Jedinečná raketa

Oscar Wilde

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz
knihy pro kapesní i stolní počítače
© Palmknihy 2000-2009

Jedinečná raketa

Oscar Wilde

Králův syn měl před svatbou, i konaly se všeobecné radovánky. Čekal na svou nevěstu cely rok, než konečně přijela. Byla to ruská princezna a celou cestu z Finska ujela na saních, tažených šesti soby. Saně měly podobu veliké zlaté labutě a princeznička ležela mezi křídly té labutě. Až na paty jí sahal dlouhý hermelínový plášť, na hlavě měla malinký čepeček ze stříbrného brokátu a byla bledá jako Sněhový palác, v němž odmalička žila. Tak byla bledá, že nad tím všichni lidé žasli, když projížděla ulicemi města. "Je jako bílá růže!" volali a zasypávali ji z balkónů kvítím.

Princ na ni čekal u hradní brány, aby ji přivítal. Měl snivé fialkové oči a vlasy jako z ryzího zlata. Když princeznu uviděl, poklekl na jedno koleno a políbil jí ruku.

"Na obraze jste byla překrásná," zašeptal, "ale ve skutečnosti jste ještě krásnější než na obraze." A princeznička se zarděla.

"Prve byla jako bílá růže," řekl mladý panoš svému sousedovi, "a teď je jako červená růže," A celý dvůr tím byl nadšen.

V příštích třech dnech kdekdo pořád říkal "bílá růže, červená růže, červená růže, bílá růže", a král nařídil, aby panošovi zdvojnásobili plat. Ježto vůbec žádný plat nedostával, nebylo mu to moc platné, ale pokládalo se to za náramnou poctu a okamžitě o tom přinesl zprávu Dvorský zpravodaj.

Po těch třech dnech se slavila svatba. Byl to velkolepý obřad a nevěsta a ženich kráčeli ruku v ruce pod nebesy z purpurového aksamitu, vyšívaného perličkami. Pak byl státní banket, který trval pět hodin. Princ a princezna seděli v čele tabule v slavnostní dvoraně a pili z jasného křišťálového poháru. Z toho poháru mohli pít jen ti, kdož se věrně milovali, neboť když se ho dotkly rty neupřímné, ihned zešedl, zakalil se a přestal zářit.

"Je zcela jasné, že se miluji," prohlásil panoš, "křišťálově jasné!" a král mu podruhé zdvojnásobil plat.

"Jaká pocta!" volali všichni dvořané.

Po banketu měl být ples. Nevěsta a ženich měli spolu zatančit tanec růží a král slíbil, že zahraje na flétnu. Hrál velice špatně, ale nikdo se mu to nikdy neodvážil říci. když to byl král. Po pravdě řečeno, znal jenom dvě písničky, a jakživ nevěděl docela jistě, kterou z nich vlastně hraje. Ale ono to bylo jedno, protože ať dělal cokoli, stejně kdekdo volal: "Rozkošné! Rozkošné!"

Posledním číslem programu byl veliký slavnostní ohňostroj, který měl být zahájen přesně o půlnoci. Princeznička jaktěživa ohňostroj neviděla, a proto král rozkázal, aby se královský pyrotechnik v den svatby obzvláště vyznamenal.

"Jak vlastně takový ohňostroj vypadá?" ptala se princezna jednou ráno prince, když se s ním procházela po terase.

"Jako polární záře," pravil král, který vždycky odpovídal na otázky položené někomu jinému, "jenže ne tak uměle. Já ho mám dokonce radši než hvězdy, protože člověk vždycky ví, kdy se objeví. A překrásný je, jako když já hraju na flétnu. No, musíte ho prostě vidět,"

A tak na konci královské zahrady postavili ohromné lešení, a jakmile královský pyrotechnik všechno náležitě připravil, daly se rakety spolu do řeči.

"Ten svět je vážně nádherný!" zvolala malá jiskříce. "Jen se koukněte na ty žluté tulipány! Ani kdyby to byly skutečné prskavky, nemohly by být půvabnější. Já jsem tak ráda, že cestuju. Cestování úžasně povznáší mysl a odstraňuje všechny předsudky."

"Královská zahrada, to přece není svět, vy hloupá jiskříce," řekla statná římská svíce. "Svět je nezměrný, na to byste potřebovala tři dřív. abyste si ho pořádně prohlédla."

"Každé místo, které máte v lásce, znamená pro vás svět," ozvalo se dumavé kateřinské kolo, které se kdysi v mládí zamilovalo do staré dřevěné bedničky a od té doby se honosilo svým zlomeným srdcem. "Jenže teď už láska není v módě, zabili ji básníci. Tolik toho o ní napsali, že už jim nikdo nevěří, a já se tomu nedivím. Opravdová láska trpí a mlčí. Vzpomínám si, jak jsem jednou ... Ale na tom už nezáleží. Romantika patří minulosti,"

"Nesmysl!" odsekla římská svíce. "Romantika umřít nemůže. Ta je jako měsíc, je živa věčně. Zdejší nevěsta a ženich se například milují velice vroucně. Dneska ráno jsem se o nich všechno dověděla od jedné papírové patrony, která se mnou náhodou byla ve stejné zásuvce a znala poslední dvorské novinky,"

Ale kateřinské kolo vrtělo hlavou. "Romantika je mrtvá, romantika je mrtvá, romantika je mrtvá," bručelo. Patřilo k těm, co si mysli, že když se jedno a totéž znova a znova nesčíslněkrát opakuje, je to nakonec pravda.

Najednou se ozvalo ostré suché zakašlání a kdekdo se ohlédl.

To zakašlala vysoká, domýšlivé se tvářící rachejtle, přivázaná ke konci dlouhé tyčky. Vždycky zakašlala, než pronesla nějaký výrok, aby na sebe upoutala pozornost.

"Ehm! Ehm!" udělala a všechny rakety zbystřily sluch, až na chuděru kateřinské kolo, které pořád ještě vrtělo hlavou a brumlalo: "Romantika je mrtvá."

"Volám vás k pořádku! Volám vás k pořádku!"

vykřikovala jedna prskavka. Pletla se tak trochu do politiky, vždycky hrála významnou roli v místních volbách, a tak uměla užívat patřičných parlamentních výrazů.

"Dočista mrtvá," zašeptalo ještě kateřinské kolo a usnulo.

Jakmile nastalo naprosté ticho, rachejtle si odkašlala potřetí a spustila. Mluvila pomalu a zřetelně, jako kdyby diktovala své memoáry, a tomu, k němuž se obracela, se vždycky dívala přes rameno. Chovala se zkrátka náramně vybraně.

"Ten má ale štěstí, ten králův syn," pravila, "že se žení zrovna v ten den, kdy já mám být vypálena! Líp mu to už vyjít nemohlo, ani kdyby se to tak bylo umluvilo napřed. Inu, princové mají vždycky štěstí."

"Božínku," řekla malá jiskříce, "já myslela, že je to právě naopak, nás že mají vypálit na počest prince,"

"S vámi to tak asi je," odpověděla rachejtle, "určitě to tak s vámi je, o tom vlastně ani nepochybuju, ale se mnou je to jinak. Já jsem raketa zcela jedinečná a pocházím z jedinečných rodičů. Má máti byla nejslavnější kateřinské kolo své doby, proslula tím, jak ladně tančila. Při svém velkolepém veřejném vystoupení se devatenáctkrát otočila kolem dokola, než zanikla, a při každém tom otočení rozhodila do vzduchu sedm růžových hvězd. Měla tři a půl stopy v průměru a byla

z toho nejlepšího střelného prachu. Můj otec byl raketa jako já, a to francouzského původu. Vyletěl do takové výšky, že lidé dostali strach, že se k nim už nevrátí. Ale vrátil se, neboť to byl veliký dobrák, a předvedl nesmírně skvělý sestup v pršce zlatého deště. Noviny psaly o jeho výkonu velmi lichotivě. Dvorský zpravodaj ho dokonce nazval triumfem pylotechnického umění,"

"Pyrotechnického, chcete říct, pyrotechnického," poznamenalo bengálské světlo. "Já vím, že se říká pyrotechnické, vidělo jsem to napsané na své vlastní plechovce."

"No, a já říkám pylotechnické," odpověděla přísným tónem rachejtle a bengálské světlo se cítilo tak zdeptáno, že hned začalo pouštět hrůzu na mladé jiskříce, aby ukázalo, že i tak je osobností značně důležitou.

"Říkám prostě," pokračovala rachejtle, "říkám ... Co jsem to říkala?"

"Mluvila jste o sobě," odvětila římská svíce.

"No ovšem. Já věděla, že jsem hovořila o něčem zajímavém, když jsem byla tak hrubě přerušena. A hrubost nesnáším, a vůbec každé špatné chování, neboť jsem nesmírně citlivá. Tak citlivý jako já není nikdo na celém světě, to vím docela jistě."

"Co je to citlivá osoba?" zeptala se prskavka římské svíce.

"Osoba, která má sama kuří oka, a proto všem ostatním šlape na prsty," odpověděla tichým šepotem římská svíce a prskavka div nevyprskla smíchy.

"Čemu se smějete, prosím?" vyzvídala raketa. "Já se přece nesměju."

"Směju se, protože jsem šťastná," odvětila prskavka.

"To je důvod velice sobecký," řekla hněvivě rachejtle. "Jakým právem jste šťastná? Měla byste myslet na druhé. Totiž, měla byste myslet na mě. Já na sebe myslím pořád a očekávám, že zrovna tak se budou chovat všichni ostatní. To je to, čemu se říká porozumění pro druhé. Krásná ctnost! A já jí oplývám vysokou měrou. No dejme tomu, například, že by se mi dnes večer něco stalo. Jaké by to pro všechny bylo neštěstí! Princ a princezna by už nikdy nebyli šťastni, celé jejich manželství by bylo v troskách. A král? Ten by to prostě nepřežil. Namouduši, když začnu přemýšlet o tom, jak důležité tu mám postavení, dojme mě to div ne k slzám."

"Jestli chcete všem ostatním poskytnout nějaké potěšeni," zavolala na ni římská svíce, "tak byste se radši měla držet v suchu."

"No bodejť," přitakalo bengálské světlo, už v lepší náladě, "to dá kdekomu rozum!"

"Kdekomu!" rozhorlila se rachejtle. "Vy zapomínáte, že já nejsem žádný kdekdo, že jsem osobnost neobyčejná, mimořádná. Rozum může mít opravdu kdekdo, když nemá žádnou obrazotvornost. A já obrazotvornost mám, já nikdy nic nevidím tak, jak to je ve skutečnosti, všechno vidím vždycky docela jinak. A k tomu, že se mám držet v suchu: tady zřejmě není nikdo, kdo by aspoň trošku dovedl ocenit vznětlivou povahu. Ale mně je to naštěstí jedno. Jediné, co našince udržuje při životě, je vědomi, že všichni ostatní jsou nesmírně méněcenní, tento pocit v sobě pěstuju odjakživa. Jenže nikdo z vás nemá ani kouska srdce. Vy se tu smějete a veselíte, jako kdyby se princ a princezna nebyli zrovna vzali."

"No dovolte!" zvolala malá ohnivá koule. "Proč se neveselit? Vždyť je k tomu náramně radostná příležitost, a až se vznesu do výše, povím o ní všecičko hvězdám. Uvidíte, jak budou mžikat, až jim budu popisovat tu hezkou nevěstu,"

"Ch! To je ale ordinérní názor na život!" ušklíbla se rachejtle. "Ale to se dalo čekat. Ve vás nic není, jste dutá a prázdná. Prosím vás, vždyť princ a princezna se třeba odstěhují do kraje, kde je hluboká řeka, a třeba budou mít jediného synáčka, chlapečka s plavými vlásky a fialovýma očima, jako má princ. A ten chlapeček si třeba jednoho dne vyjde na procházku s chůvou, a ta chůva třeba usne pod velikánským černým bezem, a ten chlapeček spadne do té hluboké řeky a utopí se. Strašlivé neštěstí! Ubožáci! Takhle ztratit jediného syna! To je vážně hrozné! Já se z toho už nikdy nevzpamatuju."

"Ale vždyť oni svého jediného syna neztratili,"

řekla římská svíce. "Vůbec žádné neštěstí je nepotkalo!"

"Já taky neřekla, že ho ztratili," odvětila rachejtle. "Řekla jsem, že by ho mohli ztratit. Kdyby už byli svého jediného syna ztratili, nemělo by smysl cokoli k tornu dodávat. Toho, kdo brečí nad rozlitým mlékem, toho já nesnáším. Ale když si pomyslím, že by svého jediného syna ztratit mohli, jsem z toho celá pryč!"

"Kéž byste vážně byla celá pryč!" křiklo bengálské světlo. "Jste ta nejafektovanější osoba, jakou jsem kdy potkalo."

"A vy jste ten největší nevychovanec, jakého jsem kdy potkala já," odsekla rachejtle. "A moje přátelství k princi nemůžete vůbec pochopit."

"Ale vždyť ho ani neznáte," zabručela římská svíce.

"Nikdy jsem netvrdila, že ho znám," odpověděla rachejtle. "Kdybych ho znala, nejspíš bych .vůbec nebyla jeho přítelkyni. Znát své přátele, to je velmi nebezpečné."

"Vážně byste se měla držet v suchu," řekla ohnivá koule. "To je to nejdůležitější."

"To nejdůležitější pro vás, o tom nepochybuju," odvětila rachejtle. "Ale já si zaplakat můžu, když se mi zachce," A skutečně začala ronit opravdické slzy. a ty stékaly po její tyčce jako dešťové kapky a málem utopily dva malinké broučky, kteří si právě zamýšleli založit společnou domácnost

a ohlíželi se po nějakém pěkném suchém místečku.

"Ta musí být skutečně romantická," usoudilo kateřinské kolo, "vždyť ona pláče, i když není proč plakat." A zhluboka si povzdychlo a vzpomínalo na dřevěnou bedničku.

Ale římská svíce a bengálské světlo se notně rozčilily a pořád z plna hrdla vykřikovaly "Humbuk! Humbuk!" Byly nadmíru praktické, a kdykoli se jim něco nezamlouvalo, říkaly, že je to humbuk.

Pak jako nádherný stříbrný štít vyšel měsíc, rozzářily se hvězdy a z paláce zazněla hudba.

Princ a princezna zahajovali tanec. Tančili tak krásně, že do oken nakukovaly vysoké bílé lilie a sledovaly je a veliké rudé máky pokyvovaly hlavami do taktu.

Pak tlouklo deset hodin, pak jedenáct a pak dvanáct a při posledním úderu půlnoci vyšli všichni na terasu a král poslal pro královského pyrotechnika.

"Ať začne ohňostroj!" pokynul král. A královský pyrotechnik se hluboce uklonil a odebral se na druhý konec zahrady. Šlo s ním šest pomocníků a každý z nich nesl na konci dlouhé žerdě rozžatou pochodeň.

Byla to vskutku velkolepá podívaná. . Hví! Hví! dělalo kateřinské kolo, jak se točilo dokolečka. Bum! Bum! dělala římská svíce. Pak se nad celou zahradou roztančily jiskříce a bengálské

světlo obarvilo všechno na rudo. "Sbohem!" vykřikla ohnivá koule, když se vznášela do výše a rozhazovala modré jiskřičky. Bing! Bing! odpovídaly prskavky, které se náramně bavily. Všechny rakety měly ohromný úspěch, až na tu jedinečnou rachejtli. Ta tak provlhla pláčem, že ji vůbec nemohli vypálit. To nejlepší v ní byl střelný prach, a ten byl tak promáčen slzami, že nebyl k ničemu. Veškeré její chudé příbuzenstvo, s nímž by byla jakživa nepromluvila, leda s posměchem, vylétlo střelhbitě k obloze jako nádherné zlaté kvítí s ohnivými korunkami. "Hurá! Hurá!" provolával dvůr a princeznička se radostně smála.

"Mě si patrně nechávají k nějaké zvlášť významné příležitosti," říkala si rachejtle, "jinak si to nelze vysvětlit." A tvářila se nadutěji než jindy.

Nazítří přišli dělníci všechno uklidit. "To je zřejmě deputace," pomyslela si rachejtle. "Přijmu ji s patřičnou důstojnosti." A tak zvedla nos a přísně se zachmuřila, jako by přemýšlela o něčem velice důležitém. Ale dělníci jí vůbec nevěnovali pozornost. Až když už byli na odchodu, jeden z nich si jí povšiml. "Hele," zavolal, "tady zbyla nějaká zkažená raketa!" A hodil ji přes zeď do strouhy.

"Zkažená raketa? Zkažená raketa?" říkala si rachejtle, když fičela vzduchem. "Vyloučeno! Vážená raketa, tak to ten člověk povídal. Zkažená a vážená, to zní skoro stejně, a často je to dokonce totéž." A dopadla do bahna.

"Moc komfortní to tady není," poznamenala, "ale jsou to bezpochyby nějaké módní lázně a poslali mě sem, abych si tu spravila zdraví. Však taky mám nervy pořádně otřesené a potřebuji klid."

Potom k ní připlavala žabka s očkama jako blýskavé drahokamy a v zeleném kropenatém kabátku.

"Á, koukám, že k nám přišli hosti," řekla žába. "Inu, není nad bahno. Dejte mi deštivé počasí a strouhu, a hned je mi blaze. Co myslíte, bude odpoledne pršet? Moc bych si to přála, ale nebe je dočista modré a bez mráčků. Škoda,"

"Ehm, Ehm," odchrchlala si rachejtle.

"Jé, vy máte líbezný hlásek!" zvolala žába. "Zní skoro jako kuňkání a kuňkání je samozřejmě ten nejmelodičtější zvuk na světě. Však večer uslyšíte náš zpěváčky spolek. Sedáváme ve starém kachním rybníce hned u statku, a jak vyjde měsíc, tak spustíme. Lidi jsou z toho úplně paf, kdekdo je v posteli vzhůru a poslouchá. No vážně. Zrovna včera jsem slyšela, jak statkářka říká své matce, že kvůli nám nemohla v noci ani oko zamhouřit. To jednoho potěší, když se doví, jak je populární."

"Ehm, Ehm," udělala zlostně rachejtle. Dopalovalo ji, že se nemůže dostat k slovu.

"Líbezný hlásek, vážně," pokračovala žába. "Doufám, že k tomu kachnímu rybníku přijdete. Já se teď musím kouknout po svých dcerách.

Mám šest moc krásných dcerušek a hrozně se bojím, aby nepotkaly štiku. To je úplný netvor a bez rozmýšlení by si je dala k snídani. Tak sbohem. Ujišťuji vás, že rozhovor s vámi mně udělal velikou radost,"

"Rozhovor! No vy jste dobrá!" vybuchla rachejtle. "Vždyť jste celou tu dobu mluvila jenom vy. To není žádny rozhovor.".

"Někdo poslouchat musí," odpověděla žába, "a já ráda odmluvím všechno sama. Ušetří to čas a aspoň se se mnou nikdo nezačne hádat,"

"Ale já se hádám ráda," řekla rachejtle.

"To snad ne," pravila žába blahosklonně. "Hádat se, to je strašně vulgární, v dobré společnosti mají přece všichni stejné mínění. Tak ještě jednou sbohem, támhle už vidím dcerušky." A žabka odplavala.

"Jdete hrozně na nervy," volala za ní rachejtle, "a nemáte vůbec žádné vychováni. Nesnáším osoby, co mluví ustavičně o sobě jako vy, když jeden chce taky mluvit o sobě jako já. Tomu říkám ego^ ismus a egoismus je vlastnost nanejvýš odporná, a zvlášť odporná je povahám, jako jsem já. O mně je totiž všeobecně známo, že mám hluboké porozumění pro druhé. Ze mě byste si měla vzít příklad, lepší vzor byste ani nenašla. Když tedy máte takovou příležitost, měla byste jí honem využít, protože já se co nevidět vracím ke dvoru. Jsem u dvora úžasně oblíbena. Princ a princezna měli

včera svatbu na moji počest. O takových věcech vy ovšem nemáte ani ponětí, protože jste nána z venkova."

"To nemá smysl něco jí povídat," promluvilo sídlo, které sedělo na vrcholku statného hnědého orobince. "Vůbec žádný smysl to nemá, vždyť ona už je pryč."

"Inu, to je její škoda, ne moje," odpověděla rachejtle. "Nepřestanu k ní přece hovořit jenom proto, že mi nevěnuje pozornost. Sama se ráda poslouchám. To je jedno z mých největších potěšení. Často vedu sama se sebou dlouhé rozhovory a bývám tak duchaplná, že někdy nerozumím ani jedinému slovu z toho, co povídám."

"Tak to byste měla přednášet filozofii," pravilo sídlo, rozepjalo půvabná průsvitná křidélka a vzneslo se k obloze.

"Udělalo hloupost, že tu nezůstalo," řekla si rachejtle. "Taková příležitost zušlechtit si ducha se mu určitě hned tak nenaskytne. No, mně to může být jedno. Génius jako já dozajista dojde jednoho krásného dne uznání." A zapadla ještě trochu hlouběji do bahna.

Po chvíli k ní připlavala rozložitá bílá kachna. Měla žluté nohy s plovacími blanami a pro svou kolébavou chůzi byla pokládána za velikou krasavici.

"Kvá, kvá, kvá," řekla. "Vy máte ale divnou figuru! Smím se zeptat, jestli jste se takhle už narodila, nebo jestli je to následek nějakého úrazu?"

"Žijete zřejmě odjakživa na venkově," odpověděla rachejtle, "jinak byste musela vědět, kdo jsem. Ale já tu vaši nevědomost omlouvám. Čekat, že někdo jiný bude zrovna tak jedinečný jako já, to by ani nebylo fér. Budete se bezpochyby divit, ale já dovedu vylétnout až k obloze a sestoupit zpátky v pršce zlatého deště."

"To na mě nedělá valný dojem," řekla kachna, "to přece nemůže nikomu prospět. Prosím, kdybyste dovedla orat pole jako vůl, nebo tahat káru jako kůň, nebo hlídat ovce jako ovčácký pes, to by pak něco znamenalo!"

"Vidím, milý zlatý tvore," pravila rachejtle velice pohrdavým tónem, "že patříte k nižším vrstvám. Osoba mého stavu není nikdy užitečná. Máme jisté přednosti, a to je víc než dost. Já sama nemám pražádný poměr k jakékoli pracovitosti, zvláště ne k takové, jakou propagujete vy. Ba, jsem odjakživa toho míněni, že těžká práce je prostě útočištěm těch, kdo nemají co dělat,"

"Inu," řekla kachna, která byla velice mírumilovná a nikdy se s nikým nepřela, "jeden má rád holky, druhý zase vdolky. Buď jak buď, doufám, že se tu usídlíte."

"Vy jste dobrá! Ani nápad!" zvolala rachejtle. "Jsem tu pouze jako host. Jako vzácný host! A musím říct, že mi to tady připadá dost nudné. Není tu ani společnost ani samota. Je to tu prostě

takové předměstské. Nejspíš se vrátím ke dvoru, vím totiž, že jsem předurčena k tomu, abych ve světě udělala senzaci."

"Já se taky kdysi zanášela myšlenkou vstoupit do veřejného života," pokyvovala hlavou kachna. "Tolik věcí volá po nápravě! Před časem jsem dokonce předsedala jisté schůzi a usnesli jsme se tam, že zatracujeme všecko, co se nám nelíbí. Ale moc velký účinek to asi nemělo. Teď žiju pro domácnost a starám se o rodinu."

"To já jsem pro veřejný život stvořena," pravila rachejtle. "A zrovna tak všichni moji příbuzní, i ti nejnepatrnější. Kdekoli vystoupíme, všude vzbudíme velikou pozornost. Já jsem vlastně ještě nevystoupila, ale až vystoupím, bude to velkolepá podívaná. A co se domácnosti týče, v té se rychle stárne a mysl se odvádí od cílů vznešenějších."

"Ach, vznešenější životní cíle, to je něco!" povzdychla si kachna. "Což mi připomíná, že mám hrozný hlad." A odplavala po proudu a říkala kvá, kvá, kvá.

"Watte se! Vraťte se" ječela rachejtle. "Já toho mám na srdci ještě spoustu!" Ale kachna už ji neposlouchala. "Ale vlastně jsem ráda, že je pryč," řekla si rachejtle, "je to duch středostavovský," A zase zapadla hlouběji do bahna. Zrovna začala dumat o osamělosti génia, když tu po břehu přiběhli dva kloučci v bílých halenkách a s kotlíkem a otýpkou chrastí.

"Tak tohle je jistě ta deputace," pomyslela si rachejtle a dělala, co mohla, aby vypadala vznešeně.

"Hele," vykřikl jeden ten klouček, "přeražená berla! Jak se sem mohla dostat? Asi z paláce." A vytáhl rachejtli ze strouhy.

"Přeražená berla?" opakovala si rachejtle. "Vyloučeno! Velevážená perla, tak to řekl! Velevážená perla z paláce, to je báječná poklona. Vidí ve mně zřejmě ctihodnou dvorní dámu."

"Přihodíme ji na oheň," řekl druhý kluk, "aspoň se to v kotlíku bude dřív vařit."

Nakupili tedy z chrastí hraničku, rachejtli dali navrch a rozdělali oheň.

"To je báječné!" zvolala raketa. "Vypálí mě za bílého dne, aby mě kdekdo viděl,"

"Teď si kapánek zdřímneme," řekli kloučci, "a až se probudíme, bude se to už v kotlíku vařit," A lehli si do trávy a zavřeli oči.

Rachejtle byla značně provlhlá, a tak trvalo hezky dlouho, než se rozpálila. Ale nakonec se přece jen vzňala.

"Teď vyletím!" křičela. A celá strnula a napřímila se. "A vím, že vyletím až nad hvězdy, až nad měsíc, až nad slunce. Vyletím zkrátka tak vysoko, že..."

Fsss! Fsss! Fsss! a vyletěla do vzduchu.

"Nádhera!" křičela. "Takhle poletím věčně! To mám, panečku, úspěch!"

Ale nikdo ji neviděl.

Pak měla najednou zvláštní pocit, jako by ji brnělo celé tělo.

"Teď vybuchnu!" křičela. "Podpálím celý svět a nadělám tolik rámusu, že celý rok nebude nikdo mluvit o ničem jiném." A skutečně vybuchla. Pink! Pink! Pink! udělal střelný prach. To bezesporu udělal.

Ale nikdo to neslyšel, ani ti dva kloučci, protože tvrdě spali.

Z rachejtle zbyla jenom ta tyčka, a ta spadla na záda huse. která si vyšla podle strouhy na procházku.

"Propánakrále!" zvolala husa. "Tak ony už začnou pršet i hole!" a vrhla se do vody.

"Já věděla, že vzbudím obrovskou senzaci," vydechla rachejtle a bylo po ní.