamnianské schody se vinou sem a tam po dlouhém svahu a jsou oblíbeným místem pro ty chodce, kteří si často najmou drožku na jízdu nahoru a pak sestupují. Viděl jsem mnoho hezky oblečených dvojic, muže se znameními starých potyček, která jim zjizvila obličeje, a skotačící děti. Víc mne však zarmoutilo, když jsem také z několika míst zahlédl na protějším břehu tmavé věže Citadely, a při druhém či třetím takovém pohledu jsem si vybavil, že když jsem plavával z východního břehu, potápěl se ze schodiště vedoucího do vody a rval se s dětmi z nájemních domů, že jsem si tehdy párkrát všiml této linie běli na druhém břehu, tak daleko proti proudu, jako by byla téměř z dohledu.

+ + + + +

Botanická zahrada se rozkládala na ostrově poblíž břehu, uzavřena do budovy ze skla (věc, kterou jsem předtím neviděl a nevěděl, že by mohla existovat). Nebyly tady žádné věže ani opevnění: jen fasetovaný tholos, čnící tak vysoko, že se až ztrácel v obloze a jeho občasné záblesky mohly být zaměněny za slabé hvězdy. Zeptal jsem se Agie, zdali budeme mít dost času na prohlídku zahrady - a potom, než stačila odpovědět, jsem jí řekl, že si ji prohlédnu, ať máme čas nebo ne. Faktem bylo, že mne nehryzalo svědomí, dostavím-li se pro svou smrt pozdě, a začínal jsem mít potíže s tím, abych souboj, ve kterém se bojuje květinami, bral vážně.

“Jestliže si přeješ strávit poslední odpoledne prohlídkou zahrady, budiž,” řekla. “Já sama sem chodím často. Vstup je zdarma, jelikož ji podporuje Autarch, a je to zábavné, pokud nejsi příliš skrupulózní.”

Stoupali jsme po schodech ze světlounce zeleného skla. Zeptal jsem se Agie, zda tato obrovitá budova existuje jen proto, aby poskytovala květy a plody.

Zavrtěla hlavou, smějíc se, a ukázala na široký oblouk před námi. “Po obou stranách téhle chodby jsou komnaty a každá komnata je něco jako bioprostor. Ovšem varuji tě, i když je chodba kratší než samotná budova, komnaty se budou tím víc rozšiřovat, čím hlouběji do nich budeme postupovat. Některé lidi to poněkud vyvádí z rovnováhy.”

Vstoupili jsme dovnitř a náhle jsme vešli do takového ticha, jaké muselo panovat v jitru tohoto světa, dřív než otcové mužů poprvé vytepali bronzové gongy, postavili kvílející kola od vozu a rozstříkli vody Gyollu záběry vesel. Vzduch byl voňavý, vlahý a maličko teplejší než venku. Stěny po obou stranách šachovnicovitě mozaikové podlahy byly rovněž ze skla, ale tak silného, že pohled jimi pronikal jen stěží; Ušty a květiny a dokonce vznášející se stromy, viděné za těmito stěnami, se mihotaly, jako kdybychom se na ně dívali skrz vodu. Na jedněch širokých dveřích jsem přečetl:

ZAHRADA SPÁNKU

“Smíte vstoupit do kterékoliv, jak vám bude libo,” řekl jakýsi stařík, vstávaje ze židle v rohu. “A do tolika, kolik vám bude libo.”

Agia zavrtěla hlavou. “Nebudeme mít čas na víc než jednu nebo dvě.”

“To je vaše první návštěva? Nově příchozím se všeobecně zamlouvá Zahrada pantomimy.”

Starý muž měl na sobě jakousi vybledlou róbu, která mi připomínala něco, co jsem si nedokázal zařadit. Zeptal jsem se, zda je to hábit nějakého cechu.

“Vskutku ano, je. My jsme kurátoři - copak jste se nikdy nesetkal s jedním z členů našeho bratrstva?”

“Myslím, že dvakrát.”

“Už nás zůstalo pouze několik, avšak náš úkol je nejdůležitějším úkolem, kterým se společnost honosí -uchováním všeho, co zmizelo. Viděl jste Zahradu starožitností?”

“Dosud ne,” řekl jsem.

“Měl byste! Jestliže je toto vaše první návštěva, doporučoval bych vám, abyste začal se Zahradou starožitností. Stovky a stovky vyhynulých rostlin, včetně některých, které nebyly viděny desítky milionů let.”

Agia řekla: “Na tu purpurovou plazivou liánu, na kterou jste tak pyšný - jsem narazila, jak roste divoce na jednom svahu na Ševcovské louce.”

Kurátor smutně zakroutil hlavou. “Bohužel jsme ztratili výtrusy. Víme o tom… Okenní tabulka na střeše se prolomila a výtrusy odnesl vítr.” Nešťastný výraz mu rychle opustil vrásčitou tvář, rozplynul se, jako se rozplývají starosti prostých lidí. Stařec se usmál. “Pravděpodobně se jí teď bude dařit dobře. Všichni její nepřátelé vyhynuli, stejně jako vymizely poruchy, které se léčily jejími listy.”

Jakýsi rachot mne přiměl, abych se otočil. Dva pracovníci tlačili jedněmi dveřmi kolovou káru a já jsem se jich zeptal, co dělají.

“To je Písečná zahrada. Přestavují ji. Vysazují kaktusy a juku - a podobné rostliny. Teď tam ale bohužel moc k vidění není.”

Vzal jsem Agiu za ruku a řekl jsem: “Pojď, rád bych se na tu práci podíval.” Agia se na kurátora usmála a trochu pokrčila rameny, ale docela poslušně šla za mnou.

Písek tam byl, ale žádná zahrada. Vešli jsme do zdánlivě neohraničeného prostoru posetého balvany.

Další kameny se zvedaly ve skaliskách za námi a ukrývaly zeď, kterou jsme sem prošli. Hned vedle vchodu se plazila jedna velká rostlina, napůl keř, napůl popínavé šlahouny, s krutými, zakřivenými trny; předpokládal jsem, že to je poslední exemplář staré flóry, který dosud neodstranili. Žádná jiná vegetace tu nebyla ani žádné znamení vysazování nových druhů, o nichž se kurátor víceméně zmiňoval, mimo dvojice stop po káře dvou pracovníků, stop, které se vinuly dál a ztrácely se mezi kamením.

“Tohle není nic moc,” řekla Agia. “Proč mě nenecháš, abych tě zavedla do Zahrady rozkoše?”

“Dveře za námi zůstaly otevřeny - proč najednou cítím, že toto místo nemohu opustit?”

Podívala se na mne úkosem. “V těchhle zahradách se takhle cítí dřív nebo později každý, i když obvykle ne tak rychle. Bylo by pro tebe líp, kdybychom teď vyšli ven.” Říkala ještě něco, co jsem nestačil zachytit. Zdálo se mi, že ve veliké dálce slyším příboj bušící do okraje světa.

“Počkej…” řekl jsem. Ale Agia mne zase vytáhla do chodby. Naše nohy vynesly do chodby asi tolik písku, kolik by na dlani udrželo dítě.

“Teď už nám doopravdy nezbývá moc času.” řekla mi Agia. “Pojď, ukážu ti Zahradu rozkoše, potom utrhneme ten tvůj avern a půjdeme.”

“Vždyť může být teprve dopoledne.”

“Už je po poledni. Víc než jednu hlídku jsme strávili v Písečné zahradě.”

“Teď vím, že mi lžeš.”

Na okamžik jsem jí zahlédl v obličeji záblesk zlosti. Potom jej překryl balzám filozofické ironie, sekret její dotčené samolibosti. Byl jsem mnohem silnější než ona, a byť chudý, byl jsem bohatší než ona; teď si v duchu řekla (cítil jsem, že téměř slyším, jak jí její hlas šeptá do ucha), že když přijímá takové urážky, tak si mne vlastně už podrobila.

“Severiane, tys diskutoval a diskutoval, a nakonec jsem tě musela odtáhnout ven. Tyhle zahrady na lidi tak působí - na některé sugestibilní lidi. Autarch prý chce, aby v každé zahradě zůstalo pár lidí, aby tím akcentovali realitu scenérie, a tak jeho arcimág, Otec Inire, vybavil zahrady jakousi kletbou. Ale jelikož jsi byl přitahován k támhleté zahradě, není pravděpodobné, že by na tebe tolik zapůsobila některá z těch ostatních.”

“Cítil jsem, že tam patřím,” řekl jsem. “Ze jsem tam měl někoho potkat… a že tam byla nějaká žena, poblíž, ale skrytá před pohledem.”

Míjeli jsme další dveře, na kterých bylo napsáno:

ZAHRADA DŽUNGLE

Když mi Agia neodpověděla, řekl jsem: “Říkáš, že ty ostatní na mne nebudou působit, tak pojďme sem.”

“Když tímhle budeme mařit čas, tak se do té Zahrady rozkoše vůbec nedostaneme.”

“Jen na moment.” Protože byla rozhodnuta, že mne vezme do té zahrady, kterou vybrala, aniž bych viděl některou jinou, začal jsem se obávat, co bych tam mohl nalézt nebo co bych si mohl odtamtud přinést.

Těžké dveře Zahrady džungle se pohnuly směrem k nám a přinášely záplavu zapařeného vzduchu. Světlo za dveřmi bylo nejasné a zelené. Vchod napůl zastiňovaly liány a velký strom, ztrouchnivělý skrz naskrz, ležel spadlý přes stezku několik kročejů odtud. Jeho kmen dosud nesl malou cedulku: Caesalpinia sappan.

“Jak se slunce ochlazuje, ta opravdická džungle usychá na severu,” řekla Agia. “Jeden muž, kterého znám, říká, že už tak usychá mnoho století. Tady ta stará džungle zůstává uchovaná tak, jak bývala, když slunce bylo mladé. Pojď dovnitř. Chtěl sis to tady prohlédnout.”

Vkročil jsem do džungle. Dveře za námi zaklaply a zmizely.

XX

ZRCADLA OTCE INIRA

Jak Agia řekla, opravdové džungle vysychaly daleko na severu. Nikdy jsem je neviděl, přesto tato Zahrada džungle ve mně vyvolala pocit, že jsem je viděl. Dokonce nyní, když sedím u psacího stolu v Absolutním Domě, vzdálený hluk mi znovu přináší k uším výkřiky papouška s azurově zbarvenou hrudí i zády, papouška, který, mávaje křídly, přelétával ze stromu na strom a pozoroval nás bíle obkrouženýma a nesouhlasícíma očima - ačkoli to je nepochybně tím, že jsem si již v duchu ono tajemné místo vybavil. Přes křik papouška zazněl nový zvuk - nový hlas - z jakéhosi rudého světa, který dosud nedobyla myšlenka.

“Co je to?” Dotkl jsem se Agiiny paže.

“Asi smilodon. Ale je hodně daleko a chce jenom vyděsit vysokou, aby mu naběhla rovnou do čelistí. Utekl by od tebe a od tvého meče mnohem rychleji, než ty bys stačil utéct před ním.” Větev Agii roztrhla šaty, a trhlinou bylo vidět jedno ňadro. Tento incident ji neuvedl do přívětivé nálady.

“Kam ta stezka vede? A jak může být ta kočka tak daleko, když to vše je pouze jedna místnost v budově, kterou jsme viděli z vrcholu Adamnianských schodů?”

“Do téhle zahrady jsem ještě nikdy tak hluboko nezašla. Tys sem chtěl jít.”

“Odpověz, na co se ptám,” řekl jsem a uchopil ji za rameno.

.Jestli je tahle stezka jako ostatní - tím myslím jako v ostatních zahradách - vede po široké uzavřené smyčce, která nás nakonec zavede ke dveřím, kterými jsme vešli dovnitř. Ničeho se nemusíš obávat.”

“Když jsem ty dveře zavřel, tak zmizely.”

“Pouhý trik. Copak jsi neviděl obrazy, na kterých pietista staví na odiv meditující tvář, když jsi na jedné straně pokoje, ale upřeně se na tebe dívá, když přejdeš k protější zdi? Ty dveře uvidíme, až se k nim přiblížíme z jiného směru.”

Had s karneolovýma očima se sesmykl na stezku, pozvedl nenávistnou hlavu plnou jedu, podíval se na nás a pak se odplazil stranou. Slyšel jsem, jak Agia zalapala po dechu, a řekl jsem: “Tak kdo se teď bojí? Unikl by ten had před tebou tak rychle, jako bys ty utekla před ním? Teď mi zodpověz otázku o tom smilodonovi. Je opravdu tak daleko? A pokud ano, jak je to možné?”

“Já nevím. Myslíš si, že existuji odpovědi na všechno, co tady je? Platí to na místě, odkud přicházíš?”

Vybavil jsem si Citadelu a věkovité zvyklosti cechů. “Ne,” řekl jsem. “V mém domově jsou nevysvětlitelné úřady a zvyky, ačkoliv se v těchto dekadentních dobách postupně přestávají používat. Jsou tam taky věže, do kterých jakživ nikdo nevstoupil, a ztracené místnosti a tunely, jejichž vchody dosud nikdo nespatřil.”

“Copak nedokážeš pochopit, že tady je to stejné? Když jsme stáli na vrcholu schodů a ty ses díval dolů a viděl tuhle zahradu, mohl jsi rozeznat celou budovu?”

“Ne,” přiznal jsem. “Ve výhledu mi bránily pylony a věže a roh nábřeží.”

“Ale i tak, dokázal bys vymezit hranice toho, cos viděl?”

Pokrčil jsem rameny. “Kvůli sklu se nedalo poznal, kde má ta budova hrany.”

“Jak mi potom můžeš klást takové otázky? Nebo když mi je už musíš klást, copak nedokážeš pochopit, že na ně nemusím mít odpověď? Podle smilodonova řevu jsem věděla, že je hodně daleko. Možná tady vůbec není nebo možná že ta vzdálenost je vzdáleností času.”

“Když jsem se podíval dolů na tuto budovu, viděl jsem fasetovaný dóm. Když se teď podívám vzhůru, vidím jen oblohu mezi listím a liánami.”

“Povrchy faset jsou velké. Může to být tak, že jejich hrany zakrývají kmeny stromů,” řekla Agia.

Šli jsme dál, brodíce se pramínkem vody, v němž se smáčel jakýsi plaz se zlými zuby a ploutvemi na zádech. Obávaje se, že by se nám tento plaz mohl vrhnout na nohy, vyňal jsem Terminus Est z pochvy. “Uznávám,” řekl jsem Agii, “že stromy tady rostou příliš hustě, než aby mi umožnily výhled na obě strany. Ale podívej se sem, tady tím průhledem, kam teče ten potok. Proti proudu vidím jen další džungli. Po proudu se leskne voda, jako kdyby se vléval do jezera.”

“Varovala jsem tě, že se tyhle prostory rozvírají dál a dál a že by tě to mohlo poněkud zneklidnit. Taky se říká, že tyhle zdi jsou specula čili zrcadla, jejichž odrazivost vytváří představu rozlehlého prostoru.”

“Kdysi jsem znal ženu, která se setkala s Otcem Inirem. Vyprávěla mi o něm jeden příběh. Chtěla by sis ten příběh poslechnout?” “Jak si přeješ.”

Vlastně jsem si chtěl tento příběh vyslechnout sám a opravdu jsem si to přál. Vyprávěl jsem si jej pro sebe v zákoutích paměti, a slyšel jsem jej tam jen malinko tišeji, než když jsem jej slyšel poprvé, zatímco jsem v dlaních tiskl Thecliny ruce, bílé a chladné jako lilie vyňaté z hrobu naplněného deštěm.

+ + + + +

“Bylo mi třináct, Severiane, a měla jsem přítelkyni, která se jmenovala Domnina. Byla to hezká dívka, která vypadala o několik let mladší, než kolik jí ve skutečnosti bylo. Snad to byl důvod, proč si ji oblíbil. Vím, že ty nevíš o Absolutním Domu nic. Musíš mi prostě věřit, že na jednom místě v Síni Významu jsou dvě zrcadla. Každé je tři nebo čtyři lokty široké a každé sahá až do stropu. Mezi těmi dvěma zrcadly není nic než pár tuctů kročejů mramorové podlahy. Jinými slovy, kdokoli, kdo prochází Síní Významu, vidí se v těch zrcadlech nekonečněkrát zmnohonásoben. Každé zrcadlo odráží jeho obrazy ve svém dvojčeti.

Přirozeně že to je přitažlivé místo, když jsi dívka a když si o sobě myslíš, že jsi něco jako kráska. Jednou v noci jsme si tam hrály, Domnina a já, točily jsme se pořád a pořád dokola, abychom si předvedly nové halenky. Dva velké mnohoramenné svícny jsme přemístily tak, že jeden stál na levé straně jednoho zrcadla a druhý nalevo od toho zrcadla, které bylo naproti - do protilehlých rohů, pokud chápeš, jak to myslím.

Byly jsme tak zaneprázdněny prohlížením sebe samých, že jsme si nevšimly Otce Inira, dokud nestál krok od nás. Obvykle, rozumíš, bychom vzaly nohy na ramena a schovaly se, kdybychom ho zahlédly, jak přichází, ačkoli byl sotva vyšší než my. Nosíval na sobě róby hrající duhovými barvami, které jako by bledly do Šeda, když jsem se na ně podívala. Jako kdyby byly obarveny v mlze. ‘Musíte dávat, děti, pozor, když se tak na sebe díváte,’ řekl. ‘V postříbřeném zrcadle totiž číhá jistý démon a vlévá se do očí těch, kdo do toho zrcadla pohlédnou.’

Já jsem věděla, jak to myslel, a zarděla jsem se. Ale Domnina řekla: ‘Myslím, že jsem ho viděla. Má tvar jako slza a celý se leskne?’

Otec Inire nezaváhal, než jí odpověděl, dokonce ani nemrkl - přesto jsem pochopila, že ho to vyděsilo. Řekl: ‘Ne, to je někdo jiný, dulcineo. Vidíš ho jasně? Ne? Potom přijď zítra do mého audienčního sálu chvíli po nónách, a jati ho ukáži.’

Když odešel, byly jsme vystrašené. Domnina přísahala stokrát, že nepůjde. Souhlasila jsem s jejím rozhodnutím a snažila jsem se ji v něm posilovat. A navíc jsme se domluvily, že tuto a následující noc zůstane se mnou.

Všechno to bylo na nic. Chvilku před domluvenou dobou přišel pro chudáka Domninu jakýsi olivrejovaný služebník, kterého ani jedna z nás nikdy neviděla.

Několik dní předtím jsem dostala soubor papírových figurek. Byly tam subrety, kolombíny, primabaleríny, harlekýny, figurantky a tak dále - obvyklé postavy. Vzpomínám si, že jsem seděla na podušce u okna a celé odpoledne čekala na Domninu, hrála jsem si s těmi malými lidmi, vybarvovala jejich kostýmy voskovými pastelkami, rozestavovala je do rozličných postavení a vymýšlela si hry, které si ona a já budeme hrát, až se vrátí.

Nakonec mne má chůva zavolala k večeři. Tou dobou jsem si myslela, že Otec Inire Domninu zabil, nebo že ji nechal poslat zpět k její matce s rozkazem, že nás už nikdy nesmí navštívit. Pravé když jsem dojídala polévku, zaslechla jsem zaklepání. Sledovala jsem, jak jde matčina servitrix otevřít dveře, a potom Domnina vtrhla do pokoje. Nikdy nezapomenu její tvář -byla bílá jako tváře panenek. Plakala a má chůva ji utěšovala, a posléze jsme z ní dostaly, co se stalo.

Ten muž, který byl pro ni poslán, ji prováděl síněmi, o nichž nevěděla, že existují. To, rozumíš, Severiane, bylo samo o sobě hrozivé. Obě dvě jsme si myslely, že jsme dokonale obeznámeny s naším křídlem Absolutního Domu. Nakonec ji uvedl do něčeho, co musel být ten audienční sál. Řekla, že to je veliká místnost s těžkými rudými závěsy a téměř bez nábytku až na vázy vyšší než člověk a širší než její rozpřažené ruce.

Uprostřed bylo něco, co zpočátku považovala za místnost uvnitř místnosti. Zdi byly osmiboké a pomalované labyrinty. Nad tím, viditelná přesně z místa, kde stála (u vchodu do audienčního sálu), hořela nejjasnější lampa, jakou kdy viděla. Byla modrobílá, řekla, a tak oslňující, že ani orel by se na ni nevydržel dívat.

Zaslechla cvaknout zástrčku, když se za ní zavřely dveře. Žádný jiný východ, který by viděla, tam nebyl. Rozběhla se k záclonám, doufajíc, že za nimi nalezne další dveře, ale sotva rozhrnula první záclonu, jedna z osmí stěn pomalovaných labyrinty se otevřela a z ní vystoupil Otec Inire. Za ním zahlédla něco, co popsala jako bezednou jámu naplněnou světlem.

‘Tak jsi tady,’ řekl. ‘Přišla jsi právě včas. Dítě, ryba je skoro chycena. Můžeš sledovat, jak bude nastražen hák, a naučit se, jakými způsoby se její zlaté šupiny mají vplétat do našeho podběráku.’ Uchopil ji za ruku a vedl ji do toho osmibokého prostora.”

+ + + + +

V tomto okamžiku jsem byl přinucen přerušit příběh, abych pomohl Agii přes část stezky, která byla skoro úplně zarostlá. “Vykládáš si pro sebe,” řekla. “Slyším tě za sebou, jak si něco mumláš.”

“Vyprávím si příběh, o kterém jsem se ti zmínil. Zdálo se mi, že ani vlastně netoužíš, abys jej vyslechla, a já jsem mu chtěl znovu naslouchat - kromě toho se tento příběh zabývá tím, co jsou specula Otce Inira, a třeba obsahuje pokyny, které nám mohou být k užitku.”

+ + + + +

“Domnina se odtáhla. Uprostřed ohraničeného prostoru, přímo pod tou lampou, byl opar ze žlutého světla. Světlo nebylo nikdy v klidu, řekla. Pohybovalo se nahoru a dolů a ze strany na stranu, rychle mihotalo a nikdy neopustilo prostor, který mohl být čtyři pídě vysoký a čtyři pídě dlouhý. Vskutku jí připomínalo nějakou rybu. Mnohem víc než nezřetelné flagy, které zahlédla v zrcadlech Síně Významu. Světlo se podobalo rybě plavající ve vzduchu a uzavřené do neviditelné mísy. Otec Inire přitáhl za nimi osmiúhelníkovou stěnu a prostor tak uzavřel. Bylo to zrcadlo, v němž mohla spatřit, jak se odráží tvář a ruka Otce Inira a jeho lesklá, neurčitá róba. Taky její tělo, i tělo té ryby… Ale zdálo se jí, že tam je další dívka - její tvář jí nahlížela přes rameno; potom další a další a další, každá s menší tváří za sebou. A tak dál ad infinitum, nekonečný řetěz slábnoucích Domnininých tváří.

Když je uviděla, tak si uvědomila, že stěna onoho osmibokého prostoru, stěna, kterou prošla, stojí naproti dalšímu zrcadlu. Vlastně všechny ostatní stěny byly zrcadla. Světlo z modrobílé lampy se ve všech těchto zrcadlech zachycovalo a odráželo z jednoho do druhého, jako když si chlapci podávají stříbrné kuličky, a světlo se proplétalo a protkávalo v nekonečném tanci. Uprostřed se mihotala ryba, věc stvořená, jak se zdálo, konvergencí světla.

‘Tady ji vidíš,’ řekl Otec Inire. ‘Starobylí učenci, kteří znali tento proces přinejmenším stejně dobře jako my a možná lépe, považovali tuto Rybu za nejnevýznamnější a nejobvyklejší z obyvatel specula. Jejich falešnou vírou, že tvorové, jež vyvolali, byli v hlubinách tohoto zrcadla někdy přítomni, se nemusíme zabývat. Časem se obrátili k mnohem závažnější otázce: Jakými prostředky se může uskutečnit cesta, když výchozí bod je v jisté astronomické vzdálenosti od místa přistání?’

‘Smím skrz ni prostrčit ruku?’

‘V tomto stadiu smíš, dítě. Později bych ti to neradil.’

Domnina prostrčila rybou ruku a pocítila klouzavé teplo. ‘Je tohle způsob, jak k nám přicházejí kakogeni?’

‘Vzala tě někdy matka na výlet ve svém letounu?’

‘Ovšem.’

‘A určitě jsi viděla miniaturní letouny, jaké si starší děti vyrábějí jako hračky za nocí v libosadu, letouny s papírovými trupy a pergamenovými lucernami. To, co vidíš zde, má takový vztah k prostředkům používaným k cestám mezi slunci, jako mají ty hračky, miniaturní letouny, ke skutečným letounům. Přesto můžeme Rybu vyvolat těmito prostředky, a možná že i jinými. A zrovna tak, jako ty letounky, které vyrobili chlapci, někdy zapálí střechu pavilónu, rovněž tak naše zrcadla, třebaže jejich koncentrace není silná nejsou bez nebezpečí.’

‘Myslela jsem, že k tomu, aby se cestovalo ke hvězdám, se musí na tom zrcadle sedět.’

Otec Inire se usmál. Bylo to poprvé, kdy ho uviděla, jak se usmívá, a přestože věděla, že tím úsměvem naznačoval, jak ho pobavila a potěšila (možná víc než některá dospělá žena), nebylo to příjemné. ‘Ne, ne. Dovol, abych ti tento problém nastínil. Když se něco pohybuje velice, velice rychle - tak rychle, jak uvidíš všechny známé věci ve tvém dětském pokoji, když vychovatelka rozžehne svíci - tak poznenáhlu těžkne. Není větší, rozumíš, ale jen těžší. Je přitahováno k Urzemi nebo kterémukoli jinému světu silněji. Kdyby se to něco pohybovalo dostatečně rychle, stal by se z toho něčeho samostatný svět a přitahoval by k sobě jiné věci. Nic se nikdy tak rychle nepohybuje, ale kdyby se něco tak pohybovalo, stalo by se toto. Avšak ani světlo z tvé svíce se nepohybuje dostatečně rychle, aby cestovalo mezi slunci.’

(Ryba sebou mrskala nahoru a dolů, dopředu a dozadu.)

‘Nemohl byste udělat nějakou větší svíci?’ S jistotou cítím, že Domnina myslela na velikonoční svíci, kterou vídala každé jaro, byla silnější nežli mužské stehno.

‘Taková svíce by se dala zhotovit, jenže její světlo by neletělo o mnoho rychleji. Ačkoliv je světlo tak beztížné, že jsme podle toho pojmenovali onen stav, tlačí na to, na co dopadá, zrovna jako vítr, který nevidíme, roztáčí ramena mlýna. Nyní se podívej, co se stane, když poskytneme světlo zrcadlům postaveným tváří v tvář: obraz, který odrážejí, putuje z jednoho do druhého a opět se vrací. Předpokládejme, že se potká se sebou při návratu - co si myslíš, že se stane potom?’

Domnina se zasmála, přestože se bála, a řekla, že to nedokáže uhodnout.

‘Přece se samo vyruší. Představ si dvě holčičky, které běží po trávníku a nedívají se, kam míří. Když se setkají, už tam nejsou žádné běžící holčičky. Avšak jestliže jsou zrcadla dobře vyrobena a vzdálenosti mezi nimi správné, obrazy se nesetkávají. Místo toho přichází jeden za druhým. To nemá žádný účinek, když světlo přichází ze svíce nebo obyčejné hvězdy protože jak to dřívější světlo, tak to pozdější světlo, které by jinak mělo tendenci popohánět to dřívější kupředu, je pouze náhodné bílé světlo, podobné náhodným vlnám, jaké by nějaká holčička mohla vyvolat, kdyby vrhla hrst oblázků do liliového jezírka. Ovšem jestliže je to světlo z koherentního zdroje a vytváří obraz odražený z opticky dokonalého zrcadla, orientace vlnových čel je stejná, protože obraz je stejný. Jelikož v našem vesmíru nemůže nic překonat rychlost světla, urychlené světlo jej opouští a vstupuje do jiného. Když se znovu zpomalí, opět vstoupí do našeho - přirozeně na jiném místě.’

‘Je to jenom odraz?’ zeptala se Domnina. Dívala se na Rybu.

‘Nakonec z toho bude skutečná bytost, pokud nezatemníme lampu nebo neposuneme zrcadla. Neboť existence odraženého obrazu bez objektu, z něhož vznikl, porušuje zákony našeho vesmíru, a proto vznikne nějaký objekt.’”

+ + + + +

“Podívej,” řekla Agia, “k něčemu se blížíme.”

Stín tropických stromů byl tak temný, že skvrny slunečního svitu na stezce vypadaly, že žhnou jako roztavené zlato. Přimhouřil jsem oči, abych dohlédl za hořící paprsky světla.

“Jakýsi dům postavený na kůlech ze žlutého dřeva. Má střechu z palmových listů. Nechceš se na něj podívat?”

Něco se pohnulo, a chýše mi jako by vskočila do očí, jak se vynořila ze struktury zeleně, žluti a černě. Ze zastíněné skvrny se staly dveře; ze dvou svažujících se linií úhel střechy. Na menší verandě stál muž ve světle zbarvených šatech a díval se na stezku směrem k nám. Přitáhl jsem si plášť.

“To nemusíš,” řekla Agia. “Tady na tom nezáleží. Jestli je ti horko, tak si ho sundej.”

Svlékl jsem plášť a přeložil si jej přes levou ruku. Muž na verandě se otočil s výrazem neklamného děsu a vešel do chýše.

XXI

CHÝŠE V DŽUNGLI

Na verandu vedl žebřík. Byl zhotoven ze stejného sukovitého dřeva jako celá chýše a svázán rostlinnými vlákny. “Přece tam nahoru nepolezeš,” protestovala Agia.

“Jestliže si máme prohlédnout, co se tady dá prohlédnout, musíme,” řekl jsem. “A když si vzpomenu na stav tvého spodního prádla, myslím, že by ses mohla cítit lépe, kdybych vystupoval před tebou.”

Překvapila mne zarděním. “Tohle vede jen do domu, jaký se používal v horkých částech tohoto světa za prastarých časů. Budeš se brzy nudit, věř mi.”

“Potom můžeme sejít dolů a ztratíme velice málo času.” Vyhoupl jsem se na žebřík. Prohnul se a znepokojivě zavrzal, ale věděl jsem, že v takovém veřejném zábavním parkuje nemožné, aby ten žebřík byl opravdu nebezpečný. Uprostřed cesty nahoru jsem ucítil Agiu za sebou.

Vnitřek byl sotva větší než vnitřní část našich cel, ale zde veškerá podobnost končila. V našem podzemním vězení byl hlavním dojmem pocit pevnosti a hmotnosti. Kovové pláty zdi zněly ozvěnou i při nejtišších zvucích; podlahy duněly pod krokem tovaryšů a pod váhou chodce se nehnuly ani o šířku vlasu; strop nemohl nikdy spadnout - ale kdyby se zřítil, rozdrtil by vše pod sebou.

Jestliže je pravda, že každý z nás má někde antipolárního bratra, světlé dvojče, pokud jsme tmaví, tmavé dvojče, pokud jsme světlí, potom tato chýše byla zajisté právě takovým podvrženým dítětem jedné z našich cel. Na všech stranách kromě té, kterou jsme vešli (otevřenými dveřmi), byla okna, a neměla ani mříže, ani tabulky, ani žádný jiný druh uzávěru. Podlaha a zdi a okenní rámy byly z větví žlutého stromu; z větví nerozřezaných na prkna, ale ponechaných v kulatině, takže jsem na některých místech zahlédl skrze zdi sluneční světlo, a kdybych upustil ohmataný orichalk, s velkou pravděpodobností by se propadl na zem pod chýší. Nebyl tady žádný strop, jen jakýsi trojúhelníkový prostor pod střechou, kde visely pánve a pytlíky s jídlem.

Nějaká žena četla nahlas v rohu nahému muži, který se jí choulil u nohou. Muž, kterého jsme zahlédli ze stezky, stál u okna naproti dveřím a díval se ven. Cítil jsem, že ví, že jsme přišli (a i kdyby nás před několika okamžiky neviděl, určitě musel vnímat, jak se chýše chvěla, když jsme stoupali po žebříku), ale že si přeje předstírat, že o nás neví. V linii zad, když se muž otočí, aby jako neviděl, je vždycky něco, co se dá vyčíst z jeho zad.

Žena četla: “Potom vystoupil z planiny na horu Nebo, ono předhoří, jež je přivráceno k městu, a Ten, kdo projevuje soucit mu ukázal celé území, veškerou půdu až k dalekému Západnímu moři. Potom mu pravil: ,Toto je země, o níž jsem přísahal tvým otcům, že ji dám jejich synům. Tys ji viděl, avšak nesmíš na ni vkročit.’ Tak tam skonal a byl pohřben do rokle.”

Nahý muž u jejích nohou přikývl. “Tak je to i s našimi pány, Preceptorko. Dají to na malíku. Ale je do něho zaháknutý palec, a člověk pak musí přijmout dar, a kopat v podlaze svého domu, a přikrýt všechno rohoží, než palec začne táhnout a kousek po kousku ten dar zvedne z půdy, až vystoupí do oblak a nikdo už ho nikdy neuvidí.”

Zdálo se, že ta žena je netrpělivá, když namítla: “Ne, Isangomo…” Ale muž u okna ji přerušil, aniž se otočil. “Buď zticha, Marie. Chci slyšet, co musí říct. Vysvětlovat můžeš později.”

“Jeden můj synovec,” pokračoval nahý muž, “člen mého ohňového kruhu, neměl žádnou rybu. A tak s” vzal trojzubec a šel k jedné tůni. Tak tiše se nakláněl nad vodou, že by mohl být strom.” Nahý muž vyskočil, když to dořekl, a jeho houževnaté tělo zaujaly postoj, jako by chtěl té ženě proklát nohy oštěpem ze vzduchu. “Dlouho, dlouho stál…, až se ho opice přestaly bát, vrátily se a házely klacíky do vody, a hesperorn přilétl na hnízdo. Z úkrytu mezi ponořenými kmeny vyplavala velká ryba. Můj synovec ji sledoval jak zvolna, pozvolna krouží. Ryba připlavala blíž ke hladině, a potom když se jí můj synovec chystal vrazit trojzubý oštěp do těla, nebyla to už ryba, co viděl, ale překrásná žena. Synovec si nejdřív myslel, že ta ryba je rybí král, který změnil podobu, aby ho nemohl nabodnout na oštěp. Potom viděl, jak se pod tváří té ženy pohybuje ryba, a věděl, že vidí odraz. Ihned vzhlédl ale nebylo tam nic než prudce rozvlněné psí víno. Ta žena byla pryč!” Nahý muž vzhlédl a výrazem obličeje napodobil velice dobře rybářův údiv. “Té noci šel můj synovec k Nůmenovi, k Tomu, kdo je hrdý, a prořízl hrdlo mladému oreodontovi, řka…”

Agia mi zašeptala: “Ve jménu Theoanthropa, jak dlouho máš v úmyslu tady zůstat? Tohle by mohlo pokračovat celý den.”

“Trochu se porozhlédnu po chýši,” odpověděl jsem jí šeptem, “a půjdeme.”

“Mocný je Ten, kdo je hrdý, posvátná všechna jeho jména. Vše, co je nalezeno pod listím, patří jemu, bouře jsou unášeny v jeho náruči, jed v sobě nedrží smrt, dokud nad ním není vyslovena jeho kletba!”

Zena řekla: “Myslím, Isangomo, že všechna tahle chvalořečení tvého fetiše nepotřebujeme. Můj manžel si přeje vyslechnout tvůj příběh. Je to pěkné, ale vyprávěj ten příběh a svých litanií nás ušetři.”

“Ten, kdo je hrdý, ochraňuje svého prosebníka! Nebyl by zhanoben, kdyby ten, kdo ho uctívá, měl zemřít?”

“Isangomo!”

Muž řekl od okna: “Má strach, Marie. Copak to neslyšíš v jeho hlasu?”

“Žádná bázeň není v těch, kdo nosí znamení Toho, kdo je hrdý! Jeho dech je mlha, jež ukrývá mladičké uakari před spáry tygrovité kočky!”

“Roberte, jestli ty s tím nehodláš něco podniknout, já ano. Isangomo, zmlkni. Nebo běž pryč a už se sem nikdy nevracej.”

“Ten, kdo je hrdý ví, že Isangoma miluje Preceptorku. On by ji zachránil, kdyby mohl.”

“Zachránil před čím? Ty si myslíš, že se tady vyskytují nějaká z těch tvých děsivých zvířat? Kdyby se tady vyskytovala, Robert by je zastřelil puškou.”

“Před tokološi, Preceptorko. Tokološi přicházejí. Avšak Ten, kdo je hrdý nás ve své kondenzované formě ochrání. On je mocný velitel všech tokološi! Když on zařve, skryjí se pod spadané listí.”

“Roberte, myslím, že ztratil rozum.”

“On má oči, Marie, a ty ne.”

“Co tím myslíš? A proč pořád vyhlížíš z toho okna?”

Onen muž se docela pomalu otočil, aby stál tváří k nám. Na okamžik se podíval na Agiu a na mne a potom se odvrátil. Jeho tvář měla výraz, který jsem vídával na tvářích našich klientů, když jim Mistr Gurloes ukázal nástroje, které budou použity při jejich anakrizi.

“Roberte, buď tak hodný a pověz mi, co špatného se ti přihodilo?”

, Jak říká Isangoma, tokološi jsou zde. Ne jeho, myslím, ale naši. Smrt a Dívka. Už jsi o nich slyšela, Marie?”

Zena zavrtěla hlavou. Vstala ze sedátka a odklopila víko malé truhlice.

“Tušil jsem, žes o nich neslyšela. Je to obraz - spíš umělecké téma. Obrazy od několika malířů. Isangomo, myslím, že tvůj Ten, kdo je hrdý nemá dost moci nad těmito tokološi. Tito přicházejí z Paříže, kde jsem studoval, aby mi vyčítali, že jsem kvůli tomuto zanechal umění.”

Zena řekla: “Máš horečku, Roberte. To je jasné. Hned ti na to něco dám, a co nevidět se budeš cítit líp.”

Muž pohlédl znovu k nám, na Agiinu tvář a na mou, jako by si nepřál, aby se na nás díval, ale zjistil, že je neschopen ovlivňovat pohyb svých očí.

“Jestli já jsem nemocen, potom choří vědí věci, které zdraví přehlédli. Nezapomínej, že Isangoma ví, že oni jsou zde taky. Copak jsi necítila, jak se chvěla podlaha, když jsi mu předčítala? To bylo myslím v době, kdy sem vešli.”

“Tady jsem ti nalila sklenici vody, abys mohl zapít chinin. Na vodě nejsou žádné vlnky.”

“Co jsou zač, Isangomo? Tokološi - ale co to jsou ti tokološi?”

“Zlí duchové, Preceptorko. Když muž myslí Špatné myšlenky nebo žena dělá špatnou věc, je tady další tokološi. On stojí v pozadí. Muž si myslí: Nikdo neví, všichni mrtví. Ale tokološi zůstávají až do konce světa. Potom všichni uvidí, poznají, co ten muž udělal.”

Žena řekla: “To je ale hrůzná představa.”

Ruce jejího manžela sevřely žlutou kulatinu okenní římsy. “Copak nechápeš, že oni jsou jen výsledky toho, co děláme? Jsou to duchové budoucnosti, a vytváříme je my sami.”

“Je to spousta pohanských nesmyslů, tak to chápu já, Roberte. Naslouchej. Tvoje vidění je tak ostré, nemohl bys na chvíli naslouchat?”

, Já naslouchám a slyším. Co tím chceš říct?”

“Nic. Já jenom chci, abys naslouchal. Copak slyšíš?”

V chýší se rozhostilo ticho. Já jsem rovněž naslouchal a nemohl jsem nenaslouchat, i kdybych chtěl. Venku vřeštěly opice a papoušci křičeli jako předtím. Potom jsem zaslechl, přes zvuky džungle, tichý bzukot, jako kdyby nějaký hmyz velký jako člun odlétal do daleka.

“Co je to?” zeptal se muž.

“Poštovní letadlo. Jestli budeme mít štěstí, měl bys ho brzy zahlédnout.”

Muž vystrčil krk z okna, a já, zvědav, abych spatřil, co vyhlížel, jsem přešel k oknu po jeho levici a rovněž jsem se podíval ven. Listí bylo tak husté, že se zpočátku zdálo nemožné, abych něco uviděl, ale on se díval téměř kolmo vzhůru podél hrany palmové střechy, a tam jsem objevil modrou skvrnku.

Bzukot pozvolna sílil. Do našeho zorného pole se dostal nejpodivnější letoun, jaký jsem kdy spatřil. Byl okřídlený, jako kdyby jej postavila rasa, která si dosud neuvědomila, že by takový letoun v žádném případě nemohl mávat křídly jako pták a že neexistuje žádný důvod, proč by jeho zdvih, stejně jako u papírového draka, nemohl vycházet z trupu. Na obou stříbřitých perutích byla baňatá výduť, a třetí vpředu trupu; zdálo se, že před těmito výdutěmi jiskří jakési světlo.

“Za tři dny bychom mohli být u přistávací plochy, Roberte. Až příště přiletí, budeme čekat.”

“Jestliže Pán nás sem vyslal…”

“Ano, Preceptore, musíme udělat, co si Ten, kdo je hrdý přeje! Jako on nikdo není! Preceptorko, dovol mi zatančit pro Toho, kdo je hrdý a zazpívat jeho píseň. Potom může být, že se tokološi vzdálí.”

Nahý muž vytrhl ženě knihu a začal do ní tlouct plochou dlaní - rytmická tlesknutí, jako by tloukl do bubínku. Jeho nohy zaškrábaly po nerovné podlaze, a jeho hlas, v němž nejprve zazněla melodická stridulace, se změnil na hlas dítěte:

“V noci, kdy vše je zticha,

Slyš, jak křičí ve větvích!

Zři, jak tančí v ohništi!

To on žije v jedu šípů,

Drobný jako světluška!

Jasnější než hvězdy pád!

Kosmatí muži kráčejí lesem…”

Agia řekla: “Já odcházím, Severiane,” a prošla dveřmi za námi. “Jestli chceš zůstat a pozorovat tohle, můžeš. Ale budeš si muset opatřit avern sám, a taky najít cestu ke Krvestřebným Polím. Víš, co se stane, když se tam neobjevíš?”

“Říkala jsi, že pošlou vrahy.”

“A vrazi pošlou jednoho takového hada, který se jmenuje žlutovous. Ze začátku ne na tebe. Na tvou rodinu, jestli máš nějakou, a na tvé přátele. Jelikož jsem s tebou prošla celou naší městskou čtvrtí, tak to nejspíš znamená mne.”

“On přichází, když slunce klesá,

Zři nohy jeho na vodě!

Stopy ohně vedou hladinou!”

Zpěvavá recitace pokračovala, ale pěvec věděl, že odcházíme: v jeho drmolení zazněl vítězoslavný tón. Čekal jsem, až Agia sestoupí na zem, a pak jsem šel za ní.

Řekla: “Myslela jsem, že už nikdy neodejdeš. Teď, když jsi lady, doopravdy se ti tohle místo tolik líbí?” Kovová barva jejích roztržených šatů vypadala stejně rozezleně jako ona sama na pozadí chladné zeleně nepřirozeně tmavých listů.

“Ne,” řekl jsem. “Ale je to docela zajímavé. Viděla jsi ten jejich letoun?”

“Když ses ty s tím chovancem díval z okna? Takový blázen nejsem.”

“Nevypadal jako žádný, jaký jsem kdy viděl. Měl jsem se dívat na střešní fasety budovy, ale místo toho jsem viděl letoun, který on očekával, že spatří. Tak to alespoň vypadalo. Cosi odjinud. Před chviličkou jsem ti chtěl vyprávět o jedné přítelkyni jedné mé přítelkyně, která byla zachycena v zrcadlech Otce Inira. Ocitla se v jiném světě, a i když se vrátila k Thecle - tak se ta moje přítelkyně jmenovala - nebyla si tak docela jistá, zdali nalezla cestu zpět do skutečného výchozího bodu. Ptám se sám sebe, zda nejsme dosud v tom světě, z něhož ti lidé odešli, místo nich, zatímco oni jsou v našem.”

Agia již vyrazila vpřed a šla po stezce. Zdálo se. že skvrnky slunečního světlají mění hnědé vlasy na tmavozlaté, když se ohlédla přes rameno, aby mi řekla: “Říkala jsem ti, že návštěvníky některé bioprostory přitahují.”

Dal jsem se do poklusu, abych ji dostihl.

“Jak čas plyne, jejich myšlení se přizpůsobuje, aby vyhovovalo prostředí, které je obklopuje, a možná že oni přizpůsobili i to naše. To, cos zahlédl, byl nejspíš obyčejný letoun.”

“On nás viděl. A ten divoch nás viděl taky.”

“Jak jsem slyšela, čím silněji se musí působit, aby se nějakému obyvateli narušilo vědomí, tím je pravděpodobnější, že reziduální vjemy zůstanou zachovány. Když se v těchto zahradách potkávám s monstry, divými muži a tak dále, je asi mnohem pravděpodobnější, že si budou alespoň částečně uvědomovat mou přítomnost, než si ji uvědomují jiní.”

“Vysvětli mi toho muže,” řekl jsem.

“Já jsem tuhle zahradu nepostavila, Severiane. Já jenom vím, že když se teď tady na pěšině otočíš, to poslední místo, které jsme viděli, tam už nejspíš nebude. Poslouchej, chci, abys mi slíbil, že až se odsud dostaneme, tak mě necháš, abych tě zavedla rovnou do Zahrady nekonečného spánku. Už nám nezůstal čas na nic jiného, ani na tu Zahradu rozkoše. A ty vážně nejsi typ, který by tam měl jít na obhlídku.”

“Protože jsem chtěl zůstat v Písečné zahradě?”

“Částečně, ano. Myslím, že se tady s tebou dřív nebo později dostanu do nějakých potíží.”

Když to říkala zatáčeli jsme do jednoho ze zdánlivě nekončících zákrutů oné stezky. Tam přes ni ležela kláda na níž byl připevněn bílý obdélníček, což mohlo být toliko označení druhu, a skrze překrývající se listy po naší levici jsem zahlédl zeď, jejíž nazelenalé sklo tvořilo nenápadné pozadí pro listoví před ním. Agia již přešla východ o jeden krok, a tak jsem si přehodil Terminus Est do druhé ruky a otevřel jí dveře.

XXII

DORKAS

Když jsem poprvé slyšel o té květině, představoval jsem si, že se averny budou pěstovat na záhonech, v řádcích, jako květiny v zahradním skleníku Citadely. Později, když mi Agia vyprávěla o Botanické zahradě víc, tak jsem si o tom místě učinil představu, že se podobá nekropoli, kde jsem skotačil jako chlapec a kde byly stromy a drolící se hroby a chodníčky vydlážděné kostmi.

Skutečnost se velice lišila - temné jezero v nekonečném močálu. Nohy se nám bořily do ostřice a kolem nás svištěl studený vítr, a zdálo se, že jej nic nezastaví, než se dostane k moři. Kolem pěšiny, po které jsme šli, rostly sítiny, a jednou nebo dvakrát nad námi přeletěl nějaký vodní pták, černý na pozadí zamlžené oblohy.

Vyprávěl jsem Agii o Thecle. Teď se dotkla mé paže. “Odtud je můžeš zahlédnout, ačkoliv budeme muset obejít půlku jezera, abychom si mohli jeden utrhnout. Podívej se tam, kam ti ukazuji… Támhleta bílá šmouha.”

“Odtud nevypadají nebezpečně.”

“Už zahubily strašně moc lidí, to tě mohu ujistit. Tuším, že některé z nich pochovali v téhle zahradě.”

Takže zde nakonec byly hroby. Zeptal jsem se, kde stojí mauzolea.

“Žádná tady nejsou. Ani rakve, ani pohřební umy, nic z tohohle harampádí. Podívej se na vodu, co ti cáká na boty.”

Podíval jsem se. Voda byla hnědá jako čaj.

“Má tu vlastnost, že uchovává mrtvoly. Mrtvá těla se zatěžují tak, že se jim do krku nacpou olověné broky, a potom je tady ponoří a jejich pozice se zanese do mapy, aby se daly znovu později vylovit, když si je chce někdo prohlédnout.”

Byl bych ochoten odpřisáhnout, že do vzdálenosti jedné míle od místa, kde jsme stáli, nikdo není. Nebo přinejmenším (pokud ovšem segmenty této skleněné budovy opravdu obsahovaly takové prostory, jaké mely údajně obsahovat) na území vymezeném hranicemi této Zahrady nekonečného spánku. Ale než to Agia dořekla, asi tucet kroků od nás se nad vrcholky houštiny rákosí objevila hlava a ramena nějakého starce. “To není pravda,” volal. “Vím, že se to říká, ale tak to není.”

Agia, která zatím nechala roztržený živůtek šatů viset, si jej rychle přitáhla k tělu. “Nevěděla jsem, že mluvím s někým jiným než s mým doprovodem.”

Stařec tuto výtku ignoroval. Bezpochyby se jeho myšlenky již příliš zaměstnávaly poznámkou, kterou zaslechl, než aby výtce věnoval větší pozornost. “Mám tady jednu figuru - nechtěl byste se na ni kouknout? Vy, mladej sieur - vy máte vzdělání, to každej pozná. Chcete se kouknout?” Ukázalo se, že stařec nese jakousi tyč. Pozoroval jsem, jak se hlavice tyče několikrát zvedla a klesla, než jsem pochopil, že se stařec odráží bidlem a směřuje k nám.

“Další potíže,” řekla Agia, “Snad abychom šli.”

Zeptal jsem se starce, zda by nebylo možné, aby nás přepravil přes jezero na protější břeh, čímž by nám ušetřil dlouhou cestu pěšky kolem jezera.

Zavrtěl hlavou. “To by byla pro mou loďku velká tíha. Tam je místo akorát pro Kas a pro mě. Vy jste velcí a převrhli byste nás.”

Do zorného pole se mi dostala příď loďky, a já jsem spatřil, že to, co říkal, je pravda: starcův skif byl tak malý, že se zdálo téměř nemožné, aby ho samotného udržel na vodě, přestože tento muž byl tak sehnutý a scvrklý věkem (vypadal dokonce starší než Mistr Palaemon), že mohl vážit sotva víc než desetiletý chlapec. V loďce s ním nikdo nebyl.

“S prominutím, sieur,” řekl. “Ale blíž já přijet nemůžu. Možná je mokrá, ale pro mě je moc přeschlá, jinak byste po ní nemoh chodit. Můžete přijít sem ke kraji, abych vám moh ukázat tu mou figuru?”

Byl jsem zvědavý a chtěl jsem spatřit, co po nás chce, a proto jsem přistoupil ke kraji, jak mne požádal. Agia šla váhavě za mnou.

“Tak tadyhle.” Sáhl do haleny a vyndal odtud malý svitek. “Tady je ta pozice. Koukněte se, mladej sieur.”

Svitek byl opatřen záhlavím s nějakým jménem a dlouhým popisem, kde tato osoba žila, čí manželkou byla a čím si její manžel vydělával na živobytí; předstíral jsem, že si vše prohlížím. Pod tímto popisem byla jakási neumělá mapa a dvě čísla.

“Teďko vidíte, sieur, že by to mělo bejt dost snadný. To první číslo, to jsou kroky nabok od fulstra. Druhý číslo jsou kroky nahoru, No, věřil byste, že jsem ji za celý ty roky, co jsem se ji pokoušel najít, ještě nenašel?” Pohlédl na Agiu, napřímil se, až stál téměř normálně.

,Já bych tomu věřila,” řekla Agia. “A jestli vás to uspokojí, tak to, co říkáte, mě mrzí. Ale s námi to nemá nic společného.”

Otočila se k odchodu, ale stařec napřáhl bidlo, aby mi zabránil jít za ní. “Ne abyste si všímal, co říkají. Dávají je tam, kde tahleta číslice ukazuje, jenomže vony tam nezůstávají. Jednu přej zahlídli i v řece.” Zadíval se nejistě směrem k obzoru. “Tam venku.”

Řekl jsem mu, že o takové možnosti pochybuji.

“Všechna ta voda tady, vodkad si myslíte, že přitýká? Tady v podzemí je takový potrubí, který tu vodu přivádí, a kdyby sem nepřitýkala, tak by celý tohle místo vyschlo. Když se začnou hejbat, co by mohlo jedny zabránit, aby neproplavala skrz? Co by mohlo zabránit dvaceti? Tady nemůže bejt žádnej proud, kterej by stál za řeč. Vy a vona - přišli jste si utrhnout avern, že jo? Když jsme u toho, zdalipak víte, proč je sem nasadili?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Pro vochechule. Jsou v řece a dřív sem proplavávaly tím potrubím. Příbuzný to děsilo, když viděli, jak se ty jejich vobličeje pohupujou v jezeře, a tak Otec Inire přikázal zahradníkům, aby sem vysadili ty averny. Já jsem tady byl a viděl jsem to. Von je to takovej drobnej človíček s křivým krkem a s nohama, jako by rajtoval na sudu. Když teď nějaká vochechule připlave, támhlecty kvítka ji v noci zabijou. Jednou ráno jsem přišel hledat Kas, jako to dělám vždycky, když nemám nic jinýho na práci, a tadyhle na břehu stáli dva kurátoři s harpunou. Mrtvá vochechule v jezeře, řekli. Vyjel jsem s tím svým hákem a vytáh jsem ji, jenomže to nebyla žádná vochechule, ale nějakej chlap. Buď to svoje volovo vypliv, nebo ho do něho nenaložili dost. Vypadal stejně dobře jako vy nebo vona, a líp než já.”

“Byl mrtvý už dlouho?”

“To se nedá říct, poněvadž tahle voda je konzervuje. Určitě uslyšíte, že přej jim mění pokožku na vydělanou kůži, a to taky dělá. Ale nemyslete přitom na podrážku vaší boty, až to uslyšíte. Spíš na dámskou rukavičku.”

Agia byla daleko před námi a já jsem se začal ubírat za ní. Stařec jel za námi a odpichoval se bidlem, stoje ve skifu. Sledoval nás podél plovoucí pěšiny z ostřice.

“Řek jsem jim, že jsem měl s nima zajeden den víc štěstí, než jsem měl sám za čtyřicet let. Tady tohle používám.” Zvedl jakousi železnou hákovací kotvici na dlouhém provazu. “Ne že bych jich nenachytal spousty, všechny možný. Ale Kas ne. Začal jsem tam, kde se ta figura ukázala rok po tom, co umřela. Nebyla tam, a tak jsem postupoval dál. Po pěti letech tohohle jsem se vocitnul vo hodnej kus dál - to jsem si tenkrát myslel - vod místa kde měla bejt. Začal jsem se bát, že by tam nakonec mohla bejt, a tak jsem začal vodznova. Nejdřív tam, kde psali, že měla bejt, potom postupně dál a dál. Tohle mi zabralo deset let. Zas jsem začal mít strach, a tak teďko dělám to, že ráno začnu na místě, kde je psaný, že měla bejt, a tohle tam hodím poprvní. Potom jedu tam, kde jsem přestal napohled, a kroužím vo nějakej kus dál. Ale vona tam, kde píšou, že by měla bejt, není - já to vím, já už teďko všechny, co jsou tady, znám, a některý jsem vytáh stokrát. Jenže vona bloudí a já si pořád myslím, že možná přijde domů.”

“Byla to vaše manželka?”

Starý muž přikývl, a k mému překvapení neřekl nic.

“Proč chcete vyzvednout její tělo?”

Stále nic neříkal. Jeho bidlo ani nezašplouchlo, když klouzalo do vody a z vody; skif nechával za sebou jen nejmělčí brázdu, drobounké vlnky, které olizovaly okraj ostřicové pěšiny jako jazyky koťat.

“Víte určitě, že byste ji poznal, kdybyste ji po tak dlouhé době našel?”

“Ano… ano.” Přikývl, zpočátku pomalu, potom důrazně. “Vy si myslíte, že už jsem ji možná někdy zahák. Nadrogoval ji, podíval se jí do tváře a hodil ji tam zpátky. Ze jo? To není možný. Já že bych Kas nepoznal? Divil jste se, proč ji chci zpátky. Jeden důvod je vzpomínka kterou na ni mám. Ta nejsilnější - jak se jí tahle hnědá voda zavírala nad tváří. Voči měla zavřený. Víte vo tom?”

“Nejsem si jist, že vím, jak to myslíte.”

“Voni maj nějakej tmel, - kterej jim dávají na víčka. Má je to přej držet zavřený navěky, jenomže když se jich dotkla voda vony se votevřely. Tohle mi vysvětlete. Tohle si pamatuju, tohle se mi motá hlavou, když se pokouším usnout. Tuhle hnědou vodu, co se jí valí přes tvář, a její votevírající se modrý voči pod hnědou vodou. Já musím usínat pětkrát, šestkrát každou noc, ale k čemu, když se hned zas vzbudím. Dřív než tady ulehnu sám, tak bych tady rád uviděl jinej vobrázek - jak se její vobličej vrací a stoupá vzhůru, i kdyby to mělo bejt jenom na konci mýho háku. Chápete, co tím jako myslím?”

Vzpomněl jsem si na Theclu a na pramínek krve zpod dveří její cely, a přikývl jsem.

“Potom je tady druhá věc. Kas a já jsme měli takovej vobchůdek. Většinou emailový práce s cloisonné. Její otec a bratr tohle řemeslo uměli, a voni nám zařídili tenhle krámek na Signální ulici, zrovna kousek za prostředkem, vedle toho domu, kde se konaly dražby. Ten dům je tam doteďka, i když tam nikdo nebydlí. Chodíval jsem k našim příbuzným a vodnášel domů ty krabice na zádech, a votevíral jsem je a vykládal jednotlivý kousky na police. Kas je vocenila, prodala a udržovala všechno v čistotě! Víte, jak dlouho jsme takhle vobchodovali? Vedli ten náš krámek?”

Zavrtěl jsem hlavou.

“Čtyři roky, bez jednoho měsíce a týdne. Potom umřela. Kas umřela. Netrvalo dlouho, a všechno bylo pryč, ale byla to největší část mýho života. Teď mám místo na spaní v jednom takovým podkroví. Jeden člověk, kterýho jsem znal před lety, i když to bylo roky po tom, co Kas vodešla, mě tam nechává přespávat. Není tam jedinej kousek cloisonné, ani voblečení, a ani jedinej hřebík ze starýho krámku. Chtěl jsem si schovat medailónek a Kasiny hřebeny, ale všecko už je pryč. A teďko mi řekněte tohle: Jak mám vědět, jestli to všecko nebyl jenom sen?”

Zdálo se mi, že na tohoto starce mohl působit stejný vliv jako na ty lidi v domě ze žlutého dřeva; proto jsem řekl: “Nemám tušení. Snad, jak říkáte, to byl sen. Myslím, že se příliš trýzníte.”

Jeho nálada se v mžiku změnila, takové proměny nálad jsem už viděl u malých dětí, a on se zasmál. ,J mně došlo, sieur, přestože jste pod tím pláštěm tak vystrojenej, že žádnej mučitel nejste. Dovopravdy a vážně bych si přál, abych vás i tu vaši děvenku moh převézt na druhej břeh. Jelikož nemůžu, je tadyhle kousek dál jeden chlapík, kterej má větší člun. Chodí sem dost často, a někdy si se mnou vykládá zrovna jako vy. Řekněte mu, že doufám, že vás vezme na druhou stranu.”

Poděkoval jsem mu a spěchal za Agiou, která tou dobou byla už hezký kus cesty přede mnou. Kulhala, a já jsem si uvědomil, jak daleko dnes ušla, co si zvrtla nohu. Právě když jsem ji chtěl předejít a nabídnout jí rámě, učinil jsem jeden z oněch chybných kroků, které se zdají katastrofální a zároveň nesmírně pokořující, ačkoliv posléze se jim člověk zasměje; a tímto krokem jsem uvedl do pohybu jednu z nejpodivnějších událostí mé nesporně neobvyklé životní dráhy. Rozběhl jsem se, a v běhu jsem se ocitl příliš blízko vnitřní strany, kde se stezka odkláněla v ohybu.

V jednom okamžiku jsem skákal po pružící ostřici - a v následujícím jsem se ráchal v ledové hnědé vodě, a plášť mi velice ztěžoval pohyb. Po dobu trvající jeden výdech mne opět přepadla hrůza, že se utopím; pak jsem se ale uklidnil a dostal hlavu nad hladinu. Návyky získané, když jsem se tenkrát v létě koupával v Gyollu, se opět projevily: vyfrkl jsem vodu z nosu, vyplivl ji z úst, zhluboka jsem se nadechl a stáhl jsem si úplně promočenou kápi z obličeje.

Než jsem se stačil uklidnit, tak jsem si uvědomil, že jsem upustil Terminus Est, a v té chvíli mi ztráta oné čepele připadala strašnější než možnost smrti. Ponořil jsem se a ani jsem se nestaral, abych si kopnutím zul boty. S námahou jsem se pohyboval umbrově zbarvenou tekutinou. Nebyla to čirá voda, ale voda zhoustlá příměsí vláknitých stonků rákosí. Tyto stonky, ačkoliv několikrát znásobovaly nebezpečí utonutí, mi zachránily Terminus Est - ten by mne určitě na cestě ke dnu předehnal a zabořil se tam do bahna, i přes nepatrné množství vzduchu, které se udrželo v jeho pochvě, kdyby jeho pád něco nezabrzdilo. A tak se stalo, že se osm nebo deset kubitů pod hladinou jedna má zoufale tápající ruka setkala s oním požehnaným, povědomým tvarem jeho onyxového jilce.

V tomtéž okamžiku se má druhá ruka dotkla naprosto odlišného předmětu. Byla to další lidská ruka, a její stisk (neboť mne uchopila za ruku v té chvíli, kdy jsem se jí dotkl) se odehrál přesně ve stejnou dobu, kdy jsem objevil Terminus Est, takže se mi zdálo, že vlastník oné ruky mi vrací můj majetek, jako ta vysoká představená Pelerín. Zaplavila mne vlna šíleného vděku, ale pak se mne zmocnil desetkrát silnější strach: ta ruka mne držela a stahovala dolů.

XXIII

HILDEGRIN

S tím, co určitě musela být poslední síla, kterou jsem v sobě měl, se mi podařilo vyhodit Terminus Est na plovoucí pěšinu z ostřice a zachytit se jejího roztřepeného kraje, než jsem se znovu potopil.

Někdo mne držel za zápěstí. Podíval jsem se nahoru očekávaje Agiu; Agia to nebyla, ale nějaká mnohem mladší žena, s rozpuštěnými světlými vlasy. Snažil jsem se jí poděkovat, z úst se mi ale vyřinula voda, a ne slova. Zena táhla a já bojoval, až jsem se konečné vyškrábal na stezku z ostřice, která už mou váhu udržela, ale byl jsem tak slab, že jsem jen ležel.

Musel jsem tam odpočívat přinejmenším tak dlouho, než člověk odříká Anděl Páně, a snad i déle. Uvědomoval jsem si chlad, který mnou prostupoval, a že celá pěšina z tlejících rostlin pode mnou podklesává, až se pod mou vahou prohnula tak, že jsem se znovu napůl ponořil. Těžce jsem lapal po dechu, přerývané vdechy nestačily uspokojit plíce a vykašlával jsem vodu; voda mi taky tekla čůrkem z nosních dírek. Někdo (nějaký mužský hlas, silný hlas, který, jak se mi zdálo, jsem už někdy dávno slyšel) řekl: “Odtáhněte ho dál, nebo sklouzne do vody.” Byl jsem zvednut za opasek. Uplynulo pár okamžiků a dokázal jsem vstát, přestože se mi třásly nohy, takže jsem se bál, že bych mohl upadnout.

Byla tam Agia a ta světlovlasá dívka, která mi pomohla na stezku z ostřice, a nějaký velký muž s brunátnou tváří. Agia se zeptala, co se přihodilo, a i když jsem byl při vědomí jen zpola, všiml jsem si, jak je bledá.

“Dejte mu čas,” řekl ten velký muž. “Brzy bude zas v pořádku.” A potom: “Kdo, u Flegetóna, jste vy?”

Díval se na dívku, která vypadala stejně zmateně, jako jsem se cítil sám. Vydala ze sebe jakési zakoktání: “D-d-d-d,” potom svěsila hlavu a mlčela. Od vlasů až po paty byla pomazána bahnem, a šaty, které měla na sobě, vyhlížely hůř než hadry.

Velký muž se zeptal Agie: “Odkud přišla tahleta osoba?”

“Nevím. Když jsem se ohlédla, co Severiana zdrželo, právě ho vytahovala na tenhle plovoucí chodník.”

“Dobře že to udělala. Teda, pro něho dobře. Není ona blázen? Nebo myslíte, že ji laky zachytlo to fluidum?”

Řekl jsem: “Ať je to, kdo chce, zachránila mi život. Nemůžete jí dát něco, čím by se přikryla? Vždyť zmrzne.” Sám jsem byl promrzlý, teď když jsem byl dostatečně naživu, abych si to uvědomil.

Velký muž zakroutil hlavou, a přitáhl .si těžký kabát těsněji k tělu. “Dokud se neočistí, tak jí nemůžu nic dát. A ona se neočistí, dokud ji nestrčíme znova do vody a pořádně nevymácháme. Ale mám tady něco, co bude asi nejlepší a možná ještě lepší.” Z jedné kapsy kabátu vylovil kovovou polní láhev ve tvaru psa, a tu láhev mi podal.

Ukázalo se, že kost ve psí tlamě je zátka. Nabídl jsem láhev světlovlasé dívce, která jako by ze začátku nevěděla, co s ní má dělat. Agia jí láhev vzala a přidržela jí láhev u úst, dokud nespolkla několik doušků, potom ji podala zpátky mně. Zdálo se, že obsahuje švestkové brandy; jeho pálivý účinek velice příjemně spláchl hořkost rašelinové vody. V době, kdy jsem vrátil psu kost do tlamy, měl tuším břicho o dobrou polovinu prázdnější.

“Takže co,” řekl ten velký muž. “Myslím, že byste mi měli říct, kdo jste a co tady děláte - a ne aby mi někdo vykládal, že jste se sem přišli podívat, jak to tady v zahradě vypadá. Tyhle dny tady vídám dost obejdů, abych je nepoznal, ještě než je zaslechnu.” Podíval se na mne. “No, pro začátek, máte tady s sebou pěkně velkej nožík.”

Agia řekla: “Tento armiger je v kostýmu. Byl vyzván na souboj a přišel si useknout avern.”

“On je v kostýmu a vy, tuším, ne. Myslíte, že nepoznám brokát z jeviště? A taky bosý nohy, když je uvidím?”

“Nikdy jsem netvrdila, že nejsem v kostýmu ani že jsem na jeho úrovni. A co se týče mých bot, nechala jsem je venku, abych si je nezničila v téhle vodě.”

Velký muž přikývl takovým způsobem, který nedával najevo, zda jí věří nebo ne. “Teď ty, zlatovlásko. Tahleta obrokátovaná poběhlice už říkala, že tě nezná. A podle toho, jak vypadá, nevěřím, že by ten její divnej patron - žes jí ho vytáhla ven, to teda byl kus pořádný práce - toho věděl víc než já. Možná že ještě míň. Tak kdo jsi?” Světlovlasá dívka polkla. “Dorkas.” “A jak ses sem dostala, Dorkas? A jak ses dostala do tý vody? Protože tams asi byla, to je jasný. Nemohla ses tak zmáchat, kdyžs vytahovala tady našeho mladýho přítele.”

Brandy vneslo do dívčiných lící ruměnec, avšak její obličej byl stejně prázdný a zmatený jako předtím. Možná že už ne tolik. “Já nevím,” zašeptala.

Agia se zeptala: “Ty si nepamatuješ, že bys sem přišla?” Dorkas zavrtěla hlavou. “Tak co bylo poslední, na co si vzpomínáš?” Nastalo dlouhé ticho. Vítr jako by vanul ostřeji než před chvílí, a i přes ten nápoj jsem se třásl zimou. Nakonec Dorkas zamumlala: “Seděla jsem u výkladu… V tom výkladu byly hezké věci. Podnosy a krabice, a kříž.”

Velký muž řekl: “Hezký věci? No, jestlis tam seděla, taks mě přesvědčila, že tam byly.” “Je bláznivá,” řekla Agia. “Buď se o ni někdo staral a ona zabloudila, nebo se o ni nestará nikdo, což se mi zdá mnohem pravděpodobnější, soudíc podle stavu jejích šatů, a ona se sem zatoulala, když se kurátoři zrovna nedívali.”

“Může být, že ji někdo praštil do hlavy, sebral jí věci, hodil ji sem a myslel si, že už je po ní. Tady je víc cest, jak se dostat dovnitř, elegantní dámo, než kurátor tuší. Nebo třeba ji sem někdo přived, aby ji potopil, když byla jenom nemocná a spala v tom, jak se tomu říká, v komatu, a ta voda ji probudila.”

“Ať už ji sem přivedl, kdo chtěl, určitě by ji viděl.”

“Voni přej můžou zůstat v tom komatu pod vodou dlouho. Ale ať to bylo, jak bylo, teď na tom nezáleží. Tadyhle ji máme, a řek bych, že je jenom na ní, aby zjistila, odkud přišla a kdo vlastně je.”

Odhodil jsem hnědý plášť a pokoušel se vyždímat cechovní kápi dosucha, ale vzhlédl jsem, když Agia řekla: “Vy jste se nás všech vyptával, co jsme zač. Kdo jste vy?”

“Máte plný právo to vědět,” řekl velký muž. “Plný právo v tomhle světě, a já vám dám lepší dobrozdání, než jsem dostal od každýho z vás. Ale jak vám to ukážu, budu se muset pustit do práce. Přišel jsem k vám, protože jsem viděl, že se tuhle mladej armiger topí, jako by přišel každej slušnej člověk. Jenomže já se musím starat o svý věci stejně jako každej druhej.”

S těmito slovy smekl vysoký klobouk, a když sáhl dovnitř, předložil nám umaštěnou kartu asi dvakrát větší než návštěvní karty, jaké jsem čas od Času vídával v Citadele. Podal kartu Agii, a tak jsem jí nahlédl přes rameno. Nápis byl vyveden ozdobným písmem a vypadal takto:

JEZEVEC HILDEGRIN

Výkopy všeho druhu, jedním

kopáčem nebo 20krát dvaceti.

Kámen není moc tvrdý ani bláto moc řídké.

Ptejte se na Korábové ulici

U SLEPÉ LOPATY

Nebo se tažte U Altikamela,

hned za rohem,

kdykoli Vám bude Libo.

“Tak to jsem já, elegantní dámo a vy, mladej sieur - snad vám, jak doufám, nebude proti mysli, když vám tak budu říkat, za první protože jste mladší než já, a za druhý protože jste o chlup mladší než tady tahle, jelikož všichni jste se nejspíš narodili jen o pár let dřív. A já už půjdu svou cestou.”

Zastavil jsem ho. “Než jsem spadl do vody, potkal jsem jednoho starce ve skifu, který mi řekl, že kousek dál na cestě je někdo, kdo by nás převezl přes jezero na druhý břeh. Myslím, že vy jste určitě člověk, o kterém se zmiňoval. Vezmete nás s sebou?”

“Jo ten, co pořád hledá tu svou manželku, ubohá duše. No, mockrát se projevil jako dobrej přítel, a tak jestli vás doporučuje on, řek bych, že bych to měl udělat. Moje pramice čtyři bez nesnází unese.”

Velký muž přidal do kroku a pobídl nás mávnutím ruky, abychom šli za ním; všiml jsem si, že jemu se vysoké boty, které, jak se zdálo, měl natřeny tukem, bořily do ostřice ještě hlouběji než mně. Agia řekla: “Ona s námi nepůjde.” Přesto však bylo zjevné, že ona (Dorkas) s námi šla, táhla se za Agiou a vypadala tak opuštěně, že jsem zůstal chvíli pozadu, abych se ji pokusil utěšit. “Půjčil bych ti plášť,” zašeptal jsem jí, “kdyby nebyl tak mokrý, takže by ti pod ním byla ještě větší zima než teď. Ale když se vydáš po téhle pěšině opačným směrem, vyjdeš odtud a dostaneš se do chodby, kde je tepleji a větší sucho. Když potom vyhledáš dveře, na kterých je nápis Zahrada džungle, tak tě ty dveře zavedou na takové místo, kde hřeje slunce a kde ti bude dobře.”

Sotva jsem to vyslovil, hned jsem si vzpomněl na pelykosaura, kterého jsme viděli v džungli. Naštěstí, snad, Dorkas nejevila známky, Že by slyšela, co jsem jí řekl. Něco v jejím obličeji naznačovalo, že se obává

Agie, nebo že si jakýmsi bezmocným způsobem uvědomuje, že se jí znelíbila; ale jinak působila dojmem, že okolní prostředí nevnímá o nic víc, než jak by je vnímal somnambul.

Vědom si toho, že jsem jí nedokázal poskytnout pomoc v jejím trápení, začal jsem znovu. “Tam na chodbě je jeden muž, kurátor. Jsem si jist, Že se ti alespoň pokusí najít nějaké šaty a trochu tepla.”

Když se na nás Agia ohlédla, vítr jí šlehal kaštanové vlasy do tváře. “Těchhle žebravých holek se tady potuluje až moc, než aby se někdo o jednu takovou staral, Severiane. Včetně tebe.”

Hildegrin zaslechl, co Agia řekla, a letmo se ohlédl přes rameno. “Znám jednu ženskou, která by si ji mohla vzít k sobě. Jo, vykoupat ji a dát jí nějaký šaty. Pod tím blátem je tělo z dobrýho rodu, i když je tak hubená.”

“Co tady vlastně děláte?” vyštěkla Agia. “Podle té vaší karty najímáte pracovníky, ale o jaké věci se staráte tady?”

“Zrovna jste to řekla, dámo. O svý věci.”

Dorkas se roztřásla. “Čestné slovo,” řekl jsem jí, “nemusíš udělat nic jiného než jít zpátky. V té chodbě je mnohem tepleji. Do té Zahrady džungle nechoď. Mohla bys jít do Písečné zahrady, tam je slunečno a sucho.”

Zdálo se, že něco v tom, co jsem řekl, se v ní dotklo nějaké struny. “Ano,” zašeptala. “Ano.”

“V Písečné zahradě? Tam by se ti líbilo?”

Tichounce: “Slunce.”

“Tak tady je ta stará pramice,” oznamoval Hildegrin. “Když je nás tolik, budem muset dávat pozor, jak se rozesadíme. A ne abyste se hýbali - pramice bude hodně ponořená do vody. Jedna žena na příď, prosím, a ta druhá a ten mladej armiger na záď.”

Řekl jsem: “Docela rád bych se chopil vesla.”

“Už jste někdy vesloval? Myslel jsem, že ne. Ne, nejlepší by bylo, kdybyste si sed na záď, jak jsem vám říkal. Ono to ani není o moc těžší plout se dvěma ves-lama než s jedním, a už jsem tak vesloval mockrát, to mi věřte, když tady na pramici se mnou sedělo i půltuctů lidí.”

Hildegrinův člun byl jako on, široký, hrubý, a vypadal těžký. Příď i záď byly hranaté, ale ve středu, kde byly havlenky, měl sotva patrný pros lup, i když trup byl na koncích mělčí. Hildegrin nastoupil první, a stoje nohama na krajích sedačky, popostrčil člun veslem blíž ke břehu, abychom se k němu mohli dostat.

“Ty,” řekla Agia a chytila Dorkas za ruku. “Ty si sedneš tam dopředu.”

Zdálo se, že Dorkas je ochotna Agiu uposlechnout, ale Hildegrin ji zastavil. “Jestli by vám to, dámo, nevadilo,” řekl Agii, “byl bych radši, kdybyste na tý přídi seděla vy. Já bych ji nemoh mít pořád na očích, chápete, až budu veslovat, kdyby neseděla vzadu. Není jí dobře, na čemž se všichni, a dokonce i vy, shodném, a když budem mít tak hlubokej ponor, tak bych rád věděl, kdyby sebou začala mrskat.”

Dorkas nás všechny překvapila, když řekla: “Já nejsem blázen. Je to jako… Mám pocit, jako by mě teď někdo probudil.”

Hildegrin ji nicméně přinutil, aby si sedla ke mně na záď. “Tak tohle,” řekl, když nás odrazil, “tohle je něco, na co hned tak nezapomenete, jestli, jste to nikdy předtím nepodnikli. Dostat se přes Ptačí jezero tadyhle uprostřed Zahrady nekonečnýho spánku.” Jeho vesla, nořící se do vody, pochmurně a melancholicky šplouchala.

Zeptal jsem se, proč se mu říká Ptačí jezero.

“Protože se jich ve vodě najde tolik mrtvejch, tak. to alespoň někteří tvrdí. Ale mohlo by to být jenom proto, že je jich tady tolik. Ono se toho moc namluví proti Smrti. Tím jako myslím ty lidi, který mají umřít, a že ji malujou jako starou babiznu s pytlem, a to všechno ostatní. Jenomže ona, Smrt, se přátelí s ptákama, no jo. Vždycky když tady plavou mrtvoly a je ticho, člověk tady najde spoustu ptáků, to už mám takovou zkušenost.”

Když jsem si vybavil, jak v naší nekropoli zpívali drozdi, tak jsem přikývl.

“Když se mi teď podíváte za ramena, budete mít jasnej výhled na břeh před náma a uvidíte moc věcí, který jste nemohli vidět předtím, kvůli tomu rákosí, který tam roste kolem. Všimněte si, jestli není moc zamlžený, že se ta zem dál zvedá do výšky. Tam končí bažiny a začínají stromy. Vidíte je?”

Opět jsem přikývl a Dorkas vedle mne přikývla taky.

“To je proto, že celá tahle peep show je vymyšlená tak, aby vypadala jako jícen nějaký starý sopky. Přej jako huba nějakýho umrlce, jenomže tak to fakt není. Kdyby to tak bylo, tak by sem přece vrazili taky zuby. Ale aspoň si zapamatujete, že když sem člověk přijde, tak se odsud dostane skrz takovou rouru v zemi.”

Dorkas i já jsme opět společně přikývli. Přestože Agia nebyla od nás dál než dva kročeje, téměř nám zmizela z dohledu za Hildegrinovými širokými zády a za jeho kabátem z vlněné houně.

“Támhle,” pokračoval a trhnutím hranaté brady ukázal směr, “byste měli vidět takovou černou skvrnu. Je to nahoře, zrovna napůl cesty mezi bažinou a břehem. Některý to vidějí a myslejí si, že to je ono místo, odkud se dostávají ven, jenomže to místo je za váma a trochu níž dolů, a o pořádnej kus menší. Tohle, co teďka vidíte, je jeskyně Kýméanky - tý ženský, co zná budoucnost a minulost a všecko ostatní. Jsou taky někteří, kteří říkají, že tohle místo bylo postavený jenom pro ni, ale já tomu nevěřím.”

Dorkas se tiše zeptala: , Jak je to možné?” Hildegrin jí špatně porozuměl, nebo to alespoň předstíral.

“Autarch chce, aby byla tady, tak se to říká, aby moh přijít a povykládat si o cestě na druhou stranu světa. O tomhle já nic nevím, ale čas od času někoho vídám, jak jde okolo a potom tam nahoru, a jak se blýskne nějakej kov nebo možná jeden nebo dva drahý kameny. Kdo to je, to ani nevím, a jelikož nechci znát svou budoucnost - a svou minulost znám, to si myslím, líp než ona - nechodím ani blízko k tý jeskyni. Občas přicházejí některý lidi a doufají, že se dozvědí, kdy budou sezdaní, nebo o úspěchu v podnikání. Ale všim jsem si, že často se už nevracejí.”

Již jsme téměř dopluli doprostřed jezera. Zahrada nekonečného spánku se nad námi tyčila jako stěny obrovské mísy, porostlé mechem borovic poblíž okraje a dole pokryté povlakem sítin a ostřice. Bylo mi stále velice chladno, o to víc, že jsem se nepohyboval, když jsem seděl ve člunu, zatímco jiný vesloval; začínal jsem si dělat starosti, co by ponoření do vody mohlo provést s čepelí meče Terminus Est, pokud ji záhy ne-vysuším a nenaolejuji; a přesto i mne ovlivnilo kouzlo onoho místa. (Nějaké kouzelné zaklínadlo v této zahradě nesporně působilo. Téměř jsem slyšel, jak je mumláno nad vodami, hlasy zpěvavě volajícími v jazyku, který jsem neznal, ale jemuž jsem rozuměl.) Myslím, že působilo na všechny, i na Hildegrina, ba i na Agiu. Po nějakou dobu jsme veslovali v tichu; viděl jsem husy, živé, a pokud jsem to mohl poznat, spokojené, jak se pohupují na hladině v dálce; a jednou, jako ve snu, takřka lidskou tvář ochechule, která mi pohlížela do obličeje skrz několik pídí nahnědlé vody.

XXIV

KVĚT ZÁNIKU

Dorkas vedle mne si utrhla jeden vodní hyacint a dala si jej do vlasů. Vyjma té nejasné bílé skvrny na břehu, který byl ještě hodný kus vzdálen, to byl první květ, který jsem viděl v Zahradě nekonečného spánku; rozhlížel jsem se po ostatních, ale žádné jsem nespatřil.

Je možné, že by ten květ vznikl jen proto, že po něm Dorkas sáhla? V okamžicích, kdy svítí slunce, vím stejně dobře jako kdokoli jiný, že je něco takového nemožné; jenže já píšu v noci, a tenkrát, když jsem seděl ve člunu s tím hyacintem ani ne kubit od očí, jsem uvažoval o tom mdlém světle a vybavil jsem si Hildegrinovu poznámku, kterou učinil před chvílí, tu poznámku, z níž vyplývalo (ačkoli on to dost možná nevěděl), že jeskyně té věštkyně, a tudíž i tato zahrada, byla na opačném konci světa. Tam, jak nás Mistr Malrubius kdysi dávno učil, bylo vše obráceně: teplo na jihu, chlad na severu; v noci světlo, ve dne tma; v létě sníh. Ten mrazivý chlad, který jsem cítil, by tomu odpovídal, neboť mělo nastat léto, kdy vítr přinese plískanice; tma, která stála dokonce mezi mýma očima a modrým květem vodního hyacintu, by tomu rovněž odpovídala, neboť brzy měla nadejít noc, vždyť na nebi se již objevovala světla.

Nestvořený udržuje s jistotou všechny věci v pořádku; a teologové říkají, že světlo je jeho stín. Nemusí to být potom tak, že v temnotě vzrůstá pořádek méně, květiny vskakují odnikud dívkám do prstů, stejně jako se ve světle na jaře derou z pouhé špíny do vzduchu9 Možná když noc nám zavře oči, je tu méně pořádku, než věříme. Možná je to právě nedostatek pořádku, který vnímáme jako temnotu, náhodné uspořádání vln energie (jako moře), polí energie (jako farma), co se jeví našim klamaným očím - uvedeným oním světlem do lakového pořádku, jehož samy nejsou schopny - jako skutečný svět.

Z vody stoupala mlha a nejdřív mi připomněla vířící smítka slámy v oné nehmotné katedrále Pelerín, potom páru z kotlíku s polévkou, když jej bratr kuchař odnášel do refektáře jednoho zimního odpoledne. Čarodějnice prý v takových kotlích něco míchají; jenže já jsem nikdy žádnou čarodějnici neviděl, přestože jejich věž stála ani ne řetězec od té naší. Vzpomněl jsem si, že jsme veslovali přes kráter nějaké sopky. Nemohl to být kotel té Kýméanky? Ohně Urzemě dávno vyhasly, jak nás Mistr Malrubius učil; bylo víc než pravděpodobné, že vychladly dávno předtím, než lidé povstali z postavení zvířat a zatížili tvář Urzemě svými městy. Ale čarodějnice prý křísily mrtvé. Nemohla by Kýméanka vzkřísit vyhaslé ohně, aby uvedly její kotel do varu? Ponořil jsem prsty do vody; byla studená jako sníh.

Před záběrem vesly se ke mně Hildegrin nakláněl, a když se opřel do vesel, zase se ode mne odkláněl. “Jedete si pro smrt,” řekl. “To si teď myslíte. Vidím vám to na obličeji. Na Krvestřebný Pole, a on vás tam zabije, ať je to, kdo chce.”

“Vážně?” zeptala se Dorkas a silně mi stiskla ruku.

Když jsem neodpověděl, Hildegrin přikývl za mne. “Nemusíte, to víte, ne? Jsou i takoví, kteří nepostupujou podle pravidel, a přece utečou na svobodu.”

“Mýlíte se,” řekl jsem. “Nemyslel jsem na monomachii - a na umírání už vůbec ne.”

Dorkas mi tak tiše, že to myslím nezaslechl ani Hildegrin, zašeptala do ucha: “Ano, myslel jste na umírání. Vaše tvář byla plná krásy, ušlechtilé krásy. Když je svět strašný, pak jsou myšlenky vznešené, plné laskavosti a velikosti.”

Pohlédl jsem se na ni a pomyslel si, že si ze mne tropí žert, ale nebylo tomu tak.

“Svět je naplněný napůl zlem a napůl dobrem. Můžeme ho naklonit dopředu, aby se nám do myšlenek vlilo víc dobra, nebo dozadu, aby se víc vlilo sem.” Pohyb jejích očí zahrnul celé jezero. “Ale množství jsou stejná, my měníme jenom jejich poměrnou část sem nebo tam.”

“Já bych ho naklonil tak daleko dozadu, co by bylo v mých silách, až by se všechno zlo úplně vylilo,” řekl jsem.

“Mohlo by to být dobro, co by se vylilo. Ale já jsem jako vy; kdybych mohla, obrátila bych čas zpátky.”

“Ani já nevěřím, že se krásné myšlenky - nebo moudré myšlenky - rodí z vnějších potíží.”

“Neřekla jsem krásné myšlenky, ale myšlenky laskavosti a velikosti, i když tuším, že to určitý druh krásy je. Něco vám ukážu.” Vzala mne za ruku, zvedla ji, vsunula ji pod hadříky a přitiskla mi ji k pravému ňadru. Cítil jsem hmatem bradavku, pevnou jako třešeň, a teplo z něžného pahorku pod ní, jemného, měkkého jako peříčka a plného života, který v něm vyvolávala proudící krev. “No, a teď,” řekla ,,jaké jsou vaše myšlenky? Jestli jsem vám ten vnější svět zpříjemnila, nejsou ty myšlenky menší než předtím?”

“Kde ses to všechno naučila?” zeptal jsem se. Z její tváře se vytratila moudrost, která se jí však zkondenzovala do křišťálových kapek v koutcích očí.

+ + + + +

Břeh, na němž rostly averny, nebyl tak bažinatý jako ten, od kterého jsme připlouvali. Zdálo se divné, poté co jsem tak dlouho chodil po nadnášející ostřici a plavil se po vodě, opět vkročit nohou na půdu, jež byla nezvykle poddajná. Přistáli jsme v jisté vzdálenosti od těch rostlin; nyní jsme se však dostali tak blízko, že už nebyly pouze hradbou z běli, ale porostem určité barvy a tvaru, jehož velikost se dala odhadnout. Řekl jsem: “Ty asi nepocházejí odtud. Ne z naší Urzemě.”

Nikdo neodpověděl; asi jsem musel promluvit příliš tiše, než aby mne někdo z ostatních (snad s výjimkou Dorkas) zaslechl.

Tyto rostliny měly tuhost a geometrickou přesnost, která se dozajista zrodila pod jiným sluncem. Jejich listy byly zbarveny jako skarabeův hřbet, avšak s příměsí odstínů nejen sytějších, ale i průsvitnějších. Jako by naznačovaly, že někde nepředstavitelně daleko existuje světlo s takovým spektrem, které by náš svět bud spálilo, nebo snad povzneslo.

Když jsme přišli blíž, vedla nás totiž Agia - já jsem postupoval za ní, Dorkas za mnou a za ní posléze kráčel Hildegrin - viděl jsem, že každý list je jako čepel dýky, tuhý a zahrocený, s hranami tak ostrými, že by uspokojily i Mistra Gurloese. Nad těmito listy se vypínaly polozavřené bílé květy, které jsme viděli z druhé strany jezera, vypadaly jako výtvory dokonalé krásy, panenské fantazie chráněné stovkou nožů. Byly široké a svěží, a jejich okvětní lístky se stáčely dovnitř takovým způsobem, který se mohl zdát rozcuchaný, kdyby netvořil složitý vířivý obrazec, jenž přitahoval zrak jako spirála narýsovaná na otáčejícím se disku.

Agia řekla: “Pravidla dobrého chování vyžadují, aby sis rostlinu utrhl sám, Severiane. Já ale půjdu s tebou a ukážu ti, jak se trhá. Chce to jen položit ruku pod nejnižší listy a ulomit stonek u země.”

Hildegrin ji chytil za rameno. “To teda nepůjdete, dámo,” řekl. A potom ke mně: “Vy běžte dál, jelikož na to máte povahu, mladej sieur. Já odvedu ženský do bezpečí.”

Byl jsem už několik kroků za ním, ale když promluvil, tak jsem se zarazil. Naštěstí Dorkas v té chvíli zavolala: “Buďte opatrný!” a já jsem mohl předstírat, že mne zastavilo její varování.

Pravda byla jiná. Od doby, kdy jsme potkali Hildegrina, jsem s určitostí cítil, že jsem se s ním již dřív setkal, ačkoli šok z poznání, který zapůsobil tak rychle, když jsem opět spatřil armigera Racha, se v tomto případě značně opozdil. Nyní se konečně dostavil, a s ochromující silou.

Jak už jsem řekl, pamatuji si vše; často však jsem schopen nalézt jistý fakt, jistou tvář nebo pocit až teprve po dlouhém hloubání. Domnívám se, že v tomto případě problém spočíval v tom, že v okamžiku, kdy se nade mnou sklonil na stezce z ostřice, jsem ho videi jasně, a předtím jsem ho sotva zahlédl. Teprve tehdy, když řekl: “Já odvedu ženský do bezpečí,” mi paměť jeho hlas zařadila.

“Ty listy jsou otrávené,” volala Agia. “Když si plášť omotáš pevné kolem ruky, tak získáš jakous takous ochranu, ale nezkoušej se jich dotknout. A dávej pozor - vždycky jsi u avernu blíž, než si myslíš.”

Přikývl jsem, abych ukázal, že jsem rozuměl.

Zda avern usmrcuje život i na jeho světě, to mi není známo. Možná že ne, že je nebezpečný pouze pro nás, z toho důvodu, že jejích příroda je náhodou škodlivá té naší. Ať je tomu tak nebo onak, půdu mezi rostlinami a pod nimi pokrývala nízká a velmi měkká tráva, která se značně odlišovala od hrubého porostu na jiných místech; tato nízká tráva byla poseta scvrklými tělíčky mrtvých včel a rozhozenými bílými ptačími kostmi.

Když mi k rostlinám chybělo jen pár kroků, tak jsem se zastavil, neboť jsem si náhle uvědomil problém, na nějž jsem dřív nepomyslel. Avern, který si vyberu, bude mou zbraní v budoucím souboji - a jelikož jsem dosud nevěděl, jakým způsobem se bude zápolit, nevěděl jsem, jak mám posoudit, která rostlina se bude k takovému souboji hodit nejlépe. Mohl jsem se vrátit a zeptat se Agie, ale cítil bych se absurdně, kdybych se měl na takovou věc vyptávat ženy, a nakonec jsem se rozhodl, že budu důvěřovat vlastnímu úsudku, poněvadž Agia by mne dozajista poslala zpět pro jinou rostlinu, kdyby můj první výběr považovala za naprosto nevhodný.

Averny se lišily výškou, od semenáčků majících sotva víc než jednu píď až po staré rostliny zvící tří kubitů nebo jen o trochu méně. Tyto starší rostliny měly méně listů, o to však byly větší. Listy na menších rostlinách byly užší a v tak krátkých odstupech, že zcela skrývaly stonky; listy velkých rostlin byly v poměru k délce mnohem širší a poněkud dál od sebe na dužnatě vyhlížejících stoncích. Pokud (jak se zdálo pravděpodobné) jsme měli, ten Septentrion a já, použít rostliny jako kyje, pak by byla nejvhodnější co možná největší rostlina s co možná nejdelším stonkem a co možná nejostřejšími listy. Ale takové rostly dost daleko od okraje porostu, takže bych musel zlomit spoustu menších rostlin, abych se k nim dostal; a provést to onou metodou, kterou mi doporučila Agia, bylo zhola nemožné, protože na mnohých malých rostlinách rostly listy téměř až k zemi.

Nakonec jsem si vybral jednu asi dva kubity vysokou rostlinu. Klekl jsem si vedle ní a natahoval k ní ruku, když jsem si uvědomil, jako kdyby ze mne náhle strhli závoj, že se ruka, o které jsem si myslel, že je ještě vzdálena několik pídí od jehlovitého hrotu nejbližšího listu, málem na onen hrot nabodla. Prudce jsem ji stáhl zpět; ta rostlina se zdála takřka nedosažitelná - vskutku jsem nevěděl, zda bych se dotkl jejího stonku, i kdybych si lehl na zem. Pokušení použít meč ve mně sílilo, cítil jsem však, že kdybych něco takového učinil, byl bych zostuzen před Agiou i před Dor-kas, a věděl jsem, že se v každém případě budu muset rostliny dotknout během souboje.

Opět jsem posouval ruku, opatrně, a tentokrát jsem přitiskl předloktí k zemi. Přestože jsem musel tisknout k trávě také rameno, abych si horní část paže nenabodl na nejnižší listy, zjistil jsem, že stonku se mohu docela klidně dotknout. Hrot, který mi visel asi půl kubitu od obličeje, se chvěl mým dechem.

Právě když jsem trhal stonek, což rozhodně není nejsnadnější úkol, jsem spatřil důvod, proč se pod averny dařilo pouze nízké, měkké trávě. Jeden list rostliny, kterou jsem odlamoval, přeťal do poloviny stéblo hrubé bahenní trávy, a všechna tráva, byla to jediná rostlina rozprostírající se na ploše o průměru téměř jednoho lokte, začala náhle usychat.

Jakmile byl avern utržen, nastaly s ním nesmírné potíže, jak jsem mohl a měl předpokládat. Tak jak jsem jej utrhl, bylo jasné, že by se rozhodně nedal převézt v Hildegrinově člunu bez nebezpečí, že by mohl jednoho či více z nás usmrtit, a proto než jsme znovu usedli do loďky, musel jsem vyběhnout do svahu a uříznout mladý stromek. Odsekal jsem z něj větvičky, a Agia se mnou přivázala na konec vytáhlého kmene stromku ten utržený avern. Když jsme později procházeli městem, tak to vypadalo, jako bych nesl nějakou groteskní korouhev.

Potom mi Agia vysvětlila, jak se tato rostlina používá jako zbraň; šel jsem si ulomit druhou rostlinu (přestože Agia protestovala, a obávám se, že za mnohem většího rizika než předtím, neboť tentokrát jsem byl až příliš sebejistý) a vyzkoušel jsem si, co mi řekla.

Avern není, jak jsem se domníval, jen něco jako kyj se zmijími zuby. Listy se dají kroucením oddělit od stonku, když se otáčejí mezi palcem a ukazovákem tak, aby se ruka nedotkla okrajů nebo hrotu. Takový list je potom vlastně čepel bez střenky, s jedovatým okrajem ostrým jako břitva, připravená k vrhu. Bojovník drží rostlinu v levé ruce za nejnižší část stonku a odtrhává spodní listy, které hází pravou rukou. Agia mne však upozornila, abych svou rostlinu držel z dosahu protivníka, neboť jak se listy postupně odtrhávají, objeví se dole část holého stonku, a ten by protivník mohl uchopit a vytrhnout mi celou rostlinu z ruky.

Když jsem zamával druhou rostlinou a vyzkoušel si s ní pár výpadů a odtrhávání a vrhání listů, došel jsem k závěru, že můj avern pro mne pravděpodobně znamená téměř stejně velké nebezpečí jako avern onoho Septentriona. Držel-li jsem jej blízko u těla, hrozilo vážné riziko, že se píchnu do ruky nebo do prsou jeho dlouhými spodními listy. Květ s vířivým rozložením okvětních lístků připoutával můj zrak, kdykoliv jsem se podíval a chtěl odtrhnout list, s vyprahlou touhou po smrti mne toužil přitáhnout k sobě. To vše se zdálo dost nepříjemné; ale když jsem se naučil nestáčet zrak k polozavřenému květu, uvědomil jsem si, že můj oponent bude vystaven témuž nebezpečí.

Házení listů šlo snadněji, než jsem očekával. Jejich povrch byl lesklý jako listy mnoha rostlin, které jsem viděl v Zahradě džungle, takže vyklouzávaly z prstů rychle a byly dost těžké, aby letěly daleko a zasahovaly přesně. Mohly se vrhat hrotem vpřed jako kterýkoli nůž, nebo se daly roztočit, aby v letu smrtícími okraji odsekávaly vše, co se jim dostalo do cesty.

Byl jsem nedočkavý, no ovšem, chtěl jsem se zeptat Hildegrina na Vodala; ale příležitost k tomu nenadešla; až na zpáteční cestě, kdy nás převážel přes zamlklé jezero. Tehdy se Agia na okamžik prudce pustila do Dorkas, snad ji chtěla od sebe odehnat, a tak jsem využil vhodného okamžiku, přitáhl jsem ho k boku a zašeptal jsem mu, že jsem také Vodalův přítel.

“To jste si mě, mladej sieur, s někým pomýlil.” Pak jsem v horlivosti impulzivně dodal asi to nejhorší, co jsem mohl říct: “Pokusil jste se mne praštit do hlavy tou vaší lopatou.” Z jeho tváře se v tom okamžiku stala maska, a on vkročil zpátky do člunu a odvesloval hnědou vodou do dálky.

+ + + + +

Když se mnou Agia vyšla z Botanické zahrady, Dorkas byla stále ještě s námi. Agia se ji snažila odehnat, a já jsem jí na jistou dobu dovolil, aby se o to pokoušela. Přiměla mne k tomu částečně obava, že s Dorkas v blízkosti by bylo nemožné přesvědčit Agiu, aby se mnou spala; avšak víc zapůsobilo nejasné porozumění bolesti, kterou by Dorkas, už tak dost ztracená a zmatená, pocítila, kdyby mne spatřila umírat. Jen před chvílí jsem Agii vypověděl všechen svůj smutek z Thecliny smrti. Nyní jej nahradily nové starosti, a já jsem zjistil, že jsem ze sebe vychrlil vše, jako když člověk vylije zkyslé víno na zem. Tím, že jsem využil jazyka smutku, jsem svůj smutek prozatím zahladil -tak mocná je kouzelná síla slov, která pro nás veškeré vášně zmírňuje na zvládnutelné entity, ty vášně, z nichž bychom se jinak pominuli na rozumu a jež by nás jinak zničily.

Avšak ať už byly moje i Agiiny motivy jakékoli, a z jakého motivu šla Dorkas za námi, těžko říct, ale Agia s ničím, o co se pokoušela, neuspěla. Nakonec jsem jí pohrozil, že ji uhodím, pokud nepřestane, a zavolal jsem na Dorkas, která tehdy stála asi padesát kroků za námi.

Poté jsme se my tři vlekli dále cestou za naprostého mlčení, přilákávajíce mnoho udivených pohledů. Já jsem byl promoklý na kůži a již mi bylo jedno, zda mi plášť zakrývá fuliginovou mučitelskou kápi. Agia v potrhaném brokátu musela vypadat téměř stejné divně jako já. Dorkas byla stále ještě potřísněna bahnem -v teplém jarním větru, který se nyní proháněl městem, na ní bahno uschlo a slepilo jí zlaté vlasy a na bledé kůži jí zanechalo šmouhy z hnědého prachu. Nad námi se vznášel avern jako volně zavěšená korouhev a linula se z něj vůně myrhy. Ten polozavřený květ stále zářil, byl bílý jako kost, avšak ve slunečním světle jeho listy vypadaly, že jsou téměř černé.

XXV

HOSTINEC U ZTRACENÝCH LÁSEK

Je mým štěstím - nebo neštěstím, podle toho, jak se to vezme - že se místa, s nimiž byl delší dobu spojen můj život, až na několik výjimek vyznačují neobvyklou stálostí. Zítra bych se mohl, kdyby se mi zachtělo, vrátit do Citadely a (jak si myslím) na stejné lůžko, na kterém jsem spával jako učeň. Gyoll se stále valí kolem Nessu; Botanická zahrada se stále blýskavě třpytí ve slunci, skrytá pod podivnou fasetovou kupolí, kde se v uzavřených prostorech jediná nálada zachovává celou věčnost. Když pomyslím na prchavosti mého života, jsou to obvykle muži a ženy. Ale také několik domů, a první místo mezi nimi zaujímá hostinec na okraji Krvestřebného Pole.

Putovali jsme celé odpoledne, dolů po širokých třídách a nahoru úzkými postranními uličkami, a budovy, které nás z obou stran obklopovaly, byly vždy postaveny z kamene a cihel. Nakonec jsme došli k jakýmsi parcelám, které jako parcely ani nevypadaly, jelikož se jejich střed nehonosil žádnou exultantskou vilou. Vzpomínám si, že jsem Agiu upozornil na valící se mračna a hrozící bouřku - ve vzduchu jsem cítil stísněnost a podél obzoru jsem zahlédl ostrou černou čáru.

Zasmála se. “To, co vidíš a co taky cítíš, není nic než Městská Zeď. Tady je to vždycky takové. Zeď brání pohybu vzduchu.”

“Tamta černá čára? Vždyť stoupá do poloviny oblohy.”

Agia se znovu zasmála, ale Dorkas se ke mně přitiskla. “Já se bojím, Severiane.”

Agia ji slyšela. “Té Zdi? Ta by ti ublížila, jedině kdyby na tebe spadla, jenže už stojí tucet věků.” Podíval jsem se na ni tázavě, a tak dodala: “Alespoň tak staře vypadá, ale může být i starší. Kdo ví?”

“Dokázala by zadržet svět venku, aby sem nevstoupil. Táhne se kolem celého města?”

“Samozřejmě. Město je to, co je obehnáno zdí, ačkoli na severu je prý otevřená krajina, tak jsem to alespoň slyšela, a směrem na jih míle a míle rozvalin, kde nikdo nežije. Ovšem teď se podívej mezi ty topoly. Vidíš ten hostinec?”

Žádný hostinec jsem neviděl, a taky jsem to Agii řekl.

“Pod tím stromem. Slíbils mi jídlo, a támhle je hostinec, kde se chci najíst. Měli bychom mít tak akorát čas na jídlo, než se budeš muset vydat na souboj s tím Septentrionem.”

“Teď ne,” řekl jsem. “Rád tě pohostím, až souboj skončí. Jestli chceš, zařídím tu objednávku hned teď.” Stále jsem žádnou budovu neviděl, ale zdálo se mi, že ten strom je něčím neobvyklý: jeho kmen totiž spirálovitě obtáčelo schodiště z hrubě opracovaného dřeva.

“Buď tak laskav. Jestli tě zabije, pozvu toho Septentriona - a kdyby nechtěl přijít, pak toho neodbytného námořníka, co mě pořád někam zve. Připijeme si na tvou slávu.”

Vysoko ve větvích stromu se rozsvítilo světlo, a teprve nyní jsem uviděl, že ke schodišti vede i pěšina. Před schodištěm visel malovaný štít, který zobrazoval plačící ženu vlekoucí zakrvácený meč. Ze stínu vystoupil nestvůrně tlustý muž opásaný zástěrou, postavil se vedle Štítu, mnul si ruce a čekal, než k němu dojdeme. Už jsem zaslechl i vzdálený cinkot mís.

“Abban, k vašim službám,” řekl tlustý muž, když jsme došli až k němu. “Jaké je vaše přání?” Všiml jsem si, že nervózně pokukuje po mém avernu.

“Chtěli bychom večeři pro dva, která by měla být podávána na…” podíval jsem se na Agiu.

“Na nové vyhlídce.”

“Dobrá, dobrá. Ale tak rychle to nebude, sieur. Než vše připravíme, tak to chvíli potrvá. Nespokojili byste se prozatím se studeným masem, salátem a lahví vína?”

Agia vypadala netrpělivě. “Dáme si pečenou slepici - nějakou mladou.”

“Jak si přejete. Hnedle řeknu kuchaři, aby se pustil do příprav, a vy si můžete zpříjemnit dlouhou chvíli pečivem, až tady sieur zvítězí, a než bude ten opeřenec hotov.” Agia přikývla, a mezi těmi dvěma blýskl pohled, který mne utvrdil v přesvědčení, že se už někdy setkali. ,.Mezitím,” pokračoval hostinský, “pokud máte ještě čas, bych vám mohl poskytnout umývadlo s teplou vodou a houbu pro tuto druhou mladou dámu, a vy všichni byste možná uvítali sklenici médoku a pár biskvitů, co říkáte?”

Zčistajasna jsem si uvědomil, že jsem od snídaně s Baldandersem a doktorem Talosem, a to bylo za rozbřesku, nepozřel jediné sousto, a rovněž jsem si uvědomil, že Agia a Dorkas možná nejedly nic celý den. Přikývl jsem a hostinský nás doprovázel po širokých schodech z hrubého dřeva; kmen, který schodiště obtáčelo, měřil po obvodu plných deset kročejů.

“Už jste nás někdy navštívil, sieur?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Právě jsem se vás chtěl zeptat, co to je za hostinec. Nic podobného jsem jakživ neviděl.”

“A taky neuvidíte, sieur, jedině tady. Ale měl jste přijít dřív - máme vyhlášenou kuchyni, a pobyt na čerstvém vzduchu člověku dodá výbornou chuť k jídlu.”

Pomyslel jsem si, že je to na něm vidět, když si vypěstoval takové břicho, a navíc na takovém místě, kde se do každé místnosti musí běhat po schodech, avšak tuto úvahu jsem si ponechal pro sebe.

“Víte, sieur, zákon všechny budovy v blízkosti Zdi zakazuje. My jsme ale obdrželi povolení, protože nemáme ani zdi, ani střechu. Sem přicházejí ti, kdo navštěvují Krvestřebné Pole, věhlasní bojovníci a hrdinové, diváci a lékaři, ba i eforové. A zde je vaše místnost.”

Byla to kruhová a dokonale rovná plošina. Kolem ní a nad ní rostlo světle zelené listí, zabraňující pohledům a tlumící zvuk. Agia se natáhla do plátěného lehátka a já (velice unaven, to přiznávám) jsem se svalil vedle Dorkas na pohovku z kůže a zkřížených rohů antilop a velké sajky. Když jsem avern odložil za pohovku, vytáhl jsem Terminus Est a jal jsem se čistit čepel. Děvče vypomáhající v kuchyni přineslo vodu a houbu pro Dorkas, a když vidělo, co právě dělám, doneslo mi hadry a olej. Záhy jsem poklepával na hlavici u jilce, abych ji uvolnil a vše dokonale vyčistil.

“Ty se nechceš umýt?” zeptala se Agia Dorkas.

“Chtěla bych se vykoupat, ano, ale ne abyste se na mě dívali.”

“Severian, když ho o to požádáš, odvrátí pohled. Dnes ráno se na jednom místě, kde jsme byli, choval velice slušně.”

“A vy taky, madam,” řekla Dorkas tiše. “Byla bych raději, kdybyste se nedívala. Chtěla bych nějaké místo, kde bych měla soukromí, pokud by to bylo možné.”

Agia se tomu usmála, ale znovu přivolala onu pomocnici a dala jí jeden orichalk, aby přinesla skládací zástěnu. Když byla zástěna postavena a rozložena, řekl jsem Dorkas, že jí koupím šaty, kdyby se zde v hostinci daly sehnat.

“Ne,” řekla. Septem jsem se zeptal Agie, co si myslí, že se s Dorkas děje.

“Líbí se jí to, co má, to je jasné. Já musím chodit s rukou u krku a držet si živůtek, abych nebyla do smrti na ostudu.” Nechala ruku klesnout a ve skomírajícím slunečním světle se jí zaleskla vysoká ňadra. “Ale jí jsou skrz ty její hadříky vidět nohy i prsa.

A támhle má kus roztržený taky u slabin, ale toho si ty nejspíš nevšímáš.”

Přerušil nás hostinský, který přiváděl jednoho číšníka nesoucího talíř se zákusky, láhev a sklenice. Naznačil jsem hostinskému, že mám mokrý oděv, a on nechal přinést koš se žhavým uhlím - potom přistoupil ke koši, aby se sám ohřál, úplně jako kdyby stál ve svém bytě. “To je příjemné, v tuhle roční dobu,” řekl. “Slunce je mrtvé, ale ještě to neví, jenomže my už to víme. Jestli vás zabijí, nejspíš vás mine příští zima, ale jestli budete těžce zraněn, nejspíš budete muset zůstávat doma. Tohle jim říkám vždycky. Ovšem, většina soubojů se koná v předvečer letního slunovratu, takže tehdy je taková řeč poněkud příhodnější, abych tak řekl. Nevím, jestli jim skýtá nějakou útěchu nebo ne, ale rozhodně neškodí.”

Svlékl jsem si hnědý plášť a cechovní kápi, položil vysoké boty na stoličku u koše se žhnoucím uhlím a postavil se vedle hostinského, abych si vysušil kalhoty a punčochy. Otázal jsem se ho, zda se všichni, kteří přicházejí tímto směrem na monomachii, u něho zastavují, aby se osvěžili. Jako každý člověk, který sám cítí, že je nablízku smrti, byl bych býval šťasten, kdybych se dozvěděl, že se zúčastňuji nějaké ustálené tradice.

“Všichni? Ale kdepak,” řekl. “Kéž vám požehná umírněnost a svatý Amand, sieur. Kdyby se každý, kdo tudy prochází, zdržel v mém hostinci, no, to už by mi nepatřil - prodal bych ho a pohodlně bych si žil v nějakém velkém, kamenném domě s atroxy u dveří a s několika mladíky ozbrojenými noži, kteří by se potloukali kolem a starali se o mé nepřátele. Ne, kolem tohoto hostince projde spousta osob, aniž se sem jen podívá, a nikdy nikoho nenapadne, že až půjde příště kolem, může být příliš pozdě, aby se u mne napil vína.”

“Když už mluvíte o víně,” řekla Agia a podala mi sklenici. Byla naplněna až po okraj tmavým, karmínovým vínem. Snad ani nebylo dobré - škrábalo mne na jazyku a mělo v sobě kromě lahodné chuti trochu trpkosti. Avšak v ústech někoho tak znaveného a prochladlého, jako jsem byl já, chutnalo báječně, a tak bylo lepší než dobré. Agia držela plnou sklenici, ale podle rozpálených tváří a jiskřících očí jsem poznal, že už nejméně jednu vypila. Řekl jsem jí, aby nechala taky něco pro Dorkas, a ona namítla: “Pro tu pannu z mléka a vody? Ona víno pít nebude, zato ty budeš potřebovat odvahu - ona ne.”

Ne zcela upřímně jsem řekl, že se nebojím.

Hostinský zvolal: “Tak to má být! Jen žádny strach a nenacpávejte si hlavu žádnými vznešenými myšlenkami o smrti a posledních dnech a takových věcech. Ti, kteří si tím moří hlavu, jsou právě ti, kteří se nikdy nevracejí, o tom nepochybujte. Tak si vzpomínám, nechtěl jste si objednat nějakou krmi pro sebe a vaše dvě mladé ženy na dobu po souboji?”

“Už jsme to jídlo objednali,” řekl jsem.

“Objednali, ale nezaplatili předem, tak jsem to myslel. Navíc tady máte víno a tyhlety gâteaux secs. Ty se musí zaplatit tady a teď, jelikož je pojídáte tady a teď, a taky pijete víno. Za tu večeři budu požadovat zálohu tři orichalky, a když se vrátíte, abyste si ji přišel sníst, tak ještě další dva připlatíte.”

“A když nepřijdu?”

“Potom vám nebudu účtovat nic, sieur. Proto můžu nabízet večeře za tak nízké ceny.”

Naprostá necitlivost tohoto muže mne odzbrojila; podal jsem mu peníze a on nás opustil. Agia nakoukla přes okraj zástěny, za níž se Dorkas koupala za asistence pomocnice z kuchyně, a tak jsem si opět sedl na pohovku a vzal si kousek pečiva, abych zajedl tu trochu vína, která mi ještě zůstala.

“Kdyby šly stěžeje v té zástěně nějak zaklesnout, Severiane, mohli bychom se chvíli hezky pobavit, aniž by nás někdo vyrušoval. Mohli bychom o tu zástěnu zapřít židli, ale ty dvě by si určitě vybraly nejhorší možný okamžik, aby tu zástěnu porazily a všechno převrátily.”

Právě jsem si chystal škádlivou odpověď, když jsem si všiml útržku papíru, mnohokrát přeloženého, který byl položen pod číšníkovým podnosem tak, že jej mohl vidět jen ten, kdo seděl na mém místě. “To je vážně už příliš,” řekl jsem. “Výzva k souboji, a teď tajemná zpráva.”

Agia se přišla podívat. “O čem to mluvíš? Nejsi opilý?”

Položil jsem jí ruku na zaoblené a plné boky, a když nic nenamítala, použil jsem toto příhodné držadlo, abych si ji přitáhl k sobě a aby spatřila ten papír. “Co myslíš, že se tam píše? ‘Společenství vás potřebuje -vyjeďte ihned…’ ,Váš přítel je člověk, který vám řekne heslo kamarila…’ ‘Dávejte si pozor na muže s růžovými vlasy…’”

Agia ihned pochopila žert a pokračovala: “‘Vyjdi ven, až uslyšíš, že na okno ťukly tři oblázky…’ Tady jsem měla říct listy. ‘Ta růže sklála kosatec, až z něho nektar vyprýštil…’ To je tvůj avern, jak mě zabíjí, no jasně. ‘Svou pravou lásku poznáš však dle zrudlé roušky bederní…’” Sklonila se, aby mne políbila, potom si mi sedla na klín. “Nechceš se podívat?”

“Já už se dívám.” Roztržený živůtek se jí opět rozevřel.

“Sem ne. Přikryj to rukou a pak, později, si ten lístek můžeš prohlédnout.”

Udělal jsem, co mi řekla, ale lístek jsem nechal tam, kde byl. “Je to vážně příliš, jak jsem řekl před chvílí. Tajemný Septentrion a jeho výzva k souboji, potom Hildegrin, a nyní toto. Zmínil jsem se ti už o Chatelaine Thecle?”

“Víc než jednou, když jsme šli sem.”

“Miloval jsem ji. Hodně četla - vlastně neměla co na práci, když jsem byl pryč, než číst a šít a spát - a když jsem byl s ní, vždy nás rozesmávaly děje některých příběhů. To, co se stalo mně, se lidem v těch příbězích přiházelo stále, neustále se zaplétali do vysokých a melodramatických her, pro které neměli kvalifikaci.”

Agia se zasmála se mnou a znovu mne políbila; byl to dlouhý polibek. Když se naše rty oddělily, řekla: “Co je s Hildegrinem? Mne připadal docela obyčejný.”

Vzal jsem si další zákusek, dotkl se jím lístku a potom jsem Agii vložil roh zákusku do úst. “Před nějakou dobou jsem zachránil život muži, který se jmenuje Vodalus…”

Agia se ode mne odtáhla, až se drobty ze zákusku rozlétly. “Vodalus? Ty žertuješ!”

“Vůbec ne. Tím jménem ho jeho přítel oslovoval. Byl jsem tenkrát ještě chlapec, ale na okamžik jsem zadržel topůrko sekery. Ta rána by ho zabila, a on mi dal chrisos.”

“Počkej. Co s tím má co dělat Hildegrin?”

“Když jsem Vodala poprvé spatřil, doprovázeli ho muž a žena. Nepřátelé na ně zaútočili a Vodalus zůstal vzadu bojovat, zatímco druhý muž odvedl tu ženu do bezpečí.” (Rozhodl jsem se, že bude moudřejší pomlčet o mrtvole nebo o tom, že jsem zabil muže se sekerou.)

“Sama bych taky bojovala - to by se tam ocitli už tři bojovníci, a ne jenom jeden. Pokračuj.”

“Ten muž s Vodalem byl Hildegrin, to je vše. Kdybychom ho potkali dřív, tušil bych nebo bych si myslel, že tuším, proč by se mnou chtěl bojovat nějaký hipparch z Gardy Septentrionů. A taky proč se někdo rozhodl poslat mi tuto nenápadnou zprávu. Víš, všechno to jsou věci, kterým jsme se, Thecla a já, smáli, špehové a intriky, maskovaná dostaveníčka, ztracení dědici. Co se děje, Agio?”

“Odpuzuji tě? Jsem tak škaredá?”

“Jsi krásná, ale asi ti bude brzy špatně. Myslím, že jsi pila moc rychle.”

“Tak.” Rychlý záškub zbavil Agiu pávího šatu; ležel jí u hnědých, uprášených nohou jako hromada drahých kamenů. Viděl jsem ji nahou v katedrále Pelerín, ale nyní (zdali pod vlivem vína, které jsem vypil, nebo vína, které vypila ona, nebo že světlo bylo teď tlumenější, nebo jasnější, nebo jen proto, že byla tehdy vystrašená a styděla se, zakrývala si ňadra a skrývala ženství mezi stehny) mne přitahovala neskonale víc. Cítil jsem se omámen touhou, s prázdnou hlavou a neohebným jazykem, když jsem tiskl Agiinu sálající hruď na své chladné tělo.

“Severiane, počkej. Nejsem žádná děvka, ať si třeba myslíš něco jiného. Ale je tady jistá cena.”

“Jaká?”

“Musíš mi slíbit, že si nepřečteš ten vzkaz. Hoď jej do ohně tady v tom koši.”

Pustil jsem ji a ustoupil o krok vzad.

V očích se jí objevily slzy, a vytryskly jako prameny ve skalách. “Přála bych si, abys viděl, jak se teď na mě díváš, Severiane. Ne, nevím, co se tam píše. Je to prostě tak - copak jsi nikdy neslyšel, že některé ženy mají nadpřirozené schopnosti? Předtuchy? Že vědí věci, o kterých se nijak nemohly dozvědět?”

Žádost, kterou jsem cítil, takřka zmizela. Byl jsem vyděšen a rozzloben, přestože jsem nevěděl proč. Řekl jsem: “V Citadele je cech takových žen, našich sester. Jejich tváře a těla se tvé tváři a tělu nepodobají.”

“Vím, že tak nevypadám. Ale právě proto musíš udělat, co ti radím. Jakživ jsem neměla silnou předtuchu, ale teď takovou předtuchu mám. Copak nechápeš, že to musí znamenat, že je to něco pro tebe tak opravdové a tak důležité, že to nemůžeš a nesmíš ignorovat? Spal ten vzkaz.”

“Někdo se mne snaží varovat a ty nechceš, abych to viděl. Ptal jsem se tě, jestli je ten Septentrion tvůj milenec. Řekla jsi mi, že není, a já jsem ti věřil.”

Chtěla něco říct, ale umlčel jsem ji.

“Věřím ti stále. V tvém hlasu zněla pravda. Přesto usiluješ, abys mne nějakým způsobem zradila. Teď mi řekni, že tomu tak není. Řekni mi, že jednáš v mém zájmu a že za tím nic není.”

“Severiane…”

“Řekni mi to.”

“Severiane, setkali jsme se dnes ráno. Vždyť jsem té neznala a ty ani neznáš mne. Co můžeš očekávat a co bys očekával, kdybys předtím neopustil útočiště cechu? Čas od času jsem se ti pokoušela pomáhat. I teď se ti snažím pomoct.”

“Oblékni se.” Vytáhl jsem vzkaz zpod podnosu. Agia vyrazila proti mně, ale nebylo nesnadné udržovat ji v patřičné vzdálenosti jednou rukou. Vzkaz byl napsán perem z vraního brku, roztaženými klikyháky; v nejasném světle jsem dokázal rozluštit jen pár slov.

“Mohla jsem odlákat tvou pozornost a hodit to do ohně. To jsem taky měla udělat. Severiane, pusť mě…”

“Buď zticha.”

“Měla jsem dýku, ještě minulý týden. Miserikordii se střenkou z břečťanového kořene. Měli jsme hlad, a Agilus ji dal do zastavárny. Kdybych ji ještě měla, teď bych tě mohla bodnout!”

“Schovala by sis ji v šatech, a ty leží tam na podlaze.” Strčil jsem do ní, až zavrávorala vzad (měla v žaludku již dost vína, takže to nebylo zcela jen působením mého násilného pohybu) a dopadla do plátěného lehátka, a sám jsem si odnesl zprávu na místo, kde poslední sluneční světlo pronikalo houštinou listí.

Ta žena s vámi tady byla už dřív.

Nevěřte jí. Trudo říká, že ten muž je

mučitel. Vy jste moje matka, co se zas vrátila.

XXVI

SIGNÁL POLNICE

Měl jsem právě tak dost času, abych ta slova vstřebal, když Agia vyskočila ze židle, vytrhla mi vzkaz z ruky a vyhodila jej přes okraj plošiny. Chvíli stála přede mnou, pohlížejíc na mou tvář a na Terminus Est, který se tou dobou opíral, již opět smontován, o opěradlo lehátka. Asi se strachovala, že mám v úmyslu jí useknout hlavu a hodit ji za tím vzkazem. Když jsem neudělal nic, řekla: “Přečetl sis to? Severiane, řekni, žes to nečetl!”

“Četl, ale nerozumím tomu.”

“Tak na to nemysli.”

“Uklidni se. Ten vzkaz ani nebyl určen pro mne. Možná že byl pro tebe, ale pokud ano, proč byl položen tam, kde jej nemohl vidět nikdo jiný než já? Agio, mělas dítě? Kolik je ti let?”

“Dvacet tři. Jsem už dost stará, ale ne, dítě jsem neměla. Můžeš se mi podívat na břicho, jestli mi nevěříš.”

Pokoušel jsem se v duchu počítat, ale zjistil jsem, že nemám dostatečné znalosti o dospívání žen. “Kdy jsi poprvé menstruovala?”

“Ve třinácti. Kdybych otěhotněla, bylo by mi čtrnáct, až by se to dítě narodilo. Tohle se pokoušíš zjistit?”

“Ano. A dítěti by nyní bylo devět. Kdyby bylo bystré, mohlo by napsat vzkaz jako tamten. Chceš, abych ti řekl, co tam bylo napsáno?”

“Ne!”

“Co myslíš, kolik může být Dorkas? Osmnáct? Nebo devatenáct?”

“Nemel bys na to myslet, Severiane. Ať to bylo cokoli.”

“Teď si s tebou nechci na nic hrát. Jsi žena - kolik jí je?”

Agia sešpulila plné rty. “Řekla bych, že tvé malé tajuplné špindíře je Šestnáct nebo sedmnáct. Sotva víc než dítě.”

Je obecné známé, že hovor o nepřítomných osobách tyto osoby přivolává jako eidolony. Totéž se stalo i nyní. Panel v zástěně se otevřel a odtud vystoupila Dorkas, už dávno ne zablácené stvoření, na něž jsme si již zvykli, ale štíhlá dívka neobvyklého půvabu, se zakulacenými ňadry. Už jsem viděl bělejší pleť, než měla ona, ale to nebyla zdravá bělost. Dorkas však jako by zářila. Bez špíny její vlasy připomínaly světlé zlato; oči měly takovou barvu jako vždy: hlubokou modř světové řeky Uroboros v mém snu. Když viděla, že je Agia nahá, chtěla se vrátit do úkrytu za zástěnou, avšak tučné tělo pomocnice jí návrat znemožnilo.

Agia řekla: “Snad abych si zas oblékla ty moje cáry, než tvůj miláček omdlí.”

Dorkas zamumlala: , Já se nebudu dívat.”

“Mně je úplné fuk, jestli se budeš dívat,” řekla jí Agia, ale všiml jsem si, že se k nám obrátila zády, zatímco si oblékala šaty. Hovoříc ke stěně z listí, dodala: “Teď už vážně musíme jít, Severiane. Trubka může zaznít každou chvíli.”

“A co to bude znamenat?”

“Ty nevíš?” Prudce se otočila a podívala se na nás. “Když se otvory v podsebití Městské Zdi dotknou okraje slunečního kotouče, zazní na Krvestřebném Poli hlas polnice - poprvé. Někteří si myslí, že zní jen proto, aby se jím řídily tyhle souboje, ale k tomu neslouží. Je to signál pro hlídky uvnitř Zdi, aby zavřely brány. Je to také signál k zahájení souboje, a jsi-li na místě, když se zatroubí, tak souboj začíná. Když slunce klesne pod obzor a padne opravdová noc, trubač na Zdi zatroubí večerku. To znamená, že se brány neotevřou ani těm, kdo mají zvláštní propustky, a taky to, že kdokoli vydal nebo dostal výzvu k souboji a dosud se nedostavil na Pole, je považován za osobu, která odmítla satisfakci. Může být napaden, kdekoliv je nalezen, a armiger nebo exultant si smí najmout vrahy, aniž by pošpinil svou čest.”

Služebnice, která stála u schodiště, naslouchala a přikyvovala, ustoupila stranou, aby udělala místo svému pánovi - hostinskému. “Sieur,” řekl, Jestli máte opravdu schůzku se smrtí, já…”

“Přesně to mi pověděla má přítelkyně,” řekl jsem mu. “Musíme jít.”

Dorkas požádala o trochu vína. Poněkud překvapen jsem přikývl; hostinský jí nalil sklenici, kterou uchopila do obou rukou jako dítě. Otázal jsem se ho, zda poskytuje hostům i psací náčiní.

“Přejete si sepsat závěť, sieur? Pojďte se mnou - k takovému účelu máme vyhrazené jedno loubí. Za to si neúčtuji žádný poplatek, a jestli budete chtít, zavolám chlapce, který ten dokument odnese vykonavateli vaší závěti.”

Zvedl jsem Terminus Est a šel za hostinským, ponechávaje Agiu a Dorkas, aby hlídaly avern. Loubí, kterým se náš hostitel tak honosil, bylo umístěno na malé větvi a bylo sotva dost velké, aby se tam směstnal psací stolek, stolička, několik per z vraních brků, papír a kalamář s inkoustem. Usadil jsem se a napsal na papír stejná slova, jaká byla na tom vzkazu; pokud jsem to mohl posoudit, papír byl týž, na kterém byl napsán onen vzkaz, a inkoust skýtal tutéž vybledlou Černou čáru. Když jsem písmo posypal pískem, přeložil je a uložil do toho oddělení torby, které užívám zřídka, řekl jsem hostinskému, že žádného posla nevyžaduji, a zeptal se ho, zdali zná někoho, kdo se jmenuje Trudo. “Trudo, sieur?” Vypadal udiveně. “Ano. To je docela obvyklé jméno.”

“To jistě, sieur, já vím. Jde jenom o to, že jsem přemýšlel o někom, koho bych mohl znát, a o někom, jestli mi rozumíte, sieur, ve vašem exaltovaném postavení. Nějaký armiger nebo…”

“Kdokoli,” řekl jsem. “Naprosto kdokoli. Nemohl se tak například jmenovat číšník, který nás obsluhoval?”

“Ne, sieur. Jmenuje se Ouen. Kdysi jsem měl jednoho souseda, a ten se jmenoval Trudo, sieur, ale to bylo dávno, předtím než jsem si koupil tohle místo. Doufám, že to není on, kdo vás tak zajímá. Potom tady mám podkoního - ten se jmenuje Trudo.”

“Rád bych si s ním promluvil.”

Hostinský přikývl a brada mu zmizela v tuku, který mu obklopoval krk. “Jak si přejete, sieur. Asi vám toho moc nepoví.” Schody zaskřípěly pod jeho vahou. “Pochází z daleka, z jihu, tak vás varuji.” (Tím měl na mysli jižní oblasti města, ne ty divoké a většinou holé kraje bez stromů, hraničící s ledem.) “A navíc z druhého břehu řeky. Nejspíš z něho nevymáčknete kloudnou větu, i když je to chlapík, který umí vzít za práci.”

Řekl jsem: “Mám dojem, že vím, z které části města pochází.”

“Ale, vážně? Hm, to je zajímavé, sieur. Velice zajímavé. Slyšel jsem pár lidí, kteří tvrdili, že podle toho, jak je člověk oblečený nebo jak mluví, dokážou poznat, odkud se takový člověk vzal, a netušil jsem, že jste na Trudovi, jak se říká, spočinul zrakem.” Nyní jsme se blížili k zemi a hostinský zavolal: “Trudo! Tr-u-u-do!” A potom: “PODKONÍ!”

Nikdo se neobjevil. Pod schodištěm byla položena jediná dlaždice velká jako deska stolu a na tuto dlaždici jsme sestoupili.

Stáli jsme tam právě ve chvíli, kdy prodlužující se stíny přestávají být stíny a mění se na tůně Černi, jako kdyby ze země stoupala tekutina ještě tmavší než vody Ptačího jezera. Od města se brouzdaly travou stovky lidí, někteří samotni, jiní v malých skupinkách, a mířily na Krvestřebné Pole. Zdálo se, že všichni jsou čímsi zaujati, sehnuti dychtivostí, kterou vlekli na zádech a ramenou jako břímě. Většina s sebou neměla žádné zbraně, alespoň jsem je neviděl, avšak pár neslo skříňky s rapíry, a v jisté vzdálenosti ještě dál jsem rozeznal bílý květ avernu, nesený snad na nějaké tyči nebo holi, právě tak jako ten můj.

“Škoda že se tady nezastaví,” řekl hostinský. “Ne že bych nechtěl, aby jich sem pár přišlo, až půjdou zpátky, ale taková večeře před soubojem, jo, v tom jsou peníze. Mluvím upřímně, protože vidím, že ačkoliv jste mladý, sieur, jste příliš rozumný, abyste nevěděl, že každý obchod se dělá kvůli zisku. Já se snažím skýtat dobrou hodnotu, a jak jsem řekl, máme tady vyhlášenou kuchyni. Tr-u-do! Já takovou kuchyni musím mít, protože žádné jiné jídlo by mi nesedělo - umřel bych hlady, sieur, kdybych musel jíst to, co jí většina lidí. Trudo, ty všiváku lenošská, kde jsi?”

Odkudsi zpoza kmene se objevil špinavý chlapec a utíral si nos do rukávu. “Tady není, pane.”

“No, a kde je? Běž ho hledat.”

Já jsem zatím sledoval proudící stovky lidí. “To jdou všichni na Krvestřebné Pole?” Myslím, že poprvé jsem si plně uvědomil, že asi zemřu dřív, než vyjde měsíc. Vysvětlení vzkazu mi připadalo nicotné a dětinské.

“Všichni nejdou bojovat, rozumíte. Většina se jde jenom podívat, někteří přijdou jenom jednou, protože zrovna bojuje někdo, koho znají, nebo proto, že jim o tom někdo řekl, nebo že o tom četli nebo slyšeli nějakou píseň. Těm se obyčejně udělá špatně, a tak sem zajdou a objednají si láhev nebo něco, čím to v sobě chtějí překonat.

Ale ostatní přicházejí každý večer nebo čtyři až pět večerů za týden. To jsou odborníci a sledují jenom jednu zbraň, nebo možná dvě, a tihleti předstírají, že o nich vědí víc než ti, kteří je užívají, což možná někteří vědí. Po vašem vítězství, sieur, vám dva nebo tři budou chtít koupit rundu. Jestli je necháte, řeknou vám, co jste udělal špatně a co ten druhý chlap udělal špatně, ale přijdete na to, že si odporují.”

Řekl jsem: “Naše večeře bude soukromá,” a jak jsem promluvil, uslyšel jsem na schodech za námi šepot bosých nohou. Agia a Dorkas scházely dolů, Agia nesla avern. Zdálo se mi, že se ta rostlina v mizejícím světle zvětšuje.

Už jsem řekl, jak silně jsem po Agii toužil. Když hovoříme se ženami, mluvíme, jako by láska a touha byly dvě samostatné věci; a ženy, které nás často milují a touží po nás, toto zdání podporují. Ve skutečnosti se jedná o aspekty jedné a té samé věci, jako kdybych hostinskému vykládal o severní a jižní straně jeho stromu. Jestliže toužíme po ženě, brzy ji začneme milovat kvůli přivolení, s nímž nám podléhá (to byl vlastně původní základ mé lásky k Thecle), a jestliže, pokud po ní toužíme, žena vždy podlehne, alespoň v představách, pak je vždy přítomen jistý prvek lásky. Na druhé straně, jestliže ženu milujeme, brzy po ní začneme toužit, jelikož přitažlivost je jedním z atributů, jež by žena měla vlastnit, a my nemůžeme snést pomyšlení, že by byla bez některého z nich; tímto způsobem muži začínají toužit dokonce po ženách, jejichž nohy ochrnula obrna, a ženy po těch mužích, kteří jsou impotentní, ale ne po mužích, jako jsou oni sami.

Nikdo však nedokáže říct, z čeho se rodí to, co nazýváme (téměř s rozkoší) láska nebo touha. Jak Agia sestupovala po schodech, jednu část tváře jí ozařovalo poslední světlo dne a druhá byla ponořena do stínu; její sukně, roztržená skoro do pasu, mi dovolila letmý pohled na hedvábné stehno. Vše, co jsem ztratil, když jsem se k ní přitiskl na pár okamžiků a než jsem ji od sebe odvrhl, se mi vracelo dvojnásob silně. Agia to spatřila na mé tváři, to vím, a Dorkas, ani ne krok za ní, to viděla také a pohlédla stranou. Jenže Agia se na mne dosud hněvala (na což snad měla právo), a přestože se diplomaticky usmívala, nedokázala skrýt bolest v lůně, i když se o to pokoušela, avšak zatím se ovládala.

Myslím, že právě v tom tkví skutečný rozdíl mezi těmi ženami, kterým, jestliže chceme, abychom zůstali muži, musíme nabídnout vlastní život, a těmi, které (opět - jestliže chceme, abychom zůstali muži) musíme přemoci a přelstít, pokud to dokážeme, a užívat, jak bychom nikdy neužívali žádné zvíře. Ty druhé nám nikdy nedovolí, abychom jim dali to, co dáváme těm prvním. Agia vychutnávala můj obdiv a mé laskání by ji přivedlo do extáze; ale i kdybych se do ní vlil stokrát, rozešli bychom se jako cizí. To vše jsem pochopil, když sestupovala po několika posledních schodech, jednou rukou si přidržovala živůtek a ve druhé nesla avern, jehož tyč použila jako hůl, a tu třímala jako bakulus. A přesto jsem ji stále miloval, nebo bych ji miloval, kdybych mohl.

Přiběhl k nám ten chlapec. “Kuchařka říká, že Trudo je pryč. Šla ven pro vodu, protože holka tam nebyla, a viděla ho, jak utíká, a jeho věci ze stáje jsou taky pryč.”

“Takže zmizel nadobro,” řekl hostinský. “Kdy odešel? Před chvílí?” Chlapec přikývl.

“Slyšel, že se po něm ptáte, sieur, to bude nejspíš bohužel ono. Někdo z ostatních sloužících musel zaslechnout, jak se mě vyptáváte na to jméno, a běžel mu to říct. Ukradl vám něco?”

Zavrtěl jsem hlavou. “Nezpůsobil mi žádnou škodu a tuším, že se snažil vykonat něco dobrého, ať opravdu udělal cokoli. Mrzí mne, že jste mým přičiněním pozbyl služebníka.”

Hostinský rozpřáhl ruce. “Měl ještě dostat plat, takže tím nic neztrácím.”

Když se otočil, Dorkas mi zašeptala: “A já se omlouvám, že jsem vám překazila potěšení, tam nahoře. Nechtěla jsem vás o ně připravit. Ale, Severiane, já vás miluji.”

Z nepříliš vzdáleného místa zazněl k nově se rodícím hvězdám stříbřitý hlas polnice.

XXVII

JE MRTEV?

Krvestřebné Pole, o němž všichni mí čtenáři již jistě slyšeli, třebaže někteří, jak doufám, je nikdy nenavštíví, leží na severozápad od zastavěných částí našeho hlavního města Nessu, mezi rezidenční enklávou městských armigerů a kasárnami a stájemi xenagie Modrých dimarchů. Je dost blízko Zdi, aby se zdálo velice blízko někomu takovému, jako jsem byl já, tedy člověk, který se nikdy neocitl v její blízkosti, přesto je vzdáleno míle ostré chůze zakřivenými uličkami od vlastní základny Zdi. Kolik soubojů je tam možno uspořádat, nevím. Možná že zábradlí, které ohraničuje místo každého souboje - a o něž se návštěvníci mohou opírat nebo na němž mohou sedět, jak se jim zlíbí - se dá přemisťovat a upravuje se, aby odpovídalo potřebám večera. Navštívil jsem toto místo pouze jednou, avšak se vší tou pošlapanou trávou a mlčícími, unylými diváky ve mně vyvolávalo pocit podivnosti a melancholie.

Během toho krátkého času, co jsem usazen na trůně, se naskytlo mnoho záležitostí, které byly mnohem naléhavější než monomachie. Ať je monomachie dobrá či špatná (k čemuž se, myslím, přikláním), je zajisté nevykořenitelná ve společnosti, jako je naše, která pro to, aby sama přežila, musí stavět vojenské ctnosti výš než všechny ostatní, a v níž se může z ozbrojených státních zaměstnanců vyčlenit na dozor lidu jen malý počet osob.

Přesto, je monomachie špatná?

Ty doby, které ji postavily mimo zákon (a podle toho, co jsem si přečetl, jich bylo mnoho set), ji nahradily převážně vraždou - celkem vzato se zdá, že monomachie je určena k tomu, aby se předcházelo vraždám: vraždám vyplývajícím z hádek mezi rodinami, přátelí a známými. V těchto případech místo jednoho umírají dva, neboť zákon vypátrá toho, kdo zabil (osobu, která se stala zločincem ne svou povahou, ale náhodou) a usmrtí ho, jako by jeho smrt mohla obnovit život jeho oběti. A pokud mělo řekněme tisíc legálních soubojů mezi jednotlivci za následek tisíc smrtí (což je velmi nepravděpodobné, jelikož většina takových soubojů smrtí nekončívá), zabránilo se pěti stům vražd, a stát je na tom o to lépe.

A dále, ten, kdo takový souboj přežije, je s největší pravděpodobností jedinec, jenž má nejlepší předpoklady pro obranu tohoto státu a rovněž nejlepší předpoklady, aby zplodil zdravé děti; zatímco po většině vražd nezůstává nikdo naživu, a vrah (kdyby snad přežil) bude nejspíš jen úlisný, a ne silný, rychlý nebo inteligentní.

A přesto, jak snadno se tento přístup stává nástrojem intrik.

+ + + + +

Když jsme byli vzdáleni asi sto kročejů od onoho místa, zaslechli jsme, jak někdo hlasitě a formálně vyvolává jména, tak aby byla zřetelně slyšet i přes trylkování rosniček.

“Cadroe od Sedmnácti kamenů!”

“Sabas od Rozdělené louky!”

“Laurentia z Domu harfy!” (Toto bylo ženským hlasem.)

“Cadroe od Sedmnácti kamenů!”

Zeptal jsem se Agie, kdo to tady tak vyvolává.

“Ti, co dali výzvu k souboji nebo k němu byli sami vyzváni. Když tak hulákají svoje jména - nebo přikážou sluhovi, aby to vykřikoval za ně - dávají na vědomost světu, že oni přišli a že se jejich oponent nedostavil.”

“Cadroe od Sedmnácti kamenů!”

Mizející slunce, z jehož kotouče se nyní již čtvrtina skryla za neproniknutelnou černí Zdi, zbarvilo oblohu oranžovou žlutí a třešňovou červení, rumělkovou a planoucí fialovou. Tyto barvy, dopadající na dav monomachistů a povalečů tak, jak vídáme zlatisté paprsky božské milosti dopadat na hierarchy na obrazech, jim propůjčovaly nehmotné a thaumaturgické vzezření, jako by byli všichni stvořeni před chvílí mávnutím šátku a mohli se opět vytratit, kdyby někdo pískl na píšťalku.

“Laurentia z Domu harfy!”

“Agio,” řekl jsem a odněkud poblíž jsme zaslechli chropot, který vyvolává smrt v lidském hrdle. “Agio, ty zavoláš ‘Severian z Matachinské věže’.”

“Nejsem tvoje služka. Zařvi si to sám, jestli chceš, aby to někdo zavolal.”

“Cadroe od Sedmnácti kamenů!”

“Tak se na mě nedívej, Severiane. Kéž bychom sem vůbec nemuseli přijít. Severian! Severian od mučitelů! Severian z Citadely! Z Věže bolesti! Smrt! Smrt přišla!” Má ruka ji uhodila rovnou pod ucho, Agia upadla a avern na tyči ležel vedle ní.

Dorkas mi silně stiskla ruku. “To jste, Severiane, neměl dělat.”

“Bylo to jen dlaní. Dostane se z toho.”

“Bude vás nenávidět ještě víc.”

“Takže ty si myslíš, že mě teď nenávidí?”

Dorkas neodpověděla a za chvíli jsem zapomněl, že jsem jí takovou otázku položil - v jisté vzdálenosti dál v davu jsem totiž spatřil avern.

+ + + + +

Místo souboje tvořil rovný kruh nějakých patnáct kročejů na šířku, obehnaný zábradlím, které přerušovaly jen vchody v protilehlých bodech.

Efor zvolal: “Rozhodnutí o zhodnocení avernu bylo nabídnuto a přijato. Zde je místo. Čas je nyní. Zůstává jen rozhodnout, zdali se utkáte tak, jak jste, nazí, či jinak. Co vy na to?”

Než jsem mohl něco říct, Dorkas zavolala: “Nazí. Ten muž je v brnění.”

Septentrionova groteskní helma se zakývala ze strany na stranu na znamení nesouhlasu. Jako většina helem kavalerie i tato ponechávala uši volně, aby její nositel mohl lépe slyšet hlásnici a rozkazy, které volali nositelovi nadřízení; myslím, že jsem ve stínu za lícnicí zahlédl úzkou černou stužku. Usilovně jsem se snažil, abych si vzpomněl, kde už jsem takovou věc viděl.

Efor se otázal: “Vy odmítáte, hipparchu?”

“Muži mé země nechodí nazí vyjma v přítomnosti osamocených žen.”

“On má na sobě brnění,” zavolala Dorkas znovu. “Tenhle muž nemá ani košili.” Její hlas, dříve tak tak jemný, zazněl v soumraku jako zvon.

“Já je odstraním.” Septentrion odhodil kápi a pozvedl ruku v rukavici k nárameníku kyrysu. Kyrys z něho sklouzl a spadl mu k nohám. Očekával jsem hrudník stejně masivní, jako měl Mistr Gurloes, ale hrudník, který jsem viděl, byl užší než můj.

“Tu helmu taky.”

Septentrion opět zavrtěl hlavou a efor se otázal: ,Je vaše odmítnutí absolutní?”

“Ano, je.” Nastalo krátké, téměř nepostřehnutelné zaváhání. “Mohu jen prohlásit, že mám instrukce, abych ji neodkládal.”

Efor se otočil ke mně. “Nikdo z nás si myslím nepřeje uvést tohoto hipparcha do rozpaků, a tím méně osobnost - neříkám, kdo by to mohl být - které slouží. Věřím, že nejmoudřejší by bylo, kdybychom vám dovolili, sieur, jistou kompenzující výhodu. Navrhujete nějakou?”

Agia, která od chvíle, kdy jsem ji uhodil, mlčela, mi najednou řekla: “Odmítni ten souboj, Severiane. Nebo si vyhraď výhodu na dobu, až ji budeš potřebovat.”

Dorkas, která odmotávala kusy hadru, který připoutával avern k tyči, řekla také: “Odmítni ten souboj.”

“Zašel jsem příliš daleko, než abych se nyní obrátil.”

Efor se okázale zeptal: “Již jste se rozhodl, sieur?”

“Myslím, že ano.” Z torby jsem vyňal masku. Jako všechny masky, které se používaly v našem cechu, byla z tenké kůže zpevněné pruhy z kosti. Neměl jsem sebemenší představu, zda by mohla zadržet vržené listy avernu - byl to však uspokojující pocit, když jsem zaslechl, jak diváci vydechli, sotva jsem si ji s trhnutím nasadil.

“Jste nyní připraveni? Hipparchu? Sieur? Sieur, ten meč musíte předat někomu, aby vám ho podržel. U sebe nesmíte mít žádné jiné zbraně než avern.”

Rozhlížel jsem se po Agii, ale zmizela v davu. Dorkas mi podala smrtící květinu a já jsem jí předal Terminus Est.

“Začněte!”

Kolem ucha mi zasvištěl jeden list. Septentrion postupoval kupředu nepravidelným pohybem, avern svíral v levé ruce pod nejnižšími listy a pravou ruku měl napřaženou vpřed, jako kdyby mi chtěl vytrhnout z ruky avern. Vzpomněl jsem si, že Agia mne na takové nebezpečí upozornila, a držel jsem svůj avern tak blízko u těla, jak jsem se odvažoval.

Po dobu pěti výdechů jsme kroužili. Potom jsem provedl výpad proti jeho natažené ruce. On zaútočil rostlinou. Zdvihl jsem svůj avern nad hlavu jako meč, a sotva jsem jej zvedl, tak jsem si uvědomil, jak je tato pozice ideální - odstraňovala zranitelný stonek z dosahu oponenta, dovolovala mi šlehnout dolů celou rostlinou, kdy budu chtít, a rovněž mi umožňovala oddělovat listy pravou rukou.

Tento poslední objev jsem ihned podrobil zkoušce, když jsem odtrhl jeden list a poslal jej klouzavým letem proti tváři soupeře. I přes ochranu, kterou mu skýtala helma, se můj oponent sehnul, a dav za ním se rychle rozptýlil, aby se vyhnul letícímu listu. Za prvním listem jsem poslal další. A potom ještě jeden, který se v letu srazil s protivníkovým listem.

Výsledek byl pozoruhodný. Místo aby jeden list zachytil náraz druhého a oba pak s třeskem spadly dolů, což by se stalo s neživotnými čepelemi, listy se svíjely a přehýbaly po délce s okraji přes sebe, sekajíce a bodajíce hroty tak rychle, že než spadly o kubit dolů, zůstaly z nich jen černozelené roztřepené proužky, které se změnily ve sto barev a roztočily jako dětská káča…

Něco (nebo někdo) se mi tisklo na záda. Bylo to, jako by blízko za mnou stál někdo neznámý, jeho páteř proti mé, a vyvíjel mírný tlak. Cítil jsem chlad a byl jsem vděčný za teplo jeho těla.

“Severiane!” To byl hlas Dorkas, ale zdálo se, že se vzdaluje.

“Severiane! Copak mu nikdo nepomůže? Pusťte mě!”

Zvonění zvonkohry. Ty barvy, které jsem považoval za barvy bojujících listů, se ocitly místo toho na obloze, kde se pod červánky rozklenula duha. Svět byl velká velikonoční kraslice, pomalovaná celou paletou barev. Nějaký hlas u mé hlavy se otázal: “Je mrtev?” a někdo jakoby samozřejmě odpověděl: “No jo. Tyhle věci vždycky zabíjejí. Chcete se snad dívat, jak ho budou odtahovat?”

Septentrionův hlas (podivně povědomý) řekl: “Vyhlašuji právo vítěze na jeho oděv a zbraně. Podejte mi meč.”

Posadil jsem se. Několik kroků od mých bot ležely zbytky listů, zůstaly z nich jen stále chabě bojující chomáčky. Septentrion stál za nimi a pořád držel svůj avern. Nadechl jsem se, abych se zeptal, co se stalo, a něco mi odpadlo z prsou do klína; byl to jeden list s hrotem potřísněným krví.

Když mne Septentrion spatřil, hbitě se otočil a zvedl svůj avern. Efor s rozpaženýma rukama vkročil mezi nás. Od zábradlí nějaký divák volal: “Právo poraženého! Právo poraženého, vojáku! Nechtě ho, ať vstane a vezme si zbraň.”

Nohy mne sotva nesly. Rozhlížel jsem se otupěle okolo, hledal svůj avern a našel jsem jej nakonec jen proto, že ležel u nohou Dorkas, která zápasila s Agiou. Septentrion vykřikl: “Měl by být mrtev!” Efor řekl: “Není mrtev, hipparchu. Až opět uchopí zbraň, smíte pokračovat v souboji.”

Dotkl jsem se stonku avernu a na okamžik jsem ucítil, že jsem uchopil ocas nějakého studenokrevného, ale žijícího zvířete. Měl jsem pocit, že se mi pohybuje v ruce, a listy zachrastily. Agia křičela: “Znesvěcení!” a já jsem se zastavil, abych se na ni podíval, potom jsem zvedl avern a otočil se, abych se utkal se Septentrionem.

Oči mu zastiňovala helma, ale v každé linii jeho těla byl patrný děs. Na okamžik jako by vrhl pohled ze mne na Agiu. Polom se otočil a prchal k průchodu v zábradlí na jeho konci arény. Diváci mu zahradili cestu, ale on použil svůj avern jako bič, šlehaje s ním napravo i nalevo. Zazněl výkřik, potom crescendo výkřiků. Můj avern mne táhl dozadu, nebo vlastně můj avern zmizel a někdo mi tiskl ruku. Dorkas. Někde velice daleko Agia zaječela: “Agile!” a další žena zvolala: “Laurentia z Domu harfy!”

XXVIII

KARNIFEX

Druhého dne ráno jsem se probudil v lazaretu, v dlouhé místnosti s vysokým stropem, kde jsme my, nemocní a zranění, leželi na úzkých postelích. Byl jsem nahý, a dlouho, zatímco spánek (nebo to možná byla smrt) mne popotahoval za víčka, jsem si přejížděl rukama po těle a hledal zranění. Přitom jsem se divil, jako bych se divil někomu v kterési písni, jak budu žít bez šatů a bez peněz, jak vysvětlím Mistru Palaemonovi ztrátu meče a kápě, které mi svěřil.

Neboť jsem si byl jist, že se ztratily - nebo spíš, že já jsem se jim nějakým způsobem ztratil. Jakási opice se psí hlavou proběhla uličkou, zastavila se u mé postele, aby se na mne podívala, a potom běžela dál. Nepřipadalo mi to divnější, než že světlo, které procházelo oknem, jež jsem neviděl, dopadá na mou přikrývku.

+ + + + +

Znovu jsem se probudil a posadil se. Na okamžik jsem si doopravdy myslel, že jsem opět v našem dormitáři, že jsem kapitán učňů, že vše ostatní, mé maskování, smrt Thecly, souboj s averny, byl jen sen. Nebylo to naposledy, kdy se mi mělo něco takového přihodit. Potom jsem uviděl, že to není náš povědomý kovový strop, protože je na něm omítka, a že muž na vedlejší posteli je omotán obvazy. Odhodil jsem přikrývku a švihem spustil nohy na podlahu. Dorkas seděla a spala, opírajíc se zády o zeď v hlavách mé postele. Zachumlala se do hnědého pláště; Terminus Est jí ležel šikmo na klíně, jilec vyčníval z jedné strany a nákončí pochvy z druhé strany z hromady věcí, které mi patřily. Podařilo se mi vzít si boty a punčochy, kalhoty, kápi a pás s tornou, aniž jsem ji vzbudil, ale když jsem se snažil zvednout meč, něco zamumlala a pevně jej přitiskla k sobě, a tak jsem jej ponechal u ní.

Mnoho nemocných bylo vzhůru a zíralo na mne, ale nikdo nepromluvil. Dveře na konci místnosti vedly ke schodišti, po kterém jsem sestoupil na dvůr, kde destrieři klapali kopyty. Na okamžik jsem si pomyslel, že ještě sním: ten kynocefalus šplhal po cimbuří. Ale bylo to zvíře zrovna tak skutečné jako tito netrpělivě přešlapující destrieři, a když jsem po něm hodil úlomek zdi, vycenil na mne zuby stejně působivé, jako míval Triskele.

Nějaký kavalerista v kroužkové košili vyšel ven, aby si vzal něco ze sedlové brašny, a já jsem ho zastavil a zeptal se, kde jsem. Domníval se, že mám na mysli, v které části pevnosti, a ukázal mi hlásku, za níž, jak řekl, je Justiční palác; potom mi řekl, že jestli půjdu s ním, že bych možná mohl dostat něco k jídlu.

Sotva to vyslovil, tak jsem si uvědomil, jaký mám hlad. Šel jsem za ním tmavou chodbou do místnosti mnohem nižší a tmavší, než byl lazaret, do místnosti, kde se dva nebo tři tucty dimarchů jako on skláněly nad obědem, sestávajícím z čerstvého chleba, hovězího masa a vařené zeleniny. Můj nový přítel mi poradil, abych si vzal talíř a řekl kuchařům, že jsem dostal pokyn, abych sem přišel poobědvat. Učinil jsem tak, a ačkoliv si kuchaři trochu překvapeně prohlíželi mou fuliginovou kápi, bez námitek mne obsloužili.

Jestliže kuchaři neprojevovali zvědavost, vojáci byli zvědavost sama. Vyptávali se mne, jak se jmenuji, odkud přicházím a jakou mám hodnost (neboť se domnívali, že je náš cech organizován jako vojsko). Ptali se mne, kde mám sekeru, a když jsem jim vysvětlil, že používáme meč, kde mám ten meč; a když jsem jim řekl, že mám s sebou ženu, která jej hlídá, varovali mne, že by mi s ním mohla utéct, a potom mi poradili, abych jí pod kápí donesl chléb, neboť jí by nebylo dovoleno vstoupit tam, kde my jsme mohli jíst. Zjistil jsem, že všichni starší muži si čas od času vydržovali ženy - ty, které se táhly za vojenskými tábory a byly asi nejužitečnější a nejméně nebezpečné, avšak jen pár je mělo s sebou i nyní. Uplynulé léto strávili v bojích na severu, a na zimu byli odveleni do Nessu, kde udržovali pořádek. Nyní očekávali, že se do týdne opět vydají na sever. Jejich ženy se vrátily do rodných vesnic, aby žily s rodiči nebo s příbuznými. Zeptal jsem se, zdali by je ty ženy raději nenásledovaly na jih.

“Raději?” řekl můj přítel. “No ovšem, že by radši šly na jih. Ale jak by to udělaly? Jedna věc je postupovat za kavalerií, která se probojovává na sever s armádou, protože taková jízda neujede víc než jednu nebo dvě míle, když je obzvlášť dobrý den, a jestli jeden týden urazí tři míle, můžeš se vsadit, že příští týden dvě ustoupí. Jak by ale s náma mohly držet krok na cestě zpátky do města? Patnáct mil za den. A co by cestou jedly? Pro ně je lepší, když čekají. Jestli do našeho starýho sektoru nastoupí nová xenagie, budou mít pár nových chlapů. Přijdou taky nějaký nový ženský a některý starý odpadnou. Tohle dává každýmu šanci, aby se to prostřídalo, jestli se jim bude chtít. Slyšel jsem, že včera večer přinesli do lazaretu jednoho z vás, karnifexů, ale že byl skoro mrtvý. Byls za ním, jak to s ním vypadá?”

Řekl jsem, že ne.

“Jedna naše hlídka o něm podala hlášení, a když se o tom doslechl chiliarch, poslal je zpátky, aby ho přinesli, protože mu bylo jasný, že určitě budem za pár dní nějakýho karnifexe potřebovat. Přísahali, Že se ho ani nedotkli, ale museli ho sem přinýst na nosítkách. Nevím, jestli to není někdo z tvých druhů, ale možná že by ses chtěl na něj podívat.”

Slíbil jsem, že se půjdu podívat, a když jsem vojákům poděkoval za pohostinnost, zvedl jsem se k odchodu. Dělal jsem si starosti kvůli Dorkas a jejich vyptávání, a přestože bylo jasné, že to myslí dobře, dotazy ve mně vyvolávaly nejistotu. Vyskytlo se tu příliš mnoho věcí, které jsem nedokázal vysvětlit -jak jsem například přišel k tomu zranění, kdybych připustil, že jsem to byl já, koho sem včera večer přinesli, a odkud pochází Dorkas. Ten fakt, že jsem tyto věci nechápal mi vrtal hlavou přinejmenším zrovna tak. Měl jsem pocit, jaký máme vždy, když se v našem životě vyskytne celý sektor, který nesnese světlo. Ačkoli se poslední otázka zdaleka vyhýbala jednomu ze zakázaných témat, následující dotaz by pronikl přímo k jádru problému.

Dorkas byla vzhůru a stála u mé postele, kde někdo nechal šálek s vývarem, z něhož se kouřilo. Dorkas byla tak ráda, že mne vidí, až jsem se sám cítil šťasten, jako kdyby radost byla stejně nakažlivá jako mor. “Myslela jsem, že jste mrtvý,” řekla mi. “Vy jste byl pryč, vaše šaty byly pryč, a tak jsem myslela, že je odnesli, aby vás v nich pochovali.”

,Jsem v pořádku,” řekl jsem. “Co se stalo včera večer?”

Dorkas okamžitě zvážněla. Vybídl jsem ji, aby si sedla ke mně na postel a snědla chléb, který jsem jí přinesl, a vypila vývar, zatímco bude odpovídat. “Určitě si pamatujete, jak jste bojoval s tím mužem, který měl na hlavě tu divnou helmu. Natáhl jste si masku a šel s ním do arény, i když jsem vás prosila, abyste tam nechodil. On vás zničehonic zasáhl do prsou a vy jste upadl. Vzpomínám si, že jsem viděla, jak se vám ten list, ta hrozná věc, která vypadá jako plochý hlíst vyrobený ze železa, do poloviny zabořil do těla a rudl, jak vám pil krev.

Potom odpadl. Nevím, jak bych to popsala. Bylo to, jako kdyby všechno, co jsem viděla, dopadlo špatně. Ale nebylo to špatně - pamatuju si, co jsem viděla. Vy jste zase vstal, a vypadal jste… Já nevím. Jako kdybyste byl ztracený nebo jako kdyby část vašeho já byla někde daleko. Myslela jsem, že vás hned zabije, ale ten efor vás ochránil, když řekl, že protivník vám musí dovolit, abyste si vzal svůj avern. Jeho avern byl klidný, zrovna jako ten náš, když jste ho trhal na tom hrozném místě, jenomže váš avern se začal svíjet a otevírat květ - myslela jsem, že už byl otevřený předtím, když se ty bílé okvětní lístky tenkrát rozvířily, teprve teď věřím, že jsem myslela moc na růže a že ten květ nebyl předtím vůbec otevřený. Bylo v něm něco vespod, pod tím, něco jiného, nějaká tvář, jakou by měl jed, kdyby jed mohl mít tvář.

Vy jste si toho nevšiml. Zvedl jste avern, a ten se začal naklánět k vám, pomalu, jako by byl jen napolo vzhůru. Ale druhý muž, ten hipparch, nemohl uvěřit tomu, co vidí. Zíral na vás, a ta ženská Agia na něho křičela. A pak se zčistajasna otočil a utíkal pryč. Lidi, kteří se dívali, nechtěli, aby utekl, chtěli vidět někoho zabitého. Proto se ho pokusili zastavit, a on…”

Oči měla po okraj naplněny slzami; otočila hlavu, abych je neviděl. Řekl jsem: “On několik diváků šlehl avernem, a myslím, že je zabil. Co se stalo potom?”

“To nebylo tak, že by on po nich šlehal. To ten jeho avern se sápal na ně, na první dva, jako by je chtěl uštknout, jako had. Diváci, které ty listy pořezaly, neumřeli hned, ječeli, někteří běželi a padali a vstávali a zase běželi, jako by byli slepí, a poráželi jiné lidi. A nakonec toho vašeho soka jeden velký muž srazil zezadu a jakási žena, která bojovala někde jinde, tam přišla s brakemárem. To ona ten avern odsekla - ne z boku, ale vprostřed stonku, takže se rozdělil na dvě části. Potom několik mužů toho hipparcha zadrželo, a já jsem slyšela jak mu o helmu zazvonila její čepel.

Vy jste tam jenom stál. Nebyla jsem si jistá, jestli vůbec víte, že už je pryč, a váš avern se vám nakláněl k obličeji. Vzpomněla jsem si, co udělala ta žena, a sekla jsem po něm tím vaším mečem. Byl těžký, ze začátku moc těžký, ale potom úplně lehounký. Ale když jsem s ním sekla dolů, tak jsem měla pocit, že bych s ním mohla srazit hlavu bizonovi. Jenomže jsem zapomněla sundat pochvu. Ale ten meč vám vyrazil avern z ruky, a já jsem vás odvedla pryč…”

“Kam?” zeptal jsem se.

Dorkas se zachvěla a namočila kousek chleba do kouřícího vývaru. “Nevím. Bylo mi to jedno. Bylo to prostě tak hezké, když jsem šla s vámi a věděla, že se o vás starám právě tak, jako jste se vy staral o mne, než jsme utrhli ten avern. Ale když se setmělo, tak mi byla zima, strašná zima. Omotala jsem kolem vás tu vaši kápi a zapnula ji vpředu, a zdálo se mi, že už vám není zima, a tak jsem si vzala tenhle plášť a zabalila se do něj. Moje šaty se rozpadaly. Ještě teď se rozpadají.”

Řekl jsem: “Chtěl jsem ti koupit jiné, když jsme bylí v tom hostinci.”

Zavrtěla hlavou, žvýkajíc tuhou kůrku. “Víte, já si myslím, že tohle je první jídlo, které jsem jedla po dlouhé a dlouhé době. Bolí mě žaludek - proto jsem tam taky pila to víno - ale po tomhle se už cítím líp. Neuvědomovala jsem si, jak jsem zeslábla.

Ale já jsem nechtěla nové šaty odtamtud, protože bych je musela nosit dlouho, a ty šaty by mi ten den stále připomínaly. Můžete mi koupit nové šaty teď, jestli chcete, protože tyhle mi budou připomínat tenhle den, kdy jsem si myslela, že jste mrtvý, a když vám vlastně bylo dobře.

No, a potom jsme se nějak dostali do města. Doufala jsem, že najdu místo, kde bychom se zastavili, abyste si mohl lehnout, jenomže tam byly jenom samé velké domy s terasami a balustrádami. Takové a podobné. Přicválali k nám nějací vojáci a ptali se, jestli jste karnifex. To slovo jsem neznala, ale pamatovala jsem si, co jste mi vyprávěl, a tak jsem jim řekla, že jste mučitel, protože vojáci mi vždycky připadali, že mají něco z mučitele, a věděla jsem, že nám pomůžou. Snažili se vás dostat do sedla, jenomže jste padal. Potom někteří přivázali čapky mezi dvě kopí a vás na ně položili, a konce těch kopí zastrčili do třmenů dvou destrierů.

Jeden voják mě chtěl vzít k sobě do sedla, ale já jsem nechtěla. Celou cestu jsem šla pěšky vedle vás a chvílemi s vámi mluvila, ale myslím, že jste mě neslyšel.”

Dopila zbytek vývaru. “Teď se vás chci na něco zeptat. Když jsem se umývala za tou zástěnou, slyšela jsem vás a Agiu, jak si šeptáte o jakémsi vzkazu. Později jste v hostinci někoho hledal. Povíte mi o tom něco?”

“Proč ses nezeptala dřív?”

“Protože s námi byla Agia. Kdybyste na něco přišel, nechtěla jsem, aby slyšela, co to je.”

“Jsem si jist, že Agia by mohla odhalit cokoli z toho, co bych odhalil já,” řekl jsem. “Neznám ji dobře, a vlastně ani nemám pocit, že ji znám tak dobře, jako znám tebe. Ale znám ji natolik, abych si uvědomil, že je mnohem chytřejší než já.”

Dorkas opět zavrtěla hlavou. “Agia je ten typ ženy, která umí dobře vymýšlet hádanky pro ostatní, ale ty, které sama nevymyslela, řešit neumí. Zdá se mi, že ona myslí - nevím - nějak pokřiveně. Tak aby do toho nikdo jiný nemohl proniknout. Je to taková žena, o které lidi říkají, že myslí jako muž, jenomže tyhle ženy vůbec jako opravdoví muži nemyslí; ve skutečnosti většina žen myslí víc mužsky než tyhle ženy. Ony prostě nemyslí jako ženy. Způsob, jakým myslí, se dá těžko sledovat, ale to neznamená, že je dobrý nebo hluboký.”

Pověděl jsem jí o vzkazu a co v něm stálo, a zmínil jsem se, že ačkoliv byl zničen, opsal jsem si jej na papír z hostince, a zjistil jsem, že je to tentýž papír a tentýž inkoust.

“Takže ho někdo napsal tam,” řekla zamyšleně. “Nejspíš někdo ze sloužících v hostinci, protože hostinský oslovoval toho podkoního jménem. Co to ale znamená?”

“Nevím.”

“Můžu vám říct, proč byl ten vzkaz položený na tom místě, kde jste jej našel. Tam, na té pohovce s těmi rohy, než jste se tam usadil vy, jsem seděla já. Byla jsem z toho celá pryč, protože jste seděl vedle mě. Vzpomenete si, jestli tam ten číšník - to on musel přinést ten vzkaz, ať už ho napsal nebo ne - položil podnos dřív, než jsem vstala a Šla se vykoupat?”

“Pamatuji si vše,” řekl jsem, “kromě včerejší noci. Agia ležela na skládacím plátěném lehátku, ty jsi seděla na pohovce, to je správně, a já jsem si sedl vedle tebe. Nesl jsem avern na holi a taky meč, a ten avern jsem uložil dolů za pohovku. Děvče z kuchyně ti přineslo vodu a ručníky, potom odešlo a doneslo mi olej a hadry.”

Dorkas řekla: “Měli jsme jí něco dát.”

“Dal jsem jí orichalk, aby přinesla tu zástěnu. To je asi tolik, kolik si vydělá za týden. No nic, tys zašla za zástěnu, a o chvíli později náš hostitel uvedl číšníka s podnosem a vínem.”

“Proto jsem to taky neviděla. Jenomže ten číšník musel vědět, kde jsem seděla, protože tam žádné jiné místo nebylo. Proto ten vzkaz nechal pod podnosem a doufal, že ho zahlédnu, až se vrátím. Ještě jednou -jak zněla první část?”

“‘Ta žena s vámi tady byla už dřív. Nevěřte jí.’”

“Musel být pro mě. Kdyby byl pro vás, dělal by rozdíl mezi Agiou a mnou, nejspíš podle barvy vlasů. A jestli byl určen pro Agiu, tak by ležel na druhé straně stolu, kde by jej mohla zahlédnout ona.”

“Takže tys někomu připomínala jeho matku.”

“Ano.” V očích se jí opět objevily slzy.

“Přece nejsi tak stará, abys mohla mít dítě, které by mohlo napsat takový vzkaz.”

“Nevzpomínám si,” řekla a zabořila obličej do volných záhybů hnědého pláště.

XXIX

AGILUS

Když mne lékař, který měl službu, prohlédl a zjistil, že nepotřebuji žádnou léčbu, požádal nás, abychom odešli z lazaretu, kde má kápě a meč, jak řekl, zneklidňují pacienty.

Na protější straně budovy, do níž mne pozval onen kavalerista na oběd, jsme našli obchod, který sloužil potřebám kavaleristů. Spolu s falešnými šperky a podobnými cetkami, jaké tito muži dávají milostnicím, tu prodávali i ženské oblečení; a přestože mému jmění značně ulehčila večeře, na kterou jsme se už do hostince U Ztracených lásek nevrátili, mohl jsem Dorkas koupit simar.

Vchod do Justičního paláce nebyl od tohoto obchodu daleko. Před palácem se srotil přibližně stohlavý dav, a jelikož si lidé na mne ukazovali a šťouchali do sebe lokly, když zahlédli můj fuligin, uchýlili jsme se i nádvoří, kde stáli uvázaní destrieři. Tam nás nalezl edil z Justičního paláce - impozantní muž s čelem vysokým a bílým jako břicho džbánu. “Tak vy jste ten kamifex,” pravil. “Bylo mi řečeno, že je vám již natolik dobře, abyste mohl vykonávat svůj úkol.”

Odpověděl jsem mu, že dnes mohu vykonat vše, co bude třeba, pokud to jeho pán bude vyžadovat.

“Dnes? Ne, ne, to nepřipadá v úvahu. Proces neskončí dřív než odpoledne.”

Poznamenal jsem, že když se přišel ujistit, zda je mi tak dobře, abych mohl vykonat popravu, musel s určitostí vědět, že vězeň bude uznán vinným.

“Ach, o něčem takovém nelze pochybovat - ani v nejmenším. Koneckonců zahynulo devět osob a toho muže zatkli na místě činu. Jedná se o bezvýznamného člověka, takže nepřipadá v úvahu možnost milosti nebo odvolání. Tribunál se sejde k projednání případu opět dopoledne, ale vaše služby nebudou vyžadovány dřív než v poledne.”

Jelikož jsem dosud neměl přímou zkušenost se soudci ani se soudy (v Citadele nám klienty vždy posílali, a s úředníky, kteří čas od času přicházeli, aby se informovali o postupu v nějakém případu a podobně, jednal Mistr Gurloes), dychtil jsem po tom, abych konečně mohl vykonat akt, k němuž jsem byl tak dlouho cvičen, a podotkl jsem, že chiliarch by mohl navrhnout, aby ještě téhož večera vyšel slavnostní pochodňový průvod.

“S tím nepočítejte. Chiliarch musí své rozhodnutí uvážit. Jak by to vypadalo? Už teď má spousta lidí pocit, že vojenští magistrátoři jsou uspěchaní a dokonce náladoví. Abych byl upřímný, civilní soudce by patrně týden vyčkal, což by tomuto případu jen prospělo, neboť tak by zůstalo dost času, aby se mohl přihlásit nový svědek s čerstvým svědectvím, což ovšem ve skutečnosti nikdo neudělá.”

“Takže zítra odpoledne,” řekl jsem. “Budeme vyžadovat ubytování na noc. A také si chci prohlédnout popravčí lešení a špalek, a připravit si klienta. Budu potřebovat propustku, abych ho mohl spatřit?”

Edil se mne otázal, zda bychom nemohli zůstat v lazaretu, a když jsem zavrtěl hlavou, vydali jsme se -edil, Dorkas a já - do lazaretu, kde se edil pustil do sporu se službu konajícím lékařem, jenž nás, jak jsem předpokládal, odmítl. Poté následovala rozvláčná diskuse s nějakým nižším důstojníkem xenagie, který vysvětloval, že je nemožné, abychom zůstali v kasárnách s kavaleristy, a že kdybychom použili jeden z pokojů vyhrazených pro vyšší šarže, tak by se v nich prý v budoucnu nikdo nechtěl ubytovat. Nakonec pro nás vyklidili malou zásobárnu bez oken a dovnitř přinesli dvě postele a pár dalších kousků nábytku (z nichž všechny byly poznamenány hrubým zacházením). Nechal jsem Dorkas v této místnosti, a poté co jsem se ujistil, že je nepravděpodobné, abych se v kritickém okamžiku propadl prohnilým prknem nebo že bych musel klientovi odřezávat hlavu, zatímco bych ho držel přehnutého přes koleno, odebral jsem se do cel vykonat návštěvu, jakou naše tradice vyžadují.

Přinejmenším subjektivně existuje velký rozdíl mezi vězeňskými prostory, kterým již člověk přivykl, a těmi, kterým dosud nepřivykl. Kdybych vcházel do našeho podzemního vězení, cítil bych, a to doslova, že přicházím domů - že možná přicházím domů zemřít, ale přesto domů. Ačkoliv jsem si do jisté míry abstraktně uvědomoval, že klikatící se kovové chodby a úzké šedé dveře mohou v zadržovaných mužích a ženách vyvolávat hrůzu, já jsem z oné hrůzy nic nepociťoval, a pokud by mi někteří klienti naznačili, že bych měl, rychle bych jim dokázal vypočítat rozličné výhody, jež toto místo poskytovalo - čistá prostěradla a rozměrné přikrývky, pravidelnou stravu, přiměřené osvětlení, soukromí, které bývalo málokdy narušováno, a tak dále.

Nyní, když jsem po úzkém a točitém kamenném schodišti sestupoval do vězení, které se rozměry rovnalo sotva jedné setině našich prostor, byly mé pocity přesně v opačném poměru, než kdybych sestupoval do našich cel. Těžce na mne doléhala temnota a zápach, téměř jako závaží. Pomyšlení, že sem by mohli náhodou uvrhnout i mne (například mylně pochopeným rozkazem nebo z neočekávané škodolibé zlovolnosti ze strany edila), se mi v myšlenkách pořád vracelo, byť jsem je neustále odháněl.

Zaslechl jsem ženské vzlyky, a protože edil hovořil o muži, předpokládal jsem, že vycházejí z jiné cely, než v které byl umístěn můj klient. Jeho cela, jak mi řekli, byla třetí napravo. Počítal jsem: jedna, dvě a tři. Dveře byly pouze ze dřeva zpevněného železem, ale zámky (taková už je vojenská důkladnost!) naolejovány. Když jsem odsunul závoru, vzlykání v cele jako by zaváhalo a téměř ustalo.

V kobce ležel na slámě nahý muž. Od železného obojku, který mu obepínal krk, vedl řetěz ke zdi. Nad mužem se skláněla žena, rovněž nahá, a dlouhé, hnědé vlasy jí padaly přes obličej i přes tvář toho muže, a tak se zdálo, že je ty vlasy spojují. Zena se otočila, aby se na mne podívala, a tu jsem spatřil, že to je Agia.

Zasyčela: “Agile!” a muž se posadil. Jejich tváře si byly tak blízké a podobné, jako by si Agia držela zrcadlo u obličeje.

“To jsi byla ty,” řekl jsem. “Ale to není možné.” Ve chvíli, kdy jsem promluvil, mi vytanulo na mysli, jak se Agia chovala na Krvestřebném Poli, a vzpomněl jsem si na černě zbarvenou stuhu, kterou jsem zahlédl u hipparchova ucha.

“Ty,” řekla Agia. “Protože ty jsi přežil, on má zemřít.”

Dokázal jsem pouze odpovědět: “Je to skutečně Agilus?”

“No ovšem.” Hlas klienta zazněl o oktávu níže než hlas jeho sestry-dvoj četě, ačkoli ne tak pevně. “Vy tomu stále nerozumíte, že ne?”

Dokázal jsem pouze zavrtět hlavou.

“V tom obchodě to byla Agia. V Septentrionově kostýmu. Vešla zadním vchodem, zatímco jsem s vámi mluvil, a když jste o prodeji meče nechtěl hovořit, dal jsem jí znamení.”

Agia řekla: “Nemohla jsem promluvit - ženský hlas bys poznal - kyrys mi ale skrýval prsa a rukavice kryly ruce. Chodit jako muž není tak těžké, jak si muži myslí.”

podívali jste se vůbec někdy na ten meč? Trn by měl být signován.” Agilovy ruce se na okamžik zvedly, jako by onen meč chtěl převzít, kdyby ještě mohl. Agia dodala nezvučným hlasem: “Taky je. Jovinianem. Prohlédla jsem si jeho signaturu v té hospodě.”

Znenadání z okénka vysoko ve zdi za nimi, jako by hřeben střechy nebo oblak odkryl slunce, vytryskl paprsek světla, který je oba obklopil září. Pohlížel jsem z jedné zlatavě ozářené tváře na druhou. “Vy jste se mne pokusili zabít. Jen kvůli tornu meči.”

Agilus řekl: “Doufal jsem, že ho tam necháte - copak si to nepamatujete? Snažil jsem se vás přesvědčit, abyste odešel, abyste uprchl v převlečení. Byl bych vám dal šaty a tolik peněz, kolik bych mohl.”

“Copak to nechápeš, Severiane? Ten meč měl desetkrát větší cenu než celý náš krámek, a všechno, co jsme měli, byl jen ten krámek.”

“Něco podobného jste už dělali dřív. Určitě jste to museli provádět. Vše šlo až příliš hladce. Legální vražda, bez mrtvoly, k níž by se muselo připevnit závaží a která by se musela hodit do Gyollu.”

“Takže ty hodláš Agila zabít, že? To musí být důvod, proč jsi tady -jenomže jsi nevěděl, kdo je ten odsouzený, dokud jsi neotevřel tyhle dveře. Co jsme spáchali, že se před ničím nezastavíš?”

Po Agiině hlasu následoval hlas jejího bratra, avšak ne tak důrazně. ,3yl to čestný zápas. Měli jsme stejné zbraně a vy jste souhlasil s podmínkami. Poskytnete mi takový zápas zítra?”

“Věděl jste, že po soumraku teplo mých rukou začne stimulovat avern, a ten se mi bude sápat po tváři. Vy jste měl natažené rukavice a stačilo vám jen čekat. Vlastně jste si je ani nemusel natahovat, protože listy avernu jste už často vrhával předtím.”

Agilus se usmál. “Takže ta záležitost s rukavicemi byla nakonec zbytečná.” Rozpřáhl ruce. “Já jsem vyhrál. Ale ve skutečnosti jste nějakým skrytým uměním, kterému nerozumí ani sestra a které nechápu ani já, vyhrál vy. Nyní jste mi už třikrát ublížil, a starý zákon praví, že muž, jemuž bylo třikrát ublíženo, smí po svém utiskovateli žádat jakoukoli laskavost. Uznávám, že ten starý zákon již dávno neplatí, ale má drahá mi říká, že projevujete náklonnost k časům dávno minulým, kdy váš cech byl veliký a vaše pevnost středem Společenství. Žádám o onu laskavost. Propusťte mne na svobodu.”

Agia vstala a oprašovala si slámu z kolen a oblých boků. Jako kdyby si teprve nyní uvědomila, že je nahá, zvedla modrozelené šaty, na něž si tak dobře pamatuji, a přitiskla si je k tělu.

Otázal jsem se: , Jak jsem vám ublížil, Agile? Mně se zdá, že vy jste ublížil mně, nebo jste se o to pokoušel.”

“Za prvé chycením do pasti. Nosil jste po městě takovou vzácnost mající hodnotu vily, aniž jste věděl, co vlastně nosíte. Jako majitel jste měl povinnost to vědět, nyní mi hrozí, že zítra za vaši neznalost zaplatím životem, pokud mě dnes večer nepustíte na svobodu. Za druhé jste mi ublížil odmítnutím všech mých nabídek ke koupi. V naší komerciální společnosti smí člověk nasadit cenu tak vysoko, jak chce, ale odmítnout prodat za jakoukoli cenu je věrolomnost. Agia a já jsme nosili pompézní brnění nějakého barbara - ve vaší hrudi však bušilo jeho srdce. A za třetí trikem, jakým jste vyhrál souboj. Na rozdíl od vás jsem se střetl se silami mocnějšími, než jsem byl s to pochopit. Ztratil jsem nervy, jako by je ztratil každý muž, a ocitl jsem se zde. Žádám vás, abyste mě osvobodil.”

Smích se dostavil, aniž jsem si jej přál, a přinášel s sebou pachuť žluči. “Vy mne žádáte, abych pro vás, kým mám veškerý důvod opovrhovat, učinil to, co jsem nemohl vykonat pro Theclu, kterou jsem miloval téměř víc než svůj život. Ne. Jsem blázen, a jestliže jsem jím nebyl dříve, vaše drahá sestra ho dozajista ze mne udělala. Ale takový blázen zase nejsem.”

Agia upustila šaty a vrhla se ke mně s takovou silou, až jsem si na okamžik pomyslel, že mne chce napadnout. Místo toho pokryla má ústa polibky, uchopila mne za ruce, jednu si položila na ňadro a druhou na sametový bok. Ulpívaly na něm dosud stébla shnilé slámy, i na zádech, kam jsem přesunul obě ruce o chvilku později.

“Severiane, já tě miluji! Toužila jsem po tobě, když jsme byli spolu, a mnohokrát jsem se pokoušela se ti oddat. Copak si nevzpomínáš na Zahradu rozkoše? Jak moc jsem tě tam chtěla zavést? Bylo by to pro nás oba úchvatné, jenže ty jsi nechtěl jít. Buď jednou upřímný.” (Mluvila tak, jako by upřímnost byla nějaká abnormalita jako mánie.) “Copak mě nemiluješ? Vezmi si mě teď… tady. Agilus odvrátí tvář, slibuji.” Prsty mi sklouzla mezi opasek a břicho, a neuvědomil jsem si, že mi druhou rukou pozvedla chlopeň torby, dokud jsem odtud nezaslechl šustění papíru.

Klepl jsem ji po zápěstí, možná silněji, než jsem měl, a tu se na mne obořila a prsty mi zamířila do očí, jako to někdy dělávala Thecla, když už nemohla déle snášet myšlenky na uvěznění a bolest. Odstrčil jsem ji - tentokrát ne na židli, ale ke zdi. Hlava jí narazila na kámen, a byť úder musely ztlumit husté a hojné vlasy, náraz zazněl ostře jako ťuknutí zednického kladívka. Z kolen se jí náhle vytratila všechna síla; svezla se po zdi, až dosedla do slámy. Jakživ by mne nenapadlo, že by Agia dokázala plakat, ale nyní se rozplakala.

Agilus se zeptal: “Co udělala?” V otázce nezazněla žádná emoce kromě zvědavosti.

“Vždyť jste ji viděl. Pokoušela se mi sáhnout do torby.” Hmátl jsem do torby a vytáhl z přihrádky několik mincí, které mi zbyly: dva bronzové orichalky a sedm měděných aesů. “Nebo snad chtěla ukrást dopis, který mám pro archonta Thraxu. Jednou jsem jí o tom dopisu vyprávěl, ale ten tady nenosím.”

“Určitě chtěla ty mince. Já jsem dostal najíst, ale ona musí mít strašný hlad.”

Zvedl jsem Agiu a vrazil jí roztrhané šaty do rukou, potom jsem otevřel dveře a vyvedl ji ven. Byla stále ještě omámená, ale když jsem jí dal jeden orichalk, hodila jej na zem a plivla na něj.

Když jsem se vrátil do cely, Agilus seděl se zkříženýma nohama, zády opřen o stěnu. “Nevyptávejte se mě na Agiu,” řekl. “Všechno, co jen tušíte, je pravda -copak to nestačí? Já zítra zemřu a ona se provdá za toho dědka, co jí nadbíhá, nebo za někoho jiného. Pořád jsem jí říkal, aby by si ho vzala dřív. On by jí ale stejně nemohl zabránit, aby mě, svého bratra, nepřišla navštívit. Teď mě čeká smrt, a jí tak ubudou tyhle starosti.”

“Ano,” řekl jsem, “vy zítra zemřete. To je důvod, proč jsem si s vámi přišel pohovořit. Záleží vám na tom, jak budete vypadat na popravišti?”

Agilus hleděl na své ruce, štíhlé a poněkud měkké, které ležely v úzkém paprsku slunečního světla, v paprsku, jenž před několika okamžiky vytvořil kolem jeho hlavy, stejně jako kolem Agiiny, jakousi aureolu. “Ano,” řekl. “Ona možná přijde. Doufám, že nepřijde, ale ano, záleží mi na tom.”

Pak jsem mu pověděl (jak jsem byl naučen), aby ráno jedl málo, aby mu nebylo špatně, až nadejde jeho čas, a připomenul mu, aby si vyprázdnil močový měchýř, který se při dopadu meče uvolňuje. Rovněž jsem ho podrobil nácviku onoho falešného postupu, jejž učíme všechny, kteří mají zemřít, aby si mysleli, že ten okamžik ještě nenadešel, zatímco ve skutečnosti již nadešel, a tento falešný postup jim umožňuje umírat s poněkud menším strachem. Nevím, zda mi věřil, avšak doufám, že mi uvěřil; jestliže je někdy před zrakem Stvořitele Všehomíra nějaká lež ospraveditelná, pak je to tato.

Když jsem vyšel z cely, orichalk zmizel. Na jeho místě - a nepochybně jeho hranou - byla na špinavých kamenech vyškrabána jakási kresba. Snad to byla šklebící se tvář Jurupariho, nebo možná mapa, a obklopoval ji věnec písmen, která jsem neznal. Setřel jsem kresbu botou.

XXX

NOC

Sešlo se jich tam pět, tři muži a dvě ženy. V jistém smyslu čekali venku za dveřmi, ale ne hned u nich, ve skupině vzdálené tucet kroků. Čekání si krátili vyprávěním, dva nebo tři mluvili spolu, málem křičeli, smáli se, mávali rukama, strkali jeden do druhého. Nějakou dobu jsem je ze stínu sledoval. Nemohli mne tam zahlédnout nebo mne opravdu neviděli, jelikož jsem byl zahalen do fuliginového pláště, a tak jsem mohl předstírat, že nevím, kdo jsou; snad byli předtím na večírku, kde se všichni trochu přiopilí.

Přicházeli s chtivostí, přesto však váhavě, obávajíce se, že budou odvrženi, a rozhodnuti, že onen krok učiní. Jeden muž byl vyšší než já, dozajista nelegitimní syn nějakého exultanta, mohlo mu být padesát nebo i víc a byl téměř tak tlustý jako hostinský v hospůdce U Ztracených lásek. Vedle něho kráčela hubená, asi dvacetiletá žena, skoro se k němu tiskla; měla nejhladovější oči, jaké jsem kdy spatřil. Když ten tlusťoch předstoupil přede mne, takže mi rozložitým tělem zahradil cestu, ona žena mne téměř (přesto však ne tak docela) objala, přistoupila ke mně tak blízko, že se zdálo, jako by to bylo kouzlo, že jsme se jeden druhého nedotkli, rukama s dlouhými prsty směřovala k mému rozhalenému plášti s touhou hladit mou hrud, ale neučinila to, takže jsem měl pocit, že mám padnout za oběť jakémusi krvelačnému duchovi, sukubovi nebo lamii. Ostatní se shlukli kolem, tisknouce mne k budově.

“Bude to zítra, že? Jaký je to pocit?”

“Jak se doopravdy jmenujete?”

“Je to zlosyn, že? Nestvůra?” Nikdo nečekal na odpovědi, nebo, pokud jsem to mohl posoudit, žádné neočekávali ani nechtěli. Toužili po tom, aby se ke mně přiblížili, po zážitku, že se mnou promluvili. “Budete ho nejdřív lámat? Bude se vypalovat cejch?”

“Zabil jste někdy ženu?”

“Ano,” řekl jsem. “To jsem učinil, jednou.”

Jeden muž, nevysoký a slabý, s vysokým, ostře vystupujícím čelem intelektuála, mi vtiskl do dlaně asimi. “Já vím, že vy chlapi moc nedostáváte, a slyšel jsem, že tamten je chuďas a nemůže dát zpropitné.” Druhá žena, jíž šedivé vlasy spadaly do obličeje, se mne snažila přinutit, abych si od ní vzal krajkami lemovaný kapesník. “Namočte ho do krve. Tolik, kolik budete chtít, nebo jenom trochu. Zaplatím vám potom.”

Všichni ve mně vyvolávali lítost, právě tak jako mne odpuzovali; ale jeden muž na mne zapůsobil nejvíc. Byl ještě menší než ten, který mi dal peníze, šedivější než šedovlasá žena; v matných očích se mu zračilo šílenství, stín dávno potlačeného zájmu, jenž už vyprchal ze žaláře jeho mysli, odkud se vytratila všechna naléhavost a zůstala pouze energie. Zdálo se, že čeká, až se ostatní čtyři vymluví, a jelikož bylo jasné, že taková doba nikdy nenastane, zklidnil jsem je gestem a otázal se ho, co si přeje.

“M-m-mistře, když jsem byl na Quasaru, měl jsem jednu parakoitu, loutku, chápete, genikon, tak krásné byly její veliké zornice temné jako studny, její du-du-hovky byly jako astry nebo macešky, co kvetou v létě, Mistře, celé záhony, to jsem si myslel, se m-musely natrhat, aby stvořily ty oči, to tělo, které bylo vždycky cítit, když jste na ně sáhl, jako by je prohřálo slunce. K-k-kdepak je teď, moje scopolagna, moje hračka? Aby se h-h-háky zabořily do těch rukou, které mi ji vzaly! Rozdrťte je, Mistře, pod kameny. Kampak se zatoulala ta krabice z citrónového dřeva, kterou jsem pro ni udělal, kde nikdy nespala, protože celou noc ležela se mnou, ne v té krabici, krabici z citrónového dřeva, kde čekala celý den, hlídku za hlídkou, Mistře, usmívala se, když jsem ji tam ukládal, aby se mohla usmívat, až si ji vyzvednu. Měla tak hebké ruce, takové ručičky. Jako h-h-holubice. Mohla by s nimi létat po kabině, kdyby si místo toho nevybrala, že bude léhat se mnou. N-n-natočte jim střeva na ten váš rumpál, nacpěte jim jejich oči do úst. Vykleštěte je, dočista je dole oholte, aby je ty jejich běhny nepoznaly, aby jím jejich milostnice lály, vystavte je nestoudnému smíchu nestoudných úst d-d-děvek. Uplatněte svou vůli na ty, kdo jsou vinni. Kde byl jejich soucit s nevinnými? Kdy se oni třásli, kdy plakali? Co to bylo za lidi, kteří mohli udělat to, co provedli oni - zloději, falešní přátelé, zrádci, špatní lodníci, žádní lodníci, zabijáci a únosci. B-bez vás, kde jsou ty noční můry, kde jsou ty restituce, které tak dlouho slibovali? Kde jsou ty řetězy, pouta, okovy a dřevěné límce? Kde jsou ty abacinace, kterými by je oslepili? Kde jsou ty defenestrace, které jim zlámou kosti, kde je estrapado, které jim rozdrtí klouby? Kde je má milovaná, kterou jsem ztratil?”

+ + + + +

Dorkas si našla sedmikrásku do vlasů; ale jak jsme šli okolo vnějších zdí (já zahalen do pláště, takže každému, kdo byl vzdálen víc než několik kroků, muselo připadat, že Dorkas jde sama), sedmikráska uzavřela okvětní lístky a usnula, a tak si místo toho utrhla jeden z květů, které mají tvar jako trumpetka, květů, jimž se říká měsíční květy, protože v zeleném světle měsíce vypadají zeleně. Ona ani já jsme si vlastně neměli co říct, než to, že bychom byli naprosto sami, kdyby nebylo toho druhého. O tom hovořily naše ruce. Pevně se k sobě tiskly.

Dodavatelé proviantu přijeli a odjeli, neboť vojáci se připravovali k odchodu. Na severu a na východě nás obklopovala Zeď, takže zeď, která vedla kolem kasáren a administrativních budov, proti ní vypadala jako dílo dětí, jako zídka z písku, která mohla být náhodou rozšlápnuta. K jihu a k západu se rozprostíralo Krvestřebné Pole. Zaslechli jsme odtud zvuk trubky a výkřiky nových účastníků monomachie, kteří vyhledávali soky. Myslím, že oba dva jsme se chvíli obávali, že by ten druhý mohl navrhnout, abychom tam zašli a sledovali zápasy. Ani jeden z nás nic takového nenavrhl.

Když se poslední signál zákazu vycházení snášel ze Zdi, vrátili jsme se, s vypůjčenou svící, do našeho pokoje bez oken a bez ohně. Na dveřích nebyla zástrčka, ale postavili jsme k nim stůl a na něj svícen. Řekl jsem Dorkas, že může svobodné odejít, že se o ní bude potom navždy povídat, že byla mučitelovou ženou, která se spustila pod popravištěm za peníze poskvrněné krví.

Dorkas řekla: “Ty peníze mě ošatily a nakrmily.” Pak si stáhla hnědý plášť (který jí visel až k patám - a ještě dál. když na něj nedávala pozor, takže lem vláčela v prachu) a urovnala si hrubé, žlutohnědé plátno simaru.

Zeptal jsem se jí, jestli má strach.

“Ano,” řekla. Potom rychle: “Ach, z tebe ne.”

“Tak z čeho?” Svlékal jsem si šaty. Kdyby mne o to požádala, celou noc bych se jí nedotkl. Ale já jsem chtěl, aby mne požádala - vskutku, chtěl jsem, aby poprosila; a ta rozkoš, kterou bych pocítil v abstinenci, by poté byla přinejmenším stejně silná (jak jsem si myslel), jakou bych pocítil při tom, kdybych se jí zmocnil, s dodatečnou rozkoší z poznání, že následující noci by měla pocit větší vděčnosti, protože jsem ji ušetřil.

“Ze sebe. Z myšlenek, které se mi možná vrátí, až budu zase ležet s mužem.”

“Zase? Ty si vzpomínáš na nějakou dřívější dobu?”

Dorkas zavrtěla hlavou. “Ale určitě vím, že nejsem panna. Často jsem po tobě zatoužila, včera i dnes. Pro koho myslíš, že jsem se myla? Včera v noci jsem tě držela za ruku, když jsi spal, a snila jsem o tom, že jsme se ukojili a leželi si v náručí. Já ale znám ukojení stejně jako touhu - takže jsem znala přinejmenším jednoho muže. Přeješ si, abych si tohle svlékla, než sfouknu svíčku?”

Byla štíhlá, měla vysoká ňadra a úzké boky, připadala mi kupodivu trochu jako dítě, a přesto to byla dospělá žena. “Zdáš se mi tak malá,” řekl jsem a objal ji.

“A ty jsi tak velký.”

Věděl jsem, že jakkoli se budu snažit, abych jí nezpůsobil bolest, že jí bolest způsobím, té noci i později. Věděl jsem také, že ji nejsem schopen ušetřit. Okamžik předtím bych se ovládl, kdyby mne požádala. Nyní jsem nemohl; a právě tak, jak jsem se chtěl na ni vrhnout, byť bych se měl tím pohybem nabodnout na hřeb, chtěl jsem ji pak následovat a pokusit se do ní proniknout.

Jenže nebylo probodeno mé tělo, ale její. Ještě jsme stáli, ale mé ruce už putovaly po jejím těle, a líbal jsem ji na prsy, které byly jako kulaté ovoce, rozkrojené vedví. Pak jsem ji zvedl a společně jsme upadli na lůžko. Vykřikla, napolo rozkoší, napůl bolestí, a odstrkovala mne, ale pak se ke mně přimkla. “Jsem ráda,” řekla. “Jsem tak ráda.” a kousla mne do ramene. Tělo se jí vzepjalo vzad jako luk.

Posléze jsme srazili postele k sobě, abychom mohli ležet bok po boku. Podruhé bylo vše pomalejší; aby k tomu došlo i potřetí, s tím už nechtěla souhlasit. “Zítra budeš potřebovat sílu,” řekla.

“Takže tobě je to jedno.”

“Kdyby mohlo být po našem, žádný muž by nemusel jít veslovat nebo prolévat krev. Jenomže ženy tenhle svět nestvořily. Všichni jste tak či onak mučitelé.”

Tu noc pršelo tak silně, že jsme slyšeli, jak déšť bubnuje na tašky nad našimi hlavami, očistný, hlučící, nekonečný liják. Upadl jsem do dřímoty a zdálo se mi, že svět je otočen vzhůru nohama. Gyoll mi teď visel nad hlavou, vyléval na nás záplavu ryb, špíny a květin. Viděl jsem velkou tvář, kterou jsem spatřil pod vodou, když jsem se málem utopil - podivuhodný zjev z korálu a běli spatřený na obloze, usmívající se jehlo-vitými zuby.

Thraxu se říká Město Místností Bez Oken. Tento náš pokoj bez oken, myslel jsem si, je příprava na Thrax. Thrax bude takový. Nebo možná Dorkas a já jsme již tam, a nebylo to ani tak daleko na sever, jak jsem se domníval, tak daleko na sever, jak jsem si myslel…

+ + + + +

Dorkas vstala, chtěla jít ven. Šel jsem s ní, jelikož jsem věděl, že by to pro ni mohlo být nebezpečné vycházet sama v noci ven, na místě, kde bylo tolik vojáků. Chodba před naším pokojem vedla podél vnější zdi proděravělé střílnami; voda tekla každou střílnou a rozstřikovala se do jemné tříště. Chtěl jsem ponechat Terminus Est v pochvě, ale tak rozměrný meč lze tasit pomalu. Když jsme se vrátili do pokoje, přistavili jsme ke dveřím stůl, a já jsem se chopil brousku a nabrousil mužské ostří čepele, obtahoval jsem břit, dokud třetina u konce, ta část, kterou použiji, nepřeťala nit vyhozenou do vzduchu. Potom jsem utřel a naolejoval celou čepel a opřel meč o zeď u mé hlavy.

Zítra se poprvé objevím na popravišti, pokud chiliarch v posledním okamžiku nerozhodne, že udělí milost. To byla vždy jistá možnost, vždy jisté riziko. Dějiny nám ukazují, že každá doba má svou nespornou neurózu, a Mistr Palaemon mne naučil, že neurózou naší doby je milost, způsob jak říct, že jedna bez jedné je víc než nic, že když humánní zákon nemusí být důsledný sám vůči sobě, spravedlnost pak také ne. Někde v té hnědé knize je rozhovor dvou mystétů, v němž jeden považuje tvrzení, že kultura je přímým důsledkem vize Nestvořeného, za logické a spravedlivé, spjaté vnitřní konzistencí, aby naplňovala jeho sliby a výhrůžky. Kdyby tomu tak bylo, pomyslel jsem si, dozajista nyní zahyneme a ta invaze ze severu, kdy při snaze jí čelit zahynulo tolik lidí, není nic než vítr, který vyvrátí již ztrouchnivělý strom.

Spravedlnost je vznešená věc, a oné noci, kdy jsem ležel vedle Dorkas a poslouchal déšť, jsem byl mladý, a tak jsem toužil jen po vznešených věcech. To, myslím, byl důvod, proč jsem tak toužil, aby náš cech opět získal ono postavení a uznání, které kdysi požíval. (A přál jsem si to stále, i tehdy, když jsem byl z cechu vyloučen.) Snad ze stejného důvodu se pozvolna vytrácela láska k živým tvorům, láska, kterou jsem pociťoval tak silně jako dítě, dokud z ní nezůstala sotva víc než jen vzpomínka, když jsem našel chudáka Triskeleho, jak krvácí venku před Medvědí věží. Život koneckonců není vznešená věc a v mnoha případech je pravým opakem Čistoty. Nyní jsem moudrý, i když ne o mnoho starší, a vím, že je lépe mít všechny věci, vznešené i nízké, než mít pouze ty vznešené.

Pokud tedy chiliarch nerozhodne, aby udělil milost, tak zítra odejmu Agilovi život. Nikdo nedokáže říct, co to znamená. Tělo je kolonie buněk (vybavil jsem si naše podzemní vězení, když toto řekl Mistr Palaemon). Je-li rozděleno na dvě části, zaniká. Ale není důvod, proč truchlit nad destrukcí kolonie buněk: taková kolonie umírá pokaždé, když se do pece vkládá pecen chleba. Pokud člověk není nic víc než taková kolonie, pak člověk není ničím; my však instinktivně víme, že člověk je víc. Co se potom stává s onou částí, která je víc?

Může být, že ona část rovněž zaniká, byť pomaleji. Existuje velké množství budov, tunelů a mostů, kde se vyskytují duchové; přesto jsem slyšel, že v těch případech, kdy je onen duch duchem člověka, a ne přízrak, zjevuje se postupem času méně často, až se nakonec přestane zjevovat úplně. Historiografové říkají, že ve vzdálené minulosti lidé znali jen tento jediný svět Urzemě a neměli strach ze stvůr, které na ní tenkrát žily, a putovali svobodně z tohoto světadílu na sever; ale duchy takových lidí zatím nikdo nikdy nespatřil.

Může být, že zaniká hned - nebo že se toulá mezi souhvězdími. Tato Urzemě je v nesmíme rozlehlosti vesmíru dozajista míň než vesnice. A jestliže člověk žije ve vesnici a sousedé mu vypálí dům, opustí ono místo, pokud tam nezahyne. Ale potom se musíme tázat, jak ten člověk přišel.

Mistr Gurloes, který vykonal velký počet poprav, říkával, že jen pošetilec si dělá starosti, aby nějakým způsobem neporušil rituál: že uklouzne na krvi nebo si nevšimne, že klient nosí paruku a pokusí se zvednout hlavu za vlasy. Větším nebezpečím je ztráta nervů, z čehož by se člověku mohly roztřást ruce a způsobit nepřesný sek, a pocit pomstychtivosti, který by mohl přeměnit akt spravedlnosti v pouhou pomstu. Než jsem znovu usnul, pokusil jsem se obrnit proti oběma nebezpečím.

XXXI

MUČITELŮV STÍN

Je součástí našeho výkonu stát bez kápě, v masce a s obnaženým mečem na popravčím lešení dlouhou dobu předtím, než je klient vyveden. Někteří praví, že lakový postoj má symbolizovat neustale bdící všudy-přítomnost spravedlnosti, ale já se domnívám, že skutečný důvod je dát davu nějaký bod, na nějž může soustředit pozornost, a pocit, že se má něco odehrát.

Dav není sumou jedinců, kteří jej vytvářejí. Je to spíš jakési zvíře, bez jazyka nebo opravdového vědomí, zrozené, když se lidé scházejí, a umírající, když se rozcházejí. Kruh dimarchů s kopími obklopil popraviště před Palácem spravedlnosti, a pistole, kterou nosil jejich velitel, mohla tuším zabít padesát nebo šedesát diváků, dřív než by mu ji někdo dokázal vytrhnout z ruky a pak ho srazil na dlažbu, kde by skonal. Proto je lépe mít bod, na nějž se soustředí pozornost, a zjevný symbol moci.

Lidé, kteří se přišli podívat na popravu, rozhodně nebyli všichni chudí; chudina zcela určitě netvořila většinu. Krvestřebné Pole leží poblíž jedné z lepších městských čtvrtí, a tak jsem viděl spoustu červeného a žlutého hedvábí a tváře, které byly toho rána omyty parfémovaným mýdlem. (Dorkas a já jsme se opláchli v kašně na nádvoří.) Takoví lidé reagují na násilí značně pomaleji než chudí, avšak jakmile se vzruší, jsou mnohem nebezpečnější, protože nejsou uvyklí být zahlceni přemírou síly, a byť demagogové tvrdí opak, mají podstatně víc odvahy.

A tak jsem stál s rukama spočívajícíma na záštitách meče Terminus Est a natáčel se chvíli sem a chvíli tam a upravoval špalek tak, aby na něj dopadal můj stín. Chiliarch nebyl v dohledu, ačkoli jsem později zjistil, že mne pozoruje z okna. Hledal jsem v davu Agiu, ale nemohl jsem ji najít; Dorkas stála na schodišti Justičního paláce, na místě, které jí na mou žádost vyhradil edil.

Ten tlusťoch, který mi včera zastoupil cestu, se postavil tak blízko u popravčího lešení, jak se jen odvážil přiblížit, že mu kopiník mohl ohňovým kopím propálit vydouvající se kabátec. Zena s hladovýma očima stála po jeho pravici a šedovlasá žena po levici; její kapesník jsem si zastrčil do vrchní části vysokých bot. Drobného muže, který mi dal jeden asimi, a toho muže s matnýma očima, který koktal a tak divně mluvil, nebylo nikde vidět. Hledal jsem je pohledem na střechách, odkud by mohli mít dobrý výhled, i přes jejich malé postavy, a byť jsem je tam nenalezl, snad byli právě tam.

Čtyři seržanti ve vysokých zdobených přilbách vyvedli Agila z vězení. Viděl jsem, jak se před nimi dav rozestupuje jako voda za Hildegrinovým člunem, ještě než jsem mohl zahlédnout je samotné. Potom se objevily šarlatové chocholy z per, poté záblesk brnění a nakonec Agilovy hnědé vlasy a jeho široká, chlapecká tvář s bradou zvednutou vzhůru, poněvadž řetězy, kterými měl svázány ruce, mu tiskly lopatky k sobě. Vzpomněl jsem si, jak elegantně vypadal v brnění gardového důstojníka, se zlatou chimérou na prsou. Připadalo mi tragické, že ho nyní nemohou doprovázet muži z jednotky, k níž v jistém smyslu patřil, místo těchto zjizvených žoldnéřů v urputně vyleštěné oceli. Agilus byl nyní zbaven všech nádherných ozdob. Očekával jsem Agilův příchod; měl jsem na obličeji fuliginovou masku, v níž jsem s ním bojoval. Pošetilé stařeny věří, že Soudce Všehomíra nás trestá porážkami a odměňuje vítězstvím: cítil jsem, že mi byla dána větší odměna, než po jaké jsem toužil.

O několik okamžiků později Agilus vystoupil po žebříku na popravčí lešení a začal krátký ceremoniál. Když skončil, vojáci ho přinutili, aby padl na kolena, a já jsem pozvedl meč a navždy Agilovi zastřel výhled na slunce.

Když je čepel ostrá, jak má být, a sek je veden správně, ucítíte pouze slabé zaváhání, jak se rozděluje páteř, a pak silné zakousnutí čepele do špalku. Byl bych přísahal, že jsem v deštěm omytém vzduchu ucítil pach Agilovy krve, ještě než jeho hlava zaduněla v koši. Dav se stáhl a potom se vrhl kupředu proti namířeným kopím. Zřetelně jsem zaslechl, jak onen tlustý muž vydechl, byl to přesně takový zvuk, jaký mohl ze sebe vyloudit při orgasmu, když se potil nad nějakou najatou ženštinou. Z veliké dálky se ke mně donesl výkřik, Agiin hlas byl stejně nepochybně rozpoznatelný jako tvář spatřená při zásvitu blesku. Něco v jeho témbru ve mně vyvolalo pocit, že celý průběh vůbec nesledovala, ale že přesto věděla, kdy její dvojče, kdy její bratr zemřel.

+ + + + +

Dozvuky bývají často mnohem složitější než akt sám. Když byla hlava vystavena davu, smí být upuštěna zpět do koše. Avšak bezhlavý trup (který je schopen ztrácet velké množství krve ještě dlouho poté, co ustala srdeční činnost) musí být odstraněn způsobem důstojným, avšak potupným. Navíc nesmí být prostě odtažen “stranou”, ale dopraven na přesně určené místo, kde bude v bezpečí před zhanobením. Exultant může být, jak je obyčejem, položen přes sedlo svého destriera, a tělesné pozůstatky jsou předány jeho rodině okamžitě. Osobám v nižším postavení však musí být poskytnuto takové místo odpočinku, jež je bezpečné před pojídači mrtvých; a přinejmenším dokud nejsou z dohledu, musejí být vlečeny. Tento úkol nemůže vykonávat kat, neboť má jiná břemena, a to hlavu popraveného a zbraň, a je vzácné, že by se někdo jiný - vojáci, důstojníci ze dvora a tak dále - obtěžovali nebo byli ochotni ujmout takového úkolu. (V Citadele mrtvoly odtahovali dva tovaryši, takže nenastávaly žádné komplikace.)

Chiliarch, kavalerista výcvikem a nepochybní i celkovým sklonem, vyřešil tento problém tak, že přikázal, aby mrtvolu odvlekl nákladní soumar. S oním zvířetem se ovšem nekonzultovalo, a jelikož byl tento soumar typ víc do tahu než do boje, polekal se krve a pokoušel se uprchnout. Bavili jsme se s tím hodnou dobu, než se nám podařilo dostat chudáka Agila do jakési čtverhranné ohrady, do níž měla veřejnost zapovězen přístup.

Právě jsem si otíral boty, když jsem v ohradě potkal edila. Když jsem ho uviděl, domníval jsem se, že mi donesl plat, on mi však naznačil, že chiliarch si přeje zaplatit mi sám osobně. Jak jsem mu řekl, byla to neočekávaná čest.

“Chiliarch vše sledoval,” řekl edil. “A byl velice spokojen. Dal mi pokyn, abych vám sdělil, že vy i ta žena, která s vámi cestuje, jste vítáni, abyste zde strávili noc, bude-li to vaším přáním.”

“Odejdeme za soumraku,” řekl jsem mu. “Věřím, že to tak bude bezpečnější.”

Onen muž se na chvíli zamyslel, potom přikývl a projevil víc inteligence, než bych byl očekával. “Ten lotr bude mít tuším nějakou rodinu a přátele - ačkoli vy nepochybně o nich nevíte o moc víc než já. Ale přesto je to obtíž, s níž se musíte často potýkat.”

“Už jsem byl varován zkušenějšími členy našeho cechu,” řekl jsem.

+ + + + +

Slíbil jsem, že odejdeme za soumraku, avšak v tomto případě jsme čekali, až nastane naprostá tma, částečně kvůli bezpečnosti a částečně proto, že se zdálo moudré sníst večeři ještě předtím, než vyrazíme na cestu.

Nemohli jsme se pochopitelně vydat rovnou ke Zdi a do Thraxu. Brána (o jejímž umístění jsem měl v každém případě pouze nejasnou představu) by byla uzavřena, a jak mi řekli všichni, mezi kasárnami a Zdí se nevyskytovaly žádné hostince. Naším úkolem tedy bylo nejdřív zmizet a potom si najít místo, kde bychom mohli strávit noc a odkud bychom mohli bez potíží dojít druhého dne k bráně. Od edila jsem doslal podrobný popis cesty, a přestože jsme zabloudili, trvalo nějakou dobu, než jsme si to uvědomili a přidali docela zvesela do kroku. Chiliarch se mi pokusil plat podat, místo aby mi jej hodil na zem k nohám (jak je obvyklé), a já jsem mu to musel rozmluvit, aby neutrpěla jeho pověst. Poskytl jsem Dorkas podrobný popis tohoto incidentu, který mne pobavil téměř tak, jako mi polichotil. Když jsem domluvil, otázala se mne prakticky: “Tak co, zaplatil ti aspoň dobře?”

“Víc než dvakrát tolik, kolik by měl dát za služby svobodného tovaryše. Plat pro mistra. A ovšem, dostal jsem také zpropitné v souvislosti s ceremoniálem. A víš, že i přes to všechno, co jsem utratil, když se mnou byla Agia, mám teď víc peněz, než když jsem odcházel z naší věže? Začínám si myslet, že provozováním mystéria našeho cechu, když ty a já budeme putovat spolu, bych nás uživil.”

Dorkas si přitáhla hnědý plášť těsněji k tělu. “Doufala jsem, že je vůbec nebudeš muset provozovat. Alespoň ne dlouho. Bylo ti po tom tak špatně, a já se ti nedivím.”

“To byly jen nervy - obával jsem se, že by se něco mohlo nepodařit.”

“Tys ho litoval. Já vím, žes ho litoval.”

“Asi ano. Byl to Agiin bratr, a podobal se jí, myslím, ve všem, s výjimkou pohlaví.”

“Tobě Agia chybí, že? Měls ji tak rád?”

“Znal jsem ji jen jeden jediný den - mnohem kratší dobu, než už znám tebe. Kdyby prosadila svou, byl bych nyní mrtev. Jeden z těch dvou avernů by byl můj konec.”

“Jenomže ten list tě nezabil.”

Stále si vybavuji ten tón, který použila, když mi to řekla; opravdu, když nyní zavřu oči, slyším opět její hlas a znovu cítím onen šok, když jsem si uvědomil, že vždy od té doby, kdy jsem se posadil a spatřil Agila, jak dosud svírá svou rostlinu, jsem se této myšlence vyhýbal. Ten list mne nezabil, ale já jsem odvrátil mysl od faktu přežití. Právě tak jako se člověk trpící smrtelnou chorobou pokouší pomocí tisíce drobných triků nepohlédnout na svou smrt zpříma; nebo spíš jako žena, která je sama ve velkém domě a ovládne se, aby nepohlédla do zrcadel, a místo toho se zaměstnává triviálními záležitostmi, jen aby nezahlédla odraz té věci, jejíž kroky čas od času slyšívá na schodištích.

Přežil jsem, ale měl jsem být mrtev. Pronásledoval mne přízrak mého vlastního života. Prudce jsem vsunul ruku pod kápi a přejížděl si, zprvu nesměle a opatrně, prsty po hrudi. Bylo tam něco jako jizva, a ke kůži dosud lnula trocha sražené krve; ale jizva nekrvácela ani nebolela. “Tyhle listy nezabíjejí,” řekl jsem. “To je vše.”

“Ona tvrdila, že zabíjejí.”

“Navykládala spoustu lží.” Tou dobou jsme vystoupili na vrchol mírného pahorku, který byl zalit bledězeleným měsíčním svitem. Před námi se tyčila, a zdálo se, že je blíž, než byla nebo snad mohla být, podobně jako se jeví hory, černočerná linie Zdi. Světla Nessu za námi vytvářela jakési nepravé svítání, a toto svítání, jak noc postupovala, zvolna pohasínalo. Zastavil jsem se na vrcholu kopce, abych světla obdivoval, a Dorkas mne chytila za ruku. “Tolik domovů. Kolik lidí žije v tomhle městě?”

“To nikdo neví.”

“A my je všechny necháme za sebou. Je to do Thraxu daleko, Severiane?”

“Dlouhá cesta, jak už jsem ti říkal. Na úpatí prvního kataraktu. Já tě k takové cestě nenutím. To víš.”

“Já chci… Ale co kdybych… Severiane, co kdybych se třeba chtěla později vrátit. Pokoušel by ses mě zastavit?”

Řekl jsem: “Bylo by nebezpečné, kdyby ses pokusila vydat na takovou cestu sama, takže bych se tě možná snažil přemluvit, abys nechodila. Ale nespoutal bych tě ani neuvěznil, pokud máš na mysli právě toto.”

“Řekls mi, že sis udělal kopii toho vzkazu, který mi někdo nechal tam v tom hostinci. Vzpomínáš si? Jenomže jsi mi ji nikdy neukázal. Ráda bych se na ni teď podívala.”

“Řekl jsem ti přesně, co tam bylo napsáno. A vlastně to ani opravdový vzkaz není. Agia ho odhodila. Jsem si jist, že si myslela, že se mne někdo - třeba Hildegrin - pokouší varovat.” Torbu jsem si už otevřel; jak jsem uchopil vzkaz, prsty jsem se dotkl ještě něčeho jiného, něčeho chladného, co mělo podivný tvar. Dorkas zahlédla můj výraz a zeptala se: “Co je to?” Vytáhl jsem onu věc z torby ven. Byla větší než orichalk, ale o moc ne, a jen trošku silnější. Ten chladný materiál (ať to bylo cokoli) odrážel nebeské paprsky proti studenému svitu měsíce. Cítil jsem, že držím maják, který mohl být spatřen z celého města, a tak jsem jej rychle vstrčil zpět a přiklopil chlopeň torby.

Dorkas mi stiskla ruku tak silně, jako by se změnila v náramek ze slonoviny a zlata, v náramek zvící ženy. “Co to bylo?” otázala se šeptem.

Zatřepal jsem hlavou, abych si pročistil myšlenky. “Věc, která mi nepatří a o níž jsem dokonce ani nevěděl, že ji mám. Klenot, drahokam…”

“To nemohl být drahokam. Copak jsi necítil to teplo? Podívej se támhle na svůj meč - to je drahokam. Ale co to bylo za věc, kterou jsi vytáhl?”

Podíval jsem se na temný opál na hlavici jilce na meči Terminus Est. Zářil v měsíčním světle, ale nepodobal se předmětu, který jsem před chvílí vyňal z torby, právě tak jako se zrcadlo nějaké dámy nepodobá slunci. “Usmiřitelův Spár,” řekl jsem. “Uložila ho tam Agia. Musela to být ona, když jsme zbourali ten oltář, aby jej u ní nenalezli, kdyby nás prohledávali. Ona a Agilus by jej opět získali, až by Agilus uplatnil právo vítěze, a když jsem nezemřel, pokusila se mi jej ukrást v Agilově cele.”

Dorkas se na mne už nedívala. Pozdvihla a pootočila tvář k městu a k myriádám jeho lamp, které se odrážely na obloze. “Severiane,” řekla. “To není možné.”

Nad městem se vznášela, jako letící hora ve snu, obrovská budova - budova s věžemi, opěrnými pilíři a klenutou střechou. Z oken se řinulo karmínové světlo. Chtěl jsem promluvit, popřít tento zázrak, přestože jsem jej stále viděl; avšak dřív než jsem stačil zformulovat jedinou slabiku, tato budova zmizela jako bublina ve fontáně, zanechávajíc po sobě pouze kaskádu jisker.

XXXII

HRA

Teprve po zjevení té obrovité, nad městem se vznášející budovy, která hned nato zmizela, jsem pochopil, že jsem se do Dorkas zamiloval. Scházeli jsme dolů -neboť jsme našli novou cestu hned za vrcholkem kopce - do temnoty. A protože se naše myšlenky nezabývaly ničím jiným než tím, co jsme spatřili, naše duše se objímaly bez zábran, při každém uvědomění si těch několika vteřin zjevení jako by se otevírala jakási brána, která nebyla nikdy předtím otevřena a která se už nikdy později neotevře.

Nevím, kam jsme vlastně šli. Vybavuji si kroutící se cestu z kopce a obloukový most v údolí, a další cestu, podél níž asi míli vedl polámaný dřevěný plot. Ať jsme šli kamkoli, vím, že jsme vůbec nemluvili o sobě, ale jen o tom, co jsme viděli a jaký by to mohlo mít význam. A vím, že na začátku toho hovoru jsem na Dorkas pohlížel jen jako na společnici, kterou jsem náhodou potkal, byť ve mně vyvolávala touhu a byť jsem ji mohl litovat. Na konci našeho rozhovoru jsem Dorkas miloval tak, jak jsem dosud nikdy nemiloval žádného člověka. Nemiloval jsem ji proto, že bych snad začal milovat méně Theclu - spíše tím, že když jsem miloval Dorkas, o to víc jsem miloval Theclu, protože Dorkas byla mým druhým já (jako se jím měla stát Thecla, a to způsobem tak hrozným, jak byl ten druhý krásný), a jestliže jsem miloval Theclu, Dorkas ji milovala také.

“Myslíš,” zeptala se, “že to kromě nás viděl ještě někdo?”

O tom jsem neuvažoval, ale řekl jsem, že ačkoli se ta budova vznášela pouze okamžik, stalo se tak nad největším městem; a pokud ji nespatřily miliony a desítky milionů, pak ji musely vidět stovky lidí.

“Není možné, že to bylo zjevení určené jenom pro nás?”

“Já jsem ještě nikdy žádné zjevení neviděl, Dorkas.”

“A já nevím, jestli jsem někdy nějaké viděla nebo ne. Když si chci vybavit tu dobu, než jsi mi pomohl z vody, dokážu si jenom vzpomenout, že jsem byla ve vodě. Všechno předtím je jako zjevení roztříštěné na kusy, vzpomínám si jenom na malé lesklé kousky, na náprstek, který jsem jednou viděla položený na sametu, a na štěkot psíka venku za dveřmi. Nic, jako bylo tohle. Nic jako to, co jsme viděli.”

To, co řekla, mi připomnělo vzkaz, který jsem hledal, když jsem se prsty dotkl Spáru, a ten mne zase upozornil na hnědou knihu, která ležela vedle něj, v záhybu přihrádky torby. Když jsme našli místo, kde jsme se mohli zastavit, zeptal jsem se Dorkas, zda by se nechtěla podívat na knihu, která kdysi patřila Thecle.

“Ano,” řekla. “Až si zas sedneme k ohni, jako jsme tehdy chvíli seděli v tom hostinci.”

“Nález této relikvie - kterou ovšem budu muset vrátit, než odejdeme z města - a to, o čem jsme taky mluvili, mi připomíná něco, co jsem v té knize kdysi četl. Víš něco o klíči k vesmíru?”

Dorkas se tiše zasmála. “Ne, Severiane, já sotva vím, jak se jmenuji, a tak o klíči k vesmíru nic nevím.”

,,Myslím, že jsem ti špatně položil otázku. Myslel jsem toto: je ti povědomá myšlenka, že vesmír má tajný klíč? Větu nebo frázi, někteří říkají, že dokonce jediné slovo, které se dá vymáčknout ze rtů jisté sochy nebo přečíst na obloze, nebo to, které jakýsi poustevník ve světě za mořem učí své žáky?”

“Malé děti jej znají,” řekla Dorkas. “Znají ho dřív, než se naučí mluvit, ale v době, kdy už jsou dost staré, aby mluvily, většinu z toho zase zapomenou. Tohle mi kdysi někdo vyprávěl, víc nevím.”

“To mám právě na mysli, něco podobného. Ta hnědá kniha je sbírka mýtů z minulosti a má jeden oddíl, kde je seznam všech klíčů vesmíru - všech věcí, o nichž lidé tvrdili, že jsou oním Tajemstvím, poté co hovořili s mystagogy na vzdálených světech nebo prostudovali popol vuh kouzelníků, nebo se postili v kmenech posvátných stromů. Thecla a já jsme si je čítali a hovořili o nich, a jedním z nich bylo tvrzení, že vše, všechno, co se kdy děje, má tři významy. První je praktický význam, který kniha nazývá ,věc, kterou vidí oráč’. Kráva si uškubla plnou tlamu trávy a je to skutečná tráva a skutečná kráva - tento význam je stejně důležitý a pravdivý jako kterýkoli ze dvou zbývajících významů. Druhý je odraz okolního světa. Každý předmět je v kontaktu se všemi ostatními, a tak se moudří mohou dozvědět o ostatních tak, že pozorují první význam. Tento význam by se mohl nazývat věštecký význam, protože tito lidé jej používají, když věští ze stop hadů šťastné setkání, nebo když tím, že položí vyvoleného jedné barvy karet na patronku druhé barvy, potvrzují, jak dopadne nějaká milostná pletka.”

“A třetí význam?” zeptala se Dorkas.

“Třetí je transsubstanciální význam. Jelikož všechny předměty mají prapůvodní vznik ve Stvořiteli Všehomíra a všechny jím byly uvedeny do pohybu, tak i všechny musí vyjadřovat jeho vůli - což je ona vyšší skutečnost.”

“Tím říkáš, že to, co jsme viděli, bylo nějaké znamení.”

Zavrtěl jsem hlavou. “Kniha říká, že vše je nějaké znamení. Sloup v tamtom plotu je znamení, a rovněž tak sklon stromu, který se přes něj naklání. Některá znamení mohou prozrazovat onen třetí význam výrazněji než jiná.”

Po dobu snad stovky kroků jsme oba šli a mlčeli. Potom Dorkas řekla: “Tak se mi zdá, že jestli to, co říká kniha Chatelaine Thecly, je pravda, potom lidi chápou všechno obráceně. My jsme viděli, jak velikánská budova vyskočila do vzduchu a jak se potom rozpadla, a nic z ní nezbylo, nebo ne?”

“Já jsem jen viděl, jak se vznáší nad městem. Opravdu vyskočila?”

Dorkas přikývla. Neušlo mi, jak se jí v měsíčním světle třpytí vybledlé vlasy. “Mně se zdá, že to, čemu ty říkáš třetí význam, je úplně jasné. Ale ten druhý význam se najde hůř, a najít ten první, který by měl být nejlehčí, je vůbec nemožné.”

Zrovna jsem jí chtěl povědět, že jí rozumím - alespoň tomu, co řekla o prvním významu - když jsem z dálky zaslechl dunivý rachot, který zněl jako dlouhé zahřmění. Dorkas vykřikla: “Co to je?” a uchopila mou ruku do své malé, hřejivé dlaně. Bylo to velmi příjemné.

“Nevím, ale myslím, že to vycházelo z lesíka před námi.”

Přikývla. “Teď slyším hlasy.”

“Potom máš lepší sluch než já.”

Dunění se ozvalo znovu, silněji a mnohem déle; a tentokrát, snad jen proto, že jsme se ocitli trošku blíž, jsem si myslel, že mezi kmeny v hájku mladých břízek před námi vidím záblesky světel.

“Támhle!” řekla Dorkas a ukázala na sever od stromů. “To nemůže být hvězda. Je to moc nízko a moc jasné, a pohybuje se to moc rychle.”

“Myslím, že je to lucerna. Na nějakém voze, možná. Nebo kterou někdo nese v ruce.”

Dunění jsme zaslechli ještě jednou, a tentokrát jsem poznal, co to je. Dunění bubnu. Ted jsem slyšel hlasy i já, velice slabě, a obzvlášť jeden hlas, který zněl hlouběji než buben a téměř stejně silně.

Když jsme obešli kraj lesíka, naskytl se nám pohled na asi padesát lidí shromážděných kolem malého jeviště. Na něm se, mezi planoucími pochodněmi, tyčil obr, který v podpaží držel tympán jako tamtam. Po obrově pravici postával mnohem menší muž, bohatě oblečený, a po jeho levici, takřka nahá, stála nejsmyslnější a nejkrásnější žena, jakou jsem kdy spatřil.

“Všichni jsou zde,” říkal mužík hlasitě a velice rychle. “Všichni jsou zde. Co byste chtěli? Lásku a krásu?” Ukázal na onu ženu. “Sílu? Odvahu?” Mávl hůlkou, kterou držel, směrem k obrovi. “Klam? Tajemství?” Zaťukal si na prsa. “Neřest?” Ukázal znovu na obra. “A pohleďte sem - podívejme, kdopak to právě přišel? Je to naše stará nepřítelkyně Smrt, která vždy přichází, dříve nebo později.” Nato ukázal na mne, a všechny tváře v publiku se obrátily ke mně a zíraly.

Byl to doktor Talos a Baldanders; jejich přítomnost se jevila nevyhnutelná, jakmile jsem je rozpoznal. A pokud vím, tu ženu jsem nikdy neviděl.

“Smrt!” řekl doktor Talos. “Smrt přišla. Poslední dva dny jsem o vás pochyboval, starý příteli; mohlo mne to však napadnout.”

Očekával jsem, že se publikum tak pochmurnému humoru zasměje, ale nikdo se nezasmál. Pár osob si pro sebe něco mumlalo, a jedna babice si plivla do dlaně a ukázala dvěma prsty k zemi.

“A kohopak si přivedla s sebou?” Doktor Talos se naklonil dopředu, aby si prohlédl Dorkas ve světle pochodní. “Tuším, že to je Nevinnost. Ano, je to Nevinnost. Teď už jsou zde všichni! Představení začne za malou chvíli. Nebude pro bázlivé! Nic podobného jste jaktěživ neviděli ani neuvidíte! Všichni jsou už tady.”

Krásná žena zmizela. Doktorův hlas měl takový magnetismus, že jsem si ani nevšiml, kdy odešla.

+ + + + +

Kdybych měl nyní popsat hru doktora Talose, jak se jevila mně (jako účastníku), výsledkem by mohl být pouze zmatek. Když ji popíšu, jak se jevila publiku (jak mám v úmyslu učinit ve vhodnějším okamžiku tohoto vyprávění), nikdo by mi snad nevěřil. V dramatu, v němž účinkovalo pět herců, z nichž dva se na tuto premiéru nenaučili role, pochodovaly annády, hrály orchestry, padal sníh a chvěla se Urzemě. Doktor Ta-los vyžadoval po publiku řádnou dávku představivosti; avšak sám této představivosti napomáhal výkladem, prostým, leč chytře vymyšleným strojovým parkem, stíny vrhanými na zástěny, holografickými projektory, zaznamenanými hluky, zrcadlovými horizonty a všemi ostatními triky, které si člověk dokáže představit, a celkem vzato sklidil obdivuhodný úspěch, jak to dosvědčovaly vzlyky, výkřiky a povzdechy, které se k nám čas od času nesly z temnoty.

Ačkoli v tom všem triumfoval, přesto neuspěl. Neboť touhou doktora Talose bylo komunikovat, vyprávět velkolepý příběh, který žil pouze v jeho představách a nedal se redukovat na pouhopouhá slova; avšak nikdo, kdo byl svědkem tohoto představení - a o to méně i my, kdo jsme se pohybovali po jevišti a hovořili na jeho pokyn - nemohl, myslím, když hra skončila, tvrdit, že jasně pochopil, o čem příběh vlastně pojednával. To šlo naznačit zvoněním zvonů a hřměním výbuchů a někdy rituálními gesty. Nepodařilo se to však vyjádřit, jak se ostatně ukázalo, ani těmito prostředky. V představení byla scéna, v níž doktor Talos bojoval s Baldandersem, až jim oběma stékala po obličeji krev; byla tam jiná scéna, v níž Baldanders hledal vyděšenou Jolentu (tak se jmenovala ona nejkrásnější žena na světě) v prostorách nějakého podzemního paláce a nakonec si sedl na truhlici, v níž se ukrývala. V závěrečné části jsem opanoval střed jeviště já. Pohyboval jsem se v jakési vyšetřovací komoře, kde byli k různým aparátům přivázáni Baldanders, doktor Talos, Jolenta a Dorkas. Zatímco publikum zíralo, postupně jsem každého podroboval nejbizarnějšímu a neúčinnému (kdyby bývalo skutečné) mučení. V této scéně jsem si nemohl nepovšimnout, jak neklidně publikum zamručelo, když jsem se chystal (tak se to muselo divákům jevit) vykloubit Dorkas nohy z kyčlí. Publikum mohlo sledovat, což jsem netušil, jak se Baldanders vyprošťuje z pout. Několik žen vykřiklo, když mu vyklouzl řetěz, který při dopadu na jeviště zarachotil; pohlédl jsem pokradmu na doktora Talose, aby mi poskytl nápovědu, ale on už vyskakoval k publiku, neboť se sám osvobodil s mnohem menší námahou.

“Živý obraz,” zavolal. “Živý obraz.” Znehybněl jsem v pozici, v níž jsem právě byl, neboť mi došlo, co tím myslel. “Milí diváci, sledovali jste naše malé představení s obdivuhodnou pozorností. Nyní vás žádáme o drobný příspěvek z vaší peněženky, jakož i o chvíli strpení. Na závěr této hry spatříte, co se stane, až se tento netvor konečně osvobodí.” Doktor Talos napřáhl vysoký klobouk k publiku, zaslechl jsem, jak do něho cinklo několik mincí. Nespokojen, doktor Talos seskočil z jeviště a procházel mezi diváky. “Pamatujte, že jakmile se osvobodí, nic mu nezabrání uskutečnit jeho brutální choutky. Pamatujte, že já, jeho trýznitel, jsem nyní svázán a vydán mu na milost i nemilost. Pamatujte, že jste se dosud nedozvěděli - děkuji vám, sieur-totožnost oné tajemné postavy, kterou komtesa spatřila okny, jež zahalovaly závěsy. Děkuji vám. Ze nad touto kobkou, kterou nyní zříte, tato lkající postava - děkuji vám - stále kope pod stromem, jehož plody jsou jeřabiny. Nuže přistupte blíže, velice štědře jste poskytli čas. Žádáme vás jen, abyste tak úzkostlivě nešetřili penězi. Několik z vás vskutku bohatě ocenilo naši snahu, nebudeme však hrát pro několik osob. Kde jsou ty blýskavé asimi, které mi měly už dávno pršet do ubohého klobouku od vás ostatních? Těch pár přece nebude platit za všechny! Pokud nemáte asimi, pak sem s orichalky; jestliže nemáte ani ty. dozajista tu není nikdo, kdo by neměl nějaký aes!”

Nakonec byl shromážděn dostatečný obnos a doktor Talos se vyšvihl zpět na své místo a hbitě si opět připevnil pouta, která vyvolávala dojem, že ho drží v objetí hřebů. Baldanders zaryčel a napřáhl dlouhé ruce, jako by mne chtěl sevřít, a dovolil publiku, aby spatřilo, že je stále připoután druhým řetězem, kterého si předtím nevšiml. “Podívejte se na něho,” vybídl mne doktor Talos liše. “Odežeňte ho jednou pochodní.”

Tvářil jsem se, jako bych si teprve teď všiml, že Baldanders má volné ruce, a vyškubl jsem jednu pochodeň z držáku v rohu jeviště. Vzápětí obě pochodně začaly pohasínat; plameny, které předtím zářily jasnou žlutí až šarlatem, nyní hořely modrou a bledou zelení, jiskřily a prskaly, s děsivým sykotem zdvojnásobily a ztrojnásobily velikost, načež se znenadání zmenšily, jako by se chystaly uhasnout. S pochodní, kterou jsem vytrhl z podstavce, jsem se vrhl proti Baldandersovi a volal: “Ne! Ne! Zpátky! Zpátky!” jak mi opět napovídal doktor Talos. Baldanders odpověděl ještě zuřivějším rykem než předtím. Škubal řetězem takovou silou, že se kulisa zdi, k níž byl připoután, zlomila a praskla, a Baldandersovi se doslova vyhrnula pěna z úst. Hustá bílá tekutina, která mu stékala z koutků, mu zbrotila mohutnou bradu a jako sněhem potřísnila jeho vybledlý černý oděv. Někdo v publiku zaječel, a řetěz se roztrhl s takovým třeskem, jako když obchodník s dobytkem zapráská bičem. V tom okamžiku obrovu tvář ohavně zrůznilo šílenství, takže jsem mu už nehodlal stát v cestě, stejně jako bych nechtěl zastavovat lavinu; ale než jsem se stačil pohnout o jediný krok, abych mu unikl, obr mi vykroutil pochodeň z rukou a železným držadlem mne srazil k zemi.

Zvedl jsem hlavu včas, abych jej spatřil, jak vytrhává druhou pochodeň z podstavce a jak s oběma vyráží proti publiku. Křik mužů přehlušil pištění žen - znělo to. jako by náš cech vyšetřoval současně stovku klientů. Těžce jsem se zvedl a postavil na nohy, a právě jsem chtěl s Dorkas vyrazit do úkrytu v houští, když jsem uviděl doktora Talose. Zdálo se, Že je naplněn něčím, co mohu popsat jako zlomyslně dobromyslný humor, a přestože se vyprošťoval z pout, dával si načas. Jolenta se rovněž osvobozovala, a pokud se jí na dokonalém obličeji zračil vůbec nějaký výraz, pak to byl výraz úlevy.

“Velmi dobře!” vykřikl doktor Talos. “Opravdu moc dobře! Teď už se, Baldandersi, můžeš vrátit. Nenechávej nás ve tmě.” A ke mně: , Jak se vám zamlouval váš první, tak říkajíc panenský výstup na těchto prknech, Mistře mučiteli? Na začátečníka, a bez zkoušky, jste hrál velice hezky.”

Podařilo se mi přikývnout.

“Až na to, když vás Baldanders srazil k zemi. Musíte mu odpustit, bylo mu jasné, že jste patrně nevěděl, že se máte skácet. Pojďte teď se mnou. Baldanders má talent, avšak citlivý zrak pro drobnosti ztracené v trávě k nim nepatří. V zákulisí mám nějaká světla, a vy a Nevinnost nám pomůžete sbírat.”

Nechápal jsem, co tím míní, ale za pár okamžiků se pochodně ocitly na svých místech, a my jsme se jali pročesávat ušlapané místo před jevištěm, svítíce si ztemnělými lucernami. “Tohle je záležitost náhody,” vysvětloval doktor Talos. “A musím se přiznat, že ji miluji. Peníze v klobouku jsou jistá věc - ke konci prvního dějství dokáži předpovědět najeden orichalk, kolik jich bude. Ale tyhle věci, které lidi upustí! Mohou to být třeba dvě jablka a turín, nebo zase tolik, kolik si jen dokážete představit. Kdysi jsme našli selátko. Delikatesní, tvrdil Baldanders, když je snědl. Našli jsme kojence. Našli jsme špacírku se zlatou hlavicí, tu jsem si ponechal. Starobylé brože. Boty… Často nacházíme boty rozličných druhů. Teď jsem právě našel dámský parasol.” Doktor Talos zvedl slunečník do výše. “To bude správný předmět, který ochrání naši bělostnou Jolentu před sluncem, až si zítra vyjdeme na procházku.”

Jolenta se narovnala, jako to činí lidé, kteří se snaží, aby se nehrbatili. Její smetanové poprsí dosahovalo takových kvalit, že musela mít páteř prohnutou vzad, aby tuto zátěž vyrovnala. “Jestli si chceme dneska večer zajít někam do hostince, tak já bych už šla,” řekla. “Jsem moc unavená, doktore.”

Sám jsem byl vyčerpán.

“Do hostince? Dnes večer? Toť zlotřilé plýtvání fondy. Pohlédněte na celou věc takto, má drahá. Nejbližší hostinec je vzdálen přinejmenším míli cesty, a mně a Baldandersovi by trvalo hlídku, než bychom zapakovali jeviště a rekvizity, dokonce s pomocí tohoto přátelského Anděla Trýzně. Než bychom se takto dopravili do hostince, slunce vystoupí nad obzor, kohoutí se rozkokrhají, a ať se nám to líbí nebo ne, tisíc hlupáků bude vstávat, bouchat dveřmi a vylévat špínu před domy.”

Baldanders zabručel (myslel jsem, že na souhlas) a potom dupl botou, jako by zašlápl nějakou jedovatou havěť, kterou objevil v trávě.

Doktor Talos doširoka rozpřáhl ruce, aby objal vesmír do náruče. “Zatímco zde, má drahá, pod hvězdami, které jsou osobním a s láskou opatrovaným majetkem Nestvořeného, máme k dispozici vše, co by si kdokoli mohl přát k odpočinku, jenž tak prospívá zdraví. Vzduch je dnes večer právě tak mrazivý, aby si spáči vážili tepla pokrývek a výhřevnosti ohně, a není v něm cítit sebemenší náznak deště. Zde se utáboříme, zde ráno zajisté posnídáme a odtud odejdeme s obnovenými silami v oněch radostných hodinách, kdy den je dosud mlád.”

Řekl jsem: “Zmínil jste se o snídani. Není tady trocha jídla už teď? Dorkas a já máme hlad.”

“Ovšem že je. Vidím, že Baldanders našel košík s jamy.”

Někteří diváci z našeho někdejšího obecenstva museli být farmáři vracející se z trhu s nejrůznějšími produkty, které nemohli prodat. Kromě jamů jsme nakonec měli pár holoubat a několik stonků mladé cukrové třtiny. Nebylo tu dost přikrývek, ale pak se přece jen nějaké našly, avšak doktor Talos si z nich nevzal ani jednu, řka, že se usadí a bude hlídat oheň a že si možná později zdřímne v křesle, jež bylo ještě před chvílí Autarchovým trůnem a Inkvizitorovou lavicí.

XXXIII

PĚT NOHOU

Snad celou jednu hlídku jsem ležel a bděl. Brzy jsem si uvědomil, že doktor Talos nehodlá spát, ale držel jsem se naděje, že nás z nějakého důvodu opustí. Jistou dobu seděl jakoby v hlubokém zamyšlení, potom vstal a začal přecházet před ohněm. Ač měl nehybnou tvář, přesto se na ní objevoval výraz. - dokázal jej zcela změnit lehký pohyb jednoho obočí nebo úklon hlavy; a jak se mi pohyboval sem a tam před přivřenýma očima, viděl jsem na jeho lišácké masce záblesky zármutku, škodolibosti, touhy, nudy, rozhodnosti a řadu jiných emocí, které nemají jména.

Nakonec začal švihat hůlkou po květech polních květin. Za krátkou dobu sťal všechny, které rostly v okruhu tuctu kroků od ohně. Čekal jsem do chvíle, kdy jsem už neviděl jeho vzpřímenou, energickou postavu a pouze zdálky slyšel svištivé údery jeho hůlky. Potom jsem pomalu vytáhl drahokam.

Bylo to, jako kdybych držel hvězdu, věc, která hoří v noci. Dorkas spala, a byť jsem doufal, že budeme moci prozkoumat drahokam společně, nedokázal jsem se přimět, abych ji vzbudil. Ledově modrá zář sílila, až jsem se obával, že ji doktor Talos zahlédne, přestože byl tak daleko. Přiložil jsem si drahokam k oku s jakousi dětinskou představou, že si přes něj, jako přes čočku, prohlédnu oheň, potom jsem jej odtrhl - a známý svět trávy a spáčů se změnil na pouhý tanec jisker, které vyšlehly ze záseku čepele scimitaru.

Nejsem si jist, kolik mi bylo let, když Mistr Malrubius zemřel. Stalo se to řadu let předtím, než jsem byl povýšen na kapitána, takže jsem musel být dost malý chlapec. Ovšem velice dobře si pamatuji, jak to bylo, když po něm na místo mistra učňů nastoupil Mistr Palaemon; Mistr Malrubius setrvával v onom postaveni odjakživa, tedy od doby, kdy jsem si uvědomil, že takové postavení existuje, a týdny a snad i měsíce se mi zdálo, že Mistr Palaemon (ačkoliv jsem ho měl taky rád, a možná i víc) nemůže být naším skutečným mistrem v tom smyslu, v jakém jím býval Mistr Malrubius. Atmosféru dislokace a neskutečna zvyšovalo vědomí, že Mistr Malrubius není mrtev nebo že se ani nevzdálil…, že vlastně leží ve své kabině, na stejné posteli, na níž spával každou noc, když nás ještě učil a vyžadoval po nás kázeň. Existuje jedno přísloví, které praví, že být neviděn je vlastně totéž co neexistovat; ale v tomto případě tomu bylo jinak - ač neviděn, byl Mistr Malrubius zřejmě přítomen víc než kdy předtím. Mistr Palaemon odmítl prohlásit, že se Mistr Malrubius nikdy nevrátí, a tak byl každý čin zvažován na dvojích vahách: “Dovolil by to Mistr Palaemon?” a “Co by tomu řekl Mistr Malrubius?”

(Nakonec neřekl nic. Mučitelé neodcházejí do Věže léčení, bez ohledu na to, jak jsou nemocní; traduje se jistá víra - zdali pravdivá, nebo ne, nemohu říct - že se tam vyřizují staré účty.)

Kdybych tento příběh psal pro pobavení nebo dokonce ponaučení, neodbočoval bych zde, abych se rozhovořil o Mistru Malrubiovi, který se musel, v okamžiku, kdy jsem uložil Spár zpět do torby, už před dlouhými lety změnit v prach. Avšak v určitém příběhu, stejně jako v ostatních věcech, existují jedny nutnosti a jiné nutnosti. O literárním stylu vím málo; učil jsem se jej postupně, a zjišťuji, že se toto umění tolik neliší od mého starého umění, jak by se mohlo myslet.

Popravu přichází sledovat mnoho desítek a někdy mnoho stovek osob, a vídal jsem balkony, které se pod váhou diváků vytrhly ze zdí a při jediném zřícení usmrtily víc osob než já za celou svou kariéru. Tyto desítky a stovky lze přirovnat ke čtenářům zapsaného vyprávění.

Avšak kromě těchto diváků jsou tu i jiní, kteří musejí být uspokojeni: úřad, jehož jménem kamifex vykonává úkol; ti, kteří mu dali peníze, aby odsouzenec mohl mít lehkou (nebo těžkou) smrt; a kamifex sám.

Diváci jsou spokojeni, když nedochází k dlouhým prodlevám, když je odsouzenci dovoleno, aby krátce promluvil, a on mluví dobře, když se zvednutá čepel zableskne na okamžik ve slunci, než klesne, a tak jim dá Čas, aby popadli dech a šťouchli do sebe lokty, a když hlava padá s dostatečným chrlením krve. Podobně vy, kdo se budete jednoho dne prohrabovat v knihovně Mistra Ultana, budete po mně vyžadovat, abych neměl dlouhé prodlevy; budete po mně chtít osobnosti, kterým bude dovoleno promluvit pouze krátce, přesto dobře; jisté dramatické odmlky, jež vám budou signalizovat, že se zanedlouho odehraje něco, co má určitý význam; vzrušení; a dostatečné množství krve.

Činitelé, kteří mají jistou autoritu a pro něž karnifex vykonává svůj úkol, chiliarchové nebo archonti (pakliže mi dovolíte, abych v této řečnické figuře pokračoval), si sotva budou stěžovat, když se odsouzenci zabrání, aby uprchl nebo příliš rozplamenil dav; pokud je při ukončení celého aktu nepochybně mrtev. Tato autorita, jak se mi zdá, je v mém psaní oním impulsem, který mne popohání v mém úkolu. Autorita vyžaduje, aby subjekt tohoto díla zůstal jeho ústředním bodem - aby neunikal do předmluv nebo rejstříků či do zcela jiného díla; aby dílo nepřemohla rétorika; a aby bylo dovedeno k uspokojivému závěru.

Ti, kdo zaplatili karnifexovi, aby jednal tak, aby čin byl bezbolestný nebo bolestivý, mohou být přirovnáni k literárním tradicím a přijatým modelům, před nimiž jsem nucen se sklánět. Vzpomínám si, že jednoho zimního dne, když studený déšť bušil do oken učebny, nám Mistr Malrubius - snad proto, že viděl, že jsme příliš sklíčeni, než abychom byli schopni vážné práce, Či jen proto, že byl sám sklíčen - vyprávěl o jistém Mistru Werenfridovi z našeho cechu, jenž za nepamětných časů, jelikož se ocitl v citelné nouzi, přijal úplatu jak od odsouzencových nepřátel, tak od jeho přátel; a který tím, že jednu skupinu umístil napravo od špalku a druhou nalevo, svým velikým uměním vyvolal takový dojem, že výsledkem byly obě skupiny naprosto spokojeny. Právě takovým způsobem se bojující strany tradice přetahují o pisatele příběhů. Ano, dokonce i o autarchy. Jedna touží po lehkosti; druhá po bohatosti prožitku při konání vlastního aktu… psaní. A já se musím snažit, neboť jsem v dilematu Mistra Werenfrida, avšak nemám jeho schopnosti, abych uspokojil obě strany. O to vše jsem dosud usiloval.

Posléze tu zůstává karnifex sám; já jsem ten karnifex. Nestačí mu získat si pochvalu od všech. Dokonce mu ani nestačí, když vykonává svou funkci takovým způsobem, o němž ví, že je naprosto důvěryhodný a v souladu s učením mistrů a prastarých tradic. Jako dodatek k tomu všemu, pakliže má pocítit plné uspokojení v okamžiku, až Čas zvedne jeho useknutou hlavu za vlasy, musí karnifex dodat popravě jistý rys, i sebemenší, který je zcela jeho a který už nikdy nezopakuje. Pouze tak se může cítit jako svobodný umělec.

Když jsem sdílel lože s Baldandersem, zdál se mi neobyčejný sen; při komponování tohoto příběhu jsem neváhal jej vyprávět, neboť vyprávění snů je nedílnou součástí literární tradice. V době, kterou nyní popisuji, když jsme, Dorkas a já, spali pod hvězdami s Baldandersem a Jolentou, a doktor Talos seděl poblíž, jsem zažil něco, co mohlo být víc nebo míň než sen; a to už se ocitá mimo onu tradici. Vás, kdo budete o tomto zážitku číst později, varuji, že má jen nepatrnou souvislost s tím, co bude brzy následovat; zmiňuji se o něm jen z toho důvodu, že to pro mne tenkrát byla záhada a že mne naplní uspokojením, když o něm budu moci vyprávět. Přesto možná tím, že mi vstoupil do paměti a zůstal v ní od oné doby až doposud, ovlivnil mé činy během další části mého vyprávění.

Spár jsem opět ukryl a natáhl se na starou přikrývku u ohně. Dorkas ležela hlavou u mé hlavy; Jolenta nohama ke mně; Baklanders na zádech na protější straně ohniště, holínky se silnými podešvemi mu dosahovaly mezi uhlíky. Blízko obrovy ruky stálo křeslo doktora Talose, ale bylo odvráceno od ohně. Zdali v něm doktor Talos seděl s tváří obrácenou k noci, nebo neseděl, nemohu říct; pojistě časové úseky, které hodlám vylíčit, se mi zdálo, že jsem si jeho přítomnost v křesle uvědomoval, v jinou dobu jsem cítil, že je nepřítomen. Obloha byla tuším mírně světlejší, než když se rozhostí naprostá tma.

K uším mi dolehly kroky, nevyrušily mne však v odpočinku; byly těžké, a přesto našlapovaly zlehka; potom dýchání, čenichání nějakého zvířete. Pokud jsem byl vzhůru, měl jsem otevřené oči; ale snad mne už zmohl spánek, takže jsem ani nepootočil hlavu. Zvíře se ke mně přiblížilo a očichávalo mi šaty a tvář. Byl to Triskele. Triskele si lehl a hřbetem se mi přitiskl k tělu. Tenkrát mi nepřipadalo divné, že mne našel, přestože si vybavuji radost z onoho opětného setkání.

Znovu jsem zaslechl kroky, nyní však pozvolný, pevný krok nějakého muže; v tom okamžiku jsem věděl, že to je Mistr Malrubius - dokázal jsem si vzpomenout na jeho krok v chodbách pod naší věží ve dnech, kdy jsme obcházeli a kontrolovali cely; byl to týž zvuk. Vstoupil do kruhu mého zorného pole. Plášť měl uprášený, jako vždy, s výjimkou nejformálnějších událostí; přitáhl si jej k tělu starým známým pohybem a usedl na bednu s rekvizitami. “Severiane. Vyjmenuj mi sedm principů vlády.”

Bylo namáhavé mluvit, ale podařilo se mi (v tom snu, byl-li to vůbec sen) říct: “Nevzpomínám si, že bychom takovou věc probírali, Mistře.”

“Vždycky jsi býval nejnepozornějším z mých žáků,” řekl mi a zmlkl.

Jala mne neblahá předtucha; vycítil jsem, že kdybych neodpověděl, mohlo by dojít k nějaké tragédii. Nakonec jsem ze sebe slabě vypravil: “Anarchie…”

“To není vláda, ale její nepřítomnost. Učil jsem vás, že ta veškerou vládu předchází. Teď uveď seznam oněch sedmi druhů.”

“Oddanost k osobě monarchy. Oddanost k pokrevní linii nebo jiné posloupnosti následníků. Oddanost ke královskému státu. Oddanost k listině legitimizující vládnoucí stát. Oddanost pouze k zákonu. Oddanost k větší nebo menší radě elektorů, jako tvůrců zákona. Oddanost k nějaké abstrakci ustanovené tak, že obsahuje sbor elektorů, jiné sbory, které je vytvářejí, a početné další prvky, většinou ideální.”

“Sdostatek přijatelné. Z těch, jež jsi uvedl, která je nejranější forma a která nejvyšší?”

“Vývoj jsem uvedl v daném pořadí, Mistře,” řekl jsem. “Ale nevzpomínám si, že byste se někdy tázal, která je nejvyšší.”

Mistr Malrubius se naklonil kupředu a oči mu hořely jasněji než řeřavějící uhlíky v ohni. “Která je nejvyšší, Severiane?”

“Ta poslední, Mistře?”

“Tím myslíš oddanost k nějaké abstrakci ustanovené tak, že obsahuje sbor elektorů, jiné sbory, které je vytvářejí, a početné další prvky, většinou ideální?”

“Ano, Mistře.”

“Jakého druhu, Severiane, je tvá oddanost k Božské Jsoucnosti?”

Neřekl jsem nic. Mohlo to být tím, že jsem přemýšlel; ale kdybych přemýšlel, mou mysl příliš naplňoval spánek, než aby vnímala vlastní myšlenky. Místo toho jsem si začal výrazně uvědomovat fyzické okolí. Zdálo se mi, že obloha nad mou tváří, obloha ve veškeré své nádheře, je vytvořena pouze pro mne a nyní je mi předložena k inspekci. Ležel jsem na zemi jako na ženě, a samotný vzduch, který mne obklopoval, mi připomínal něco tak obdivuhodného jako krystal a tekutého jako víno.

“Odpověz mi, Severiane.”

“Ta první, mám-li nějakou.”

“K osobě monarchy?”

“Ano, protože žádná následnost neexistuje.”

“To zvíře, které nyní odpočívá vedle tebe, by za tebe položilo život. Jakého druhu je jeho oddanost pro tebe?”

“Ta první?”

Nikdo tam nebyl. Posadil jsem se. Malrubius a Triskele zmizeli, a přesto jsem na boku cítil mírné teplo.

XXXIV

JITRO

“Vy jste vzhůru,” řekl doktor Talos. “Doufám, že jste spal dobře.”

“Zdál se mi divný sen.” Vstal jsem a rozhlížel se kolem sebe.

“Kromě nás tu nikdo není.” Jako kdyby opětně ujišťoval nějaké dítě, doktor Talos pokynul směrem k Baldandersovi a spícím ženám.

“Zdálo se mi, že se můj pes - nyní je už léta ztracen -vrátil a ležel vedle mne. Když jsem se probudil, ještě jsem cítil teplo jeho těla.”

“Ležel jste u ohně,” ukázal doktor Talos. “Tady žádný pes nebyl.”

“A že tu byl jeden muž, oblečený podobně jako já.”

Doktor Talos zavrtěl hlavou., Je nemožné, abych ho nezahlédl.”

“Mohl jste si třeba zdřímnout.”

, Jedině časně zvečera. Poslední dvě hlídky jsem nezamhouřil oka.”

“Pohlídám vám jeviště a rekvizity,” řekl jsem, “kdybyste teď chtěl spát.” Pravda však spočívala v tom, že jsem se obával znovu ulehnout.

Zdálo se, že doktor Talos váhá, a potom řekl: ,Jste velice laskav,” a ztuhle se uložil na mou pokrývku, nyní již promáčenou rosou.

Vzal jsem křeslo a natočil si je tak, abych mohl pozorovat oheň. Nějakou dobu jsem osaměl se svými myšlenkami, které se zpočátku zabývaly mým snem, potom Spárem, onou pozoruhodnou relikvií, kterou mi náhoda vložila do rukou. Byl jsem rád, když se Jolenta začala převracet a nakonec vstala a protáhla své svůdné tělo. Oblohou již prokvétal šarlat. “Je tady voda?” zeptala se. “Chtěla jsem si něco přeprat.”

Řekl jsem jí, že si myslím, že Baldanders nanosil vodu na večeři z toho malého lesíka, Jolenta přikývla a odešla hledat potok. Jolentin zjev mi přinejmenším narušil myšlenky; přistihl jsem se, že srovnávám její odcházející postavu s ležící Dorkas. Jolentina krása byla dokonalá. Žádná jiná žena, kterou jsem kdy vidci, se jí krásou nemohla rovnat - Theclina štíhlá vznosnost se ve srovnání s Jolentou jevila hrubé a mužsky, Dorkasina světlovlasá útlost působila vyhuble a dětsky, jako Valeria, zapomenutá dívka, kterou jsem potkal v Atriu Času.

Přesto mne Jolenta nepřitahovala, tak jako mne přitahovala Agia; nemiloval jsem ji, tak jako jsem miloval Theclu; a netoužil jsem po intimitě myšlenek a citu, která vytryskla mezi mnou a Dorkas, nebo jsem to nepovažoval za možné. Jako každý muž, který ji kdy spatřil, jsem po ní zatoužil, ale chtěl jsem ji, jako když muž chce ženu na nějakém obrazu. A zatímco jsem ji obdivoval, nemohl jsem si nepovšimnout (jak už mi neuniklo včera večer na jevišti), jak těžkopádně kráčela, ta, která vypadala tak půvabně, když spočívala na loži. Kulatá stehna se jí třela o sebe, obdivuhodné tělo ji tížilo tak, že nesla svou smyslnost, jako jiná žena nosí dítě v břiše. Když se vrátila z lesíka a na řasách jí zářily kapky čiré vody, měla tvář stejně čistou a dokonalou jako oblouk duhy, přesto se mne zmocnil pocit, jako bych byl sám.

“…řekla jsem, že tady je ovoce, jestli ho chcete. Doktor mi přikázal, abych ho večer trochu schovala, abysme měli něco k snídani.” Její hlas zněl ochraptěle a trochu jako bez dechu. Dalo se mu naslouchat jako hudbě.

“Promiňte,” řekl jsem jí. “Přemýšlel jsem. Ano, ovoce bych chtěl. Jste moc hodná.”

“Já vám to nedonesu, budete si pro ně muset dojít sám. Je támhle, za tím stojanem s brněním.”

Brnění, na které ukázala, bylo ve skutečnosti z látky natažené na drátěném rámu a natřené stříbřenkou. Za ním jsem našel starý košík, v němž byly hrozny, jedno jablko a jedno granátové jablko.

“Taky bych něco chtěla,” řekla Jolenta. “Asi ty hrozny.”

Podal jsem jí hrozny, a jelikož jsem dospěl k názoru, že Dorkas by si pravděpodobně vybrala jablko, položil jsem jí je k ruce, a sám jsem si vzal granátové jablko.

Jolenta zvedla hrozny. “Tyhle vypěstoval pod sklem zahradník nějakýho exultanta - na přirozený hrozny je moc brzy. Myslím, že tenhle kočovný život nebude tak špatný. A já dostanu třetinu peněz.”

Zeptal jsem se, zdali neputovala s doktorem a jeho obrem už dřív.

“Vy si na mě nevzpomínáte? Myslela jsem, že si mě budete pamatovat.” Vhodila si bobulku hroznu do úst, a pokud jsem ze svého místa viděl dobře, celou ji spolkla. “Ne, nejezdila. Měla jsem zkoušku, ale když se do toho představení najednou připletla ta dívka, museli jsme všecko změnit.”

“To já jsem určitě narušil představení víc než ona. Nebyla na jevišti tak často.”

“Ano, jenomže vy jste tady měl být. Když jsme zkoušeli, doktor Talos hrál vaše role a taky svý role, a napovídal mi, co jste měl říkat.”

“Takže spoléhal na to, že se k němu přidám.”

Při těch slovech se doktor posadil, jako by ho něco vymrštilo. Vypadal, že je úplné vzhůru. “Ovšem, ovšem. Řekli jsme vám, kde budeme, když jsme tehdy snídali, a kdybyste se včera večer neobjevil, uvedli bychom  ‘Velké scény z …’ a čekali další den. Jolento, teď nebudete dostávat třetinu ze zisku, ale čtvrtinu - je přece spravedlivé, abychom se rozdělili i s tou druhou ženou.”

Jolenta pokrčila rameny a polkla další bobuli.

“Už ji probuďte, Severiane. Měli bychom jít. Já zatřepu s Baldandersem, můžeme si rozdělit peníze a sbalit to tady.”

“Já s vámi nepůjdu,” řekl jsem.

Doktor Talos se na mne tázavé zadíval.

“Musím se vrátit do města. Mám tam jisté řízení s řádem Pelerín.”

“Ale můžete zůstat s námi, než dojdeme na hlavní cestu. Tak se dostanete zpět nejrychleji.” Snad proto, že mi nekladl žádné otázky, jsem měl pocit, že ví mnohem víc, než co jeho promluva naznačovala.

Jolenta nevěnovala našemu hovoru pozornost a potlačila zívnutí. “Do večera se musím ještě prospat, jinak tyhle oči nebudou vypadat tak dobře, jak by měly.”

Řekl jsem: “Zůstanu, ale jakmile dorazíme na cestu, budu muset jít.”

Doktor Talos se již odvrátil, aby vzbudil obra, třásl s ním a šlehal ho tenkou hůlkou přes ramena. , Jak je libo,” řekl, a nebyl jsem si jist, zdali oslovuje Jolentu nebo mne. Pohladil jsem Dorkas po čele a zašeptal, že bychom se už měli vydat na cestu.

“Škoda žes mě vzbudil. Zdál se mi nejkrásnější sen… Se spoustou podrobností, úplně skutečný.”

“Mně se zdál taky takový - tedy předtím, než jsem se probudil.”

“Takže ty už jsi vzhůru dlouho? Tohle jablko je moje?”

“K snídani bohužel víc nedostaneš.”

“To mi úplně stačí. Podívej se na ně, jak je kulaté a červené. Jak se to říká? ‘Červené jako jablka z…’ Nemůžu si vzpomenout. Chceš si kousnout?”

“Už jsem jedl. Měl jsem granátové jablko.”

“To mě mohlo napadnout podle těch skvrn, co máš na ústech. Myslela jsem, žes celou noc sál krev.” Musel jsem vypadat vyděšeně, když mi to řekla, protože dodala: “Víš, vypadals úplně jako černý netopýr, když ses nade mne naklonil.”

Baldanders nyní seděl a mnul si oči rukama jako nešťastné dítě. Dorkas zavolala přes ohniště: “To je hrozné vstávat tak brzo, že, dobrý muži? Taky se vám něco zdálo?”

“Nic,” odpověděl Baldanders. “Mně se nikdy nic nezdá.” (Doktor Talos se podíval směrem ke mně a zakroutil hlavou, jako by říkal: Úplně mimo.)

“Tak já vám dám trochu ze svých snů. Severian říká, že sám jich mívá spoustu.”

Přestože Baldanders vypadal, že je naprosto vzhůru, upřel na Dorkas pohled, v němž se odrážela nevědomost. “Kdo jste?”

“Já jsem…” Dorkas se vyděšeně otočila ke mně.

“Dorkas,” řekl jsem.

“Ano, Dorkas. Copak si nevzpomínáte? Potkali jsme se včera večer za oponou. Vy… váš přítel nás představil a říkal, že se vás nemám bát, protože budete jenom předstírat, že lidem působíte bolest. V tom představení. Řekla jsem, že rozumím, protože Severian dělá strašlivé věci, ale ve skutečnosti je moc laskavý.” Dorkas se znovu podívala na mě. “Vzpomínáš si, Severiane, že?”

“Ovšem. Myslím, že se nemusíš zneklidňovat, že na tebe Baldanders zapomněl. Baldanders je velký, já vím, ale jeho postava působí jako má fuliginová kápě - člověk se pak jeví mnohem horší, než jaký doopravdy je.”

Baldanders řekl Dorkas: “Máte úžasnou paměť. Kdybych si tak dokázal vybavit všechno jako vy.” Jeho hlas zněl, jako když se valí těžké kameny.

Zatímco jsme hovořili, přiblížil se doktor Talos a nesl krabici s penězi. Teď jimi zacinkal, aby nás přerušil. “Pojďte, přátelé, slíbil jsem vám spravedlivý a poctivý podíl ze zisku z našeho představení, a až dělení skončí, bude čas, abychom vyrazili. Otoč se, Baldandersi, a polož si dlaně do klína. Severiane, dámy, přistupte laskavě a postavte se rovněž kolem mne.”

Pochopitelně jsem si všiml, že když doktor předtím mluvil o rozdělování příspěvků, jež vybral včerejšího večera, zmínil se o dělení na čtyři díly; předpokládal jsem, že Baldanders, který mi připadal jako jeho otrok, nedostane nic. Nyní však doktor Talos, poté se co chvíli probíral obsahem krabice, upustil do obrových rukou jeden lesknoucí se asimi, další dal mně, třetí Dorkas a hrst orichalků Jolentě; potom začal rozdělovat orichalky po jednom. “Zajisté vám neušlo, že doposud byly všechny mince dobré,” řekl. “Bohužel vám musím oznámit, že tu máme taktéž spoustu podezřelých mincí. Až se vyčerpají nepochybné specie, každý si přijdete pro svůj díl těch podezřelých.”

Jolenta se otázala: “Vy už jste si svůj podíl vzal, doktore? Myslím, že jsme při tom měli být i my ostatní.”

Na okamžik se ruce doktora Talose, ruce, které se míhaly od jednoho z nás k druhému, jak rozpočítával mince, zastavily. “Z tohoto si neberu žádný podíl,” řekl.

Dorkas na mne letmo pohlédla, jako by si chtěla potvrdit svůj úsudek, a zašeptala: “To se mi nezdá spravedlivé.”

Řekl jsem: “Není to spravedlivé. Doktore, včera večer jste v tom představení hrál stejně velkou roli jako každý z nás, a vybíral jste peníze, a podle toho, co jsem viděl, poskytl jste také jeviště a rekvizity. V každém případě byste měl mít nárok na dvojnásobný podíl.”

“Nevezmu si nic,” řekl doktor Talos pomalu. Bylo to poprvé, kdy jsem ho spatři], jak je uveden do rozpaků. “Je mi potěchou režírovat to, co nyní mohu nazývat společností. Napsal jsem dílo, které hrajeme, a jako…” (rozhlížel se kolem sebe, jako by váhal při výběru přirovnání) “…tamto brnění také já mám svou úlohu. Tyto věci jsou mi potěchou a veškerým oceněním, jež vyžaduji.

Tedy, přátelé, dozajista jste si povšimli, že jsme dospěli k jednotlivým orichalkům. Není jich zde dost, aby se dostalo na každého. Abych se vyjádřil přesněji, zbyly pouze dva. Kdokoli si je přeje, může získat oba, když se vzdá nároku na zbývající aesy a podezřelé mince. Severiane? Jolento?”

Poněkud mne překvapilo, když Dorkas oznámila: “Já si je vezmu.”

“Velmi dobře. Neodvažuji se rozsuzovat mezi těmi, kdo zůstali, ale prostě vám zbytek předám. Varuji však toho, kdo jej dostane, aby byl opatrný, až jím bude platit. Za takové věci se trestá, ačkoli za Zdí… Co je tohleto?”

Sledoval jsem směr, kterým se upíraly doktorovy oči, a spatřil jsem, jak se k nám blíží jakýsi muž v šedivém potrhaném oděvu.

XXXV

HETHOR

Nevím, proč by mělo být pokořující přijímat neznámého člověka, když sedíme na zemi, avšak je tomu tak. Jak se šedá postava blížila, obě ženy vstaly, a já rovněž. Dokonce i Baldanders se nemotorně zvedl a postavil na nohy, takže v době, kdy byl onen nově příchozí ve vzdálenosti, kdy nás mohl slyšet, zůstal sedět pouze doktor Talos, který se opět přemístil do našeho jediného křesla.

Těžko byste si však dokázali představit méně působivou postavu. Byl to kdosi malého vzrůstu, a protože měl na sobě příliš velké šaty, vypadal ještě menší. Jeho nevýraznou bradu pokrývalo strniště; jak se přiblížil, smekl umaštěnou čepici, takže odkryl hlavu, z níž mu na obou stranách ustoupily vlasy, které se uskupily v jediný rozkývaný pruh připomínající chochol staré a Špinavé přilbice. Věděl jsem, že jsem ho už někde viděl, ale trvalo mi okamžik, než jsem ho poznal.

“Pánové,” řekl. “Ó vládci a vládkyně všehomíra, ženy s vlasy jak hedvábí, jež pokrývají hedvábné čepce, a muži vládnoucí impériím a armádám N-n-nepřátel naší F-f-fotosféry! Věž pevná jako kámen je pevná, pevná jako d-d-dub, z něhož po ohni vyráží nové listí! A můj pane, temný pane, vítězi na smrtí, místokráli vládnoucí n-noci! Dlouho jsem se plavil na lodích se stříbřitými plachtami, na stostěžnících, jejichž stěžně dosahovaly až ke h-h-hvězdám, já, který jsem se vznášel mezi zářícími kosatkami s Plejádami hořícími za nejvyšším královským r-r-ráhnem, ale nikdy jsem neviděl nic, co by bylo jako vy! He-he-hethor se jmenuji, přišel jsem, abych vám sloužil, seškraboval bláto z pláště, obtahoval veliký meč, n-n-nosil koš s očima vašich obětí, které ke mně budou vzhlížet, Pane, jako mrtvé měsíce Verthandi, když slunce vyhaslo. Když slunce v-v-vyhaslo! Kampak se poděli ti pestře odění herci? Jak dlouho budou hořet pochodně? M-m-mrazivé ruce po nich tápají, jenomže kalichy pochodní jsou studenější než všechen led, chladnější než měsíce Verthandi, vychladlejší než mrtvé oči! Kdepak je síla, co ušlehá jezero, až se zpění? Kde je impérium, kde jsou Armády Slunce, s dlouhými kopími a zlatými praporci? Kde jsou ženy s vlasy jako hedvábí, ženy, které jsme milovali ještě v-v-včera večer?”

“Zřejmě jste byl v našem publiku,” řekl doktor Talos. “Docela s vámi soucítím, s vaší touhou shlédnout ono představení ještě jednou. Avšak my vám nebudeme moci vyhovět dříve, než padne soumrak, a tou dobou, jak doufáme, budeme už odtud značně vzdáleni.”

Zdálo se, že Hethor, jehož jsem potkal před Agilovým vězením s oním tlustým mužem, ženou s hladovýma očima a ostatními, doktora Talose neslyšel. Zíral na mne, chvílemi vrhal pohled směrem k Baldandersovi a Dorkas. “On tě zranil, že? Svíjela ses, svíjela. Viděl jsem, jak ti tekla krev, rudá jako z oběti o letnicích. J-j-jaká to je pro tebe čest! Ty mu taky sloužíš a tvoje poslání je vyšší než moje.”

Dorkas zakroutila hlavou a odvrátila obličej. Obr jen třeštil zrak. Doktor Talos řekl: “Zajisté chápete, že to, co jste viděl, bylo divadelní představení.” (Vzpomínám si, jak jsem si pomyslel, že kdyby si většina diváků více uvědomovala dosah této myšlenky, sami bychom se ocitli v poněkud trapném dilematu, když Baldanders seskočil z jeviště.)

“Já r-rozumím víc, než si myslíte, já, starý kapitán, starý poručík, starý k-k-kuchař ve staré kuchyni, vařil jsem polévku, vařil jsem vývar pro umírající zvířátka! Můj pán je skutečný, ale kde jsou vaše armády? Jste skutečný, ale kde jsou vaše impéria? M-může falešná krev téct z opravdové rány? Kde je vaše síla, když ta k-k-krev odteče, kde je lesk hedvábných vlasů? Já ho z-zachytím do skleněného šálku, já, starý k-kapitán ze staré poškozené 1-lodi, s posádkou černou na pozadí stříbrných plachet, a s U-u-uhelným pytlem za nimi.”

Snad bych měl na tomto místě říct, že tenkrát jsem věnoval výronu zadrhávaných Hethorových slov pramalou pozornost, ačkoli nyní mi má nevymazatelná paměť umožňuje ona slova opět stvořit a svěřit je papíru. Hovořil zpěvavým hlasem, polykaje slova, a z mezer mezi zuby mu vylétala jemná sprška slin. Baldanders mu možná, po svém, tedy pomalu, rozuměl. Dorkas, a to vím bezpečně, Hethor příliš odpuzoval, než aby vnímala něco z toho, co říkal. Odvrátila se tak, jako se někdo odvrací od mručení a praskotu kostí, když alzabo požírá mršinu; a Jolenta neposlouchala nic, co se jí přímo netýkalo.

“Jak sám vidíte, tato mladá žena neutrpěla žádné zranění.” Doktor Talos vstal a odložil krabici s penězi. “Vždy mne potěší, když si mohu pohovořit s někým, komu se líbilo naše představení, my máme bohužel momentálně něco na práci. Musíme balit. Budete tak laskav a omluvíte nás?”

Nyní, když konverzaci převzal výhradně doktor Talos, si Hethor znovu nasadil čepici a stáhl si ji dolů, takže mu téměř zakrývala oči. “Uložit náklad? Na to nenajdete nikoho lepšího, než jsem já, starý d-dozorce lodního nákladu, starý d-dodavatel lodních potřeb a stevard, starý skladník. Kdo jiný by vrátil zrna zpátky do kukuřičných klasů? Kdo by poskládal mamuty s velebnými křídly, s k-křídly, z nich každé je velké jako předvětrná plachta, do rozlomeného kokonu, co zůstal v-viset jako s-s-sarkofág? A z lásky k tomuto Mistrovi to udělám já, kvůli Mistrovi to udělám. A budu ho n-n-následovat, všude kam půjde.”

Přikývl jsem, nevěda, co mám říct. Právě v té chvíli Baldanders - který zjevně zachytil odkazy na balení, pokud nezachytil nic jiného - popadl látku horizontu z jeviště a začal ji navíjet na tyč. Hethor sebou Škubl a s neočekávanou činorodostí se jal skládat výpravu a rekvizity Inkvizitorovy komnaty a navíjet dráty od projektoru. Doktor Talos se obrátil ke mně, jako by chtěl říct: Koneckonců za něj máte odpovědnost vy, právě tak jako já za Baldanderse.

“Takových je spousta,” řekl jsem mu. “Nalézají rozkoš v bolesti a chtějí se spolčovat s námi, stejně jako by se normální muž chtěl pohybovat kolem Dorkas a Jolenty.”

Doktor přikývl. “Je to možné. Člověk si dokáže představit ideálního sluhu, který slouží z čisté lásky ke svému pánovi, právě tak jako si člověk dokáže představit ideálního venkovana, jenž zůstává kopáčem příkopů z lásky k přírodě, nebo ideální frikatrix, která roztahuje nohy tucetkrát za noc z lásky ke kopulaci. Avšak ve skutečnosti se člověk s těmito vybájenými stvořeními nikdy nesetká.”

+ + + + +

Asi za jednu hlídku jsme se ocitli na ulici. Naše malé divadlo se docela úhledně vešlo na ohromný dvoukolák, jenž byl vytvořen z částí jeviště, a Baldanders, který tu káru tlačil, vlekl ještě nějaké rekvizity na zádech. Vpředu šel doktor Talos s Dorkas, Jolenta, za nimi pak já, a za Baldandersem ve vzdálenosti snad sta kroků nás sledoval Hethor.

“On je jako já,” řekla Dorkas, když se ohlédla. “A doktor je jako Agia, jenomže ne tak zlý. Pamatuješ? Nemohla mě odehnat, a tys ji nakonec přinutil, aby toho nechala.”

Pamatoval jsem si, ovšem, a zeptal jsem se jí, proč šla za námi s takovou rozhodností.

“Byli jste jediní lidé, které jsem znala. Než z Agie jsem měla jsem větší strach z toho, že budu sama.”

“Takže ty ses Agie doopravdy bála.”

“Ano, moc. A pořád se bojím. Jenomže… já nevím, kde jsem byla, ale myslím, že jsem byla sama, tam, kde jsem byla, ať to bylo, kde chtělo. Dlouho. Nechtěla jsem tam už zůstat. Možná to nepochopíš - nebo se ti to nebude líbit - ale…”

“Ano?”

“I kdybys mě nenáviděl tak, jako mě nenáviděla Agia, stejně bych šla za tebou.”

“Nemyslím, že tě Agia nenáviděla.” Dorkas se na mne upřeně zadívala, a i nyní vidím její dráždivě jímavý obličej, jako by se odrážel na klidné hladině kalamáře s rumělkovým inkoustem. Její tvář byla snad trochu vyhublá a bledá, příliš dětská pro velkou krásu; ale oči byly kousky azurového nebe z nějakého skrytého světa, jenž dosud čeká na Muže; mohly klidně soupeřit s Jolentinýma očima. “Ona mě nenáviděla,” řekla tiše. “A teď mě nenávidí ještě víc. Pamatuješ, jaks byl po tom souboji omámený? Vůbec ses neohlédl, když jsem tě odváděla. Já jsem se ohlédla, a zahlédla jsem její tvář.”

Jolenta si stěžovala doktoru Talosovi, že musí jít pěšky. Za námi se nyní ozval Baldandersův hluboký, hučivý hlas. “Já vás ponesu.”

Jolenta se ohlédla a podívala se na něj. “Co? Nahoře na těch krámech?” Baldanders neodpověděl.

“Když říkám, že se chci vézt, tak tím nemíním, jak si nejspíš myslíš, že chci vypadat jako nějaká hlupačka, kterou vezou k bičování.” Viděl jsem, jak obr smutně přikývl. Jolenta se obávala, aby nevypadala hloupě, a to, o čem nyní hodlám psát, bude znít dost hloupě, ačkoli je to pravda. Ty, můj čtenáři, se můžeš pobavit na můj účet. Tenkrát mne napadlo, jaké mám štěstí a jaké jsem měl štěstí, od chvíle, kdy jsem odešel z Citadely. Dorkas, jak jsem věděl, byla má přítelkyně - víc než milenka, opravdová družka na cestách, přestože jsme spolu strávili jen několik dnů. Těžký krok obra za mnou mi připomněl, jak mnoho mužů kráčí po Urzemi naprosto osamoceně. Věděl jsem tehdy (nebo jsem si myslel, že to vím), proč se tak ohromný silák jako Baldanders rozhodl poslouchat doktora Talose, prohýbaje se pod každým úkolem, který mu onen rudovlasý muž kladl na bedra.

Ze snění mne vytrhl dotek na rameni. Byl to Hethor, který se musel tiše přiblížit ze své pozice na konci skupiny. “Mistře,” řekl.

Naznačil jsem mu, aby mne tak neoslovoval, a vysvětlil jsem mu, že jsem jen tovaryš svého cechu a že mistrovské hodnosti pravděpodobně nikdy nedosáhnu.

Pokorně přikývl. Mezi jeho pootevřenými rty jsem zahlédl zlámané řezáky. “Mistře, kam jdeme?”

“K bráně, tou projdeme, a pak dál,” pověděl jsem mu a napadlo mne, že jsem to řekl proto, že jsem chtěl, aby šel za doktorem Talosem, a ne za mnou; pravda byla ta, že jsem myslel na nadpřirozenou krásu Spáru a jak by bylo nádherné, kdybych si jej odnesl do Thraxu s sebou a nemusel se vracet do centra Nessu. Ukázal jsem rukou směrem ke Zdi, jež se nyní tyčila v dálce. Jevila se mi tak, jak se zdi obyčejné pevnosti musí jevit myši. Černá jako bouřková mračna, a s vrcholky zadržujícími mraky.

“Ponesu vám meč, Mistře.”

Zdálo se, že návrh je míněn čestně, avšak vybavil jsem si, že ony pikle, které proti mně kuli Agia a její bratr, se zrodily z jejich touhy po mém meči Terminus Est. Pevně, jak jsem toho byl schopen, jsem řekl: “Ne. Ani teď, ani jindy.”

“Je mi vás líto, Mistře, když vás vidím, jak takto kráčíte s mečem na rameni. Musí být velmi těžký.”

Právě jsem vysvětloval, zcela po pravdě, že meč pro mne neznamená takové břemeno, jak by se mohlo zdát, když jsme obešli kraj mírného kopce a spatřili ve vzdálenosti půl míle přímou silnici, která vedla k otvoru ve Zdi. Silnici zaplňovaly káry, nákladní vozy a doprava všeho druhu, nade vším však čněla Zeď a vysoká brána, takže lidé vypadali jako blechy a zvířata jako mravenci vlekoucí nepatrné drobty. Doktor Talos se otáčel, až šel pozpátku a mával na Zeď tak pyšně, jako by ji byl sám postavil.

“Někteří z vás, jak se domnívám, ji dosud nespatřili. Severiane? Dámy? Byli jste někdy tak blízko?”

Jolenta zavrtěla hlavou a já jsem řekl: “Ne. Strávil jsem život tak blízko středu města, že tato zeď nebyla nic víc než tmavá čára na severním obzoru, když jsme se dívali z místnosti s prosklenou střechou na vrcholu naší věže. Přiznávám, že jsem uchvácen.”

“Tihle staří stavěli dobře, nebo ne? Pomyslete - po tolika tisíciletích všechna ta otevřená plocha, kterou jsme dnes prošli, zůstává pořád ještě volná, aby se město mohlo rozrůstat. Ale Baldanders kroutí hlavou. Cožpak nechápeš, můj milý paciente, že všechny ty lesíky a příjemné louky, jimiž dnes ráno vedla naše cesta, jednoho dne nahradí budovy a ulice?”

Baldanders řekl: “To nebylo pro rozrůstání Nessu.”

“Zajisté, zajisté. Jsem si jist, že jsi byl při tom a že o tom všechno víš.” Doktor na nás ostatní mrkl. “Baldanders je starší než já, a tak věří, že ví všechno. Někdy.”

Brzy jsme došli do vzdálenosti asi sta kroků od silnice, a Jolentina pozornost se zaměřila na provoz, jenž na ní probíhal. ,Jestli se tady dají najmout nějaký nosítka, musíte mi je sehnat,” řekla doktoru Talosovi. “Nebudu schopná dnes večer hrát, jestli se budu muset celý den trmácet pěšky.”

Doktor Talos zavrtěl hlavou. “Zapomínáte, že nemám žádné peníze. Kdybyste náhodou nějaká nosítka zahlédla a přála si je použít, prosím, v tom vám nikdo nebrání. Jestliže nebudete moci dnes večer vystoupit, vaši roli převezme náhradnice.”

“Náhradnice?”

Doktor ukázal na Dorkas. “Je mi jasné, že dychtí po tom, aby si zkusila hlavní roli, a že ji bude hrát báječně. Proč si myslíte, že jsem jí dovolil, aby se k nám připojila a dostala podíl ze zisku? Pokud budeme mít dvě ženy, pak už nebude nutné přepisovat role, a když, tak mnohem méně.”

“Ona odejde se Severianem, vy hlupáku. Copak dnes ráno neříkal, že se chce vrátit a hledat ty…” Jolenta se ke mně otočila, a když se tak zlobila, byla mnohem krásnější než jindy. “Jak jste jim říkal? Pelissy?”

Řekl jsem: “Peleríny.” A na tato slova jeden muž, který jel na meryhipu u samého okraje pohybujících se lidí a zvířat, přitáhl svému drobnému oři otěže a zastavil. “Jestli hledáte Peleríny,” řekl, “tak budem mít společnou cestu - ven branou, a ne zpátky do města. Peleríny prošly po téhle silnici včera večer.”

Přidal jsem do kroku, dokud jsem neuchopil zadní rozsochu jeho sedla, a otázal se ho, zdali si je svou informací jist.

“Byl jsem celý pryč, když ostatní hosti vyběhli z hospody na cestu a přijímali od nich požehnání,” řekl muž na meryhipu. “Vykoukl jsem z okna a viděl to procesí. Služebníci nesli insignie osvětlené svícemi, jenomže převrácené, a kněžky si trhaly roucha.” Na tváři, která byla dlouhá, protřelá a veselá, se mu objevil pokřivený úšklebek. ,Já teda nevím, jestli prováděly něco špatného, ale věřte mi, že odcházely působivě a nedaly se přehlídnout - víte, jako to říkat medvěd o těch výletnících.”

Doktor Talos pošeptal Jolentě: “Myslím, že tady anděl agónie a vaše zástupkyně s námi ještě nějakou chvíli zůstanou.”

+ + + + +

Jak se ukázalo, zpola se mýlil. Vy, kdo jste Zeď nejspíš viděli již mnohokrát a možná často procházeli touto či jinou její branou, nepochybně projevíte netrpělivost; ale než budu pokračovat v tomto vyprávění o svém životě, tuším, že jí musím, pro klid duše, věnovat několik slov.

Už jsem hovořil o její výšce. Existuje, myslím, pár druhů ptáků, které ji přelétnou. Orel a velký horský teratornis, a snad divoké husy a jejich spojenci; ale jen málo jiných. Časem, než jsme došli k základně, jsem si na tu výšku přivykl: Zeď stála před našimi zraky mnoho mil, a nikdo, kdo ji viděl, s oblaky, která se pohybovala po jejím povrchu jako zčeřené vlnky na jezeře, si nemohl neuvědomit, jak je vysoká. Je z černého kovu. jako zdi Citadely, a proto se mi nezdála tak hrozivá, než jak by na mne působila, kdyby z kovu nebyla - budovy, které jsem viděl ve městě, byly z kamene nebo cihel, a když jsem nyní narazil na materiál, který jsem znal od nejranějšího mládí, nebylo to pro mne nic nepříjemného.

Vchod do brány však připomínal vstup do boční šachty dolu, a já jsem nedokázal potlačit zachvění. Rovněž jsem si všiml, že všichni okolo mne, vyjma doktora Talose a Baldanderse, cítí pravděpodobně totéž. Dorkas mi stiskla pevněji ruku a Hethor svěsil hlavu. Jolenta vypadala, že zvažuje, zda se má obrátit na doktora, s nímž se ještě před chvílí hádala, aby jí poskytl ochranu; když ale nezareagoval, poté co se dotkla jeho paže, pyšně si vykračoval vpřed a dál bušil holí do chodníku jako ve slunečním světle, odstoupila od něj a k mému údivu se přidržela třmenu u postroje muže na meryhipu.

Vysoko nad námi se klenuly stěny, do nichž byla v dlouhých intervalech zasazena okna z materiálu silnějšího, avšak průzračnějšího než sklo. Za okny jsme viděli pohybující se postavy mužů a žen, a tvorů, kteří nebyli ani muži, ani ženy. Byli to myslím kakogeni, bytosti, pro něž je avern totéž co pro nás měsíček nebo kopretina. Ostatní postavy mi připomínaly zvířata, v nichž lidský prvek převažoval nad zvířecím; a tak nás pozorovaly rohaté hlavy s přemoudřelýma očima, a v ústech, která asi něco říkala, se blýskaly zuby jako hřeby či háky. Otázal jsem se doktora Talose, co to je za tvory.

“Vojáci,” řekl. “Panduři našeho Autarcha.”

Jolenta, kterou strach přiměl, aby se jedním kyprým ňadrem přitiskla ke stehnu muže na meryhipu, zašeptala: “Jehož pot je zlatem jeho poddaných.”

“Žijí přímo ve Zdi, doktore?”

“Jako myši. Ačkoli je Zeď nesmírně široká, všude je provrtaná chodbami jako plástev - tak jsem to alespoň slyšel. V průchodech a na galeriích přebývá nespočetné množství vojska připraveného ji bránit, stejně jako na pampách severu termiti brání hliněná hnízda, která dosahují výšky dospělého vola. Toto je počtvrté, co jsme s Baldandersem touto branou prošli; poprvé, jak jsme vám vyprávěli, jsme putovali na jih a vstoupili do Nessu touto branou, a o rok později odešli tou branou, které se říká Smuteční. Teprve nedávno jsme se vrátili z jihu s tím málem, co jsme tam nashromáždili, a vešli do města další jižní branou, kterou nazývají Velebená. Při všech průchodech jsme ve vnitřní části Zdi spatřili totéž, co vidíte nyní; také si nás prohlížely tváře Autarchových otroků. Nepochybuji, že mnozí pátrají po nějakém obzvláštním lotrovi, a kdyby hledaného zahlédli, vyhrnuli by se ven a zadrželi ho.”

Při těchto slovech muž na meryhipu (ten muž se jmenoval Jonas, jak jsem se dozvěděl později) řekl: “S prominutím, optimáte, ale nemohl jsem nepřeslechnout, co jste právě řekl. Jestli si přejete, mohu vám poskytnout další informace.”

Doktor Talos se na mne ohlédl a v očích mu zajiskřilo. “Hmm, to by nás potěšilo, ale musíme si stanovit jednu podmínku. Budeme mluvit jen o této Zdi a o těch, kdo v ní sídlí. Čímž chci říci, že vám nebudeme klást žádné otázky, které by se týkaly vás. A vy nám tuto laskavost zajisté oplatíte stejným způsobem.”

Neznámý si posunul zmačkaný klobouk do týla, a tu jsem zahlédl, že místo pravé ruky má jakýsi článkovaný ocelový mechanismus. “Porozuměli jste mi líp, než jsem chtěl, jak říkal ten chlapík, když se podíval do zrcadla. Uznávám, že jsem doufal, že se vás zeptám, proč cestujete s karnifexem a proč se tato dáma, nejpůvabnější ze všech, co jsem kdy viděl, vleče v prachu.”

Jolenta pustila jeho třmen a řekla: “Když se na vás člověk podívá, tak vidí, že jste chudý, dobrý muži, a dávno ne mladý. Doopravdy se nesluší, abyste se na mě vyptával.”

I ve stínu brány jsem viděl, jak se neznámému vhrnula do tváře krev. Vše, co Jolenta řekla, byla pravda. Sáty měl obnošené a uválené, ačkoli ne tak špinavé jako Hethor. Obličej měl zvrásněný a zhrublý větrem. Snad tucet kroků neodpovídal, ale nakonec začal. Hlas byl nevýrazný, ani vysoký, ani hluboký, ale nechyběl mu suchý humor.

“Za starých časů se vládci tohoto světa nebáli nikoho než svých lidí, a aby se před nimi ochránili, postavili na vrcholu kopce na severu tohoto města velkou pevnost. Tenkrát se mu neříkalo Nessus, jelikož řeka nebyla otrávená.

Mnozí z těchto lidí se rozhněvali, když byla postavena Citadela, neboť považovali za své právo mít možnost zabít své vládce bez zábran, pokud se jim tak zachce. Ale ostatní vypluli na lodích, které se pohybují mezi hvězdami, a vrátili se s poklady a vědomostmi. Tou dobou se vrátila i jedna Žena, která si odtamtud nepřinesla nic než hrst černých bobů.”

“Aha,” řekl doktor Talos. “Vy jste profesionální vypravěč. Snad by bývalo lépe, kdybyste nás o tom informoval hned ze začátku, poněvadž my, jak jste si nepochybně ráčil povšimnout, se zabýváme něčím podobným.”

Jonas zavrtěl hlavou. “Ne, to je jediný příběh, který znám - nebo skoro jediný.” Shlédl dolů na Jolentu. “Mohu pokračovat, nejpodivuhodnější ze všech žen?”

Mou pozornost vyrušil záblesk denního světla daleko před námi a zmatek mezi vozidly, která ucpávala cestu, když se někteří vozkové snažili obrátit do protisměru, kličkovali se spřeženími a chtěli si prošvihat volný průjezd biči.

“…ukázala tyto boby vládcům lidí a řekla jim, že pokud ji neuposlechnou, vhodí je do moře, a tak ukončí běh tohoto světa. I chopili se jí a nechali ji roztrhat na kusy, neboť tito vládcové vládli stokrát důsledněji než náš Autarch.”

“Nechť žije tak dlouho, aby mohl spatřit Nové Slunce,” tiše pronesla Jolenta.

Dorkas mi sevřela silněji ruku a zeptala se: “Proč mají všichni takový strach?” Potom vykřikla a zabořila tvář do dlaní, když ji železný konec biče šlehl do obličeje. Protáhl jsem se meryhipu kolem hlavy, stiskl vozkovi, který Dorkas udeřil, kotník a stáhl ho z kozlíku. To už se celou branou rozléhalo hulákání a spílání, všude se ozývalo sténání zraněných a ržání vyděšených zvířat; a pokud onen neznámý pokračoval ve vyprávění svého příběhu, nemohl jsem ho slyšet.

Vozka, kterého jsem strhl dolů, nejspíš na místě skonal. Jelikož jsem chtěl na Dorkas zapůsobit, doufal jsem, že provedu exkruciaci, kterou nazýváme dvě meruňky; ale ten muž upadl pod nohy poutníků a těžká kola vozů. Jeho výkřiky zanikly v celkovém lomozu.

+ + + + +

Zde se odmlčím, když jsem tě, čtenáři, přenesl od jedné brány ke druhé - od uzamknuté a mlhou zahalené brány naší nekropole k této bráně, kolem níž se vinou proužky dýmu, k bráně, která je snad největší branou, jaká existuje, možná největší branou, jaká kdy bude existovat. Když jsem tehdy vstoupil do té první brány, vydal jsem se na cestu, která mne přivedla k této druhé bráně. A. je jisté, že vstupem do druhé brány jsem se opět ocitl na nové cestě. Měla vést daleko z. Nepomíjejícího Města, od této veliké brány, přes lesy a travnaté porosty, pohoří a džungle severu.

Zde se odmlčuji. Pokud si, čtenáři, nepřeješ jít se mnou dál, nemohu ti tvé rozhodnutí vyčítat. Snadná cesta to není.

DODATEK

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Při převodu této knihy - původně vytvořené v jazyku, jenž dosud nedosáhl existence - do angličtiny, jsem si mohl snadno ušetřit spoustu práce, kdybych se uchýlil k vymyšleným výrazům: v žádném případě jsem nic takového neučinil. Tak jsem byl mnohokrát nucen nahradit dosud neodhalené pojmy jejich nejbližšími ekvivalenty z dvacátého století. Slova jako peltast, androgyn a exultant jsou substitucemi tohoto druhu a jsou užita tak, aby působila spíše jako náznaky než jako definice. Kov se obvykle, ale ne vždy, používá k označení takového materiálu, který’ toto slovo připomíná soudobému myšlení.

Pokud rukopis odkazuje k živočišnému druhu, který vznikl biogenetickou manipulací nebo importem extrasolárních chovných plemen, pak je takový druh volně nahrazen jménem podobného vyhynulého druhu. (Někdy se opravdu zdá, jako by Severian předpokládal, že nějaký vyhynulý druh byl vskutku rekonstruován.) V originálním textu je povaha jízdních a tažných zvířat často nejasná. Váhal jsem označovat tyto tvory jako koně, jelikož bezpečně vím, že toto slovo není zcela výstižné. “Destrieři” Knihy Nového Slunce jsou bezesporu mnohem rychlejší a vytrvalejší zvířata než ta, která známe, a rychlost zvířat, jež sloužila válečným účelům, pravděpodobně dovolovala vést útoky kavalerie proti nepřátelům podporovaným zbraněmi, které využívaly vysoké energie.

Jednou či dvakrát jsem volil latinu, abych naznačil, že nápisy atp. jsou v jazyce, který Severian patrně považuje za zastaralý. O jaký jazyk se ve skutečnosti jednalo, nejsem s to určit.

Těm, kdo mne ve studiu tohoto posthistorického světa předešli, a zejména těm sběratelům - příliš početným, než abych je zde vyjmenoval - kteří mi dovolili zevrubně prozkoumat artefakty, jež přežily tak mnoho století budoucnosti, a obzvláště těm, kteří mi umožnili navštívit a vyfotografovat několik budov, jež se z oné éry dochovaly, těm všem jsem neskonale zavázán.

G.W.

Ve vzdálené minulosti, kdy Slunce pozvolna vyhasíná, putuje Urzemí člen Cechu mučitelů Severian. Své dobrodružné zážitky ukládá do paměti, aby je později zvěčnil v Knize Nového Slunce, kterou píše již jako Autarch.

Mučitelův stín, první díl pentalogie Kniha Nového Slunce, je vědeckofantastický román s prvky fantasy a patří ve svém žánru k tomu nejlepšímu, co bylo dosud napsáno.