Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: Výpověď

Vydání první

Copyright © 2018. Two Weeks Notice by Whitney G.

Published by arrangement with Brower

Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2349. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Two Weeks Notice vydaného v roce 2018

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Najla Qamber Designs.

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1337-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1338-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

WHITNEY G.

VÝPOVĚĎ

Mým čtenářům.

Děkuju, že jste mě přivedli zpátky tam, kam patřím.

S láskou

Whitney G.

PROLOG

TARA

„Vítězové se nikdy nevzdávají a zbabělci nikdy nevyhrají…“

Kdybych dostala dolar pokaždé, kdy mi matka řekla tahle slova, upíjela bych právě v tuto chvíli víno na vlastním soukromém ostrově u pobřeží Amalfi.

Když jsem řvala, že nesnáším balet, nacpala mi nohy do ošklivých růžových piškotů a přinutila mě jít zase trénovat. Když jsem jí řekla, že chci změnit obor a místo podnikání studovat „něco kreativnějšího“, vyhrožovala mi, že mi přestane platit školné. A když jsem jí oznámila, že v nejbližších minutách povím svému prvnímu skutečnému šéfovi, ať táhne do prdele, jenom si povzdechla a dala mi svou osvědčenou a pravdivou radu.

Trvala na tom, že moje večerní e-maily jsou „zbytečné kňourání“, že moje nenávistné výkřiky jsou „pošetilým obdivem“ a že to, že mě šéf nutí pracovat víc než sto hodin týdně, je „velice potřebné utužování charakteru“.

Po dvou dlouhých letech práce pro něj jsem konečně dospěla k tomu, že nic z toho není pravda.

Preston Parker je jako šéf pěkný debil. Tak to je. Námitky jsou zbytečné.

Matka mi může nadávat do „zbabělců“, jak chce, ale nikdy se nedozví, jaké je pro takového chlapa pracovat. Pro muže, jehož ego je větší než celý New York a Las Vegas dohromady.

Jistě, dokáže jakoukoli ženu vzrušit pouhým utrousením jediné slabiky ze svých dokonale vytvarovaných úst. Ano, jeho hluboké zelenošedé oči připraví každou ženu o dech. A to, jak v každém obleku vypadá, jako by byl ušitý výlučně pro něj, mě nikdy nepřestane udivovat.

Mám toho však už plné zuby.

Nedokážu pro něj nadále pracovat a konečně jsem sepsala výpověď, kterou jsem měla napsat už hned v prvním měsíci, kdy jsme spolu pracovali. Ne, už první týden.

To ovšem předbíhám. Nemůžu tento příběh vyprávět od hořkého konce ani od mizerného prostředku. Musím začít od toho velice nešťastného začátku…

1. kapitola

PRESTON

Velice nešťastný začátek…

Nejlepší část dne je vždy ve tři čtvrtě na pět ráno. Je to vzácný okamžik, kdy je město New York klidné a tiché, kdy se můžu projet ulicemi a obdivovat všechny budovy, které mají to štěstí, že nesou moje příjmení.

Společnost Parker & Rose vlastní v centru prostor v každém bloku. Grand Alaskan ubytovává hosty z nejvyšších vrstev v jedinečném soukromí. A pak tu máme můj nejoblíbenější hotel ze všech, ten, co vytlačil Waldorf Astoria z nejvyšší příčky luxusních hotelů už podesáté za sebou: Grand Rose na Páté avenue.

Je to můj stý hotel, dvacátý v tomto městě. Především díky němu vím, že mi New York patří a vždycky patřit bude. Každý luxusní hotel na Manhattanu stojí o můj dotek a nejnovější budovy od Hiltonu a Marriottu jsou pouhými ubohými imitacemi. Vymyslel jsem moderní trend luxusu. Všichni ostatní si ho jen půjčují.

„Váš denní tisk, pane.“ Řidič mi podal noviny a otevřel mi zadní dveře sedanu. „Jsou tam dnes zajímavé titulky.“

„O tom pochybuju.“

Když jsme se rozjeli, rozložil jsem hromádku a zasténal, sotva jsem ta tučná černá písmena spatřil.

Pán New Yorku – zvěsti

Preston Parker, majitel hotelů Parker (a náš Pán New Yorku osmý rok za sebou), byl přistižen, jak odchází ze svého apartmá s modelkou Yarou Westinghousovou. Bylo to jen pár dní poté, co byl spatřen s Marshou Averyovou, a týdny poté, co jsme ho zahlédli s Hannou Bergstromovou.

Náš reportér ho před domem zastavil a zeptal se ho, jestli má s některou z těch žen vážný vztah, a on odpověděl slovy: „Vypadněte sakra z mého pozemku.“

Stále pochybujeme, že se tento muž někdy usadí s jednou ženou, ovšem na naší říjnové obálce vypadá senzačně.

Nemilosrdný generální ředitel Preston Parker koupil hotelový řetězec Sonoma a vyhodil nejvyšší manažery

Arogantní a nemilosrdný hotelový magnát Preston Parker provedl svůj doposud nejbezcitnější tah. Znovu se celé měsíce ucházel o hotelový řetězec a předstíral, že půjde o ryzí fúzi značek, jenže vyhodil (nijak překvapivě) všechny současné zaměstnance. Tiskové oddělení Parker International oznámilo, že z hotelů Sonoma brzy vzniknou luxusní hotely.

Preston Parker, Pán New Yorku, se v tichosti stal otcem

Záhadná žena tvrdí, že měla románek s Prestonem Parkerem a že její dva týdny stará dcera je jeho. Požaduje příspěvek na dítě ve výši pět set tisíc dolarů měsíčně a také trvá na tom, aby jí zaplatil účty za nemocnici.

Co to má sakra znamenat?

Odhodil jsem poslední noviny stranou a soustředil se na ty další dvoje. Vrtěl jsem hlavou nad každým neověřeným slovem. Ta naprostá lenost novinářů při psaní zpráv mi začíná lézt na nervy.

Reportéři jsou v současné době ochotní napsat cokoli, jen aby šly noviny dobře na odbyt, a ještě mi dluží šek za všechny výtisky, které díky mně prodali.

V minulosti jsem býval nemilosrdný – rozdrtil jsem hotely, jen abych se ujistil, že nebudou konkurovat mým vlastním, a kupoval jsem nemovitosti, jen aby je nekoupil nikdo jiný, jenže ta doba už je dávno pryč. Jelikož jsem v tomto odvětví na vrcholu žebříčku přes deset let, nemusím být už tak nemilosrdný – a taky to znamená, že už nemám moc co slavit.

Nekonečné večírky na mých jachtách a luxusní párty na střechách mých budov pro mě za ty roky ztratily svoje kouzlo. Jediný důvod, proč se dál nechávám vidět se supermodelkami, je ten, že chci odlákat pozornost médií od obchodních dohod, které v pozadí uzavírám.

Kdyby měli novináři zájem o bližší pohled na věc, zjistili by, že všechno v mém životě je teď v neustálém stavu déjà vu, a to do té míry, že dokážu předpovídat všechny rozhovory, co s lidmi vedu, a nic mě už nepřekvapí. Jsem uzavřený, nedělám si přátele a hlídám si své nepřátele.

Jelikož neudržuju vztahy s rodinou, ponořil jsem se do práce a očekávám, že všichni kolem mě udělají totéž. Jestli jsem schopný pracovat minimálně sto hodin týdně já, pak to ostatní dokážou taky.

Když jsem konečně dorazil do hlavního sídla své společnosti, vteřinu jsem obdivoval stříbrošedé „P“ vyryté uprostřed mramorem pokrytého vestibulu. Čekal jsem, jestli mi výkonný asistent přinese požadované ranní zprávy a oblíbenou kávu, ale uplynuly tři minuty a nic.

No, samozřejmě…

Celý otrávený jsem vyjel výtahem do své kanceláře a okamžitě mě přivítala Cynthia, hlavní recepční tohoto podlaží.

„Dobré ráno, pane Parkere!“ Na tuto ranní hodinu je vždy velice čilá. „Jak se dnes máte?“

„Stejně jako včera. Čekají na mě telefonáty?“

Neodpověděla. Jenom se usmála, hleděla na mě a každých pár vteřin zamrkala velkýma hnědýma očima.

„Čekají na mě telefonáty?“ zopakoval jsem. „Nebo nějaké nové dokumenty, které musím podepsat, aby mohly být dopoledne odeslány?“

Stále neodpovídala.

„Máte konkrétní důvod, proč na mě takto zíráte, místo abyste odpovídala na moje otázky?“

„Odpovím vám na otázky, až vy odpovíte na moje.“ Ztišila hlas. „Včera jsem vám poslala zprávu na soukromý mobil. Proč jste neodpověděl?“

„Protože jsem si vaše číslo před třemi týdny zablokoval.“

„Pokoušela jsem se vám poslat fotku, kterou jsem pořídila na dovolené,“ vysvětlila. „Neměla jsem na sobě nic víc než spodní díl plavek.“

„Čekám dnes ráno hovor od Realit Rush.“ Odmítal jsem v tomto hovoru pokračovat. „Mohla byste, prosím, zařídit, aby byl přepojen na moji druhou linku, abych si ho mohl nahrát?“

„Na té fotce vypadám jak supermodelka,“ oznámila. „Vím, že jste randil se supermodelkami, je to tak? Alespoň podle všech těch kolujících zvěstí.“

„Také čekám, že mi doručí spis od nového týmu z Berkley. Máte mé svolení podepsat převzetí.“

„Myslím, že je na čase, abyste konečně chodil se ženou, která hranolky skutečně jí, místo s holkou, co s nimi jen pózuje na sociálních sítích, víte?“ Zhoupla boky a usmála se. „A taky si myslím, že byste měl někomu blízko sebe dát šanci na změnu.“

Věnoval jsem jí prázdný pohled. Tuhle šílenost jsme absolvovali často. Pokud se mnou přímo neflirtovala, pokoušela se (a selhávala) mě přimět k žárlivosti tím, že předstírala, jak si povídá po telefonu s hromadou mužů.

„Ať mám ten hovor od Realit Rush včas na lince,“ připomněl jsem. „A máte štěstí, že vaší práci nelze nic vytknout, Cynthie. Jinak bych byl nucen…“

„Mě potrestat?“ Usmála se. „Můžete mi říct, jak byste to udělal?“

Kristepane. Odešel jsem do své kanceláře a zabouchl za sebou dveře. Je nejmladší recepční v mé firmě, ale taky ta nejlepší. Kdyby měla ekonomické nebo právní vzdělání, mohl bych jí dát šanci stát se mou výkonnou asistentkou.

Jenže pak by se její flirtování vymklo kontrole a byla by čím dál bezostyšnější. Z dlouhodobého hlediska je tedy pravděpodobně lepší držet ji dál od sebe.

Posadil jsem se za stůl a uvědomil si, že na mě nečeká kolumbijská káva. Ani sepsané poznámky o schůzkách, kterých se musím zúčastnit. Ani e-mail, který by to zdůvodňoval. Jinými slovy, můj asistent si ze mě dělal prdel. Už zase!

Povzdychl jsem si a otevřel e-mailovu poštu, abych se zeptal, kdy můžu čekat, že dorazí moje kafe a poznámky, na monitoru se však objevila zpráva od mého hlavního právního zástupce.

Předmět: Tvůj nejnovější asistent sedí v mé kanceláři (zase)

Prestone,

přijď sem, prosím. Hned.

George Tanner

Hlavní právní zástupce, Parker International

Tento e-mail mi od George chodí každý druhý pátek, přesný jako hodinky. Mění se pouze to, o kterém „nejnovějším asistentovi“ právě mluví. Měl jsem jich už tolik, že jsem všem říkal „Taylor“, protože nikdy nevydrželi dost dlouho, abych si pamatoval jejich skutečná jména.

Vešel jsem do jeho kanceláře a spatřil svého nejnovějšího Taylora, jak sedí na pohovce. Oblečený v nepadnoucím modrém obleku, který patřil do nejbližšího koše na odpadky, a s červenýma a napuchlýma očima vypadal, jako by nespal několik dní.

„Povězte panu Parkerovi, co jste právě řekl mně,“ pobídl ho George a podal mu papírový kapesník. „Do toho.“

Nejnovější Taylor ke mně vzhlédl a dlouze vydechl. „Pane Parkere, jsem přepracovaný a přemožený vším, co žádáte, abych pro vás dělal. Nemůžu jíst, nemůžu spát a mám pocit, že mi tahle práce užírá život.“

„Vždyť jste tu začal pracovat teprve před dvěma týdny.“

„Nech ho domluvit, Prestone,“ varoval mě George a pro sebe si zamumlal: „Nepotřebujeme potíže s personálním, ne?“

„Jenom…,“ Taylor popotáhl, „jenom se zatraceně usilovně snažím, abyste byl šťastný, ale nikdy to nestačí. Telefon mi neustále zvoní, v doručené poště mám neustále víc než pět set zpráv a myslím, že ani neznáte moje skutečné jméno.“

Nesnažil jsem se předstírat, že znám.

Otřel si obličej do rukávu. „Moje přítelkyně každý večer, když přijde domů, musí poslouchat, jak kvůli téhle práci brečím.“

„A ještě pořád máte přítelkyni, když každý den brečíte?“

George po mně střelil pohledem a já jsem si založil paže.

„Vážím si té příležitosti, co jste mi dal, ovšem ani s tím vyšším platem, co nabízíte, to už pro mě není dost.“ Popotáhl. „Tímto dnes dávám výpověď.“

„Většina zaměstnanců tak obvykle činí písemně s dvoutýdenní výpovědní lhůtou,“ poznamenal jsem. „Nerozumím tomu, proč jsem sem musel přijít a poslouchat vaše vzlykání.“

„Pan Parker se tím snaží říct, že vaši rezignaci přijímá.“ George mým směrem zavrtěl hlavou. „A jelikož se chceme ujistit, že s jeho dalším asistentem budeme zadobře, řekl byste nám, co pan Parker udělal, že jste se tu někdy cítil nepříjemně? Nebo co bychom mohli pro příště zlepšit?“

„Ano,“ přikývl. „Minulý týden mě požádal, abych mu aktualizoval jeho soukromý mobil.“

„Ach, jaká to hrůza.“ Zadíval jsem se na hodinky.

„Byla to hrůza, pane. To, co se v některých těch starých zprávách psalo, ve zprávách od tolika různých žen… Vyděsilo mě to.“

„Co přesně se v těch zprávách psalo?“ zajímal se George.

„Bylo toho příliš.“ Taylor přede mnou uhnul pohledem. „Mojí kundičce se stýská. Proč ses nestavil a nenatloukl mi svým klackem? Máš toho největšího ptáka, co jsem kdy kouřila – můžu ti ho vykouřit znovu? Myslím, že mě ještě nikdo neopíchal tak –“

„Fajn, to stačí.“ Odolal jsem nutkání protočit panenky. „Mnohokrát vám děkujeme za všechnu práci, kterou jste pro Parker International vykonal, Taylore. Jsem si jistý, že nikomu chybět nebudete.“

„Jmenuju se Jim. A to je přesně ten důvod, proč končím.“

„Končíte, protože jste nekompetentní.“ Vytáhl jsem mobil a poslal jsem na personální oddělení už standardní e-mail: Další natáhl brka. „Sbalte si svých pět švestek a poslední šek ve sklepě.“

Taylor se naklonil a objal George – to objetí trvalo o několik vteřin déle, než bylo nutné – a pak zamířil ke dveřím.

Jakmile se zabouchly, George vydechl. „No, a moje přesvědčení, že absolvent Harvardu bude schopný odvádět práci, kterou mnoho předešlých zklamání nedokázalo, se právě vypařilo. Víš, že jsi jediný ředitel v odvětví luxusních hotelů, který nedokáže říct, kdo je jeho výkonný asistent?“

„Vím jenom to, že jsem nejúspěšnější ředitel v odvětví luxusních hotelů.“ Přešel jsem k oknům. „A to je jediné, na čem teď záleží.“

„To je fuk,“ vydechl a odkašlal si. „Než se začnu věnovat tomu nekonečnému problému, musíme probrat tvoji poslední změnu ve vymoženostech.“ Přecházel po místnosti. „Nerozumím tomu, proč ses rozhodl v některých hotelech podávat gurmánské snídaně zdarma. Přece neprovozuješ nějaký Hampton Inn.“

„Hampton Inn nepodává gurmánské snídaně.“

„Víš, co tím myslím, Prestone. Luxusní hotely jsou označeny jako luxusní, protože hosté platí za všechno. Čím více hvězdiček a zisku pro nás, tím méně věcí zdarma pro ně.“

„Je to jenom experiment,“ namítl jsem. „A zdá se, že funguje. Tržby se zvýšily o deset procent.“

„No, doufejme, že to vydrží déle než tvůj poslední asistent.“ Hodil mi světle modrou složku.

„Co je to?“

„To je životopis tvé nové výkonné asistentky a motivační dopis,“ odpověděl. „Dovolil jsem si ti tu příští vybrat sám a můžu se zaručit, že vydrží déle než pár měsíců.“

Prošel jsem si její papíry a okamžitě věděl, že nevydrží ani týden. Vypadala jako každá jiná asistentka, co mi doporučil dřív. Se vzděláním z prestižní univerzity, s roky zkušeností v hotelovém odvětví, dokonale odsouzená selhat. Dokonce i jí osobně uvedený důvod, proč pro mě chce pracovat, vyzváněl už na dálku bezprostředně hrozícím selháním.

Opravdu věřím, že můžu Prestonu Parkerovi pomoct, aby byl tím nejlepším ředitelem ze všech, když se stanu tou nejlepší výkonnou asistentkou, jakou kdy zaměstnal.

Nikdy jsem se o tom Georgeovi nezmínil, ale připadalo mi docela ironické, že jsem vystoupal na nejvyšší pozici v hotelovém odvětví dřív, než jsem získal vysokoškolské vzdělání v oboru podnikání – první hotely, které jsem převzal, jsem získal díky zoufalému hladu po úspěchu, nijak jinak.

Proč nedáme nikdy šanci někomu takovému?

„Jak sám vidíš, absolvovala Yale jako nejlepší ze třídy.“ George se při řeči usmíval, zatímco opakoval stejná slova, co řekl už stokrát. „Nejenom že pracovala v hotelovém odvětví přes deset let, strávila podstatný čas v marketingovém a značkovém oddělení v Hiltonu, Marriottu a Starwoodu. Myslím, že bys ji měl využít, aby ti poskytla tipy proti konkurenci.“

„Jsem jedničkou na trhu už deset let. Žádnou konkurenci nemám.“

„Ale budeš mít, jestli neseženeš nikoho, kdo by ti pomáhal.“ Zasténal. „Časem prostě musíš přijmout to, že potřebuješ zatraceně výborného výkonného asistenta, aby ti pomohl tuhle společnost řídit. Někoho, kdo ti nebude pomáhat jenom tady, ale kdo bude taky schopen jít místo tebe na jednání, kdykoli se konečně rozhodneš udělat si přestávku nebo si, nedej bůh, vzít dovolenou jako každý normální člověk.“

„Fajn.“ Zavřel jsem složku a podal mu ji. „Dej mi pár týdnů, abych si někoho vybral, a jestli půjde dotyčná k šípku, vezmu tu, co navrhuješ.“

„Dobře, to je fér,“ řekl. „Ale budu u všech pohovorů.“

„Proč? Nevěříš mi, že si ji vyberu správně?“

„Teď, když vím, že ti ženy píšou zprávy o svém pohlaví a že jsi pevně rozhodnutý, že tvůj další asistent bude žena? Rozhodně ne.“

2. kapitola

PRESTON

O několik týdnů později

Prosím, ať to není další zklamání…

„Mohla byste mi říct víc o svých předešlých zkušenostech v Hračky jsme my, slečno Jacksonová?“ požádal jsem rusovlásku sedící naproti mně. „Podle životopisu jste pracovala v jejich centrálním obchodním oddělení.“

„No, ano.“ Usmála se. „Hm, hodně jsem účtovala a zasílala zboží.“

Zaťukal jsem prsty do stolu. Zatím mi připadala úchvatná, jenže něco mi na ní nesedělo. Začervenala se, kdykoli se střetla s mýma očima – typické –, ale kdykoli jsme jí položili otázku, zadívala se do dlaně, jako by si tam napsala tahák.

Kdo k čertu potřebuje tahák na pohovoru?

„Mrzí mě, že ta společnost byla nakonec nucena zavřít krám,“ poznamenal George. „Co myslíte, že můžete díky svým zkušenostem ve světě hraček přinést do světa hotelnictví?“

„Je toho spousta. Mám mnoho zkušeností s tím, jak zajistit, aby zákazníci byli spokojení, aby se dosáhlo měsíčních prodejních cílů, a s poskytováním kvalitních služeb.“

George přikývl, jako by ho to potěšilo. „Spolupracovala jste někdy na úkolech s mým dobrým přítelem Timem Lausem?“

„S kým?“

„S Timem Lausem,“ zopakoval. „S ředitelem obchodu. Pokud jste byla zaměstnaná v obchodním oddělení, určitě jste s ním pracovala aspoň na několika projektech, je to tak?“

„Ach, ano, je to tak. Rozhodně. Dělala jsem s panem Lausem spoustu projektů.“

„Můžete nám říct, jakého byly typu?“ zeptal jsem se. „Nějaké konkrétní detaily?“

„No, hm…“ Tváře jí zrudly a znovu se zadívala do dlaně. „Já… Můj…“

„Velice obdivujeme, že umíte zájmena, slečno Jacksonová,“ pronesl jsem, „ale víc by mě zajímaly podrobnosti o vašich předchozích projektech.“

Mlčela.

„Je třeba tu otázku zopakovat?“ zeptal jsem se. „Nerozumíte tomu, co znamená předchozí projekty?“

„Fajn, hele.“ Vykulila oči a narovnala se. „Zapsala jsem si firmu Hračky jsme my do životopisu, protože zbankrotovala, tak jsem si myslela, že nebude možné, abyste někomu od nich zavolali a požádali o reference. Většinou používám při žádostech o místo jiné zkrachovalé společnosti. Myslím, že jsem měla tentokrát zůstat u nich. K čertu.“

„Takže jste v Hračky jsme my nikdy nepracovala?“ zeptal se George.

„Často jsem tam chodila nakupovat.“

„Máte opravdu právní vzdělání z Yale?“

„Ne, ale účastnila jsem se jednoho z jejich letních kurzů, když jsem byla ve čtvrťáku na střední.“ Zadívala se na nás. „Měla jsem skvělý prospěch. A než se zeptáte, nelhala jsem o tom, že jsem dobrá ve službách pro zákazníky. Zeptejte se mého šéfa ve Starbucksu. Nikdo nedělá dýňové latté tak dobře jako já.“

„Fajn.“ Zavřel jsem její složku. „Už můžete jít.“

„Zavoláte mi ohledně druhého kola pohovoru?“

Věnovali jsme jí prázdné pohledy.

„Takže to mám brát jako ne?“

„Znamená to rozhodně ne.“ Ukázal jsem na dveře. „Ven. Hned.“

Odfrkla si, popadla kabelku a cestou ven bouchla dveřmi.

„Jestli jenom pomyslíš na to, že bys ji pozval na druhý pohovor…,“ varoval mě George.

„Myslím na to, že bych jí poslal účet za mrhání mým časem.“

Když jsem škrtl její jméno ze seznamu, do kanceláře vstoupila Linda z finančního oddělení.

„Pane Parkere, promiňte, že vás ruším, aniž bych si domluvila schůzku,“ začala, „ale právě jsem dokončila přepočet zisků a ztrát ze zprávy z hotelu Grand Rose.“

„A?“

„Zdá se, že nedávná manka se nedají vystopovat k ničemu konkrétnímu a jsou velice malá. Je to jenom pět tisíc pět set dolarů měsíčně.“ Přišla blíž a podala mi papír se svými poznámkami.

Zatnul jsem zuby. V mé společnosti není žádná ztráta „velice malá“. Vždycky chci vědět, kam zmizí každý pěťák.

„Můžu tedy předpokládat, že mě někdo z firmy okrádá?“ zeptal jsem se.

„Právě naopak, pane. Manažeři Grand Rose jsou přesvědčení, že manka mají na triku hosté. Vlastně tvrdí, že za ně může někdo, kdo hostem není.“

S Georgem jsme si vyměnili pohledy. Věděl jsem beze vších pochyb, že někdo z mých zaměstnanců lže, a navíc mě okrádá. Člověk by si myslel, že když jsem osobně zničil kariéru několika lidem, kteří se odvážili mě okrást, nebudu si s tím už nikdy muset dělat starosti, ale někoho brzy čeká tvrdá připomínka toho, jak nemilosrdný dokážu být.

„Povězte jim, že se tam příští týden zastavím, takže mi budou moct laskavě vysvětlit, jak mě někdo, kdo se nezapsal jako host, může okrást o tisíce dolarů,“ oznámil jsem. Vařila se ve mně krev. „Povězte jim, že chci mít všechno vytištěné, a pokud nebude vyúčtovaný jediný cent, vyhodím je všechny a zařídím, aby v tomhle městě už nikdy nesehnali práci. A vyhodím i vás, jestli zjistím, že je kryjete. Chcete mi říct ještě něco?“

„Ne.“ Polkla a zamířila ke dveřím. „To bylo všechno, pane.“

Prohnal jsem čísla hlavou a klepal přitom prsty do stolu.

Pět tisíc pět set dolarů v jednom hotelu krát dvanáct měsíců je něco málo přes šedesát tisíc. Kdyby se jim to podařilo zopakovat ve třech dalších hotelech, odnesli by si přes čtvrt milionu. Kdo by si sakra takové svinstvo dovolil, aniž by se bál, že bude přistižen?

„Něco mě napadlo, Prestone,“ přerušil moje myšlenky George. „Když tedy odhlédnu od toho, že jsi jí vyhrožoval vyhazovem, proč jsi Lindu nikdy nepožádal, aby byla tvou výkonnou asistentkou?“

„Požádal jsem ji, ona však odmítla. Řekla mi, že už tak jsem ji dohnal k pití a že si její manžel nepřeje, aby mi byla tak moc nablízku.“

„Aha, a co třeba Cynthia?“

„Cynthii je teprve dvacet let.“ A taky si to se mnou chce rozdat.

„No, možná do té pozice doroste. Tobě bylo taky jenom dvacet, když jsi koupil svůj první hotel, a podívej se, co jsi z toho smetiště dokázal udělat. Podívej se, čeho jsi za dalších devatenáct let dosáhl. Možná že je Cynthia příštím Prestonem Parkerem.“

„Můžu ti zaručit, že není.“

„Nejsi ochoten dát jí šanci?“

„Nechci ani myslet na to, že bych jí dal šanci.“

„No, já myslím, že je to docela dobrý nápad.“

„Dovol mi, abych ti předvedl, proč není.“ Vytočil jsem její linku. „Cynthie, mohla byste na minutku přijít do mé kanceláře, prosím?“

„Ráda, pane Parkere.“

Za pár vteřin vešla dovnitř. Měla narůžovělé tváře a sukni si rozhodně povytáhla o pár centimetrů výš, než ji měla předtím.

„Ach.“ Prudce se zastavila, když spatřila George. „Myslela jsem, že jste mě sem zavolal, protože potřebujete probrat něco o samotě.“ Odkašlala si. „Jak vám můžu dnes odpoledne pomoct, pane Parkere?“

„Jak víte, hledám momentálně novou výkonnou asistentku. Napadlo mě, jestli byste neměla zájem být mou prozatímní asistentkou, pokud z těch dalších pohovorů nikdo jiný nevzejde.“

„Ach, no ovšem.“ Kousla se do spodního rtu a ještě víc zčervenala. „Pokud se stanu vaší výkonnou asistentkou, budu vaše pravá ruka pro všechno? Jako že pravděpodobně strávíme mnohem více času spolu?“

„Ano.“

„Jako na soukromých schůzkách a vícedenních služebních cestách? Sami dva?“

„Ano.“

„Budeme mít společný hotelový pokoj, kdykoli budeme někde pryč?“

„Rozhodně ne. Obvykle má můj asistent na cestách svůj vlastní pokoj.“

„No, nerada bych vás obtěžovala tím, že byste musel platit za pokoj navíc. Ráda bych vám ušetřila peníze. Náš vztah by vůbec nemusel být obvyklý.“ Přistoupila blíž a s každým krokem čím dál víc kulila oči. „Alespoň ne zpočátku. Postupovali bychom zvolna, nechala bych vás, abyste to bral pomalu, budu však upřímná a přiznám, že mám všechno ráda drsně a tvrdě. Jestli spolu budeme opravdu dobře vycházet, po pár měsících na pozici vaší asistentky bychom měli probrat –“

„Dost, to by stačilo.“ George ji to nenechal dokončit. „Děkujeme za váš čas, Cynthie. Dáme vám vědět, kdyby ty poslední pohovory nevyšly.“

„Opravdu doufám, že nevyjdou.“ Olízla si rty jako hladovějící zvíře, potom se na mě usmála a odešla z místnosti.

Když zabouchla dveře, George se na mě zadíval. „Ona ti dělá otevřené sexuální návrhy, a tys ji nevyhodil? Proč?“

„Protože odvádí skvělou práci. Taky je jedna z mála lidí v mém týmu, kdo se nerozbrečí, kdykoli požádám o několik věcí najednou.“

„Rozumím.“ Otevřel si notebook a postavil ho na kraj mého stolu. „Než přejdeme k dnešním úkolům, chtěl jsem se tě na něco zeptat. Pojedeš letos o svátcích navštívit svou rodinu? Vím, že to obvykle neděláš, ale dávám dohromady pracovní kalendář a rád bych to věděl.“

„Nemám rodinu,“ odtušil jsem stroze. „O tom už jsme přece dřív mluvili.“

Bez ohledu na to, jak jsme si s Georgem blízcí, rozhovory o mé rodině (nebo její neexistenci) jsou nepřípustné. Nemluvím o ní nikdy s nikým a nemyslím si, že se to někdy brzy změní.

„Vím, že tohle téma nemáš rád, jenom jsem…“ Odmlčel se, když si všiml, jak se tvářím. „Fajn, přejdeme tedy k mému nejnovějšímu zkoumání.“ Ukázal mi svoje poslední závěry a držel se témat, o kterých jsem diskutoval rád. Po čtyřech hodinách rozboru právních důsledků mé nejnovější obchodní dohody odešel z mé kanceláře.

Jelikož jsem pořád neměl stání a potřeboval čas vyplnit prací, požádal jsem Lindu, aby mi poslala na e-mail poslední čísla z Grand Rose, abych se na ně mohl podívat sám. V okamžiku, kdy jsem dokončil přepočítávání manka, jsem věděl, že tu něco nesedí.

Ke všem úbytkům docházelo vždy ve stejné tři dny v týdnu a kdovíproč se to pokaždé stávalo ráno. Popadl jsem rozvrh vyzvedávání hotovosti a všiml si, že ta data souhlasí.

Napěněný jsem požádal personální oddělení, ať přichystá pro osm manažerů výpovědi, a řekl Georgeovi, aby se jeho právní tým připravil na soudní spor.

Zvedl jsem telefon a zavolal přímo do hotelu. „Tady Preston Parker, majitel. Zítra tam budu a vyhodím každého, kdo mě okrádal.“

3. kapitola

TARA

Jsem skálopevně přesvědčená, že neexistuje nic horšího než být v New Yorku mladá, na mizině a bez práce.

Nic.

Měla jsem na bankovním účtu přesně patnáct dolarů a čtyřicet osm centů, každý den tak představoval boj o přežití. Věděla jsem, že pokud si brzy neseženu práci, skončím jako bezdomovec.

Moje vysokoškolské tituly by mohly být klidně vytištěné na toaletním papíru, soudě podle toho, jak moc mi zatím pomohly. Byla jsem jako každá druhá holka, která se sem po absolvování práv přistěhuje s velkými nadějemi a sny, aby si nakonec uvědomila, že místo vysněného apartmá na Manhattanu se musí dělit o malý byt v Brooklynu a že místo vysněné práce u jedné z pěti set nejúspěšnějších firem podle magazínu Fortune musí vydávat anonymní příběhy jako Zbouchnutá mladším bratrancem svého otce za pár stovek dolarů.

Přestože se mi dařilo chodit na čtyři až pět pohovorů týdně, sotva kdy mi zavolali zpátky. Většinou posílali jen chladné zamítavé e-maily.

Za posledních šest měsíců jsem se ucházela o víc než tři sta pracovních míst a každou noc jsem mezi pláčem a napůl snědenou miskou nudlové polévky googlila: „Je možné žalovat univerzitu, pokud po absolvování studia neseženete práci?“

Měla jsem skoro nutkání vrátit se domů do Pittsburghu, srdce mi to však nedovolilo. Makala jsem hodně tvrdě, než abych to teď vzdala, a věděla jsem, že nakonec mě někdo přijme.

„Vítězové se nikdy nevzdávají a zbabělci nikdy nevyhrají, Taro. Rozhodně tu práci dneska získáš,“ zamumlala jsem si pro sebe, když jsem si česala vlasy a pak je svázala do postranního culíku. Naposledy jsem se prohlédla v zrcadle a ujistila se, že námořnicky modré šaty jsou bezchybně vyžehlené. Popadla jsem kabelku a otevřela okno na požární schodiště.

Jakmile jsem byla venku, vytáhla jsem z kabelky hrst kondomů a položila je na parapet. Pečlivě jsem je vsunula pod sklo, abych mohla okno později otevřít. Se spolubydlící máme sedm dní zpoždění s placením nájemného a potřebujeme přístup ke svým věcem pro případ, že by se nás majitel bytu rozhodl vykopnout.

„Jste tam, Taro?“ ozval se chraplavý hlas a pak klepání na naše dveře, zatímco jsem slézala po požárním žebříku. „To tam chrápete vy, Avo? Kde jsou moje zatracený prachy?“

Neodpověděla jsem. Dál jsme slézala po žebříku, a sotva jsem se nohama dotkla země, rozběhla jsem se ke stanici metra. Sešla jsem po schodišti dolů a přeskočila turnikety. Tak tak jsem stihla chytit linku C jedoucí na Manhattan.

Chytila jsem se madla, zavřela oči a souprava se rozjela. Zhluboka jsem se nadechla a opakovala si věty, které jsem si pár hodin nacvičovala.

Chci pracovat v Russově burzovní společnosti, protože věřím, že budu pro vaši firmu velkým přínosem. Udělala jsem si průzkum a vytvořila prezentaci k tomu, jak věřím, že můžeme konkurovat jiným společnostem. Pokud mi dáte šanci, slibuji vám, že toho nebudete litovat. Prosím, jen mi dejte šanci…

„Přijíždíme na Manhattan,“ oznámil systém v metru a vrátil mě tak do reality.

Když se dveře otevřely, vyběhla jsem ven, zamířila nahoru na přelidněné ulice a vydala se přímo k dalšímu dopravnímu prostředku, a sice vyhlídkovému autobusu Grayline.

Nasadila jsem si sluneční brýle, vytáhla z kapsy starou jízdenku a ukázala ji řidiči.

„Vítejte na palubě, slečno,“ řekl. „Užijte si cestu.“

„Děkuju.“

Posadila jsem se dozadu a nervózně podupávala nohou. Doufala jsem, že nikdo nepůjde kolem a nebude kontrolovat čas vyražený na mé jízdence. Přistoupilo několik dalších turistů, zaplnili sedadla kolem mě a já si oddechla.

„Vítejte všichni ve Velkém jablku!“ Průvodce se postavil doprostřed uličky, zatímco se autobus přesouval na silnici. „Během dnešní půldenní jízdy si prohlédneme Times Square, Broadway a pojedeme kolem řeky Hudson. Cestou zastavíme u několika dominant, ale než vás začnu bavit hroznými vtipy a povím vám o skvělé historii našeho města, musím zkontrolovat vaše jízdenky. Prosím, vytáhněte si je.“

Do prdele.

Otočila jsem se na sedadle a doufala, že kolem mě projde. Potom jsem vzhlédla k šedivé obloze a zamyslela se, jestli mi dá vesmír konečně pokoj a platný lístek se mi jako kouzlem objeví v ruce. Buď to, nebo ať autobus ujede ještě pět bloků, abych to měla blíž k místu, kde mám mít pohovor.

„Dámo?“ Průvodce se přede mnou zastavil a zabil moje naděje. „Máte jízdenku na tuhle cestu?“

Přikývla jsem.

„No, mohl bych ji vidět, ať ji můžu oskenovat?“

„Ztratila jsem ji při poslední zastávce, promiňte.“

„Ještě jsme nikde nezastavovali.“

„Víte to jistě?“

„Ukažte mi svou jízdenku.“ Přimhouřil na mě oči. „Hned.“

„Dobře, hele, nemám jízdenku, ale…“

„Zastavte autobus!“ zakřičel. „Máme tu vandráka!“

„Cože? Nejsem žádný vandrák.“ Zrudly mi tváře. „Jenom si zrovna teď nemůžu dovolit taxi, a tak používám váš autobus. Až získám práci, zaplatím vám za všechny jízdy, co jsem jela na černo. Slibuju.“

„Vy jste jela na černo víckrát?“

„Bude pršet,“ řekla jsem prosebně. „Mohl byste mě nechat jet na první zastávku? Čeká mě opravdu důležitý pohovor a nechci vypadat špatně.“

„To není můj problém.“ Ukázal ke dveřím. „Kolikrát jste s námi jela bez placení?“

Autobus prudce zastavil. Vstala jsem, a aniž bych odpověděla, protlačila jsem se kolem něj.

Vystoupila jsem na chodník a ohlédla se přes rameno, zatímco průvodce pobízel všechny turisty, aby se na mě podívali.

„Dámy a pánové, když se zadíváte napravo, uvidíte dokonalý příklad nejhorší newyorské lůzy,“ vykládal do mikrofonu. „Opravdu doufám, že víc než teď se už k pobudům tohoto města nepřiblížíte. Rychle! Všichni si zkontrolujte, jestli máte svoje peněženky, než odsud odjedeme.“

Turisté vybuchli smíchy a mně vhrkly slzy do očí.

Odmítala jsem je nechat vytrysknout a vydala jsem se na dlouhou cestu po Páté avenue. Opakovala jsem si svoji řeč a přesvědčovala samu sebe, že dnes je skutečně ten den, kdy získám práci svých snů.

Když jsem dorazila do správné budovy, uvědomila jsem si, že mám před pohovorem ještě půl hodiny volného času. V žaludku mi silně kručelo, a přestože jsem si slíbila, že už nikdy nebudu krást jídlo, hlad zvítězil.

Došla jsem na roh a zastavila se před nádherným pozlaceným vstupem do hotelu Grand Rose.

„Dobré ráno, slečno.“ Oba portýři se na mě zároveň usmáli, otevřeli mi dveře a uvedli mě do nejluxusnějšího hotelu na celém Manhattanu.

Jako vždy jsem ve vestibulu několik minut jen užasle stála a prohlížela si ho.

Z vysokých stropů visely jiskřivé bílé lustry, uprostřed stála mohutná fontána ve tvaru růže a do šedé mramorové podlahy bylo ve zlatě vyraženo písmeno „P“.

Recepční měli na sobě jako obvykle na míru ušité modrošedé obleky. Netrvalo ani pět vteřin a zaslechla jsem, jak říkají mantru tohoto hotelu.

„Nenabízíme pouhé hotelové pokoje. Nabízíme životní styl.“

Při svých nepravidelných a „nelegálních“ zastávkách tady jsem zjistila, že tu je šest restaurací, čtvery lázně, obrovský bazén a společenský prostor na střeše. Ovšem nejlepší na tomto hotelu je to, co mě posledních pár měsíců drží při životě – snídaně zdarma.

Na rozdíl od řetězce Hampton Inn, který jsem tu a tam navštívila, tady podávají gurmánské snídaně. Jahody v čokoládě s bagelem pomazaným lanýžovým máslem, pomoučené palačinky s ručně vyrobenými omeletami. A zaměstnanci se tu moc nevyptávají. (A pokud to udělali, měla jsem v zadní kapse „ztracený“ klíč od hotelového pokoje, abych mohla předstírat, kdykoli to bylo nezbytné, že tady jsem host.)

Zahřmění venku mi připomnělo, že si musím pospíšit a vypadnout odsud.

Zůstaň klidná a soustřeď se…

Jak jsem kráčela k barovému pultu, v ústech se mi sbíhaly všechny sliny. Ohlédla jsem se přes rameno k recepci, abych se ujistila, že mě nikdo nesleduje. Když jsem byla přesvědčená, že je čistý vzduch, popadla jsem talíř a naložila si ho čerstvými nakrájenými jahodami a croissanty. Bagel jsem si natřela lanýžovou pomazánkou se skořicí a začala si připravovat šálek kávy. Než jsem se mohla vydat chodbou k bočnímu východu, kudy jsem vždycky vyklouzla ven, vstoupil mi do cesty starší muž v šedém obleku.

„Promiňte, slečno,“ oslovil mě. „Jste v tomto hotelu hostem?“

Uff. Přistižena dvakrát za jediný den?

„Cože?“ oddalovala jsem odpověď a rozhlížela se po jiném východě pro případ, že by se mi pokusil zablokovat cestu. „Uráží mě, že se na to vůbec ptáte.“

„Ještě jste mi ale neodpověděla.“ Založil si paže. „Jste hostem v tomto hotelu?“

„Ano. Ano, ovšemže jsem tady hostem.“

„Dobrá, skvělé.“ Vytáhl z kapsy malý přístroj. „Mohla byste mi říct číslo svého pokoje?“

„Hm.“ Cítila jsem, jak mi rudnou tváře, a prsty, ve kterých jsem držela talíř, se mi potily. „Proč?“

„Mám k tomu své důvody.“ Poklepal na monitor. „Zdá se, že jsme nedávno utrpěli vážné ztráty, co se týká jisté cizí osoby, která sem chodí a krade naše snídaně poskytované zdarma. Proto se chceme ujistit, že všichni přítomní jsou zdejšími hosty.“

„Jedná se opravdu o krádež, když jsou ty snídaně zdarma?“ zeptala jsem se. „Chci říct, jak můžete něco takového na každodenní bázi vůbec změřit?“

„Dobrá.“ Odložil přístroj stranou. „Zavolám ochranku.“

Sotva mu slovo „ochranku“ uniklo ze rtů, upustila jsem talíř a zamířila ke dveřím. V panice jsem se protlačila mezi skutečnými hosty a jejich značkovými kufry, než jsem se však mohla nadechnout čerstvého vzduchu, vrazila jsem do dalšího chlapa v obleku.

S hlasitou ránou jsem dopadla na podlahu a okamžitě ucítila bolest v rukou, jak jsem se o ně opřela, abych zastavila pád. Rychle jsem vstala a popadla svou kabelku a mobil.

Znovu jsem se pohnula ke dveřím, jenže ten chlap v obleku, do kterého jsem předtím vrazila, stál pořád přede mnou – blokoval mi cestu. Potom mě připravil o dech.

Pro Krista pána.

„Myslím, že jste tu něco zapomněla.“ Zvedl dva balíčky kondomů a usmál se. „Jsem si jistý, že tohle budete potřebovat pro toho, za kým běžíte. Je to tak?“

Neschopná promluvit jsem mu je vyškubla a strčila do kabelky. Pak jsem stála jako socha, ochromená nádhernýma šedozelenýma očima. Spolu s perfektně řezanou čelistí a temně černými vlasy, do nichž jsem toužila zajet prsty, byl ztělesněná dokonalost.

Jak jsem na něj zírala, rty se mu zkroutily do líného sexy úsměvu – vypadal, jako by právě vystoupil z obálky módního časopisu.

Nemusela jsem vůbec pochybovat, že jeho vázanka je značková a stojí víc, než si já kdy vydělám za týden. Třídílný oblek prozrazoval, že pod ním skrývá vypracované svaly, a okamžitě jsem poznala stříbrné hodinky s diamanty, co nosil. Viděla jsem je dvakrát v životě. Jednou na zápěstí generálního ředitele firmy z žebříčku Fortune 500 během rozhovoru a pak znovu ve své kolekci obrázků na Pinterestu zvané „Věci, co si nikdy nebudu moct dovolit“.

Ten chlap mě pozoroval stejně zaujatě jako já jeho a nedokázala bych se z toho transu vytrhnout, ani kdybych se snažila. Cítila jsem, jak mi bradavky pod šaty tvrdnou, a byla jsem si celkem jistá, že mám vlhké kalhotky.

Než jsem se dokázala vzpamatovat a vzpomenout si, že musím utíkat, a ne zírat, přiběhl k nám ten muž v šedém obleku z dřívějška.

„Pane Parkere!“ Celý udýchaný vstoupil mezi nás. „Nečekali jsme vás dříve než v deset, pane. Ještě stále připravujeme dokumenty.“

„S tím počítám,“ odpověděl, aniž by ze mě spustil oči. „Chtěl jsem tu být, hned jak to dokončíte, abych mohl vyhodit kohokoli, kdo je zodpovědný za všechna ta nevysvětlitelná manka.“

„No, právě se díváte na příčinu číslo jedna všech těchto mank, pane.“ Zamžoural na mě. „Tato mladá dáma před vámi zde krade gurmánskou snídani a kávu už víc než dva měsíce. Chodí sem třikrát až čtyřikrát týdně – někdy i víckrát za den – a předstírá, že je tu hostem, a odchází dřív, než ji můžeme oslovit. Jsme si celkem jistí, že má ztracený klíč od pokoje, který u sebe nosí, a že občas používá boční vchod. Čeká, až vejde dovnitř host, a prokáže se falešným klíčem, aby za ním mohla proklouznout dovnitř.“

Muž v obleku naklonil hlavu na stranu a tvářil se mírně pobaveně. Úsměv mu však nevydržel.

„Uvědomujete si, že krádež je zločin?“ zeptal se a upřel na mě zlostný pohled. „Že celkový součet za to, co jste ukradla, teď představuje víc než drobnou krádež?“

Přikývla jsem. Slova mi uvízla v krku a nedokázala jsem dost rychle odpovědět.

„Mám policii na lince a ochranka je na cestě dolů, pane. Rád proti této budoucí kriminálnici, kvůli které jsme málem přišli o práci, podám svědeckou výpověď.“

„Odvolejte je,“ přikázal mu chlap v obleku. „Hned.“

„Cože?“

„Slyšel jste mě,“ odtušil s očima upřenýma na mě. „Myslím, že si o tom můžeme promluvit jako dospělí, je to tak, slečno…“ Odmlčel se. „Jak se jmenujete?“

„Ashley Smithová.“

„Chci znát vaše skutečné jméno,“ zdůraznil, protože poznal, že mu lžu. „To, které používáte, když nejste přistižena při krádeži. Jestli ho nechcete říct mně, nechám vás, abyste ho řekla policii.“

„Tara,“ ustoupila jsem. „Tara Laurenová.“

„Slečno Laurenová, já jsem Preston Parker,“ představil se. „Rád bych řekl, že je mi potěšením, že vás poznávám, ale nevážím si lidí, kteří kradou v mých hotelech.“

„Je mi to líto,“ zamumlala jsem. „Chápu to správně, že jste tu něco jako manažer?“

„Ne, jsem tu něco jako majitel.“ To, jak to vyslovil, mě kdovíproč vzrušilo. „Popovídáme si.“ Pokynul mi, abych ho následovala, a vedl mě kolem toho rozladěného muže v šedém obleku.

Pohlédl na jídlo, které jsem upustila na zem, a přešel ke stolu se snídaní. Vzal si talíř a naložil na něj čerstvé jahody a croissanty. Potom namazal bagel lanýžovým máslem a talíř mi podal.

Cestou k výtahům ze mě nespouštěl oči – na každém kroku si mě prohlížel od hlavy po paty. Upřímně jsem netušila, jestli mě jen netahá za nos a nenechá mě v soukromí zatknout.

Při jízdě nahoru jsem se vyhýbala jeho pohledu a byla jsem vděčná, že jsou mezi námi další lidé. Když jsme zastavili ve třicátém patře, zbytek hostů vystoupil a on přiložil k ovládacímu panelu klíč. Potom stiskl tlačítko označené Parkerovo apartmá.

O pár vteřin později se dveře rozevřely a odhalily zářivou zlatavou podlahu, která byla ještě nádhernější než ta v přízemí.

„Dobré ráno, pane Parkere,“ pozdravila žena za stolem. „Ráda vás tu dnes vidím.“

„Dobré ráno,“ odpověděl, aniž by se na ni podíval, a všichni ostatní na tom podlaží se rozprchli do všech směrů.

Proč vypadají tak vyděšeně?

„Sem, slečno Laurenová.“ Otevřel mi dveře do kanceláře, která byla desetkrát větší než můj byt. Když jsem vešla dovnitř, rozsvítilo se a okenní rolety se vytáhly. Odhalily snový a malebný výhled na město.

Kousla jsem se do rtu, abych se nad tím nezačala poeticky rozplývat a neřekla, jaké má štěstí.

Odsud z té výšky nepůsobil déšť tak ponuře. Odsud mi New York stále připadal jako kouzelné město, jak jsem si to o něm kdysi myslela.

„Posaďte se,“ pobídl mě a odtáhl pro mě židli. Počkal, až se posadím, než se přesunul za stůl. Potom se opřel v křesle a hleděl na mě těma nádhernýma zelenýma očima, až jsem proti své vůli ještě víc zvlhla.

„Takže, slečno Laurenová.“ Zaklepal prsty do dřeva. „Máte nějaký konkrétní důvod, proč jste mě okrádala?“

„Možná.“

„Mohla byste mi laskavě sdělit, co ten možný důvod je?“

„Potřebuju si být jistá, že tohle tajně nenahráváte, abyste mě předal policii, sotva se vám přiznám.“

„Kdybych chtěl zavolat policii, nepozval bych vás do své kanceláře, slečno Laurenová.“ Nespouštěl ze mě oči. „Zavolal bych na okrsek, který je naproti přes ulici, a vy byste se nedostala dál než za roh.“

„Aha, no dobře.“ Odkašlala jsem si a on okamžitě zvedl džbán vody na stole a nalil mi ji do sklenice.

„Tak kde jsme to skončili?“ Počkal, až se trochu napiju. „Ach, ano. Že přestanete otálet a odpovíte mi, proč jste kradla v mém hotelu.“

„Nemyslela jsem si, že okrádám vás osobně,“ vysvětlila jsem. „Jenom teď bojuju, abych si dala život do pořádku, a váš hotel je zkrátka poblíž míst, kde se uskutečnily moje poslední pohovory. Měla jsem v plánu vám zaplatit, jakmile získám práci.“ Vytáhla jsem mobil a klikla na kalendář, pak jsem mu ukázala displej. „Ta červená X značí, kdy jsem tady snídala. Vynásobila bych to patnácti dolary a –“

„Cena gurmánské snídaně pro nezapsané hosty v mých hotelech je osmdesát pět dolarů,“ přerušil mě.

Rozlehlo se ticho.

„Hm, no…“ Zamrkala jsem. „Pravděpodobně i tak budu muset vynásobit ty červené značky jen patnácti dolary a poslat manažerovi – tedy vlastně vám – omluvu a šek.“

„Co znamenají ta modrá X?“

Dny, kdy jsem tu ukradla gurmánský oběd. „Dny, kdy dokončím cvičení.“

„Slovo ,cvičení‘ už máte v některých těch okýnkách zapsané.“

„To musí být chyba.“ Odtáhla jsem od něj svůj mobil. „Myslím to vážně, že vám ty peníze vrátím. Mám dnes u jedné společnosti už třetí pohovor a jsem si jistá, že tu práci získám. Jsem o tom pevně přesvědčená.“

„U které firmy se ucházíte o práci?“

„U Russovy burzovní společnosti.“ Zalapala jsem po dechu a znovu pohlédla na svůj mobil. Ten pohovor měl začít před dvěma minutami.

„Děje se něco, slečno Laurenová?“

„Jo… Ten pohovor se koná právě teď a já tam nejsem. Myslíte, že byste tam mohl zavolat a říct jim, proč jsem se zpozdila?“

Jen se na mě prázdně zadíval.

„Aha. No, já…“ Polkla jsem. „Děkuju, že jste na mě nezavolal poldy. Ale už musím jít.“

„Ještě jsme neskončili,“ pronesl pevným hlasem. „O jakou pozici se přesně ucházíte?“

„Ucházela jsem se,“ opravila jsem ho, protože jsem pochybovala, že mi teď ještě dají šanci. „Měla jsem být asistentkou jejich generálního ředitele.“

Povytáhl obočí. „Vy máte ekonomické vzdělání?“

„Ano. A taky mám titul z práv. Ne že by to něco znamenalo.“

„Kde jste pracovala naposledy?“

„Stále hledám svoje první zaměstnání.“

Zíral na mě pevně a dlouze, aniž by promluvil. A ani jsem si nebyla jistá, jestli ještě něco řekne. Poprvé od chvíle, kdy jsem se přestěhovala do New Yorku, jsem byla na pokraji zhroucení a pláče.

„No, děkuju vám, že jste mě v té věci vyslechl,“ pronesla jsem a vstala. „Cením si toho.“

„To byste měla.“ Opřel se v křesle. „Můžu čekat, že už vás neuvidím, jak kradete jídlo v některém z mých hotelů?“

„Ano, pokud nevlastníte i Grand Alaskan na Páté avenue.“

„Jistě že vlastním Grand Alaskan na Páté avenue.“

„Aha.“ Kruci. „Patří vám i Loft na Wall Street?“

„Ano.“ Přimhouřil na mě oči. „Neznáte všechny hotely v mém portfoliu?“

„Ne, ale vyhledám si všechna další jména hotelů Marriott a Hilton a slibuju, že se jim budu vyhýbat.“

„Tohle je společnost Parker International, slečno Laurenová.“ Tvářil se uraženě. „Jenom v tomto městě vlastníme dvacet hotelů a máme větší tržby než všechny Marriotty a Hiltony dohromady.“

„Aha…“

„Ano,“ řekl. „Aha.“

„No, v tom případě… Nevadilo by vám, kdybych vám ty peníze nevrátila? Co kdybych vám jen poslala písemnou omluvu bez šeku?“

Vypadal, jako by zadržoval smích, místo toho však stiskl rty do úzké linky. „Jenom pokud slíbíte, že tohle byl poslední den, kdy jste kradla v kterémkoli z mých hotelů. Příště vás osobně nechám zavřít.“

„Souhlasím, že toho nechám.“

„Dobře. A tu omluvu si také můžete strčit za klobouk, protože si nemyslím, že je vám to skutečně líto.“

„Je mi líto, že mě přistihli.“

Znovu se mu na tváři rozlil ten líný sexy úsměv. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce.

Nedokázala bych na toho chlapa přestat zírat, ani kdybych se snažila, a věděla jsem bez všech pochyb, že jeho obličej bude v mých představách ještě dlouhou dobu hrát hlavní roli.

„Pane Parkere?“ ozval se hlas z interkomu a přerušil náš souboj pohledů.

„Ano?“ odpověděl Parker.

„Pan Tanner si přeje vědět, jak dlouho ještě vaše schůzka u snídaně bude trvat.“

„Budu tu hotov za pár minut.“ S tím se postavil na nohy.

„Ráda jsem vás poznala,“ pronesla jsem a napřáhla k němu ruku.

„Nápodobně, slečno Laurenová. Ještě nikdy jsem se takhle zblízka a osobně neseznámil se zločincem.“ Potřásl mi rukou a já jsem okamžitě ucítila, jak mě zabrnělo na páteři.

Když mou ruku konečně pustil, otevřel dveře a ukázal mi, ať jdu první. Zaměstnanci se znovu rozprchli, jako by na tom závisel jejich život.

„Jaký obor jste na ekonomické škole studovala?“ zeptal se cestou k výtahu.

„Měla jsem tři,“ odtušila jsem. „Účetnictví a daně, vztahy s veřejností a plánování a rozvoj.“

„To je působivé.“

„Očividně ne dost pro většinu společností v tomto městě.“ Vešla jsem do výtahu. Čekala jsem, že se vrátí do své kanceláře, ale nastoupil taky. Stiskl tlačítko „PO“ místo vestibul a přistoupil ke mně blíž.

„Zrovna tady nabírám nové zaměstnance,“ řekl. „A přestože obvykle neuvažuju, že bych zaměstnal zloděje, něco mi říká, že bych ve vašem případě měl udělat výjimku.“

„No, děkuju…“ Když stál tak blízko, nedokázala jsem myslet. „Nevadí, když se zeptám, kolik u vás bere hospodyně za hodinu?“

„Nebudete tu jako hospodyně, slečno Laurenová.“ Smazal prostor mezi námi. „Potřebuju výkonnou asistentku – někoho, kdo pode mnou dokáže snadno pracovat a zvládne délku dané práce.“

„Myslel jste šíři té práce, že?“

„To taky,“ řekl. „Dávám přednost někomu se zkušenostmi z hotelnictví, ale vzhledem k tomu, že většina lidí, které jsem v minulosti zaměstnával, měla tendenci toho brzy nechat, myslím, že je čas, abych se vydal jiným směrem.“

„Proč přesně několik vašich předchozích asistentů skončilo?“

„Myslím, že neměli dostatečnou výdrž, aby mi stačili.“ Usmál se.

Výtah zastavil v přízemí, než začal znovu pomalu klesat. Snažila jsem se nemyslet na to, jak mu ze rtů sklouzlo slovo „výdrž“.

„Nicméně, pokud opravdu máte právní a ekonomické vzdělání, velice rád vás přijmu jako svou příští výkonnou asistentku.“

„Bez pohovoru?“

„Právě jsme ho dokončili.“

Výtah se otevřel v patře „PO“ a odhalil další luxusní prostor. Samé bílé stěny, jiskřivé lustry a hladký šedý nábytek.

Pan Parker zůstal stát v kabině a pokynul mi, abych vystoupila.

Poslechla jsem a ohlédla se na něj – pořád dokonale zmatená.

„Takže mám vyplnit žádost online a počkat, až si ověříte, že to vzdělání mám?“

„Ne, to za mě za pár minut udělá personální oddělení.“ Ukázal dál do chodby. „Jestli se to potvrdí, jste přijata.“

„Cože?“ Vykulila jsem oči.

„Nekoktám. Personální oddělení je nalevo. Můžete jim říct, že jste přišla kvůli pozici výkonné asistentky číslo 122, a oni zařídí zbytek.“

„Děkuju vám, ale…“

„Ale co?“ Založil si paže.

„No, mám pár otázek. Potřebuju vědět, co všechno ta práce obnáší.“

„Právě proto budete za pár vteřin mluvit s personálním,“ odtušil. „Neznám náplň té pozice zpaměti, slečno Laurenová.“

„Myslela jsem tím, že mám pár otázek na vás.“

„Dovolte mi, abych vaše otázky odhadl,“ pronesl. „Odpověď na první je ne. Ta práce nezahrnuje snídaně zdarma. Odpověď na druhou je, že váš plat bude činit tři sta padesát tisíc dolarů ročně.“

Spadla mi brada. „Děláte si legraci?“

„Ne, nedělám. Očividně jsem docela náročný šéf a mám tendenci na lidi tlačit, kdykoli se mnou pracují.“

„Říkal jste tlačit?“

„Ano, nebo je i napínat, čemukoli dáváte přednost.“ Usmál se.

„Slečno? Slečno?“ Hlas na chodbě mě přinutil, abych od pana Parkera odtrhla pohled. „Slečno, jestli tu nejste kvůli zaměstnaneckým záležitostem v Parker International, musíte okamžitě opustit toto podlaží. Jste tu kvůli tomu?“

Obrátila jsem pozornost k Parkerovi a on povytáhl obočí.

„Tak jste?“ zeptal se a nechal dveře zavřít, než jsem mohla odpovědět.

„Slečno? Slečno?“

Štípla jsem se, abych se ujistila, že nesním, že jsem opravdu pár vteřin od toho, abych získala práci svých snů.

„Jsem tu kvůli práci,“ odpověděla jsem té ženě. „Kvůli pozici asistentky pana Prestona Parkera.“

4. kapitola

PRESTON

O několik hodin později jsem hleděl z okna své restaurace a pozoroval Taru, jak pod hotelovým přístřeškem roztahuje černozlatý deštník. Vypadala mírně zmateně, jak šla proti proudu dopravy a držela si kabelku u těla. Sledoval jsem ji, dokud nezmizela v davu, a všiml si, že každý chlap, který ji zahlédl, se na ni podíval ještě jednou.

Okamžitě jsem odeslal e-mail řediteli personálního oddělení.

Předmět: Pozice mé výkonné asistentky

Walshi,

měla ta uchazečka, kterou jsem dnes ráno poslal dolů, nezbytnou kvalifikaci?

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Odpověď dorazila obratem.

Předmět: Re: Pozice mé výkonné asistentky

Pane Parkere,

s radostí Vám musím oznámit, že Tara Laurenová má pro pozici Vaší výkonné asistentky víc než dostatečnou kvalifikaci. Myslím, že je ta nejlepší, co jste dosud přijal.

Níže doplňuji její „krátký seznam“ vzdělání a s radostí zodpovím jakékoli další otázky týkající se jejího zaměstnání, které započne příští pondělí. Dále připojuji nevyřízený dotaz.

Seznam vzdělání Tary Laurenové:

B.A. z Princetonské univerzity

MBA z Princetonské univerzity

J.D. z Harvardovy univerzity

Slečna Laurenová také studovala různé obory v zahraničí – ve Francii, Austrálii a Japonsku.

Umí tři jazyky

(španělštinu, francouzštinu a němčinu).

Požádala, jestli by mohla dostat devět set dolarů zálohu, aby zaplatila nájemné. Mám tu částku odsouhlasit? (A nerad bych ji obviňoval, ale jsem si docela jistý, že mi ukradla deštník…)

S pozdravem

Walsh Jones

Ředitel personálního oddělení, Parker International

Předmět: Re: Re: Pozice mé výkonné asistentky

Walshi,

odsouhlaste devět tisíc. (Dohlédnu na to, aby to vrátila, až začne pracovat.)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Odložil jsem mobil. Pobavilo mě to. Pak mě napadlo, kde to sakra v tomhle městě bydlí za devět stovek měsíčně.

Nemohl jsem přestat myslet na to, jak v mé kanceláři vypadala, jak jí slova sklouzávala ze sexy růžových rtů. Po jediném pohledu na její vlasy barvy kávy, které jí spadaly až pod prsa, na mandlové hnědé oči, v nichž se zračila trochu moc velká důvěra, a na její křivky obtažené v námořnicky modrých šatech jsem věděl, že jsem ji zaměstnat neměl.

Ještě nikdy v životě mě žena po prvním setkání tolik nepřitahovala a věděl jsem, že mít ji nablízku bude znamenat problém.

„Promiň, že jdu pozdě.“ George se posadil naproti mně a podal mi složku. „První pohovor s bývalým ředitelem rekreačního střediska máme za třicet minut a druhý pohovor s právním poradcem z Broadwaye hned potom. Tvůj harmonogram zahraničních schůzek začíná za tři týdny, takže jak to chceš udělat?“

„Ty pohovory jsem před hodinou zrušil.“

„Cože?“ Narovnal se v židli. „Proč?“

„Protože jsem svou výkonnou asistentku právě přijal.“

„Beze mě?“

„Řídil jsem se svým instinktem,“ vysvětlil jsem. „Zapůsobil na mě její kreativní způsob přežití.“

„Svým instinktem? Její kreativní způsob přežití?“ Vypadal, jako by mu měla vybuchnout hlava. „To snad žertuješ, Prestone?“

„Ale vůbec ne.“ Zvedl jsem kávu a dlouze z ní upil. V duchu jsem si přehrával, jak Tara vchází do mé kanceláře.

„Jak vypadá, Prestone?“

Zatraceně sexy. „Nejsem si jist, jak čekáš, že zodpovím takovou otázku, Georgi. Jestli vypadá jako absolventka prestižní vysoké školy? Nevím jistě, jak tak někdo může ,vypadat‘, ovšem opravdu disponuje titulem z Princetonu. Má jak právní, tak ekonomické vzdělání. Taky umí stejné tři cizí jazyky jako já.“

„Jak vypadá, Prestone?“ Zlostně na mě zíral. „Jako tvůj hlavní právník musím vědět, o jaký typ přijetí zaměstnance se jednalo. Jestli ses rozhodoval rozkrokem, nebo mozkem.“

Obojím. „Tím druhým, samozřejmě.“

„No jistě.“ Sebral mi složku. „Jelikož předem víme, jak to skončí, udělej mi laskavost a požádej Cynthii, aby ty další pohovory přesunula o tři týdny dál, abychom si byli jistí, že někdo z vedení s tebou pojede na ty zahraniční cesty.“

„Myslíš si, že ta žena, kterou jsem přijal, vydrží jenom tři týdny?“

„Podle tvého výrazu je jasné, že tě rozhodně přitahuje, takže bych nesázel na to, že vydrží víc než dva.“

5. kapitola

TARA

S návratem do Brooklynu jsem si v tom dešti dávala načas, protože se mi myšlenky rozutekly všemi směry. Víc než hodinu jsem mluvila s lidmi na personálním oddělení a trvala na tom, že to všechno musí být sen, když mi však přidělili oficiální číslo zaměstnance a podali mi vstupní kartu do mé nové kanceláře, konečně jsem usoudila, že se mi to nezdá.

Podepsala jsem každý dokument několik vteřin poté, co ho přede mě položili, a v hlavě znovu přepočítávala tu mzdu. U Russovy burzovní společnosti nabízeli za práci výkonné asistentky mzdu sto padesát tisíc ročně a u dalších míst, o která jsem se ucházela, byly mzdy v rozpětí sedmdesát až osmdesát tisíc ročně.

Tři sta padesát tisíc dolarů za rok? I po zdanění to vychází na víc než dvacet tisíc měsíčně. Měsíčně!

Když jsem dorazila domů, rozhodla jsem se vejít hlavním vchodem. Jak jsem čekala, majitel zatím vyměnil vložku v zámku, proto jsem mezi uvolněný zámek a zárubeň vsunula balíček s kondomem a sponkou do vlasů si otevřela.

„Ahoj, ty moje spolubydlo!“ Má spolubydlící Ava se překulila přes naše obrovské sedací vaky a odložila lesklý bulvární časopis. „Jak se dneska máš?“

„Super! A mám dobrou zprávu!“ Zabouchla jsem dveře a do mezery pod nimi nacpala ručník. „Hádej, co to je?“

„Budu hádat, ale nejdřív si musíš vyslechnout moji dobrou zprávu. Musím ti říct dvě úžasné věci!“

„Poslouchám.“

„Fajn.“ Napřímila se. „Víš, jak jsem v práci kradla toaletní papír a nosila ho domů?“

„Jo…“

„Tak náš manažer právě nakoupil místo těch hrozných, které byly drsné jak šmirglpapír, ty měkké dvouvrstvé, takže odteď si budeme utírat prdelky kvalitním papírem.“ Hrdě se usmála. „Už jsem sebrala šest rolí a dala je do komory, tak mi řekni, až si toho rozdílu všimneš.“

„Provedu.“ Zasmála jsem se. „A co je to druhé?“

„Dnes odpoledne jsem zaplatila nájemné, jenže ten debil nám už vyměnil zámek a řekl, že nám dá nový klíč, jestli zaplatíme příští měsíc včas.“

„On nám nemíní dát klíč k tomu současnému zámku?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Říká, že se zdá, že se sem stejně nemáme problém dostat i bez správného klíče. Ovšem zeptal se mě, jestli by si mohl půjčit pár balíčků kondomů.“

Obě jsme se zasmály a já jsem se svalila na gauč.

„Ty nicméně vypadáš, že kvůli své dobré zprávě exploduješ.“ Vyskočila na nohy. „Nech mě párkrát hádat, než to ale uděláš.“

„Tak do toho.“

„První tip. Rozešla ses konečně se svým přítelem, kterého ze srdce nenávidím, protože pro tebe není dost dobrý?“

„Ne…“

„Neškodilo se zeptat.“ Usmála se. „Druhý tip. Přišla jsi na nové heslo k sousedově wifi?

„Vlastně jo, přišla.“ Přikývla jsem. „Je to Přestaňte krást moje věci, vy zasraný zlodějky.“

„Jsou mezi tím mezery, nebo je to celé jedno slovo?“

„Je to celé jedno slovo.“

„Počkej, zkusím to.“ Popadla mobil a párkrát ťukla do displeje. „Super! Funguje to! A teď vyklop, co je tvoje skutečná dobrá zpráva!“

„Získala jsem dnes svou první práci!“ Slova mi tryskala ze rtů rychleji než kdy dřív. „Jako opravdovou placenou práci s benefity, hrazenými náklady na dojíždění a placenou dovolenou. Cestou domů mi ředitel personálního poslal e-mail, že mi dají devět tisíc dolarů zálohu na moji první mzdu!“

„Cože?“ Skákala nahoru a dolů. „Opravdu?“

„Jo!“ Setřela jsem si z očí pár slz. „Přijali mě hned na místě a moje mzda je tak nehorázná, že tomu pořád nemůžu uvěřit.“

„Budeš mít osmdesát tisíc ročně?“

„Ne, víc.“

„Sto dvacet?“

„Ještě víc.“

„Hm…“ Tvářila se omráčeně. „Sto padesát?“

„Tři sta padesát tisíc dolarů!“

Obě najednou jsme zaječely a bez dalšího pobízení jsme udělaly to, co jsme dělaly vždycky, když jsme měly vzácný důvod k oslavě. Ava popadla láhev levného šampusu a já jsem vytáhla z mrazničky náš nejcennější majetek: sušenkové těsto Dean & DeLuca.

„Vyprávěj mi to krok za krokem,“ pobídla mě a odzátkovala láhev. „Myslela sis, že tě Russova burzovní společnost nehodlá přijmout, než ti předložili smlouvu? Ozval se potlesk, jakmile jsi ji podepsala?“

„Nebudu pracovat pro Russovu burzovní společnost. To ti vysvětlím jindy.“ Počkala jsem, až nalila dvě sklenice a zvedla tu svou k přípitku. „Právě se díváš na novou osobní asistentku – ne, počkej, na výkonnou asistentku Prestona Parkera, generálního ředitele společnosti Preston International.“

„Cože?“ vyprskla šampus. „Cos to právě řekla?“

„Jsem nová výkonná asistentka Prestona Parkera z Preston International. Nebo z Parker International?“

„Je to rozhodně společnost Parker International.“ Odložila sklenici a už se netvářila tak nadšeně. Vypadala vyděšeně.

„Už kvůli mně nemáš radost?“ zeptala jsem se. „Vím, že to není zrovna pozice právní poradkyně, ale být jeho výkonnou asistentkou znamená rozsáhlou odpovědnost a požadují na to právní a ekonomické vysokoškolské vzdělání. Dokonce mi řekli, že pokud si povedu dobře, mohla bych se do tří let přesunout na jeho právní oddělení.“

„Hele.“ Zavrtěla hlavou a prudce vydechla. „Jako tvoje nejlepší kamarádka jsem obrovsky šťastná, že jsi sehnala práci, ale nemyslím si, že bychom zrovna tuhle měly oslavovat.“

„Proč ne?“

„Protože budeš pracovat pro Prestona Parkera. Prestona Parkera.“

Jen jsem na ni prázdně zírala.

„Tys před dneškem neměla tušení, kdo to je, co?“

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Je něco víc než generální ředitel?“

Povzdechla si a přešla ke své široké sbírce časopisů. Hodila mi pět čísel Pána New Yorku a tři čísla Strany šest.

Na každé obálce se vyjímal jeho krásný obličej. Zároveň jsem si uvědomila, že naživo je ještě rajcovnější. Ovšem titulky ve Straně šest měly do lichotivých daleko.

Pán New Yorku znovu uspěl, ale jedna z jeho bývalých asistentek se rozpovídala. Pán New Yorku ušlapává svou konkurenci a zanechává dalšího asistenta v prachu. Pán New Yorku nutí každého nového asistenta podepsat dohodu o mlčenlivosti, poté co toho posledního nechal ve štychu v Paříži.

„Takže on je celebrita?“ zeptala jsem se.

„Ne, je to magnát. Nechutně bohatý a absolutně arogantní magnát.“ Svalila se na sedací vak. „Kdyby ses ke mně někdy přidala a tu a tam si přečetla bulvární plátky, vzala bys nohy na ramena, sotva by ti tu práci nabídl.“

„Přestože mi nabídl tři sta padesát tisíc za rok?“

„Kdo říká, že tam vydržíš rok?“ Ukázala na časopisy. „Přečti si je. Hned.“

Prolistovala jsem první magazín a cítila, jak se mi hrudník s každým přečteným slovem čím dál víc svírá a srdce mi nejistě uhání.

„Je to bezcitný kretén. Nemilosrdný šéf. Nejhorší šéf, pro jakého jsem kdy pracovala. To jediné dobré na něm je jeho vzhled, tedy dokud neotevře pusu.“

Prolistovala jsem pár let staré číslo, kde poskytl „poslední rozhovor“, a pomyslela si, že to ho jistě ukáže v lepším světle, jenže když jsem si přečetla prvních několik řádků, cítila jsem, jak mi padá brada.

Redaktor: Jaký je to pocit být znovu mezi prvními pěti kandidáty na cenu Pán New Yorku, pane Parkere?

Pan Parker: Mám pocit, že bych měl být vždycky mezi prvními dvěma a nikdy neměl skončit druhý.

Redaktor: No, Reeve Henderson z NYB má za sebou taky parádní rok, pane.

Pan Parker: Reeve Henderson je multimilionář. Já jsem miliardář.

Redaktor: Ovšem v téhle fázi kariéry už určitě víte, že všechno si za peníze nekoupíte.

Pan Parker: Až nějaké konečně budete mít, zjistíte, že vlastně koupíte.

Mrštila jsem časopisem přes pokoj a otevřela jiný a pak další. Nakonec jsem si uvědomila, že jsem právě podepsala, že budu pracovat s tím nejarogantnějším kreténem v celém New Yorku, že jsem zpečetila svůj osud s mužem, který jednou řekl reportérovi: „Doufám, že šukáte líp, než kladete důkladné otázky. Jestli ne, velice bych vám doporučoval, abyste na tom prvním zapracoval, protože to druhé je zcela beznadějné.“

K čemu jsem se to do háje upsala?

O DVA MĚSÍCE POZDĚJI…

6. kapitola

TARA

Velice mizerný střed

Prosím, ještě nezvoň. Prosím, ještě nezvoň…

Během rán, jako bylo to dnešní, jsem si přála, abych měla stroj času, mohla se vrátit do minulosti a dát si pořádnou facku za to, že jsem učinila rozhodnutí, které mě dovedlo přesně k této chvíli. Byly teprve tři ráno, ale z oblohy se na město spouštěl neutichající déšť. Nutila jsem se, abych si „užila“ jedinou část dne, kterou jsem měla sama pro sebe.

Ležela jsem rozvalená na spacích vacích s chodidly obalenými pytlíky ledu, abych jim ulevila od bolesti způsobené běháním po New Yorku na značkových jehlách. Ze rtů mi trčel teploměr – a ten zrádce ukazoval „normální“ teplotu – zatímco jsem jako ostříž sledovala budík. Čekala jsem, až vteřinová ručička přistane na pětce, abych do sebe mohla hodit druhou sadu prášků proti stresu a potýkat se další den se svým „vysněným zaměstnáním“.

Za poslední dva měsíce jsem absolvovala rychlokurz ze světa hotelů. Je to mnohem složitější, než bych si kdy myslela. Každý den přináší nové kolo krizových setkání a novou metu k dosažení „Parkerovy úrovně znamenitosti“. Pro hosty, kteří platí nejméně pět set dolarů za noc, aby mohli zůstat v některé z Prestonových nemovitostí, nepřichází v úvahu, aby byli zklamaní.

Preston se nezastaví před ničím, aby dosáhl dokonalosti. Je zcela nemilosrdný a všichni vědí, že by vás na minutu vyhodil. Za tu krátkou dobu, co pro něj pracuju, si nevzal jediný den volna, nikdy se ani nezmínil, že potřebuje přestávku, ani nikam nejel, aby strávil čas s rodinou. Ve skutečnosti o něm koluje zvěst, že žádnou rodinu nemá.

Je jako stroj. Jsem si jistá, že nikdy nespí. (Taky je kretén a jsem si víc než jistá, že už moc dlouho jeho zaměstnankyní nebudu.)

Cink. Cink. Cink!

V mobilu mi zazvonil budík, aby mi připomněl, že si mám vzít prášky. Zapila jsem je vodou.

Prolistovala jsem zprávy a poslala textovku svému příteli Michaelovi.

Já: Ahoj. Jsem vzhůru a myslím na tebe, než pojedu do práce. Doufám, že budeš mít o víkendu čas, abys mi pomohl s hledáním nového bytu?

Odpověděl mi vzápětí.

Michael: Ach, ty ještě žiješ? Cha, cha. Jasně, zlato. Jestli ti tvůj šéf dovolí, abys měla víkend pro sebe, budu tu pro tebe. Přijdeš dnes večer za mnou?

Já: Pokusím se, ale nemůžu nic slíbit, protože můj šéf pořádá valnou hromadu akcionářů. Necháme to na jindy?

Michael: Jasně. Pošlu ti během dne něco na e-mail, abys na něho dokonale zapomněla. (Těším se, až tě konečně budu mít jenom pro sebe, jakmile ti skončí zkušební doba. [emodži kapky] [emodži lilku] [emodži kapky])

Na oplátku jsem mu poslala emodži polibku a usmála se. Od chvíle, co jsem nastoupila do práce, jsme spolu nestrávili víc než několik hodin, a i když mě to trochu mrzelo, zároveň mi ta nadměrná zátěž vyhovovala. Nedokážu to moc vysvětlit.

Když jsem znovu zkontrolovala čas, cítila jsem, jak mi úsměv pomalu mizí z tváře.

Tři, dva, jedna…

Mobil se mi rozbzučel v ruce a moje doručená pošta se probudila k životu už šedesátý první den mé nové kariéry.

Předmět: Objednávka snídaně pro pana Parkera: prosím, potvrdit před vyzvednutím

Předmět: Žádost o schůzku pro pana Parkera

Předmět: Poznámky ke schůzce v Sarasotě

Předmět: Změna v harmonogramu: Jonesovo zahájení se přesouvá na pondělí

Předmět: Potvrďte zrušení: soukromý let do Říma příští středu?

Předmět: Pán New Yorku: žádost o rozhovor

Zasténala jsem a vstala ze sedacího vaku. Rychle jsem se osprchovala, oblékla si oblíbené béžové šaty a obula lodičky s červenou podešví.

„Víš, po čem se mi nebude stýskat, až tady nebudeme bydlet?“ Ava se v koutě posadila na své nafukovací matraci.

„Po čem?“

„Že slyším každý tvůj pohyb, dokonce i když spím.“ Zasmála se. „Proč každý den tak brzo vstáváš? Vždyť ti pracovní doba začíná až v osm.“

„Protože, slečno Laurenová,“ napodobovala jsem Prestonův hlas, „lidé, na které přímo nespoléhám, nemusí být v práci dřív než v osm. Ovšem moje pravá ruka musí být vzhůru stejně brzy jako já a pokaždé tu musí být dřív než já, aby šla příkladem. Nebo jinak…“

„Vysvětlil ti už někdy to ,nebo jinak‘?“ zeptala se. „Protože pokud se jedná o potrestání v podobě žhavého sexu, myslím, že bys měla zvážit, jestli by nebylo lepší se každý den opozdit.“

Zasmála jsem se. „Doufám, že to nikdy nezjistím. Rozhodla jsem se, že pro něj budu pracovat jenom šest měsíců, abych měla dostatek peněz na účtě na mezidobí, než si najdu něco míň hektického.“

„Jsi si tím jistá?“

„Na sto procent.“ Popadla jsem svůj kufřík a zhasla světla, než jsem vyšla ze dveří. Venku už na mě jako obvykle čekal služební sedan a řidič mi otevřel zadní dveře.

„Dobré ráno, Taylore,“ řekl.

„Jsem Tara. Už jsem sdělila své jméno vám i každému v téhle firmě, a všichni mi stejně pořád říkají Taylore. Je to snad tak obtížné vyslovit, nebo co?“

Neodpověděl mi. Jenom mi držel dveře a usmíval se.

Vklouzla jsem na zadní sedadlo, a ještě než jsme dojeli na konec bloku, odpověděla jsem na pět e-mailů.

„Můžete mi potvrdit všechny zastávky dnešního rána, Taylore?“ požádal mě řidič.

„Ano.“ Tentokrát jsem se ho neobtěžovala opravit. „Musíme vyzvednout věci u Aldmana, stavit se u Toma Forda pro jeho obleky, zajet k molu, abychom se ujistili, že je jeho nejnovější jachta správně přemístěna, stavit se u Deana & DeLucy pro snídani a nakonec vyzvednout jeho kávu.“

Přikývl a podal mi malý košík čokolády, než zesílil muziku a rozjel se k Aldmanovi.

Na půl cesty tam mi na displeji zasvítilo Prestonovo jméno: Můj debilní šéf. Zvažovala jsem, jestli to zvednout, jestli bych neměla radši zjistit, co znamená to „nebo jinak“.

Podlehla jsem dřív, než to mohlo spadnout do hlasové schránky.

„Dobré ráno, pane Parkere,“ pronesla jsem s falešnou radostí v hlase. „Co pro vás můžu udělat?“

„Volám, abych se ujistil, že dnes ráno dorazíte do kanceláře včas, protože včera jste měla šest minut zpoždění.“

„Jenom dvě minuty.“

„To je pořád pozdě,“ prohlásil hlubokým hlasem. „Dost pozdě, že nejsem jediný, kdo si toho všiml. Vzhledem k tomu, že jste moje výkonná asistentka, nemůžu si dovolit, aby si kdokoli myslel, že jste ode mě získala speciální privilegia – nebo že jste snad nade mnou, když je jasné, že jste pode mnou. Taky nechci, abyste si myslela, že si snad bez mého dovolení budete moct přicházet, jak se vám zlíbí, zejména až začneme za zavřenými dveřmi společně pracovat na té smlouvě s Von Strumem. Je to jasné?“

Mlčela jsem. Netušila jsem, proč mě hlas toho chlapa vzrušuje tak, že mám za pár vteřin vlhko mezi nohama, proč i v okamžiku, kdy se chová jako čirý hajzl, jsou jeho slova sestavena tak, že mě to nutí myslet na sex.

„Jste tam, slečno Laurenová?“ zeptal se. „Nebo si povídám pro sebe?“

„Ne, pane Parkere. Slyšela jsem vás čistě a jasně.“

„Dobře. A kromě toho připomenutí, že musíte chodit do práce podle mě, a ne podle sebe, bych dnes rád provedl změnu v objednávce kávy.“

„Máte v plánu si ji konečně připravit sám?“

„Co prosím?“ pronesl stroze. „Co jste to právě řekla?“

Odkašlala jsem si. „Nic. Měla jsem něco v krku.“

„Hmm,“ zamumlal. „Dnes bych dal přednost karamelové z kavárny Sladká sezona. A dohlédněte na to, aby mělo moje kafe přesně šedesát osm stupňů.“

To jako vážně? Protočila jsem panenky. „Značím si. Ještě něco, pane?“

„Zdá se, že ne.“ Zavěsil.

„Uáá.“

„Děje se něco, Taylore?“ Řidič na mě pohlédl do zpětného zrcátka. „Mám zastavit?“

„Ne, táhněte mě dál do pekla, prosím.“ Setřásla jsem ze sebe Prestonovu neurvalost a vyřídila pár zastávek.

„Vím, proč voláte, paní Vaughnová, a mrzí mě to,“ odpověděla jsem do mobilu, sotva začal zvonit. „Nejsem si jistá, proč má jeho stylistka poslední dobou problém odevzdávat jeho obleky včas, ale podívám se na to, jakmile budu moct.“ Čekala jsem, až mi řekne ještě pár slov, a pak jsem přijala telefonát od jeho osobního trenéra. Potom od jeho právníka. A ještě od jeho pilota. A nakonec od uklízeče jeho zatracené jachty. (Proč ten chlap potřebuje osm jachet, to mi hlava nebere.)

„Je půl osmé a pět minut, slečno Laurenová,“ oznámil mi řidič. „Stavíme se teď v kavárně Sladká sezona?“

„Ne. Stavíme se u McDonalda.“

Přikývl a zajel k mekáči, co sídlí dál v téhle ulici.

Rozepnula jsem kabelku a vytáhla prázdný kelímek, který jsem ukradla v Sladké sezoně. Dělám to tak poslední týden a půl, protože ta kavárna není po cestě – je odsud pět bloků. Navíc je to úplně směšné.

Za patnáct dolarů za unci baristé připravují kafe ze speciálních kolumbijských zrn a dělají každý šálek po jednom. Odmítají tam přijmout objednávku online, a přestože je Preston už několik let jejich věrným zákazníkem, nejsou ochotni připravit jeho kávu předem, aby už čekala na vyzvednutí. Tvrdí, že „zážitek“ z toho, jak dělají čerstvou kávu, je tím, co ospravedlňuje jejich cenu, a že nechtějí, aby se jejich značka oslabila.

Taky se ptají zákazníků, jak horké chtějí kafe servírovat – jako by snad někdo upřímně poznal rozdíl mezi šedesáti a pětašedesáti stupni.

Všechno to chutná stejně…

„Prosím jednu normální velkou kávu,“ řekla jsem u pultu v mekáči. „Můžete mi do ní přidat karamel a nalít mi ji do tohohle kelímku?“

„Samozřejmě.“

Dorazila jsem do jeho kanceláře s desetiminutovou rezervou a připravila mu stůl tak, jak to má rád.

Kávu napravo, složku plnou vytištěných článků a zpráv nalevo, rozečtenou knihu v pevné vazbě doprostřed.

Ujistila jsem se, že jeho „užší výběr“ – vyčerpávající sumář všech e-mailů, kterým se musí věnovat – a harmonogram pro dnešní den jsou úhledně napsané. Dokonce jsem přidala několik vlastních poznámek a návrhů.

„Šéf vešel do budovy, lidi!“ zakřičel někdo na chodbě. „Je ve vestibulu!“

Shodila jsem jeho složku na zem.

Kruci.

Rychle jsem všechno posbírala a snažila se srovnat složku, jak byla. Zatímco jsem zasouvala zpátky na místo finanční zprávu, všimla jsem si staré fotografie, na které stál Preston s dalším Prestonem v černé čepici a plášti.

Za tou fotkou byla další s Prestonem ve dvojím provedení. Tentokrát stáli v modrých džínách před billboardem na Times Square. Ti dva muži byli úplně stejní, včetně nádherných zelenošedých očí.

Preston má dvojče?

„Šéf je ve výtahu!“ křikl někdo další.

Dorazila jsem do své kanceláře s několikavteřinovou rezervou a přezula se do balerín, co jsem měla pod stolem.

Preston vzápětí vystoupil z výtahu v tmavě šedém obleku od Toma Forda, jenž všechny ostatní muže, kteří kdy nosili oblek, zesměšnil. Jasné světlo na chodbě se odráželo od stříbrných manžetových knoflíčků. Recepční při pohledu na něj zrůžověly tváře.

Prošel kolem mých otevřených dveří a pozdravil jen slovy „slečno Laurenová“.

Poté co zabouchl dveře, čekala jsem na jeho obvyklý e-mail, abych zjistila, jestli jsem z obliga.

Zpráva dorazila o pár minut později.

Předmět: Můj užší výběr

Slečno Laurenová,

četl jsem dnešní seznam, ale trvalo mi to déle, než by bylo nutné, protože jste udělala chyby ve slovech „různorodost“, „tantiémy“ a „bezvýznamný“. Také jste připsala vlastní poznámky (o což jsem nežádal) a návrhy k některým schůzkám – což nepotřebuju.

Myslel jsem, že ve Vašem životopise stálo, že jste jako vedlejší obor studovala angličtinu? Mám nutkání zavolat do Princetonu a zeptat se, jestli přijímají reklamace.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Kousla jsem se do jazyka, otevřela soubor nazvaný „Nové zaměstnání“ a vyplnila dvě žádosti pro nedaleké právnické firmy, než jsem se pustila do vyřizování další doručené pošty. Zatímco jsem psala odmítavou odpověď na žádost o rozhovor pro Pána New Yorku, Preston vešel do mé kanceláře.

„Slečno Laurenová,“ oslovil mě. „Mohl bych s vámi na minutku hovořit ve své kanceláři?“

„Vy mě skutečně žádáte, místo abyste mi to přikázal?“ vyklouzlo mi z úst dřív, než jsem si to mohla rozmyslet.

„Hned, slečno Laurenová.“ Pokynul mi, abych vstala.

Následovala jsem ho do kanceláře a on za námi zavřel dveře. Počkal, až se usadím před jeho stolem, a pak se ve svém křesle zaklonil.

Několik vteřin na mě zíral a jeho pohled působil stejně pronikavě jako včera v noci v mých představách. Potom spustil.

„Kdysi jsem na sebe býval hrdý, jak dobré lidi zaměstnávám, slečno Laurenová,“ řekl. „Lidi, kterým můžu důvěřovat, že mě neokradou a nezradí. Ovšem vzhledem k tomu, jak jsme se seznámili, nemůžu upřímně říct, že jsem si myslel, že mě už nikdy znovu neokradete, ale doufal jsem, že mě aspoň nikdy nezradíte.“

COŽE? „Pane Parkere, můžu vás ujistit, že jsem vás žádným způsobem nezradila. Jsem velice upřímná a otevřená ohledně každé schůzky, kterou jsem absolvovala, a od prvního dne jsem k vám jenom upřímná.“

Zvedl ruku, aby mě umlčel. Potom, jako by neslyšel jediné moje slovo, pokračoval: „Vzhledem k tomu, že jste tady vydržela déle než mých posledních deset asistentů –“

„Dvacet,“ opravila jsem ho.

„Co prosím?“

„Vydržela jsem tu déle než vašich dvacet předešlých asistentů.“

Po tváři se mu rozlil líný úsměv. Zvedl kávu a upil z ní.

„Dobrá,“ uznal. „Mých dvacet asistentů. Vzhledem k tomu, že jste vydržela déle než oni, myslel jsem si, že bychom možná mohli postavit pevné základy důvěry, že je to možná ukazatel, že jste připravená pracovat se mnou na důležitějších záležitostech. Nicméně za poslední týden a půl jsem si všiml, že mě každé ráno podvádíte.“ Přimhouřil na mě oči. „A o podvodníky ve své společnosti nestojím, slečno Laurenová. Mám tendenci je na místě propustit, jakmile se o jejich zradě dozvím – bez ohledu na to, jak bezvýznamný ten podvod je.“

Následovalo ticho.

Zbledla jsem. Netušila jsem, o čem to k čertu mluví, a ať už je hrozný šéf, nebo ne, právě teď jsem si nemohla dovolit o tu práci přijít.

„Řekl jsem vám, že chci kolumbijskou kávu ze Sladké sezony na Park Avenue,“ vysvětlil konečně. „Nebo jsem vás o to snad nepožádal?“

Co to kruci znamená? „Ano.“

„Zajímavé. No, káva ze Sladké sezony je unikátní tím, že na dno každého šálku pokládají kousek tuhé čokolády.“ Zvedl svůj kelímek a přelil kávu do prázdné sklenice. „A ta vždycky zůstane přilepená ke dnu, když kávu dopijete.“ Obrátil ke mně prázdný kelímek. Polkla jsem.

„Žádná jiná kavárna v tomto městě to nedělá, slečno Laurenová. Je to v podstatě jejich značka, takové malé mrknutí na věrné zákazníky, kteří jsou ochotni utratit patnáct dolarů za unci. Podle toho poznám, jestli piju jejich kávu, nebo jestli mi nová asistentka plní jejich kelímky nějakou břečkou.“

„Nechtěla jsem –“

„Jak vidíte,“ nenechal mě dokončit větu, „slečno Laurenová, pokud vám nemůžu důvěřovat, že mi přinesete tu správnou kávu, mám problém vám věřit s čímkoli jiným.“ Odložil ten kelímek a zkroutil rty do úsměvu. „Nicméně, jsem muž, co dává druhou šanci, takže máte přesně třicet minut na to, abyste mi přinesla přesně tu kávu, o kterou jsem požádal.“

„Fajn.“ Vstala jsem, jenže mě rukou zastavil a pokynul mi, ať ještě zůstanu.

„Ještě jedna věc, slečno Laurenová,“ pronesl moje příjmení tak, jak jsem to nesnášela. Tedy tak, že mě to navzdory jeho neurvalosti vzrušilo. „Nejsem si jist, jestli jste si pořádně přečetla příručku pro zaměstnance, ale technické oddělení má za povinnost označit a ohlásit všechny e-maily, které odcházejí na adresy mé konkurence, nebo z nich přicházejí.“ Odmlčel se. „Nebo spíš z adres, jež patří lidem, kteří se domnívají, že jsou mými konkurenty. Znáte e-mailovou adresu michael.elliott@marriott.com?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „To je e-mail mého přítele. Pracuje v Marriottu jako internista, je to pro něj jen dočasná práce. Není žádný špion.“

„Hmmm,“ zamumlal a sjel mě pohledem od hlavy po paty. „No, když teď vím, že se z vás nesnaží vytáhnout firemní tajemství, zvážím, že by technické oddělení na tyto e-maily nemuselo upozorňovat. Ovšem dovolte mi, abych dal vám a vašemu příteli jednu radu.“ Zvedl papír a přišel ke mně blíž. S každým jeho krokem mi srdce bušilo čím dál rychleji. „Myslím, že byste si měli dávat pozor na to, co posíláte na firemní server, protože jisté e-maily mají do vhodných daleko.“

„Nazvala jsem vás v mailu ,neuvěřitelným kreténem‘ jenom jednou.“

„O tom tady nemluvím.“ Zlostně na mě pohlédl a pak se zadíval na papír „Předmět: Dovol, ať to zlepším. (Jo, mluvím o sexu.)“

Zalapala jsem po dechu a doufala, že se pode mnou ihned rozevře zem a celou mě pohltí.

„Pak je tu obrovský problém s textem samotným,“ Preston pokračoval ve čtení a usmíval se u toho. „Taro, zlato, s tím hrozným šéfem si nedělej starosti. Jsem víc než ochoten dostat z tebe ten stres, kdykoli budeš mít volno. Zasunu ti péro do vaginy a budu ti ji celou olizovat tak dlouho, až na svou práci úplně zapomeneš. Stačí jenom říct. Jsi teď trochu…“ Odmlčel se a povytáhl obočí. „Emodži vody, emodži vody, emodži vody.“

Hořely mi tváře.

Preston odložil papír a překonal volný prostor mezi námi. Zadíval se mi přímo do očí. „Nevhodný pracovní e-mail necháme stranou,“ pokračoval, „ale musíte svému příteli říct, aby zapracoval na svém vyjadřování. Jestli mu opravdu tak záleží na tom, aby vás zbavil stresu, kdykoli máte volno od svého hrozného šéfa, pak by měl prostě říct: Chci, aby ses mi posadila na obličej, abych tě mohl olizovat, dokud se mi neuděláš do pusy, dokud nebudeš myslet na nic jiného než na to, jaký je to úžasný pocit, když saju tvůj šťavnatý poštěváček. A až dostaneš příště volno, měla bys mě pozvat do své kanceláře, abych tě mohl ohnout přes stůl a předvést tvojí frndě, jak moc jsem tvrdý, kdykoli na tebe myslím.“

Ustoupil, ale nespouštěl ze mě oči. „Možná pokud by řekl tato slova, nemusel by se ptát, jestli jste vlhká. Věděl by to s jistotou a snad, protože je očividně ohraný jak stará deska, by přidal emodži deštníku, emodži deštníku, emodži deštníku…“

Kalhotky jsem měla vlhké jako ještě nikdy v životě.

„A teď,“ dodal a znovu přepnul do stavu kreténa, „mi skočte pro tu správnou kávu.“

6. kapitola (B)

TARA

Později večer, tedy přesně v šest hodin, jsem přecházela před okny ve své kanceláři a čekala, až dorazí Prestonovy obleky. Dnes to bylo už počtvrté v tomto měsíci, kdy se opozdily, a bez ohledu na to, jak mile jsem se snažila říct: „Prosím, příště je doručte včas,“ jeho stylistka nikdy nedorazila do kanceláře dřív než v sedm.

Vytáhla jsem z šuplíku mobil a poslala zprávu Michaelovi.

Já: Dnešní večer musím určitě zrušit, protože šéf nás všechny nutí pracovat déle a já pořád čekám na dodávku jeho obleků. Možná budu muset zrušit i to hledání nového bytu. (Musím s ním letět na schůzku do Kalifornie.) Mohl bys mi s tím bytem pomoct příští víkend?

Michael: Jasně, zlato.

Začala jsem psát otázku, jak se dneska měl, do mé kanceláře však vešla Cynthia a zabouchla za sebou dveře.

„Můžu vám s něčím pomoct, Cynthie?“

„Chci, abyste věděla, že než jste sem nastoupila, pan Parker si chtěl vybrat jako svou příští asistentku mě.“ Založila si ruce. „Říkal, že jsem dostatečně kvalifikovaná a že se těší, až s ním budu jezdit na všechny služební cesty.“

„Chcete, abych ho požádala, jestli byste s ním na ty cesty mohla jezdit?“ Moc ráda ti svoje místo přenechám…

„Ne, chci, abyste věděla, že se těším na vaše selhání.“ Tvářila se smrtelně vážně. „Vydržela jste tu dva měsíce, což je na jeho asistentku docela působivé, ale moc dlouho to už trvat nebude. Nepotrvá to vůbec dlouho.“

„To vám takhle normálně vylézají oči z důlků?“ zeptala jsem se, vyděšená tím, jak teď vypadala. „Možná byste se měla nechat prohlédnout.“

„Moje oči jsem úplně v pořádku a vidí, že tu budete maximálně tak tři a půl měsíce, Taylore. Uzavřela jsem mezi zaměstnanci sázku, jak dlouho tu vydržíte, a nikdo nevsadil na déle než tři měsíce.“ Vykulila ty oči ještě víc. „Obvykle k těmhle věcem Taylory nepřizveme, ale kvůli vám jsem ochotná udělat výjimku. Chcete se vsadit, že tu zůstanete ještě tři, čtyři, pět nebo šest týdnů? Většina lidí vsadila na čtyři. A několik riskujících – já mezi nimi nejsem – vsadili na ještě šest dalších týdnů.“

Než jsem ji mohla vyhodit z kanceláře, Preston otevřel dveře a vešel dovnitř.

„Slečno Laurenová, proč nemám svůj…“ Odmlčel se, pohlédl na Cynthii a pak na mě. „Proč nemám na stole svůj večerní seznam a kávu?“

„Netuším.“ Přinutila jsem se k úsměvu. „Položila jsem vám to na stůl před půl hodinou.“

„To asi těžko,“ namítla Cynthia. „Nic na jeho stole neleželo, když jsem tam před pár minutami přinesla interní sdělení. Možná jste si to jenom představovala.“

Ta mrcha. „Máte pravdu, Cynthie. Možná si jenom představuju, jak jsem tam přinesla jeho užší seznam a kávu.“

„No, neplatím vás za představy, slečno Laurenová,“ Preston si mě pomalu prohlédl a proti mé vůli mě tím vzrušil. „Rád bych, aby ten seznam ležel na mém stole do půl hodiny, a taky bych rád, aby mi přestali doručovat obleky se zpožděním. Žádný jiný asistent s tím neměl tolik problémů jako vy.“ S tím opustil místnost.

Cynthia zamířila ke dveřím hned po něm a zakašlala. „Maximálně tři měsíce.“

Znovu jsem napsala seznam a podala ho Prestonovi přímo do ruky, než jsem odešla z jeho kanceláře. Nejsem si tím stoprocentně jistá, ale myslím, že mi při odchodu zíral na zadek.

Když jsem se vracela do své kanceláře, zaslechla jsem Cynthii, jak se směje, a najednou mě něco napadlo. Cynthia a ta stylistka jsou nejlepší kamarádky. Několikrát jsem je viděla, jak se u oběda smějí, a kdykoli jsem prošla kolem, probodly mě zlostnými pohledy.

Není divu, že jeho obleky mají pokaždé zpoždění. Ony se mi snaží podrazit nohy.

Vytočilo mě to, tak jsem vytáhla svou pracovní náplň a zavolala Georgeovi, abych se ujistila, že si správně vykládám odstavec o „nadřízené zaměstnanců“. Když mi potvrdil, že mám pravdu, sjela jsem výtahem do vestibulu a čekala, až stylistka dorazí s oblečením na tento týden.

„Dobrý večer, slečno Laurenová.“ Usmála se na mě, když vjela s pojízdným věšákem dovnitř přesně v sedm večer. „Povídala jsem řidiči, jak je skvělé, že tu konečně je stálá výkonná asistentka. Taky jsem mu říkala, že je velké neštěstí, že všichni návrháři a krejčí mají poslední dobou zpoždění, víte? Asi je období červených koberců.“

„Nechte si to,“ odsekla jsem. „Nechte si všechny ty kecy pro někoho, kdo jim bude věřit.“

„Cože?“ vykulila oči.

„Nedělejte blbou.“ Položila jsem ruku na věšák. „Víte, že jako výkonná asistentka pana Parkera mám pravomoc najímat a propouštět jeho pomocný personál, aniž bych ho žádala o názor? A že vy mezi ten pomocný personál patříte?“

„Ne.“ Zbledla ve tváři. „Ne, to jsem netušila.“

„No, tak teď to víte. Nicméně protože nejsem malicherná jako vy a protože nemám pravomoc vyhodit vaši nejlepší kamarádku nahoře, prokážu vám laskavost.“ Zamračila jsem se na ni. „Dám vám ještě šanci. Od téhle chvíle budete doručovat jeho obleky ráno, a ne večer. Dovolíte mi, abych si je prohlédla a schválila je, abychom ho viděli i v něčem jiném než neustále ve značce Tom Ford, protože mi připadáte jako ten typ člověka, který bere od zaměstnance toho obchodu úplatky.“

Odvrátila oči, čímž mi tu teorii potvrdila.

„To jsem si myslela. Od dnešního dne z vás bude ta nejlepší stylistka a kurýrka, jaké kdy měl, protože nedovolíte, aby vaše práce vrhala na jeho výkonnou asistentku, která je několik úrovní nad vámi, špatné světlo. Rozumíme si?“

Přikývla.

„Řekněte to nahlas.“

„Nebudu na vás vrhat špatné světlo.“

„Děkuju.“ Přeskládala jsem obleky na věšáku a ty, které se mi líbily nejvíc, jsem přesunula dopředu. „Doslechla jsem se, že tu sázíte na to, kdo jak dlouho vydrží. Tak jak dlouho si myslíte, že ještě vydržím já?“

Zadívala se do země a zavrtěla hlavou. „Radši nebudu odpovídat.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se. „Jestli máte dost velkou drzost, abyste sabotovala moji práci, můžete mi aspoň říct, jak dlouho si myslíte, že tu vydržím.“

„Ještě měsíc. Nanejvýš tři.“

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI…

7. kapitola

PRESTON

Zaměstnat Taru Laurenovou je oficiálně to nejhorší, co jsem kdy udělal.

„Zaměstnat Taru Laurenovou je oficiálně to nejlepší, cos kdy udělal, Prestone.“ George mi podal šanon. „Nebo aspoň bylo. Rozhodně jsem rád za tu dobu, co tu pracovala.“

„Uhmmm.“ Listoval jsem zprávou a předstíral, že ji čtu.

Od té doby, co pro mě Tara začala pracovat, nejsem schopen dodělat svou každodenní práci podle svých standardů. Všechno, co se jí týká, mě rozptyluje a ztratil jsem přehled, kolikrát jsem si ji představoval ohnutou přes stůl s vystrčenou prdelkou, jak žadoní, abych ji pořádně opíchal.

Je ta nejtvrději pracující výkonná asistentka, co jsem kdy měl, odvádí dobře svou práci a s každým dalším uplynulým dnem se ještě zlepšuje. Své chybějící zkušenosti v hotelnictví rychle dohnala. Na rozdíl od mých ostatních asistentů, kteří jenom čekali, až jim řeknu, co mají dělat, ona je pořád deset kroků přede mnou. Nastudovala si dopodrobna všechny stupně mé organizace a dokáže odříkat hotelové mantry a vymoženosti líp než někteří lidi, kteří pro mě dělají už roky. Dokonce změnila poměry v nejvyšším managementu – propouští lidi a zaměstnává ty, o nichž si myslí, že mi pomůžou nejlíp.

Přesto mě u ní tři věci dohánějí k šílenství. Zaprvé je drzá a kvůli sarkasmům, které jí padají ze svůdných rtů, po ní toužím ještě víc. Zadruhé neumí ani omylem šeptat. Aspoň se teda chová, jako by to neuměla, kdykoli si pro sebe mumlá, jak moc mě nesnáší. Jak velký jsem „kretén“. Zatřetí má tendenci nenosit kalhotky pod některými šaty a já si nemůžu pomoct – pokaždé si toho všimnu. Ty dny pak trvám na tom, aby chodila do mé kanceláře každou půlhodinu kvůli drobným úkolům, jen abych ji mohl vidět zblízka.

„Přijal jsi ji taky ve skvělém okamžiku,“ vytrhl mě z myšlenek Georgeův hlas. „Její pracovní výkony mi dávají naději, že příště budeme schopní získat někoho, kdo tu vydrží devět měsíců nebo i rok. Byla opravdu dobrá.“

„Promiň, cože?“ Pohlédl jsem na něj. „Proč říkáš, že byla dobrá? Proč ten minulý čas?“

„Protože mi právě volali z firmy Greenwich – však víš, z té společnosti, kam odešla většina tvých předešlých výkonných asistentů. Požádali mě, jestli jim na ni můžu poslat doporučení, než dnes přijde na závěrečný pohovor.“

„A cos jim řekl?“ Zaťal jsem čelisti, protože jsem zuřil, že šla Tara na pracovní pohovor za mými zády.

„No, odpověděl jsem, že jim zavolám zpátky, protože právě mířím za tebou, ale že si jsem docela jistý, že doporučení bude skvělé. Nebo se mýlím?“

„Ano, mýlíš se,“ odtušil jsem. „Slečna Laurenová podepsala ve smlouvě konkurenční doložku.“ Kromě několika dalších věcí, jež jsem tam přidal…

„A co? Tu měli i tví předešlí asistenti. Nikdy to nebyl problém, když se rozhodli odejít.“

„No, tak teď to problém je, takže jí doporučení nedávej. Nikdy. Jestli se tě zeptají, proč jim ho nemůžeš poslat, pověz jim, ať se obrátí na mě.“

„Cože?“

„Slyšel jsi mě,“ odpověděl jsem. „Myslím, že je na čase, abychom trvali na všech podmínkách, co mají naši zaměstnanci ve smlouvách. Musíme udat tón a odteď zajistit, že nás lidi nezačnou využívat jako nějaký odrazový můstek pro další kariéru.“

George zavřel složku. „Chceš, abych jí řekl, že tedy plýtvá časem, když chodí na všechny ty pohovory?“

„Kolik jich už absolvovala?“

„Aspoň pět, co já vím.“

Cože, sakra? „Pět, Georgi?“

Pokrčil rameny. „Chápu, co říkáš o novém prosazování podmínek ve smlouvě, ale možná to drobné písmo ve smlouvě nečetla.“

„Konkurenční doložka drobným písmem není,“ odtušil jsem. „Je na druhé straně tučným písmem spolu se spoustou dalších základních podmínek. Jsem si jistý, že ji četla.“

„Ten pohovor má ve tři hodiny, Prestone.“ Zadíval se na hodinky. „Nezabilo by tě, kdybys jí řekl, že je zbytečné, aby tam přes celé město jezdila.“

„Mně nikdy neřekla, že má domluvený pohovor, takže by mě to vlastně zabilo.“

Obrátil oči v sloup a vstal. „Díky, žes mi připomněl, jak umíš být malicherný.“

„Nemáš zač.“

„Vrátím se za hodinu s dokumenty k Von Strumovi,“ oznámil. „Zabere nám celý večer, než je projdeme, tak si zajdu na oběd.“

Jakmile odešel, poslal jsem Taře e-mail.

Předmět: Dnešní nová porada

Slečno Laurenová,

dnes od tří hodin budeme s Georgem procházet dokumenty k Von Strumovi. Je to nejdůležitější obchod, co mám v plánu uskutečnit, proto žádám, abyste byla u toho a pomohla nám.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Odpověď nepřišla okamžitě, což bylo neobvyklé.

Po několika vteřinách jsem aktualizoval doručenou poštu, ale stále nic.

Čekal jsem celých pět minut, než jsem si vyhledal v mobilu její jméno.

Než jsem však mohl stisknout tlačítko a zavolat jí, vešla do mé kanceláře v šatech olivové barvy, které jí dokonale obepínaly křivky, a v béžových lodičkách na podpatku, které ve mně vyvolaly představu, jak mám její nohy omotané kolem pasu.

Dneska si rozhodně nevzala kalhotky…

„Už jsem dnes udělala všechno, co je na užším seznamu,“ oznámila a položila mi na stůl složku. „Doplnila jsem pár věcí, které si myslím, že byste měl během naší první schůzky s Von Strumovou rodinou pronést. Dvě z těch slov jsou děkuji vám. Taky připravuju oznámení o vašich nastávajících cestách pro vaše nejbližší přátele a rodinu, ale nemůžu nikde najít seznam.“

„To je proto, že rodinu, kterou by bylo třeba informovat, nemám.“

„Nemáte nikoho?“

„Nikoho.“

„Aha, pak…“ Tvářila se, jako by chtěla něco dodat, avšak zarazila se. „Také jsem dočetla navrhovaný seznam vybavení pro nový hotel Harrison a sepsala své názory. Je tu ještě něco, co ode mě potřebujete, než si zajdu na pozdní oběd?“

„Poslal jsem vám e-mail.“

„Neotevřela jsem ho.“

„Teď je vhodný čas to udělat, slečno Laurenová.“

„Myslím, že později to bude lepší, pane Parkere,“ napodobila mě posměšně. „Je tu kromě toho ještě něco, co ode mě potřebujete?“

„Dal bych si ještě kávu.“

„Už jsem pro ni někoho poslala.“

„Rád bych, abyste s ohledem na moje schůzky se Sonomou, které se uskuteční příští týden, aktualizovala můj harmonogram. Chci to barevně.“

„To jsem udělala dnes ráno. Ještě něco byste rád?“

Chci, abys zrušila ten zatracený pohovor.

„Ne.“ Zabubnoval jsem prsty do stolu a přemýšlel, jak tohle všechno v příštích několika týdnech zvládnu. „Ať vám pozdní oběd chutná.“

Usmála se a zamířila ke dveřím. „To bude.“

8. kapitola

TARA

O několik dní později…

„Slečno? Slečno, vaše káva je připravená.“ Baristka v Sladké sezoně mě přiměla zvednout hlavu od telefonu.

„Děkuju.“ Popadla jsem ji a upila. Potom jsem zavrtěla hlavou a vrátila ji. „Tahle má nanejvýš padesát stupňů. Potřebuju, aby měla šedesát osm. A ten karamel je v ní sotva cítit, můžete ho malinko přidat?“

„Udělám ji hned znovu,“ odpověděla. „Pořád platíte kávu pro všechny, kdo jsou teď v kavárně, jak to děláte celý měsíc?“

„Rozhodně.“ Podala jsem jí Prestonovu kreditku. Počkala jsem, až připraví nový šálek, a pak si objednala i jednu pro sebe, než jsem nasedla zpátky do služebního auta.

Šokovalo mě, že jsem na dnešní ráno měla prázdný seznam pochůzek, takže dorazím do kanceláře o celou hodinu dřív a mohla bych si u stolu dopřát šlofíka. Netuším, proč jsem si kdy myslela, že tohle zaměstnání časem zvládnu snadněji, proč jsem si dělala naděje, že si někdy na požadavky toho chlapa zvyknu, ale zjevně jsem se mýlila.

Včera mi Preston zavolal o půlnoci, aby se mnou přes hodinu hnidopišsky rozebíral moji zprávu, a ačkoli jsem byla naštvaná, že mě ruší v osobním volnu, bezostyšně jsem si po celý hovor tiskla k poštěváčku vibrátor. Přestože Prestona v současnosti využívám každou noc jako sexuální múzu (protože mi zničil společenský život), je to to jediné pozitivní, co o něm můžu říct. No, a čím krutěji se ke mně chová, tím víc žádostí o místo o přestávkách píšu.

Proč jsem však zatím nedostala ani od jedné firmy, kde jsem byla na závěrečný pohovor, jedinou nabídku k práci? Něco mi na tom nesedí…

„Jsme tady, slečno Laurenová,“ oznámil mi řidič a otevřel mi zadní dveře. „Potřebujete, abych pro vás něco udělal?“

„Mohl byste, prosím, odnést tuhle kávu do kanceláře pana Parkera?“ Podala jsem mu ji. „Postavte ji na ten skleněný ohřívací tácek, co jsme mu včera koupili. Dohlédněte, že je nastavený na jeho oblíbenou teplotu.“

„Samozřejmě.“ Zasmál se.

Dorazila jsem na své podlaží a na místě se zastavila.

„Michaeli?“ Můj přítel seděl za Cynthiiným stolem. „Michaeli, jsi to ty?“

„Jsme se dlouho neviděli, co?“

„Ne tak docela. Včera v noci jsem ti volala.“

„Ve tři ráno, Taro.“ Potřásl hlavou. „Copak sis nevšimla, jak posledních pár měsíců náš vztah vypadá, nebo ti nevadí, co se děje?“

„Všimla jsem si.“

„Ach, opravdu?“ Založil si ruce. „Tak proč ti nepřipadá zvláštní, že jsem musel dorazit k tobě do kanceláře brzy ráno, jenom bych tě zahlédl?“

Netušila jsem, co na to říct. „Mrzí mě to.“

Na to nic neřekl. Jenom mě sjel pohledem od hlavy k patě – obdivoval moje padnoucí černošedé šaty – a pak se rozhlédl po chodbě.

„Než jsem sem přijel, stavil jsem se ve tvém novém bytě. Je to zatraceně pořádné zlepšení oproti tomu, kdes bydlela dřív, co?“ Usmál se. „Kolik že tam platíš měsíční nájem? Pět tisíc?“

„Devět tisíc, ale ve skutečnosti platím jenom čtyři. Díky šéfovi dostávám velkou slevu.“

„Jo, no, když už mluvíme o tvém šéfovi…“

Zazvonil mi mobil, a jako bych byla na jehlách, přijala jsem hovor, než mohl Michael dokončit větu.

„Tady Tara Laurenová z Parker International,“ pronesla jsem.

„Slečno Laurenová, tady Daniella. Obleky pana Parkera budeme mít připravené k vyzvednutí v devět hodin, jak jste žádala. Jak víte, chodím sem dřív jenom kvůli tomuhle, takže bude tu vaše kurýrka přesně?“

„Ano, bude.“

„Jen aby.“ Ukončila hovor, a než jsem mohla mobil odložit, zazvonil zase.

„Tady Tara Laurenová z Parker International,“ ohlásila jsem se.

„Slečno Laurenová, tady Raymond Oliver z Buvette. Omlouvám se, že volám tak brzy, ale všiml jsem si, že jste nedávno změnila objednávku snídaně pro pana Parkera. Chtěl jsem se ujistit, že je to správně, než požádám kuchaře, aby ji připravil.“

„Je to správně,“ odtušila jsem. „Jeden mandlový croissant s máslem, dvě palačinky a ten vaječný pokrm, který byl minulý týden v magazínu GQ. Chce ho vyzkoušet, ale nepřežeňte to s pepřem. Lékař mu ho moc nedoporučuje.“

„Jak si přejete, slečno Laurenová. Co nejdříve ji doručíme do jeho kanceláře.“

Ukončila jsem hovor a zírala na displej. Čekala jsem na další hovor, který vždycky přišel přesně jako hodinky.

Sotva přeskočil čas, volal mi řidič Prestonova vozidla.

„Dobré ráno, Simone.“

„Dobré ráno, slečno Laurenová,“ odpověděl. „Volám, abyste věděla, že za pět minut dorazím ke dveřím pana Parkera. Přeje si dnes přijet do práce dřív. Je něco nutného, o čem ho mám informovat?“

„V současnosti ne, Simone. Děkuju za zavolání.“ Ukončila jsem hovor a obrátila pozornost k Michaelovi. Přecházel po chodbě a každých pár vteřin si dlouze vydechl.

„Opravdu se moc omlouvám,“ řekla jsem. „Cos mi chtěl říct?“

„Chystal jsem se říct, že si myslím, že tohle nebude fungovat.“ Jeho slova byla jasná a zřejmá. „Už tohle nedokážu dál snášet.“

„Cože? O čem to mluvíš?“

„Nespali jsme spolu od chvíle, cos získala tuhle práci, Taro. Kdykoli si sedneme k večeři nebo třeba jenom k obědu, tvůj šéf – nebo někdo spojený s tvým šéfem – zavolá a ty všeho necháš a běžíš.“

„Není pravda, že všeho nechám a běžím,“ namítla jsem. „Jenom se snažím tuhle příležitost co nejlépe využít a ušetřit tolik peněz, co budu moct. Víš, že nemám v plánu pro něj pracovat napořád.“

„Minulý měsíc, když jsi pracovala sto dvacet hodin týdně, jsi tvrdila, že končíš. A nezapomínejme na to, když ti asi před pěti dny zavolal ve dvě ráno, abys mu přečetla podělaný e-mail, jako by snad byl slepý a nemohl si ho přečíst sám.“

Tenkrát poprvé jsem při poslechu jeho hlasu použila vibrátor…

„Minulý týden jsi taky tvrdila, že končíš, když tě přinutil, abys zůstala v práci do tří do rána a dvacetkrát přepisovala ten samý dokument.“

„Hele, já vím, že je s mým šéfem těžké pořízení.“

„Ne, s tvým šéfem není těžké pořízení, Taro. Je to debil. Vím to já, víš to ty, ví to každý v celém podělaném New Yorku.“

„Dobrá, fajn, je to debil. Ale myslím, že se teď nechováš fér. Protože já se opravdu snažím sehnat si jinou práci. Navzdory všem pohovorům se mi zatím nikdo neozval. A nedává smysl odejít, než si zajistím něco jiného.“

„Myslím, že se svým platem máš víc než dost peněz v bance, aby sis něco našla během příštích třech měsíců, Taro.“ Zadíval se mi do očí. „Nechci to říkat tak bez obalu nebo ti dávat ultimáta, jenže nemám na vybranou. Buď tvůj šéf, nebo já. Vyber si.“

„Cože?“

„Slyšelas mě,“ prohlásil a přistoupil blíž. „Tvůj šéf, nebo já. Vyber si.“

Než jsem mu mohla odpovědět, telefon mi začal zvonit. Podle typu vyzvánění jsem věděla, že volá Preston. „Můžeš tu myšlenku na chvíli podržet v hlavě?“ požádala jsem ho a vešla do své kanceláře, abych vyřídila hovor v soukromí. „Prosím?“

„Existuje důvod, proč mi dnes ráno nebyly doručeny do bytu Dawsonovy dokumenty?“ zeptal se Preston hlubokým hlasem.

„Protože v nich bylo moc chyb, tak jsem je požádala, aby je předělali. Budete je mít dnes odpoledne.“

„A co vaše poznámky k Andersonově prezentaci?“

„Včera večer jsem je vytiskla, má je u sebe Simon. Došlo mi, že si je budete chtít přečíst cestou do práce, protože máte osm novinových článků k přečtení.“

„Hmmm.“ Zavěsil jako obvykle, aniž by cokoli řekl.

Nejvíc mě na něm rozčiluje to, že nikdy neříká děkuju, nikdy ani nenaznačí, že je za mou práci vděčný.

O pár vteřin později mi od něj přišel e-mail.

Předmět: Vaše poznámky k Andersonově prezentaci

Doufám, že v téhle verzi poznámek nebude chyba ve slově anuita. Jinak bude nutné, abyste ji předělala, pokud možno se zapnutými automatickými opravami. (Víte, že všechny počítače v mé společnosti tuhle vymoženost obsahují, že ano?)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Bože!

Hodila jsem mobilem přes místnost a vrátila se do chodby, abych dokončila rozhovor s Michaelem, jenže už tu dávno nebyl. Zůstal tu po něm na Cynthiině stole jenom lístek s poznámkou.

Je mezi námi konec.

Šukej si se šéfem.

Michael

O několik hodin později jsem poslala Michaelovi další řadu vzkazů. Žádala jsem ho, jestli bychom si mohli promluvit, nebo zůstat aspoň přáteli, jenže mi neodpověděl. Rozhodla jsem se mu napsat přes Facebook, když jsem se však přihlásila, všimla jsem si, že změnil svůj status. Ovšem nestálo tam „nezadaný“. Byl teď ve vztahu s někým jiným.

Jako cože?

Čekala jsem, že mě z toho rozbolí srdce, nic se však nestalo. Cítila jsem pouze zlost a mírnou úlevu.

Mrkla jsem na hodinky a rozhodla se, že přeskočím dnešní povinnou poradu vedení a místo toho si k příležitosti rozchodu zajdu s Avou na skleničku. Vydala jsem se k výtahu a stiskla tlačítko se šipkou dolů.

Když se dveře otevřely, spatřila jsem pana Parkera, jak hovoří s jedním ze svých finančních poradců. Vstoupila jsem do kabinky a stiskla tlačítko G.

„Myslím, že jste se spletla, slečno Laurenová,“ promluvil Preston. „Dnešní odpolední porada probíhá v patře T.“

„Moc dobře vím, kde to je, pane Parkere.“ Otočila jsem se k němu a pokrčila rameny. „Dnes se na ni necítím.“

„Účast není dobrovolná.“

„V tom případě se s někým domluvím, aby mi ji nahrál na diktafon. Nakonec, když tam očividně půjdete vy, nemohl byste to pro mě udělat?“

Zatnul čelisti a přimhouřil na mě oči.

„Hm, myslím, že jsem něco zapomněl…“ Jeho poradce stiskl nejbližší tlačítko, a jakmile se dveře otevřely, vyběhl ven.

Sotva se zavřely, Preston stiskl nouzové tlačítko, a kabina se prudce zastavila. Pak ke mně přistoupil blíž. „Musím vám pomoct pochopit vaši pracovní náplň, slečno Laurenová?“

„Ano.“ Naštvaně jsem na něj pohlédla. „Prosím, pomozte mi najít odstavec, který říká, že se s šéfovými pitomými požadavky musím potýkat nonstop.“

„Myslím, že to je v článku pět.“

Protočila jsem panenky a pokusila se zmáčknout tlačítko S, aby se kabina zase dala do pohybu, Preston mi v tom však zabránil.

„Poslední dobou jsem neobdržel žádné označené e-maily od vašeho přítele,“ poznamenal. „Pracuje na nezbytném vylepšení své slovní zásoby?“

„Ne, dal mi kopačky. Myslí si, že trávím spoustu času se svým přehnaně náročným šéfem.“

„Ach, ano?“ Smazal mezi námi volný prostor a zelenýma očima pohlédl do mých. „No, v tom případě je vašemu přehnaně náročnému šéfovi líto vaší ztráty.“

„Ne, není.“

„Máte pravdu, není,“ přiznal s úsměvem. „Ovšem docela ho znepokojuje, že si jeho asistentka myslí, že s ním může mluvit, jak se jí zachce, před jeho manažery.“

„Možná kdyby se k ní přestal chovat, jak se mu zachce, zvážila by, že se změní.“

„Nelíbí se mi, když na mě zaměstnanci vrhají špatné světlo.“

„O většinu toho se postaráte sám.“

„Nepřerušujte mě,“ zasyčel. „Ještě jsem neskončil.“

„To vy nikdy.“

Následovalo ticho.

Několik vteřin na mě zíral – jako by nevěděl, jestli mě má vyhodit, nebo opíchat. A než jsem se zmohla aspoň na polovičatou omluvu, jeho rty přistály na mých a tělem mě přitlačil k ovládacímu panelu.

Jazykem klouzal po mém, dožadoval se, ať ho nechám udávat tempo, a já jsem se ochotně podvolila.

Spolkla jsem sten, dala mu ruce kolem krku a on mě políbil ještě divočeji.

„Omotej mi nohy kolem pasu,“ zašeptal drsně. „Hned.“

Nemohla jsem. Na to mě příliš zaměstnávala jeho ústa na mých. Ohromilo mě, jak dlouho a hluboko náš polibek protahoval. Zavřela jsem oči a cítila, jak mě ovládací panel tlačí do zad.

Preston mě slabě kousl do spodního rtu, vyhrnul mi šaty a vklouzl mi rukou mezi stehna. Zarazil se, když našel krajkové kalhotky, a tiše se zasmál, než je ze mě jedním pohybem strhl.

Polaskal mě palcem na vlhkém klitorisu a mně se zatřepotala víčka.

„Aaach…,“ uniklo mi ze rtů a zanořila jsem mu nehty do kůže. Ten uzlíček nervů mi začal tepat rozkoší.

Zatímco mě Preston dál líbal, vklouzl prsty hluboko do mě a já jsem zasténala ještě hlasitěji.

„Tak zatraceně vlhká,“ zavrčel a v pomalém, slastném rytmu pohyboval prsty dovnitř a zase ven. Podlamovala se mi kolena.

„Neříkej, žes nemyslela na to, jak spolu šukáme, od chvíle, co jsi ke mně nastoupila…,“ pošeptal mi do rtů.

„Nemyslela,“ zalhala jsem, prohnula záda a ucítila, jak se kabina dala do pohybu. Jako by mu to bylo fuk, dál mě líbal a ovládal mé tělo způsobem, jaký jsem nikdy nepoznala.

Výtah se prudce zastavil a my jsme se okamžitě od sebe odtrhli.

Stáhla jsem si šaty a on si strčil moje kalhotky do kapsy, než se dveře otevřely na podlaží, kde se konala porada.

„Jak už jsem říkal,“ promluvil a vystoupil jako první. „Účast na poradě není dobrovolná.“

9. kapitola

PRESTON

Musím přijít na lepší způsob, jak tohle zvládnout…

Poté co jsem ve výtahu ochutnal Tařina ústa a cítil na prstech, jak je uvnitř těsná, jsem věděl, že ještě nemám dost. Musíme zajít dál, a to co nejdřív, protože myšlenky na ni prosakovaly do každého okamžiku mého dne.

Během včerejší porady jsem myslel pouze na její zadýchané sténání a v noci jsem si ji pak představoval na všech čtyřech, jak do sebe pojímá každý můj centimetr a žadoní, abych ji přivedl k vrcholu.

Setřásl jsem ty myšlenky, zadíval se na dnešní užší výběr a četl její rukou psané poznámky. Upíjel jsem kávu a podtrhával části, k nimž jsem potřeboval znát podrobnosti. Právě jsem jí psal e-mail, když vešla do mé kanceláře, nádherná jako obvykle.

„Copak, slečno Laurenová?“

„Právě volali Von Strumovi,“ oznámila. „Chtějí, abyste věděl, že protože jste bezcitný, jste ten poslední člověk na světě, kterému by svůj hotelový řetězec chtěli prodat.“

„Vzhledem k tomu, že jsem skutečně poslední, kdo má zájem ho koupit, jim můžete vyřídit, že je jejich logika docela přesná.“

Malinko se pousmála, ale netrvalo to dlouho. Párkrát ťukla do displeje mobilu a znovu na mě pohlédla. „George nebude schopen se příští měsíc v Londýně zúčastnit vaší schůzky o firemním rozmachu.“

„A co Wilder?“

„Ten se žení se svou sestřenicí ze třetího kolena.“ Přistoupila blíž a sebrala z mého snídaňového talíře extra balíčky pepře. Potom ukázala na moji kravatu, abych si ji vyměnil. „Poslala jsem mu vaším jménem dárek.“

„Nejsem ten typ muže, co by posílal jinému muži dárek. Poslal bych mu maximálně šampaňské.“

„Však jsem poslala šampaňské.“

„Vybrala jste dobrý ročník?“

„Vybrala jsem skvělý ročník.“

„1996?“

„1995.“ Položila mi na stůl složku. „Tady je zpráva o snídaních zdarma z levných hotelových řetězců, o níž tvrdíte, že ji nechcete číst.“

„Nechci.“ Vzal jsem si ji od ní. „Který levný řetězec je tenhle měsíc jedničkou?“

„W Hotely, už zase.“

„Zajímavé.“ Setřásl jsem vzpomínku z minulosti, než se mohla rozvinout. „Ještě něco?“

„Ano, ráda bych si promluvila o tom, co se včera stalo ve výtahu.“

„Co s tím?“

„Předstírala jsem to.“

„Co prosím?“ Naklonil jsem se blíž.

„Měl byste vědět, že jsem celou dobu myslela na někoho jiného.“ Pokrčila rameny. „A ráda bych, abychom náš vztah – nebo neexistující vztah – udržovali stoprocentně na profesionální úrovni, abych mohla vést vlastní soukromý život.“

Zamrkal jsem. Touhle volovinou mě dokonale překvapila. „Jen abych se ujistil, že slyším správně,“ pronesl jsem a zadíval se jí přímo do očí, „byla jste včera myšlenkami někde jinde, zatímco jsem měl prsty hluboko ve vaší frndě?“

„Ano, pane Parkere.“ Lhala, až se jí z uší kouřilo. „Chcete ode mě dnes odpoledne ještě něco?“

„Ano, slečno Laurenová.“ Opřel jsem se v křesle. Zuřil jsem. „Je toho spousta, co bych rád, abyste dnes odpoledne udělala…“

10. kapitola

TARA

„Zeptala bych se tě, jak to dneska šlo, odpověď ti ale vidím vepsanou ve tváři,“ pronesla později večer Ava a kývla na barmana. „Mohl byste mojí kamarádce nalít pár panáků té nejtvrdší vodky?“

„Děkuju.“ Potřásla jsem hlavou a v duchu se proklela za to, že jsem Prestonovi o tom předstírání ve výtahu lhala. Že jsem to vůbec nadnesla, přestože jsem věděla, jak je malicherný a že se mi pomstí tím, že mě požádá o spoustu „nezbytné“ práce.

Vím, že ve skutečnosti nepotřeboval dvacet kopií té samé zprávy každou hodinu, ani to, abych mu přeorganizovala vestavěnou šatnu. A už vůbec nepotřeboval, abych mu přeskládala složky na stole, ale protože jsem to udělala, našla jsem skrytý panel s dalšími fotkami, na kterých byl se svým dvojčetem. Bylo tam i několik orazítkovaných dopisů, jež si mezi sebou vyměnili, ovšem ten nejnovější byl datován před deseti lety.

Měla jsem v plánu se ho na to zeptat, jenže pak trval na tom, že tam mám zůstat ještě další čtyři hodiny a pomoct mu s projevem, který nebude přednášet dřív než za šest měsíců. Potom po mně ještě chtěl, abych mu pomohla vybrat dokonalé manžetové knoflíčky z jeho sbírky, již činí něco přes pět set párů.

Přestože jsem na něj naštvaná a při některých schůzkách mám chuť mu bodnout pero do krku, nemůžu popřít, jaký efekt má na moje tělo, kdykoli se ocitneme ve stejné místnosti. K čertu, kdykoli spolu jen telefonujeme.

Z toho, jak se na mě dívá, kdykoli jsme spolu sami – jako by mě svlékal vrstvu po vrstvě –, jak říká moje jméno, jsem stále vzrušená. Nedokážu ani vysvětlit, jaký účinek na mě má jeho sexy úsměv, jenže si nemyslím, že někdy dojde k tomu, že bych překročila hranici.

„Země volá Taru, Země volá Taru!“ Ava přede mě postavila dva panáky a vytrhla mě z myšlenek. „Smím se zeptat, na co jsi teď myslela?“

„Na to, že končím.“

„To je jasný.“ Zasmála se. „A na co ještě?“

„Na to, že mě šéf nutí, abych s ním koncem měsíce letěla do Londýna.“

„Opravdu? Páni, to zní úžasně!“ Odkašlala si. „Teda, chci říct, ach, ne! Ne do Londýna! Jak se opovažuje tě tam vzít svým soukromým luxusním letadlem!“

„Myslím to vážně, Avo.“ Hodila jsem do sebe oba panáky. „Sežere mi všechen můj čas. Od chvíle, co pro něj pracuju, jsem si nevrzla, protože nemám čas spát, natož se s někým poznat.“

„Ale, prosím tebe! To není důvod si neužívat sex. V současné době na to není třeba někoho poznat.“

„Cože?“

„Prostě používej Tinder.“ Vytáhla mobil. „Stáhni si aplikaci a pak potáhni doprava, když najdeš někoho, kdo se ti líbí. Ujisti se, že je blízko – jako třeba do patnácti kilometrů. A pak mu nabídni, že se sejdete někde na skleničku. Je to jako získat přístup k nekonečnému množství nezávazných vztahů na jednu noc. Dokonalá věc pro lidi jako ty, kteří žijí neustále v poklusu.“

„Ty to používáš?“

„Samozřejmě.“ Popadla můj mobil a stáhla mi tu aplikaci. „Odteď můžeš obstarat pochůzky pro svého šéfa, vrznout si a vrátit se zpátky do práce. Žádný problém.“

„Dokonce i když chlap, s kterým si chci vrznout, je můj šéf?“

„Cože? Cos to právě řekla?“

„Řekla jsem, že dnes večer Tinder zkusím. Hned teď.“

O půl hodiny později jsem seděla u stolu s mužem z Wall Street v dokonalém úžasu z toho, jak technologie zcela změnila záležitost randění. Nebo teda spíš sexu.

„Co jsi říkala, že vlastně děláš?“ zeptal se. „Úplně jsem to nepochytil.“

„Jsem výkonná asistentka jednoho ředitele.“

„Ach.“ Usmál se. „A děláš to už půl roku?“

Přikývla jsem.

„Chápu to tak, že máš svou práci ráda, ano?“

„Ne. Mám ráda ty peníze. Mám hrozně debilního šéfa, který si myslí, že mu patří každá hodina mého dne, ale už tam brzy skončím,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem touhle konverzací zabíjet čas. Chlápek se Prestonovi nepodobal ani v nejmenším, byl však dostatečně atraktivní a já jsem potřebovala uvolnit to nahromaděné vzrušení z Prestona nějakým skutečným sexem.

Moje sbírka vibrátorů si už zaslouží přestávku, protože jsem je v noci nadměrně užívala s představou Prestonova obličeje.

Neříkej, žes nemyslela na to, jak spolu šukáme, od chvíle, co jsi ke mně nastoupila…

„A co děláš ty?“ zeptala jsem se.

„Jsem internista v bance Wells Fargo.“ Naklonil se dopředu a usmál se. „I já svou práci nesnáším, takže brzy přejdu někam jinam. Chceš už odsud vypadnout?“

„Rozhodně.“

Když jsem vstala, ucítila jsem, jak mi v kapse vibruje mobil. Přišel mi e-mail od Prestona.

Předmět: Naléhavé. Potřebuju Vaši pomoc.

O půlnoci? Měla jsem nutkání to otevřít, ale neudělala jsem to. Věděla jsem, že to není skutečně naléhavé, a tak jsem se rozhodla, že se s tím vypořádám, až si užiju trochu sexu.

O pár minut později, když už jsme šli po chodníku, mi telefon zavibroval zase. Znovu Preston.

Předmět: Vím, že jste můj předchozí e-mail viděla…

Vypnula jsem mobil a zadívala se na muže vedle sebe. Ani si nepamatuju jeho jméno. „Ke mně, nebo k tobě?“

„Bydlím osm bloků odtud.“

„Já jenom dva,“ odtušila jsem a vedla ho k sobě domů.

Krátkou cestu vyplnil povídáním, nevěnovala jsem mu však moc pozornosti. Dokázala jsem myslet pouze na Prestonovy rty na svých a na jeho prsty, jak se mi sunou mezi stehna.

„Na tohle se opravdu těším,“ prohodil můj společník a pročísl mi vlasy, když jsem před hlavním vchodem přikládala ke skeneru svou kartu.

„Já taky.“ Usmála jsem se, zatlačila do dveří a potom jsem zamířila k výtahu.

Vstoupili jsme do kabiny a stiskla jsem tlačítko svého patra. Myslela jsem si, že mě začne líbat, sotva se dveře zavřou, ale neudělal to. Jenom se usmíval, a jak jsme míjeli jednotlivá patra, hlavou se mi proháněly představy Prestona, jak plení má ústa a zasouvá prsty hluboko do mě.

Byla jste včera myšlenkami někde jinde, zatímco jsem měl prsty hluboko ve vaší frndě?

Když kabina zastavila, sundala jsem si sako a vedla svého společníka po chodbě. „Dáš si nějaké víno, než se na to vrhneme? Mám vychlazený muškát nebo…“ Prudce jsem se nadechla, protože o zeď před mým bytem se v jednom ze svých bezchybných šedých obleků opíral muž, který mi ničí život a hraje hlavní roli v mých fantaziích.

Co tady k čertu dělá?

Preston se uculil, odsunul se od stěny a vyšel mi naproti. „Asi bych měl jako svůj kontakt pro případ nouze nahlásit někoho jiného, pokud se na mě vykašlete kvůli nějakému…,“ zadíval se na můj doprovod a obrátil oči v sloup, „… ať už je to kdokoli.“

„Říkala jsi, že nejsi zadaná,“ pronesl můj společník. „Nemám rád scény s bývalými.“

„Taky že je nezadaná,“ promluvil Preston. „To rozhodně ano.“

„Tak kdo jste vy?“

„Jsem její hrozně debilní šéf, který si myslí, že mu patří každá hodina jejího dne.“ Usmál se. „Jistě se o mně zmínila?“

„Zmínila. Vlastně přesně těmito slovy.“

„Hmmm,“ zamumlal Preston a nevšímal si mého naštvaného pohledu. „No, máme v práci naléhavou situaci, kterou musíme probrat v soukromí.“

„Aha, jasně.“ Můj společník pokrčil rameny. „No, zavolej mi někdy jindy, jo, Taro?“ Naklonil se, aby mi dal pusu na tvář, Preston mě však od něj odtáhl.

Muž zmateně zamrkal a pokusil se mi dát pusu znovu, ovšem Preston mě od něj odtáhl ještě jednou.

„Tak fajn,“ řekl. „Dobrou noc, Taro. A vám, šéfe.“

„Dobrou noc,“ odpověděli jsme oba najednou, což muže rozhodilo ještě víc, a pospíšil si k výtahu.

Jakmile byl z dohledu, odstrčila jsem Prestona od sebe. „Co tady krucinál děláte?“

„Dělal jsem si kvůli vám starosti.“ Usmál se. „Poslal jsem vám dva e-maily, tři esemesky a volal jsem. Neodpovídala jste.“

„Protože jsem vás ignorovala!“

„Měla jste v plánu se s ním vyspat?“

„Do toho vám nic není,“ zasyčela jsem. Téměř jsem hyperventilovala. „Můj život po pracovní době není vaše starost. A nepotřebuju –“ kýchla jsem, protože chodbou zavanula od souseda vůně česneku, „nepotřebuju, abyste mi neustále volal a posílal mi e-maily.“ Znovu jsem kýchla.

Vytáhl z kapsy saka kapesník a podal mi ho.

„Díky.“ Sebrala jsem mu ho a vydechla. „Co máte tak naléhavého?“

„Je to docela obří.“ Vytáhl z kapsy manžetové knoflíčky. „Doufal jsem, že byste mi mohla poradit, jestli jsou tyhle dostatečně zářivé na mé víkendové focení pro magazín GQ, nebo jestli je mám nejdřív nechat vyleštit.“

ACH, MŮJ BOŽE! „To jako myslíte vážně?“

„Ano.“ Uculil se. „Musejí vypadat na všech těch fotkách dobře, nemyslíte?“

„Ochudil jste mě o sex jenom kvůli tomuhle?“

„Ne, ušetřil jsem vás zklamání,“ opravil mě a přistoupil blíž. „Nerad bych, abyste s někým šukala, a přitom celou dobu myslela na někoho jiného. Navíc…,“ ztišil hlas a pošeptal mi do ucha, „mi připadá jako internista a my oba víme, že to není váš typ.“

Ustoupil a celou si mě prohlédl. Tím žhavým pohledem mě přišpendlil na místě. „Nejsem si jistý, jestli jsem vám to říkal, slečno Laurenová, ale nelíbí se mi, když mě někdo ignoruje.“

„Značím si,“ odtušila jsem a byla na sebe naštvaná, že mám úplně provlhlé kalhotky. „Nejsem si jistá, jestli jsem vám někdy řekla, že vás nesnáším…“

„Říkáte to každý den.“ Usmál se a vydal se pryč. Potom se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Zítra ráno si dám kávu s vámi na všech čtyřech.“

„Co jste to řekl?“

„Slyšela jste mě.“

O CELÉ DVA ROKY POZDĚJI…

11. kapitola

TARA

Předmět: Tvá narozeninová oslava (Promiň, že se nedostavím)

Ahoj, Mario,

omlouvám se, že o víkendu nedorazím na tvou narozeninovou oslavu. Vím, že se jedná o velkou „30“ a že jsme ti s Avou slíbily, že s tebou obě ve Vegas budeme, ale nestíhám to.

Musím letět s šéfem pracovně do Belgie.

Prosím, pošli mi fotky!

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Tvá svatba (Nestihnu to)

Ahoj, Britney,

vím, že jsi minulý měsíc přijela do New Yorku i se svou krejčovou, aby si mě změřila na šaty pro družičku, nebudu však schopná na tvou svatbu příští měsíc přijet.

Tři lidi v mé kanceláři skončili a šéf mě bere s sebou do Španělska na mimořádnou strategickou schůzku kvůli novému hotelu, co tam buduje.

Prosím, pošli mi fotky!

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Tvá zítřejší promoce (Moc se omlouvám!)

Ahoj, Gregu,

moc ti děkuju, že jsi mě pozval na svou promoci. Vím, že jsme kamarádi už od sedmi let a žes už od střední školy nedělal nic jiného, než mluvil o tom, jak získáš doktorát, takže ti blahopřeju, žes toho milníku konečně dosáhl.

Bohužel nebudu schopná přijet, protože jsem se šéfem stále v Seattlu a jsme zahlcení prací pro novou marketingovou kampaň. (Jestli získáš další titul, rozhodně u toho budu…)

Prosím, pošli mi fotky!

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Těhotenský večírek (Můžu být pořád kmotra?)

Ahoj, Elise,

děkuju ti, že sis mě vybrala za kmotru svého chlapečka Chase! Moc se na jeho příchod na svět letos na podzim těším!

Vím, že za čtyři týdny pořádáš těhotenský večírek, a dávám ti předem na vědomí, že nebudu schopná na akci dorazit. Šéf právě rezervoval tři mezinárodní cesty hned za sebou. (Pošlu ti ale spoustu plen a dupaček!)

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Vítězové se nikdy nevzdávají (Promiň můj slovník)

Jsem jenom zvědavá, mami…

Platí tvoje známé rčení i v případě, když pracuješ pro debilního šéfa, který ti osobně ničí společenský život? Ano, nebo ne?

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Vítězové se nikdy nevzdávají (Promiň můj slovník)

Měla jste v úmyslu tohle poslat mně, místo své matce?

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Vítězové se nikdy nevzdávají (Promiň můj slovník)

ANO.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

12. kapitola

PRESTON

Puerto Vallarta, Mexiko

Ve slovníku musí existovat slovo, které je mnohem silnější než „mučení“. Slovo, které dokonale vystihuje, jaký je to pocit mít celý svět na dosah ruky, mít možnost získat, cokoli chci a kdykoli to chci, až na to jediné, po čem toužím nejvíc. To jediné, co je stále vedle mě, každý den, celý den.

Tedy kromě případů, kdy úmyslně dorazí pozdě…

Díval jsem se z oken baru Na Pobřeží a sledoval, jak déšť bombarduje bílý písek pláže, zatímco jsem přemýšlel, jak moc se Tara opozdí na náš dnešní soukromý oběd. Celý otrávený jsem zvedl mobil, abych zjistil, jestli mi neposlala e-mail, a všiml jsem si nepřečtené zprávy.

Předmět: Nezapomeňte na nás

Milý pane Parkere,

ráda bych, abyste věděl, že pro Vás mám stále spoustu místa ve svém srdci, stejně jako vím, že Vy máte prostor pro mě v tom svém. Vím, že je tu jistá osoba, která se pro nás stala překážkou, zejména po jejích změnách v kancelářských pravidlech. (Jak se opovažuje mi odejmout privilegium vejít do Vaší kanceláře?!) Jsem tu však stále pro Vás, kdykoli mě budete potřebovat.

Stýská se mi po Vás a vím, že Vám se stýská po mně.

Cynthia Averyová

Hlavní recepční, Parker International

P. S. Poslala jsem Vám včera v noci novou fotku. Pořád si blokujete moje číslo? (Budete velice naštvaný sám na sebe, jestli si tuhle necháte ujít – mrk, mrk)

Kristepane.

Vymazal jsem její e-mail a odložil mobil. To poslední, čím bych se chtěl během zahraniční pracovní cesty zabývat, je kdokoli doma v New Yorku. Ačkoli jsem to nikdy nepřiznal, zamlouvá se mi, že Tara nastolila nová pravidla. Cynthii nebo kohokoli z pomocných zaměstnanců tak sotva kdy vidím, pokud vyloženě nechci. Dokonce přesunula všechny recepční a sekretářky na podlaží pod námi, takže manažerské podlaží slouží pouze pro vedoucí pracovníky firmy.

Poslední dobou je se mnou Tara víc nespokojená než obvykle, a tak se mnou v podstatě nemluví, pokud nemusí.

Od toho večera na chodbě před jejím bytem před víc než rokem se ode mě drží dál. Vyhýbá se tomu, aby se mnou jela o samotě výtahem – vystoupí v dalším patře, sotva vejdu do kabiny. Kdykoli ji požádám, aby zůstala v práci déle, trvá na tom, že s námi na patře zůstanou i někteří internisté. A když jí pozdě v noci zavolám, oznámí mi do telefonu: „Chci, abyste věděl, že nahrávám každé slovo tohoto rozhovoru pro personální oddělení, pane Parkere.“

Naneštěstí nic z toho neztlumilo to napětí, jež mezi námi panuje. Právě naopak, je to ještě horší.

S každým uplynulým dnem, s každou uplynulou minutou, co spolu strávíme, je moje touha po ní čím dál méně snesitelná. Cokoli od tvaru jejích úst po křivku jejích boků stačí, aby mi ztvrdl penis, kdykoli vejde do místnosti. Vzdal jsem už pokusy tomu zabránit.

Navzdory tomu, že jsem se ještě nikdy v životě necítil tak mizerně a že studené sprchy jsou na pořadu čtyřikrát denně, což je rekord, považuju Taru za nejbližšího člověka, téměř na úrovni skutečné kamarádky. Za svou vůbec první kamarádku. Na profesní úrovni upřímně cítím, jako by v mé společnosti byla spíš mou partnerkou než výkonnou asistentkou.

„Pane Parkere?“ Přistoupil ke mně číšník s bločkem. „Mám vám přinést předkrm, než dorazí vaše partnerka, nebo si přejete objednat?“

Znovu jsem se zadíval z okna. Pláž byla úplně prázdná. „Rovnou si objednám.“

„Báječné. Co si dnes odpoledne dáte?“

„Pro sebe šéfkuchařovu specialitu s vaším nejlepším červeným vínem.“

Přikývl. „Skvělá volba, pane. A pro vaši partnerku?“

„Ona by ráda zkusila vaše hřebenatky, ale požádejte kuchaře, ať nepoužije máslo,“ řekl jsem. „Také si dá malý salát s grilovaným kuřecím masem s balzámovým vinným octem a rajčaty navíc. A mohl byste dohlédnout na to, ať vynechají česnek a pažitku? Má na ně alergii.“

„Jak si přejete, pane.“ Stále si to zapisoval. „Víte, co si dá k pití?“

„Vodku.“ Usmál jsem se. „Tu nejsilnější, co máte. Nalijte ji do sklenice na víno a ozdobte jahodou, aby to nikdo jiný nepoznal.“

„Hned to připravím, pane.“ Odešel a já jsem zvedl mobil.

Nalistoval jsem Tařino jméno a zaváhal, jestli jí mám volat, protože jsem předem věděl, co mi řekne.

„Ano, stále si nahrávám každé slovo, co mi říkáte, a abyste věděl, tahle služební cesta byla zcela na poslední chvíli, takže na všechny schůzky dorazím, kdy já budu chtít. A právě teď nemám náladu.“

Při tom pomyšlení jsem se usmál. Právě když jsem stiskl tlačítko volat, vešla do restaurace v nádherných černošedých šatech a červených lodičkách na vysokém podpatku. U dveří odložila deštník a potřásla si rukou s manažerem.

Její chraplavý sexy smích jako vždy přilákal pozornost každého, kdo ho slyšel, a sotva vstoupila do jídelny, všichni muži okolo ní se zarazili a zírali na ni.

Zachvěla se a došla k našemu stolu. Vstal jsem, sundal si sako a přehodil jí ho přes ramena.

Počkal jsem, až se posadí, než jsem se vrátil na svou židli. „Ještě pořád se mnou nemluvíte?“

„To záleží na tom, jestli se omluvíte, že jste mě přinutil, abych se zúčastnila tohoto soukromého oběda a hned poté schůzky managementu, když jsem vás výslovně žádala, jestli bych mohla mít dnes volno.“

„Nejsem si jistý, jestli je vhodné, aby se šéf omlouval své zaměstnankyni za to, že ji požádal, aby dělala svou práci.“

„No jasně.“ Zasunula ruce do mého saka a zamračila se. Vypadala velice sexy. „Kdy tady ti manažeři budou?“

„Nebudou tu vůbec. Přesunul jsem tu schůzku na dnešní večer, když mi došlo, jak moc se opozdíte.“

„Jak ohleduplné. Příště vás nechám čekat dvě hodiny místo jedné.“

„Oba víme, že to byste nikdy neudělala.“

„Protože tak moc miluju svou práci?“

„Protože jste workoholik stejně jako já,“ odtušil jsem. „Nesnášíte, když nemáte přes den co dělat.“

„Taky ovšem nesnáším, když musím přes den pracovat pro vás.“

„Slečno?“ Číšník se vrátil ke stolu, než jsem na to mohl odpovědět. „Chtěla byste ke své objednávce ještě něco přidat?“

„Přidat?“ Zadívala se na mě a protočila panenky. „Můžu si, prosím, objednat sama? Vysoce pochybuju o tom, že můj společník objednal, co mám ráda, a nerada bych marnila kuchařův čas tím, že bych jídlo vrátila.“

„Samozřejmě, slečno.“ Vytáhl zápisník a Tara otevřela menu. „Co byste si dnes odpoledne dala?“

„Hmm.“ Odmlčela se. „Ráda bych zkusila vaše hřebenatky, ale mohl byste vyřídit kuchaři, ať na ně nepřidává máslo?“ požádala. „Ještě si dám malý salát s grilovaným kuřecím masem s balzámovým vinným octem a rajčaty navíc.“

Číšník přestal psát a zmateně na mě pohlédl, zatímco Tara mluvila dál.

„Mám alergii,“ řekla. „Mohl byste tedy říct kuchaři, ať vynechá v salátu česnek a pažitku?“

„Jak si přejete.“ Číšník přikývl. „A co si přejete k pití?“

„Tu nejsilnější vodku, prosím. Ale nalijte ji do sklenice na víno a ozdobte jahodou, aby to nikdo jiný nepoznal.“

„Hned to přinesu, slečno.“ Ustoupil od stolu a Tara se na mě zamračila.

„Právě proto si nejradši objednávám sama,“ prohlásila. „Jsem velice vybíravá.“

„To jsem netušil. Nicméně, mohla byste se chovat jako dospělá a pomoct mi s přípravou na tu schůzku? Kde myslíte, že bychom měli začít?“

Neodpověděla. Místo toho vytáhla mobil a ťukala něco na displej.

O pár vteřin později mi telefon zapípal a oznámil, že mi přišel e-mail.

Předmět: Vaše sako a vázanka

Několikrát jsem Vám opakovala, že kdykoli si obléknete námořnicky modrý oblek a vázanku, působíte mnohem povýšeněji, než ve skutečnosti jste (což je vlastně docela šok). Musíte si na dnešní schůzku vzít šedý oblek a kravatu s jemným proužkem.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

„Sedíte přímo naproti mně, a radši mi pošlete e-mail, než abyste se mnou mluvila?“ zeptal jsem se.

Telefon mi znovu pípl.

Předmět: Vaše řečnická otázka

ANO.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Vaše řečnická otázka

Nevzpomínám si, že bych se ptal, jestli mě konečně necháte, abych vás opíchal, ale pokud je vaše odpověď na tuhle „řečnickou otázku“ stále stejná…

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

„Dobrá, fajn.“ Odložila mobil, sotva si přečetla můj e-mail. „Můžeme probrat přípravy na schůzku, až se najíme.“

„To jsem si myslel.“

O pár minut později před nás číšník položil naše jídlo a pití a Tara okamžitě odsunula z mé strany stolu pepřenku. Na oplátku jsem k sobě z její strany přitáhl košík s pečivem.

„Mimochodem,“ začala, „potřebujete doprovod na ten galavačer Pána New Yorku, který se koná na konci příštího měsíce. Chcete, abych vám někoho vybrala?“

„Chci, abyste přestala s výmluvami a šla se mnou.“

„Mnohokrát jsem vám říkala, že není vhodné, abych vás doprovázela na společenské události jako vaše partnerka. Jste můj šéf.“

„A já jsem vám řekl, že na tom nezáleží. Nikdo se neodváží nic namítnout, protože mi ta společnost patří.“

„Takže půjdete bez doprovodu.“ Pokrčila rameny. „Odpovím, že přijdete sám. Taky byste měl vědět, že se New York Times chystá příští týden vytisknout docela slušný článek s velice nelichotivým titulkem o vás.“

„Jaký to má titulek?“

„Bezcitný hoteliér se zúčastní dokumentárního seriálu.“

Zvedl jsem vidličku. „Myslíte si, že jsem bezcitný?“

„Ano.“

„Je to moje nejhorší vlastnost?“

„Ne,“ odpověděla. „Taky jste dost vyhýbavý.“

„Jak to myslíte?“

„S jistotou vím, že máte dvojče, a kdovíproč odmítáte uznat jeho existenci,“ vysvětlila. „Nezmiňujete se o něm v rozhovorech, ani ve svých biografiích. Nemluvíte dokonce ani o svých rodičích, proto bude velice zajímavé sledovat vás v dokumentárním seriálu, protože jste vždycky tak uzavřený. Teda… ledaže byste měl v plánu konečně o své rodině promluvit?“

Podržel jsem vidličku ve vzduchu a zatínal čelisti, zatímco jsem zpracovával její slova. „Obávám se, že rodinu nemám, slečno Laurenová. Už jsem vám to říkal několikrát.“

„Jo, to vím.“ Strčila si do úst sousto hřebenatky. „Ještě něco, na co byste se namátkou rád zeptal?“

„Máte nějakou novou známost?“

„Cože?“ Zakašlala.

„Máte novou známost?“ zopakoval jsem a snažil se maskovat svou závist.

„Upřímně, kdy si myslíte, že bych měla čas s někým chodit, Prestone?“

„Možná během té doby, co jsme tady, kdy trávíte noci v mém soukromém hotelovém salonku a celé hodiny šeptáte do telefonu, místo abyste spala ve vlastním pokoji.“

„Proč jste mě hledal v mém pokoji uprostřed noci?“

„O to tu nejde,“ namítl jsem. „Nebyla jste tam. Je to další internista?“

„Ne.“ Založila si paže. „Nejde o žádného chlapa, mluvila jsem se svou matkou.“

„Vaše matka je v Japonsku a nerada si povídá po telefonu.“

„To je sice pravda, ale právě si prochází krizí, kdy ,hledá sama sebe‘, a poradili jí, aby se mnou mluvila dvě hodiny o všech svých nadějích a snech, aby vylepšila svou auru a vnitřního ducha.“ Dlouze se napila vodky. „Taky přesvědčila samu sebe, že mi musí pomoct zbavit mě mé negativní aury, proto spolu vždycky mluvíme tak dlouho.“

„Pořád vám říká, že se vítězové nikdy nevzdávají?“

„Každý zatracený den…“

13. kapitola

TARA

Belgie, Švýcarsko, Čína, Londýn, Francie, Austrálie, Egypt, Dominikánská republika, Kanada, Mexiko…

Zatímco jsme v Prestonově soukromém letadle protínali oblohu, listovala jsem v cestovním pasu. Každou stránku pokrývají nedávná razítka ze zemí, z nichž jsem si sotva něco pamatovala, a každé je jasnou připomínkou, jak drasticky se můj život během dvou let změnil.

Pronajímám si luxusní apartmá na Park Avenue. V ceně jsou zahrnuty každotýdenní večeře na střeše s těmi nejlepšími kuchaři ve městě a průkazky umožňující dřívější příchod na představení na Broadwayi. Můj šatník je plný šatů od návrhářů, o nichž jsem kdysi snila, že je budu nosit, a už dávno nemusím krást, abych přežila. (No, tu a tam stále využiju příležitosti dát si snídani zdarma.)

Mzdu mám nyní dvojnásobnou, než když jsem nastoupila, a získala jsem i řadu bonusů. Navzdory tomu všemu se stále cítím mizerně.

„Dáte si svačinku, slečno Laurenová?“ Zastavila se přede mnou letuška. „Možná vaši oblíbenou bezlepkovou směs?“

Přikývla jsem. „Děkuju.“

„Nemáte zač.“ Nasypala mi ji do skleněné misky a podala mi láhev vody. Potom mi upravila polštář za hlavou a zašeptala: „Pan Parker chce vědět, jestli si přejete ještě někde zastavit, než přistaneme v New Yorku.“

„Ne, už chci být doma.“

„Dobrá, slečno.“ Odešla a já jsem zvedla mobil a poslala Avě e-mail.

Předmět: Cesta z pekla (tak trochu)

Jsem teď s Prestonem v letadle, tak ti nemůžu volat, ale nemůžu se dočkat, až dorazím domů a povím ti, čím vším mě tento týden protáhl. Dal mi pouze JEDEN den volna, Avo. JEDEN! (A myslím, že se to ani nepočítá, protože mi ve dvě v noci bezdůvodně volal. BEZDŮVODNĚ!)

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Odpověděla mi hned vzápětí.

Předmět: Re: Cesta z pekla (tak trochu)

Počkej. Píšeš mi ze soukromého letadla potom, co jsi strávila týden v tom nejlepším Parkerově hotelu na světě, a hodláš přijet domů a stěžovat si na svůj život???

Ava Sandersová

Nejlepší kamarádka Tary Laurenové z Parker International, momentálně žijící ten nejlepší život

Předmět: Re: Re: Cesta z pekla (tak trochu)

Upřímně začínám mít pocit, že žádný „vlastní“ život ani nemám…

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Zavrtěla jsem hlavou, odložila mobil a zírala z okna, dokud jsem nespatřila povědomé panorama New Yorku.

Přistáli jsme uprostřed slabého deště, než jsem se však mohla jedinkrát nadechnout známého vzduchu velkoměsta, zaslechla jsem, jak Preston mluví s pilotem.

„Musíme letět do Paříže,“ oznámil. „Hned. Povězte Heathovi, ať natankuje, a pak nás tam co nejdřív dopravte.“

„Ano, pane.“

Odepnula jsem si pás a přešla do přední části kabiny. „Slyšela jsem správně, že jste řekl, že poletíme do Paříže?“

„Ano.“ Vypadal, jako by ho to ani maličko nevyvedlo z konceptu, jako by nebylo třeba, aby se mě zeptal, jestli mi to nevadí. „V hotelu došlo k incidentu s vedoucím personálem hotelu. Budeme tam muset tak týden zůstat.“

„Můžu si aspoň nejdřív zajet domů a vyměnit si oblečení?“

„Koupím vám tam, cokoli budete potřebovat.“ Podal mi černou kreditku. Všimla jsem si, že je teď na ní moje jméno vyražené pod jeho jako autorizovaný uživatel.

„Právě jsem s vámi byla celé dva týdny pracovně v Mexiku.“

„A teď se mnou budete pracovně celý týden ve Francii.“

„Se vší úctou,“ pronesla jsem a cítila, jak se o slovo hlásí bolest hlavy. „Potřebuju přestávku.“

„Jděte si klidně lehnout a vyspěte se.“ Ukázal k soukromé ložnici vzadu. „Je to devítihodinový let.“

„Co když mám na tento týden v New Yorku plány?“

„Máte?“

Zasténala jsem a kousla se do rtu. Samozřejmě že nemám. Moje plány jsou jeho plány. Jeho život je můj život a já už ty dva ani nedokážu rozlišovat.

„To jsem si myslel,“ dodal. „Tento týden budete mít čas zapracovat na své cvičné prezentaci, protože brzy budete chodit na schůzky v mém zastoupení.“

Letadlo se začalo rozjíždět a připravovat ke vzlétnutí. Vydala jsem se dozadu. Chtěla jsem za sebou zabouchnout dveře, jenže Preston je chytil a zamračil se na mě.

„Máte nějaký problém, slečno Laurenová?“

„Vás. Vy jste můj zatracený problém.“

Měl tu drzost se usmát a opovážil se přistoupit blíž. „Jestli jste kvůli mně stále takhle rozrušená, znám způsob, jak to jednou provždy napravit.“

„Nedělejte si starosti. Už jsem vymyslela způsob, jak tohle jednou provždy napravím, sotva dorazíme domů.“

Povytáhl obočí a tvářil se zmateně. Než mohl něco říct, přerušil nás jeho řidič.

„Pane Parkere, na telefonu máte ředitele vašeho hotelu Lexington. Říká, že je to naléhavé.“

Preston si povzdechl a zadíval se na mě. „Nezapomeňte tu myšlenku.“

„Nezapomenu.“

Odešel z ložnice a já jsem si slíbila, že sotva se vrátíme do New Yorku, bez ohledu na cokoli konečně udělám to, co jsem měla udělat už před mnoha měsíci.

S tím kreténem končím.

14. kapitola

TARA

Vážený pane řediteli,

velice ráda bych Vám poděkovala, že jste byl poslední dva roky můj debilní šéf. Opravdu si cením všeho toho svinstva, kterým jste mě protáhl – zejména těch pozdních nočních telefonátů, nekonečných porad, neustálých služebních cest na zcela poslední chvíli a zbytečných tirád o gramatických chybách v mých e-mailech. (Mimochodem já jsem nikdy – ani jednou – nepoukázala na to, že neustále používáte ve větách trpná příčestí nebo příliš mnoho infinitivů, ale to je povídání na někdy jindy.)

Od této chvíle oficiálně přestávám pracovat pro Vaši povýšenou prdel a vsadím se, že si budete přát, aby jste na pozici svého příštího asistenta našel někoho aspoň z POLOVINY tak dobrého jako já. (Ano, uvědomuju si, že ta předchozí věta není gramaticky správně a že se píše abyste. Smiřte se s tím.)

SBOHEM

Tara Laurenová

Tahle výpověď nevypadá jako žádná z těch předloh.

Znovu jsem si přečetla článek „Jak správným způsobem podat výpověď“ a vymazala svoje slova. Zhluboka jsem se nadechla. Nalila jsem si čtvrtou sklenici vína, snažila se zamyslet jako pravá profesionálka a napsala jsem druhý koncept.

Vážený pane, vážená paní,

tímto formálně oznamuji, že dávám výpověď z pracovního poměru v Parker International (a končím s prací pro toho arogantního, povýšeného ředitele). Výpovědní doba končí ode dneška za dva týdny.

Bylo to pro mě VELICE SNADNÉ rozhodnutí, protože poslední dva roky pro mě byly vyložené utrpení. Přeji příštímu výkonnému asistentovi všechno štěstí, co existuje (bude ho potřebovat), a jestli bude můj šéf během příštích dvou týdnů ode mě cokoli potřebovat, laskavě mu vyřiďte, ať si to proklatě udělá sám…

S úctou (vlastně ne)

Tara Laurenová

Zarazila jsem se a začala od začátku. Pila jsem jednu skleničku za druhou, až ta výpověď vypadala zcela profesionálně. Až v mých slovech nebyla ani špetka zášti a zlosti. A když jsem si byla stoprocentně jistá, že je dokonalá, vytiskla jsem ji na jasně bílém vynikajícím papíru. (Šéf nesnáší obyčejný tiskový papír, pokud jde o důležité dokumenty.) Podepsala jsem ji černým inkoustem a obrnila se statečností, abych ji v pondělí ráno předala.

15. kapitola

TARA

„Dvě velké kolumbijské kávy s čtyřmi kapkami příchuti a s teplotou přesně šedesát osm stupňů?“ zvolal barista v kavárně Sladká sezona moji objednávku v pondělí ráno. „Pro slečnu Laurenovou?“

„To jsem já,“ ozvala jsem se, vzala si kelímky a zamířila do auta. Jakmile jsem se posadila dozadu, zavřela jsem oči a v duchu si procházela slova, která jsem si přes víkend zapamatovala, abych se ujistila, že znějí stručně a jasně, stejně jako na papíře.

Vážený Prestone Parkere,

ráda bych Vám formálně poděkovala, že jste mě zaměstnal jako svou výkonnou asistentku. Cením si všeho, co jsem se během práce ve Vaší společnosti naučila. Získala jsem respekt pro obtížnou práci, která je potřeba, aby se hotel stal pro hosty domovem. Také oceňuji to, že jste mě za mou práci na marketingových kampaních mnohokrát odměnil a že jste přijal moji radu při dohodě s Keisermanem. Dále si vážím toho, že jste mě ocenil Zlatým klíčem – nejvyšší cenou pro zaměstnance Parker International – poté co jsem Vám pomohla konečně domluvit schůzky s Von Strumem.

Po všem výše uvedeném Vám chci oznámit, že tento dopis je mou výpovědí.

Od 3. srpna už nebudu zaměstnankyní Parker International a nebudu pracovat jako Vaše výkonná asistentka.

Přeji Vám jen to nejlepší při hledání mého nástupce a udělám, co budu moct, abych Vám s tím pomohla. Slibuji, že až do posledního dne budu odvádět tu nejlepší práci.

Ještě jednou Vám děkuji za veškeré příležitosti a opravdu doufám, že mi budete schopen dát to nejlepší doporučení na oplátku za vynikající práci, kterou jsem pro Vás za ty roky odvedla.

S pozdravem,

Tara Rose Laurenová

Zhluboka jsem se nadechla a povzdechla si. Je to dokonalé, Taro. Neustupuj. Neustupuj.

Když jsem dorazila do kanceláře, Preston už seděl za stolem a nový internista mu právě rozbaloval snídani.

„Dobré ráno, slečno Laurenová,“ pronesl Preston s úsměvem. „Měla jste tento víkend problém s mobilem?“

Jiný než ten, že jsem si dočasně zablokovala tvoje číslo? „Možná.“ Pokrčila jsem rameny. „Myslím, že jsem zaslechla, že si někteří lidi stěžovali na služby, které dostávali, tak se možná rozhodli je odstřihnout.“

„To jsem neslyšel.“ Přimhouřil oči. „Měla jste problém i s e-mailem? Několik jsem vám jich poslal.“

„Třicet není několik.“

„Takže jste je obdržela?“

„Ano.“

„Máte v plánu na ně odpovědět?“

„Ano, pane Parkere.“ Uvědomila jsem si, že internista má problém otevřít láhev pomerančového džusu, tak jsem mu ji vzala a otevřela ji sama. „Odpovím na ty e-maily, až se k nim dostanu.“

„Až se k nim dostanete…,“ zopakoval moje slova, jako by si nebyl jistý, co znamenají. Vypadal, jako by se chystal říct něco neurvalého, jenže mu zazvonil telefon a on ho zvedl.

Podle tónu jsem okamžitě poznala, že volá George, a tak když přesunul pozornost na svůj stůl, vytáhla jsem z kabelky výpověď a položila ji pod jeho bagely.

Vydechla jsem úlevou, vyšla z jeho kanceláře a zamkla se ve vlastní. Odhodila jsem kabelku na podlahu a rozhlédla se po místnosti. Doufala jsem, že už je to téměř naposledy.

Mám si s sebou odnést všechny ty police na knihy, až odsud odejdu?

Pomalu jsem se procházela po kanceláři a oceňovala ten velký prostor, který jsem ve skutečnosti nikdy neměla čas pořádně využít. Od lenošek po plochou televizní obrazovku, která visí ve vzdáleném koutě, až k přidruženému pokoji, kde stojí postel, aby si člověk mohl dát šlofíka (Cha!), a luxusní vířivka. Nemohla jsem si pomoct a zavrtěla jsem hlavou, když jsem si vzpomněla na ty první dny, kdy to sem instalovali. Kdy jsem si myslela, že skutečně budu mít šanci tyhle vymoženosti využívat.

Když jsem se konečně přinutila zasednout za stůl a dát se do práce, bylo už deset hodin a v mé doručené poště jako první čekal nový e-mail od Prestona.

Předmět: Vaše výpověď

To si nemyslím.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Vaše výpověď

Opravdu není o čem diskutovat.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Re: Vaše výpověď

Pak ovšem dojde k soudnímu sporu a vážným finančním (a profesionálním) důsledkům. Po dvou letech práce tady určitě víte, čeho je můj právní tým schopný, a nechcete se do něčeho takového pouštět.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Re: Vaše výpověď

Vyhrožujete mi, že se se mnou budete soudit, abyste mi zabránil dát výpověď? To jako vážně?

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Re: Re: Re: Vaše výpověď

Právě naopak, slečno Laurenová. Velice Vám doporučuji, abyste si přečetla drobné písmo na spodní straně pracovní smlouvy, kterou jste při přijetí podepsala. Také si přečtěte druhotné drobné písmo vztahující se k přijetí bonusů, kterými jste byla během posledních dvou let odměněna.

Až skončíte, požádejte, prosím, jiného internistu, aby mi přinesl správnou snídani. (Víte, že ty americké omelety nesnáším.)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Přílohy:

TaraLaurenovaPracovniSmlouva.pdf

PodminkyZamestnani.pdf

PodminkyPrijetiBonusu.pdf

Protočila jsem panenky a nechala ty přílohy vytisknout. Potom jsem je četla s červeným perem v ruce a podtrhla několik sporných ujednání o zaměstnaneckých a cestovních slevách, ale ohledně podání výpovědi tu na mě nic zvláštního nevyskočilo.

Jediné, co k tomu mělo maličko blízko, byla konkurenční doložka vztahující se k „pokusu o hledání jiného zaměstnání, zatímco zaměstnanec stále pracuje pro Parker International, aniž by o tom předem informoval (šéfa)“, ale hledání jiného místa, zatímco pro něj pořád pracuju, jsem už dávno vzdala. Po osmi závěrečných pohovorech, které skončily osmi odmítnutími, jsem už neměla čas dělat si v životě falešné naděje.

Přečetla jsem si ty dokumenty ještě jednou a poslala je Avě, aby se na ně podívala, jestli tam nenajde něco, co jsem přehlédla, odpověděla mi však jenom: „O čem to sakra mluví? Vždyť tam NIC není! Ať jde do prdele. (Ne doslova nebo v sexuálním smyslu. Prostě na něj zapomeň.)“

Zavrtěla jsem hlavou a poslala Parkerovi e-mail.

Předmět: Drobné písmo

Četla jsem tu smlouvu několikrát. Není tam žádné drobné písmo vztahující se k podání výpovědi…

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Drobné písmo

Přijďte do mé kanceláře a já Vám ukážu, že tam rozhodně je.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Popadla jsem vytištěné papíry a vešla do jeho kanceláře. Dveře jsem nechala doširoka otevřené.

Hodila jsem mu dokumenty na stůl a založila si paže. „Nevidím tam žádné ujednání o mé výpovědi.“

„Je to na poslední stránce.“

Natáhla jsem se přes něj, nadechla se omamné vůně jeho parfému a nalistovala poslední stránku. Byl tam jenom jeden odstavec nahoře a můj podpis až na samém konci stránky.

„Myslíte tu větu o tom, že souhlasím se všemi výše uvedenými podmínkami?“ zeptala jsem se. „S těmi výše uvedenými podmínkami, kde ovšem není zmínka o postihu za podání výpovědi?“

„Ne,“ řekl s úsměvem. „Mám na mysli těch pět odstavců přímo nad vaším podpisem.“

Zírala jsem na prázdný střed stránky.

„Fajn, podívejte,“ řekla jsem. „Nejsem si jistá, co si myslíte, že to teď hrajete za hru, ale dala jsem vám svou výpověď a odevzdám ji na personálním oddělení, jakmile splníte článek šest a zaplatíte mi za nevybranou dovolenou. Také vás žádám o písemné doporučení, které bych si s sebou v budoucnu mohla vzít na pracovní pohovor.“

Zasmál se, otevřel šuplík a vytáhl šedý zvýrazňovač. „Nehraju žádnou hru, slečno Laurenová, a jsem si jistý, že až budete příště podepisovat smlouvu, pořádně si ji prostudujete.“

Přitlačil zvýrazňovač k prázdnému středu stránky a začala se objevovat slova napsaná zatraceným bílým inkoustem. Dával si na čas a zvýraznil všech pět odstavců, zatímco se u toho potutelně usmíval. Nejradši bych mu ten úsměv smazala z tváře. Nakonec mi papír podal.

„Tady,“ pronesl. „Jak jsem říkal. Velice doporučuju, abyste si přečetla drobné písmo.“

Oči mi přistály na slovech „časově neomezené období zaměstnání“ a téměř jsem zaječela. „Proč jste mi o tom kruci neřekl dřív?“

„Nikdy jste se nezeptala.“

Cítila jsem, jak se ve mně vaří krev, jak mě ruka brní touhou dát mu facku, kterou by si zasloužil.

„Opatrně,“ řekl. „Oba víme, že kdykoli jste vyvedená z míry, máte tendenci říkat věci, které nemyslíte vážně.“

„Nenávidím vás.“ Zuřila jsem. „Opravdu vás nenávidím.“

Usmíval se, ani na okamžik ho to nerozhodilo.

„Tohle se nemůže počítat…“ Pořád jsem tomu nemohla uvěřit. „Vytiskl jste ty nejnegativnější podmínky nečitelným bílým inkoustem.“

„A co?“ prohlásil. „Podle zákona to není důvod, abyste je nečetla, a jako vystudovaná právnička jistě víte, že byste si měla dávat pozor na příliš velký prázdný prostor ve smlouvě, kde se můžou ukrývat další ujednání.“

„Takže připouštíte, že jste je úmyslně skryl?“

„Připouštím, že jste si je měla přečíst.“ Usmál se. „Když jste teď oficiálně moje partnerka na projektu Von Strum, chcete si projít jeho složky? Vypadá to, že to bude váš zatím nejslibnější úkol.“

Ani jsem se nehnula, jenom jsem na něj zírala.

„Na druhou stranu,“ pronesl vcelku upřímně, přestože jsem věděla, že upřímný není, „mi něco říká, že potřebujete přestávku, takže můžete jít domů a budeme pokračovat zítra.“

Neutrousila jsem ani slovo. Vyletěla jsem z jeho kanceláře, zamířila přímo k výtahu a odjela domů.

15. kapitola (B)

TARA

„V žádném případě si nemůžeš říkat právnička, poté cos podepsala něco takového.“ Ava později odpoledne přecházela po místnosti a četla zvýrazněné odstavce mé smlouvy. „Nechci, aby ses cítila ještě hůř, ale asi bych si tě nenajala ani já, kdybych se dostala do maléru.“

„Vytiskl to bílým inkoustem, Avo. Podělaným bílým inkoustem!“ Zvedla jsem polštář a snad posté do něj zaječela.

Ava si mě nevšímala a četla dál. „Zaměstnankyně je zavázána zaměstnavateli na celé období smlouvy, což je minimálně 7 (sedm) let, pokud nezemře. Zaměstnankyně souhlasí, že nepodá výpověď ani jinou žádost o ukončení pracovního poměru bez předem sepsaného schválení od zaměstnavatele. Předešlé ujednání neplatí, pokud zaměstnankyně podává výše zmíněnou výpověď během posledního (sedmého) roku zaměstnání.“

Mrštila jsem skleničkou přes pokoj a vytáhla korek ze třetí láhve vína za večer. Nedokázala jsem si představit, že budu pro Prestona pracovat ještě rok, natož sedm.

„Zaměstnankyně souhlasí, že projedná všechny potíže se svým zaměstnavatelem, protože patří do vrcholového managementu firmy, a po odpracování prvních 120 (sto dvaceti) dnů zaměstnání už nepatří pod výhradní působnost personálního oddělení.“

„Fajn, zastav. Můžeš mi pomoct nafingovat moji smrt?“ zeptala jsem se. „Myslím, že bych mohla žít nějakou dobu na útěku.“

„Ne, díky.“ Zavrtěla hlavou. „Píše se tu, že za každý bonus, který jsi přijala, se smlouva navyšuje o další rok. Kolik jsi jich získala?“

Alespoň dvacet. „Proboha!“ Znovu jsem si přiložila polštář k obličeji a vřískala ještě hlasitěji. „Proč se mi tohle děje?“

„Ještě se tu píše, že pokud umře on, tvá smlouva okamžitě přestane platit, takže bys ho mohla otrávit nebo zkusit nějakou alergii. Je na něco alergický?“

„Na všechny stupně lidské slušnosti.“

Zasmála se. „No, možná si s ním zkus promluvit. Nikdy nevíš. Možná tě nechá vykroutit se z té smlouvy, protože jsi byla skvělá zaměstnankyně. Protože kromě toho, že tě vyhodí on sám, jakou máš jinou možnost?“

„Počkej, cos to právě řekla o tom, že mě vyhodí on sám?“

„Jediný způsob, jak se z tohohle dostat, je, pokud tě vyhodí on za ledabyle nebo špatně odváděnou práci.“

Usmála jsem se. „To rozhodně můžu zkusit.“

16. kapitola

PRESTON

Zatraceně, připadal jsem si, jako by mě podvedla.

Celé dva proklaté roky jsem s tou ženou pracoval a nikdy by mě ani nenapadlo, že se dočkám dne, kdy bude mít tu drzost podat výpověď. Je teď mým zdaleka nejlépe placeným zaměstnancem a její nedávné benefity byly tak nadstandardní a nad rámec čehokoli, co by kterýkoli ředitel úspěšné firmy nabídl, že mě George přiměl, abych každého čtvrt roku podstoupil psychiatrické vyšetření, jen aby se ujistil, že vím, „k čemu jí to sakra umožňuju přístup“.

Vím, že se čas od času hádáme – je to většinou důsledkem nahromaděného napětí, které Tara nechce brát na vědomí, jenže nehodlám věřit tomu, že jsem tak strašný šéf, jak ze mě často dělá.

Taky odmítám uvěřit, že nevidí, čeho všeho jsem se pro ni vzdal. Od té doby, co jsem ji poznal, jsem s nikým nespal, protože se jí žádná žena nevyrovná. Trávím s ní víc času než se ženami, se kterými jsem chodil, a můžu upřímně říct, že mě zná líp než kdokoli jiný. A jsem si docela jistý, že i já ji znám líp než kdokoli jiný.

„Hm, Prestone?“ George mi zamával rukou před obličejem. „Prestone?“

„Ano?“

„Probereme dnes nějakou práci, nebo si budeš dál mumlat pro sebe?“

„Probereme práci. Začni.“

„Úžasné!“ Odkašlal si. „Takže jak víš, Parker International se chce z nějakého divného důvodu, který ředitel neprozradí, angažovat v levných hotelech a hodlá začít s řetězcem Von Strum.“

„Nemusíš o mně mluvit ve třetí osobě,“ podotkl jsem. „Sedím přímo tady.“

„Slečna Laurenová vždycky trvá na tom, ať s tebou mluvím ve třetí osobě, když usiluješ o něco nového. Už to vlastně v minulosti pomohlo.“

„Nechci dnes o slečně Laurenové slyšet ani hovno,“ vypěnil jsem. „Je to jasné?“

Zamrkal a odložil papír. „Prosím, neříkej mi, žes ji vyhodil. Prosím.“

To bych se neodvážil. „Ne, jenom mě naštvalo, co nedávno provedla.“

„Aha.“ Pokrčil rameny. „No, slyšel jsem, že vynadala našemu marketingovému týmu v Seattlu, ale to bych jí neměl za zlé. Ušetřila ti spoustu peněz a zachránila tě před ošklivou publicitou. Ale zpátky k tomu Von Strumovu řetězci. Je to tříhvězdičkový hotelový řetězec poskytující služby rodinám, výletníkům a šetřícím zákazníkům a…“

„Myslíš si, že nemám duši, Georgi?“ přerušil jsem ho.

„Fajn, to by stačilo. Myslím, že je čas, abych ti domluvil další psychiatrické vyšetření.“ Zadíval se na hodinky. „Od toho posledního hodnocení už uplynuly tři měsíce, chceš tedy, abych doktora požádal, jestli by tě dnes večer přijal?“

„Odpověz mi na otázku,“ pobídl jsem ho. „Myslíš si, že jsem bezcitný?“

„To záleží na tom, jak to myslíš. Je tenhle rozhovor mimo záznam?“

„Ano.“

„No, pak se vší úctou, Prestone, upřímně si myslím, že jsi naprostý kretén.“

„Na to jsem se tě neptal.“

„Myslel jsem, že je to mimo záznam,“ řekl. „Jsi rozhodně ten nejbezcitnější ředitel, pro jakého jsem kdy pracoval, a mnohokrát mě napadlo, že nemáš duši. K čertu, myslím si, že to, že nemáš rodinu ani kamarády, pro tebe bylo přínosem, ale v některých situacích je to taky na škodu.“

„Myslíš si, že jsem vyhýbavý?“

„Rozhodně, naprosto.“ Zasmál se. „Pracuju pro tebe osm let, a pořád nemám tušení, kdo vlastně jsi.“ Zasmál se ještě víc a vstal. „Skočím si pro energeťák, a až se vrátím, budeš zase ten byznysmen, kterého obdivuju. Nejsem si jistý, jak s touhle tvou jinou verzí jednat.“ Poplácal mě po rameni, a když odešel, moje myšlenky okamžitě odběhly k Taře a její zatracené výpovědi.

Napadlo mě, že bych se jí zeptal, jak bych mohl být méně „bezcitný“ nebo „vyhýbavý“, pokud by to stačilo, aby pro ni bylo příjemnější tu zůstat. Že bych jí mohl říct, že jsem ochotný udělat, cokoli je třeba, aby tady v Parker International byla spokojená.

Možná si o tom můžeme promluvit jako dospělí.

„Dobré odpoledne, pane Parkere.“ Tara vešla do mé kanceláře s úsměvem na tváři. „Nesu vám oběd.“

„Nosit mi oběd teď mají na starosti internisté. To přece víte.“

„Ach, ano, vím,“ řekla a položila tác. „Ale protože je dnes tak úžasný den, chtěla jsem se o to postarat osobně. Doufám, že vám bude všechno chutnat, zejména ta bramborová kaše.“

„Proč je sakra zelená?“

„Mně zelená nepřipadá.“

„Má stejnou barvu jako salát.“

„Možná do ní kuchař něco přidal.“ Pokrčila rameny. „Tady je zpráva o W Hotelech, o kterou jste předtím žádal. Zvýraznila jsem všechny důležité části, přesně jak jste chtěl.“

Zadíval jsem se na papír a viděl, že zvýraznila v každé větě ukazovací zájmena.

„Poslala jsem vaši sbírku manžetových knoflíčků a hodinek novému klenotníkovi, aby je vyčistil, ovšem zdá se, že jich pár ztratili.“

„Co prosím?“

„Nedělejte si s tím hlavu,“ pokračovala. „Jsou ochotni vám dát kredit dvacet dolarů na čištění, jestli je do konce dne nenajdou. Chci říct, ta firma se jmenuje Nejlepší zastavárna & levná čistírna klenotů, tak si myslím, že odvedou stejně dobrou práci s vašimi cennostmi jako ti hoši v Audemars Piguet nebo Patek Phillippe.“

„Přísahám bohu, jestli jediné moje hodinky a manžetové knoflíčky budou večer chybět…“

„Vyhodíte mě?“ Usmála se. „Opravdu?“

„Rozhodně…“ Zarazil jsem se. Najednou mi došlo, co tímhle zamýšlí. „Budu muset zvážit všechny možnosti, jestli to tak dopadne, slečno Laurenová.“

Jestli si myslíš, že tě vyhodím kvůli nějaké blbosti, kterou si můžu dovolit stokrát, ještě uvidíš…

„To ráda slyším.“ Zvedla vidličku a zapíchla ji přímo do zelené bramborové kaše. „Můžu pro vás dnes udělat ještě něco, pane Parkere?“

Klepal jsem prsty do stolu, na okamžik rozptýlený jejími jasně růžovými rty a těsnými béžovými šaty. „To je pro tuto chvíli všechno, slečno Laurenová.“

„Budu trpělivě čekat na váš další požadavek.“ Líně se na mě usmála, což jsem u ní viděl jen zřídka, a nedokázal tedy tento postoj tak docela přečíst. Potom odešla.

Sotva zavřela dveře, zvedl jsem telefon a zavolal Cynthii.

„Ano, pane Parkere?“

„Mohla byste laskavě požádat jednoho z internistů, aby mi přinesl oběd? Pokud možno něco bez zelené bramborové kaše?“

„Hm.“

„Hm? Tím hm myslíte ,ano, hned to bude‘?“

„Ne, pane. Myslím tím, že to není možné. Slečna Laurenová dala všem internistům dnes a po zbytek týdne volno. Říkala, že jste to tak chtěl, abyste se mohl plně soustředit na tu záležitost s Von Strumem.“

COŽE? „Aha, chápu.“ Cítil jsem, jak se ve mně vaří krev. „No, až budete mít chvíli, mohla byste mi, prosím, vyzvednout novou objednávku z mé oblíbené kavárny?“

„No, hm.“ Odkašlala si. „Dala mi volno na dva týdny, pane. Právě mířím domů do New Jersey. Asi jsem zapomněla odpojit svůj mobil od pevné linky v kanceláři.“

Ukončil jsem hovor.

Fajn, slečno Laurenová. Tuhle zatracenou hru můžou hrát dva…

17. kapitola

TARA

Poprvé za dva roky jsem si přispala.

Přetočila jsem se na posteli, zadívala se na hodiny a zjistila, že je teprve devět. Popadla jsem z nočního stolku mobil a všimla si, že mám plnou doručenou poštu a celkový počet nepřečtených e-mailů dosáhl čísla tři sta sedm. Ze zvyku jsem měla nutkání začít na všechny odpovídat, zavolat svému řidiči a požádat ho, aby mě okamžitě odvezl do práce, abych mohla zachránit zbytek dne, místo toho jsem však telefon vypnula.

Pokud mi Preston nedá padáka za ty patery „ztracené“ hodinky značky Audemars Piguet, rozhodně mě vyhodí za to, že se neukážu na jedné z jeho nejdůležitějších strategických porad tohoto roku. Nastavila jsem si budík na poledne, obrátila se na druhý bok a usnula.

Později odpoledne jsem se prošla po Central Parku, než jsem zavolala řidiči a požádala ho, aby na mě počkal u květinového stánku.

„Všechno v pořádku, slečno Laurenová?“ Vyskočil z auta a otevřel mi zadní dveře. „Všichni v kanceláři si mysleli, že se vám něco stalo, a já jsem se vám nemohl dovolat.“

„Všechno je v dokonalém pořádku. Jenom jsem se rozhodla vzít si den volna.“

„Den volna?“ Pohlédl na mě, jako bych mluvila cizí řečí. „Jste si jistá, že je vám dobře?“

„Rozhodně.“ Zasmála jsem se a vklouzla na zadní sedadlo. „Jsem si jistá.“

Zatímco řídil, zapnula jsem si mobil. V doručené poště teď čekalo přes pět set e-mailů. Celou první stranu zabíraly zprávy od Prestona.

Předmět: Máte hodinu zpoždění

Předmět: Dnes se koná přípravná porada

k Von Strumovi

Předmět: Proč mi pořád chybí patery hodinky?

Předmět: Už máte dvě hodiny zpoždění

Pokrčila jsem rameny a znovu mobil vypnula.

„Můžete mi nejdřív zastavit v Sladké sezoně pro kávu?“ požádala jsem.

„Samozřejmě.“ Jeho oči se ve zpětném zrcátku střetly s mýma. „Dobrý nápad, slečno Laurenová. Pan Parker je vždycky chápavější, když má kávu v ruce.“

Ta káva nebude pro něj, ale pro mě.

Použila jsem v kavárně Prestonovu černou kreditku a na jeho účet obdarovala všechny právě přítomné zákazníky kávou. Potom jsem jenom tak koupila deset jejich osmdesátidolarových dárkových balíčků.

Když jsem dorazila do kanceláře, hlavní recepční vstala od stolu. „Slečno Laurenová?“

„Ano?“

Došla ke mně s vykulenýma očima. „Slečno Laurenová, jste si vědoma, že máte na sobě tepláky a krátké tílko? Víte, jak si tady pan Parker potrpí na vhodné oblečení. Chcete, abych zavolala vaší známé do Nordstromu, jestli by vám nemohla rychle přivézt kostýmek?“

„Ne, to není třeba. Jsem si jistá, že panu Parkerovi nebude vadit, jak dnes vypadám.“

Polkla a ustoupila. Působila, jako by na sobě měla tepláky ona, a ne já.

Naposledy jsem se na ni usmála, došla k výtahům a všimla si, jak na mě všichni ve vestibulu mlčky hledí. Zadržela jsem smích a stiskla tlačítko nejvyššího patra.

O pár vteřin později jsem vystoupila z kabiny, máchla jsem kartou proti ovládacímu panelu a vydala se ke své kanceláři.

„Dobré ráno, Georgi,“ pozdravila jsem, když jsem ho uviděla sedět na chodbě. „Jde to zatím dobře?“

„Dobré ráno, slečno Laurenová?“ Zadíval se na hodinky. „Jsou čtyři odpoledne.“

„Ach, ani jsem si nevšimla. No, pak doufám, že jste dnes udělal hodně práce.“

„Pravděpodobně bych jí udělal víc, kdybyste tu byla.“ Zadíval se na moje oblečení a zavrtěl hlavou. „Pan Parker vás chce vidět. Nejdřív byste se ale měla převléct.“

„Ne, díky.“ Usmála jsem se a zamířila do Prestonovy kanceláře.

Když jsem vešla dovnitř, stál zrovna u okna – měl na sobě tmavě šedý oblek a stříbřitou kravatu, v které se mi líbil nejvíc. Zajel si rukama do čerstvě ostříhaných vlasů a na zlomek vteřiny jsem téměř zapomněla, proč ho tak moc nesnáším.

„George říkal, že jste mě chtěl vidět?“ zeptala jsem se a on se okamžitě otočil – a vzrušil mě ve vteřině, kdy mi pohlédl do očí. „Omlouvám se, že jsem se na dnešní poradu o čtyři hodiny zpozdila,“ vyhrkla jsem, než mohl odpovědět. „Ušlo mi něco důležitého?“

„Vůbec ne, slečno Laurenová.“ Prohlédl si moje oblečení a přistoupil blíž s tím úsměvem, který jsem tak dobře znala. „Když jsem si uvědomil, že dnes nedorazíte ve svou obvyklou dobu, oznámil jsem všem, že začneme, až se sem dostavíte.“

„Tak to jsem sem asi neměla chodit vůbec.“

„Možná.“ Přistoupil až ke mně. „Ale jak už jsem dřív říkal, nejste schopná během dne zahálet.“

„To je pravděpodobně to jediné, co o mně víte.“

„Taky vím, že vás nikdo nikdy pořádně neopíchal,“ dodal. „To si ovšem necháme na někdy jindy.“ Nespouštěl ze mě oči, ani když z kapsy vytáhl telefon a přidržel si ho u ucha. „Paní Vaughnová, slečna Laurenová se konečně uráčila dostavit a má na sobě přesně to, co jsem očekával. Mohla byste tedy laskavě přinést nahoru to oblečení, co jsem dnes ráno objednal, aby si mohla vybrat na dnešní přeloženou poradu něco vhodnějšího na sebe?“

Cítila jsem, jak mi padá brada, a kousla jsem se do rtu, abych byla zticha.

„Oceňuju vaši pomoc v této záležitosti, paní Vaughnová.“ Ukončil hovor a strčil si mobil zpátky do kapsy. „Máte na přípravu tolik času, kolik potřebujete, slečno Laurenová. Kvůli vám nikdo z vedoucích pracovníků nesmí opustit tuto budovu, dokud neskončí dnešní porada, takže je na vás, zda se lidé dostanou včas domů, aby si užili zbytek dne, nebo jestli se stanou součástí jakési hry, kterou se snažíte hrát se svým mnohem kvalifikovanějším šéfem.“

Ten zmrd…

Stála jsem tam a zlostně na něj zírala – a nesnášela sama sebe, protože mi pod tílkem ztvrdly bradavky.

„Chcete pomoct s převlékáním?“ zeptal se, když shlédl a všiml si, jak na něj moje tělo reaguje. Jemně potáhl za ramínko mého tílka. „Rád vám pomůžu to z vás sundat.“

Jelikož jsem byla ostudně vlhká, ustoupila jsem a vyběhla z místnosti.

Tohle kolo snadno vyhrál. Ovšem já rozhodně vyhraju to další.

Další den ráno jsem se opřela v křesle ve své kanceláři. Stiskla jsem na telefonu „ignorovat“, kdykoli mi Preston volal.

Po deseti odmítnutích v řadě vešel do mé kanceláře a přimhouřil na mě oči.

„Můžu ti nějak pomoct, Prestone?“

„Prestone?“ Povytáhl obočí.

„Ach, máš pravdu. Mám ti říkat ,pane Parkere‘ a vykat, když jsme v kanceláři?“

„Dal bych tomu přednost, protože ani ostatní vedoucí zaměstnanci nemají nic jiného dovoleno.“

„Fajn, pokusím si to zapamatovat pro příště, Prestone.“ Pokrčila jsem rameny. „Jak vám dnes ráno můžu pomoct?“

„Je odpoledne, zatraceně.“

„Opravdu?“ Usmála jsem se, otočila se v křesle a pohlédla na hodiny. „Jsou dvě hodiny, je to tak? Páni, ten čas poslední dobou tak letí.“

„Slečno Laurenová…“

„Ano?“ Otočila jsem se v křesle zpátky k němu. „Říkal jste, že ode mě něco potřebujete?“

„Pro začátek, protože jste dala všem internistům neschválené volno a opět jste přišla velice pozdě, můžete zajet do Sladké sezony a přinést mi odpolední kávu.“

„Tak to asi ne. Kávu ze Sladké sezony už nebudete potřebovat,“ namítla jsem, vstala a přešla ke své barové skříňce. „Mám pro vás něco lepšího a rychlejšího.“ Vytáhla jsem minikávovar Keurig, který jsem nikdy neměla šanci použít, a doslova cítila, jak Preston ztrácí nervy, zatímco jsem ho zapojovala do elektřiny.

„Voda se v tom ohřeje asi za dvě minuty a káva je obvykle připravená pár vteřin poté,“ vysvětlovala jsem a mezitím jsem otevřela balíček levných kapslí z kolumbijské kávy. „Vím, jak jste si oblíbil tu kostičku čokolády, co ve Sladké sezoně dávají na spodek šálku, takže…“ Rozbalila jsem čokoládu Hershey’ Kiss ve tvaru slzy a hodila ji do papírového kelímku. „Tak.“

Položila jsem kelímek na podstavec kávovaru a zmáčkla start. „Vaše téměř pravá kolumbijská káva bude za okamžik připravená. Co ještě si ode mě budete přát?“

Tepna na krku mu pulzovala, ale tvářil se klidně. „Až zajedete do Sladké sezony a přinesete mi kávu, které dávám přednost, potom uděláte…“

„S tím prvním jsem nesouhlasila.“

„Vím zatraceně dobře, že to provedete.“ Zamračil se na mě. „Potom mi přinesete zprávu o největších deseti levných hotelech, na které jste pracovala poslední čtyři měsíce, abychom mohli projít kalkulace.“

„Před nějakou dobou jsem na tom přestala dělat,“ oznámila jsem. „Ale moc ráda vám pošlu těch deset procent, co mám hotových. Jsem si jistá, že dokážete těch zbývajících devadesát procent dodělat sám. Nakonec jste přece ředitel téhle společnosti. Nezabije vás, když si občas ušpiníte ruce od práce.“

Preston se pomalu nadechl a vypadal, že je připravený mi říct: „Máte sakra padáka.“ Zasloužila jsem si to, on to však neudělal. Místo toho ustoupil a usmál se.

Čekala jsem, že bude mít poslední slovo, že mě srazí jednou ze svých posledních vět, jenže k tomu nedošlo.

„Užijte si zbytek dne, slečno Laurenová,“ pronesl. „Moc rád jsem si vyslechl vaše názory na tyto záležitosti.“ Odešel z mé kanceláře bez dalšího slova, aniž by se ohlédl a ušklíbl. Prostě nic.

Celá zmatená jsem přiběhla ke svému stolu a listovala poznámkami na téma „Jak ho přimět, aby mě vyhodil“. Ta káva byla ta nejnehoráznější věc na seznamu a nedodělání práce zabíralo druhou příčku.

Tohle rozhodně nebylo jeho typické chování, proto jsem si nebyla jistá, co mám dělat dál.

Čekala jsem dvě hodiny, než jsem vytiskla svou zprávu (opravdu jsem na ní tvrdě pracovala), ale neměla jsem v plánu přinést mu kafe. Vydala jsem se do jeho kanceláře a našla ho, jak sedí za stolem a upíjí z kelímku ze Sladké sezony.

Vzhlédl, jakmile jsem byla v půli cesty k němu. „Zrovna jsem vám chtěl volat a říct vám tu dobrou zprávu, slečno Laurenová.“

„Konečně mě vyhodíte?“

„Řekl jsem dobrou zprávu, ne něco, co se nikdy nestane.“ Znovu upil kávy. „Právě jsem dohovořil s ředitelkou Sladké sezony. Povídal jsem jí, jak moc rád mám jejich kávu a jak jistá moje zaměstnankyně u nich bůhvíjak utratila za dva roky šestimístnou sumu.“

„Můžete si to dovolit…“

„Ano, rozhodně si to můžu dovolit. Že ano?“ Usmál se. „A právě proto jsem je přesvědčil, aby se mnou uzavřeli svou první licenční smlouvu. Postaví svou první kancelářskou kavárnu tady v mé budově.“

Potřásla jsem hlavou.

„Tak na ně zapůsobilo, kolik jsem jim nabídl,“ pokračoval, „že tu každý den na pár hodin otevřou malý stánek, a to už od zítřka až do doby, než tu postaví svou pobočku.“ Přimhouřil na mě oči. „Takže pak bude stačit, abyste sjela do přízemí, až vás požádám o kávu. A nebudu muset poslouchat, jak svádíte své zpoždění na hustou dopravu a zajížďky pro kávu.“

Kousla jsem se do rtu, abych nezačala vřískat, a uvažovala, jestli nemám z jeho kanceláře odejít.

„Každopádně,“ dodal a dramaticky upil té podělané kávy, „můžu vám s něčím pomoct?“

„Bohužel ne. Tady je ta zpráva, kterou jste ode mě chtěl.“ Podávala jsem mu ji, ovšem nepohnul se, aby si ji vzal.

„Vaši zprávu už mám.“ Usmál se a zvedl hromádku papírů. „Nevypadá to, že jste na ní přestala pracovat. Ve skutečnosti se mi zdá, že jste ji aktualizovala docela nedávno, vlastně včera večer. Některé ty změny na mě udělaly docela dojem. Dokonce jste ji barevně vyznačila tak, jak to mám rád.“

„Jak jste se k mé zprávě dostal, pane Parkere?“

„Pane Parkere?“ Sjel mě pohledem. „Už jsem zase váš šéf?“

„Jak jste se dostal k mé zatracené zprávě?“

„Nechala jste ji uloženou v cloudu, na serveru společnosti, která mi patří, tak jsem se tam přihlásil.“

„Zavolal jste na technické, abyste se mi naboural do účtu?“ Založila jsem si paže. „A to se upřímně divíte, proč tady chci skončit?“

„Ne. Měl jsem v plánu zavolat na technické, abych se vám naboural do účtu, jenže jsem vaše heslo uhádl na první pokus.“ Uculil se. „Myslel bych si, že vymyslíte něco kreativnějšího než MrdamSefa, ale jestli je to fantazie, kterou byste ráda, abych splnil, milerád vás hned teď ohnu přes svůj stůl.“

Nevšímala jsem si toho, jak jsem mezi nohama zvlhla, a na odchodu z jeho kanceláře jsem za sebou zabouchla dveře.

17. kapitola (B)

TARA

O dva týdny později

Ten kretén mě opravdu nevyhodí ani mi nedovolí skončit.

Sesula jsem se do křesla v kanceláři a zavrtěla hlavou nad svým dokončeným seznamem způsobů, jak přimět Prestona, aby mi dal padáka. Bez ohledu na všechno, o co jsem se pokusila, si dával pozor, aby se moc nerozčílil, a vždycky byl o deset kroků přede mnou. Navíc má tu drzost vypadat s každým uplynulým dnem žhavěji než hřích, a ačkoli se to snažím popírat, sexuální napětí mezi námi by se teď dalo krájet.

A jako by to nestačilo, kavárna Sladká sezona teď v suterénu zřídila svůj stánek a každý zaměstnanec mi na potkání říká, jak je mi vděčný, že jsem ten nápad panu Parkerovi vnukla. Měla jsem chuť je opravovat, vysvětlovat, že je to jeho zvrácená hra, ale součástí licenční smlouvy bylo, že na každém kelímku stojí Zásluhou Tary Laurenové, VA Prestona Parkera. Nemá tak smysl pokoušet se někomu cokoli vysvětlovat.

Zvedla jsem poznámky ke své cvičné prezentaci a zasténala. Zčásti jsem měla chuť to přeskočit a jít domů, na druhou stranu jsem však Prestonovi tu dohodu, o kterou usiluje od chvíle, co jsme se seznámili, chtěla pomoct uzavřít.

Dostanu se k tomu, až na to budu mít náladu…

Zadívala jsem se snad posté na svou pracovní smlouvu a znovu pročítala všechny řádky, které jsem předtím celé roky neviděla, a doufala, že v nich najdu nějakou skulinu.

„Žádné skuliny tam nejsou.“ Prestonův hluboký hlas mě přiměl vzhlédnout. „Jestli budete o víkendu na londýnské schůzce naší hlavní mluvčí, navrhoval bych, abyste zamířila nahoru na svou cvičnou prezentaci.“

Znovu jsem pohlédla na svou smlouvu a dočetla odstavec, než jsem vstala. „Víte, kdybych byla ředitelka a měla zaměstnance, který mě nesnáší, prostě bych ho nechala jít.“

„Slečno Laurenová, kdybych to udělal, žádní zaměstnanci by mi nezbyli.“

„Nezeptáte se mě, proč chci po takové době vlastně skončit? Nezajímají vás moje důvody?“

„Nemůžete skončit, vaše důvody jsou proto irelevantní.“

„Nikdy jste mi nepoděkoval.“ Přistoupila jsem k němu blíž. „Ani jednou jste mi neřekl ,děkuju vám‘.“

„To ani vy mně.“

„Cože?“ Přimhouřila jsem na něj oči. „Myslíte si, že bych vám měla poděkovat? Za co?“

„Za to, že jsem proti vám nevznesl obvinění za všechny ty ukradené snídaně, za to, že jsem vás opomenul žalovat z úvěrového podvodu za všechny ty kávy zdarma, které jste rozdávala lidem ve Sladké sezoně za mými zády.“ Taky na mě přimhouřil oči. „Za to, že jsem vás zaměstnal, přestože jste postrádala zkušenosti z hotelnictví. Měl jsem složku plnou kvalifikovaných uchazečů.“

„Kteří by vám pravděpodobně už došli, protože jste debilní šéf.“

„Ještě jsem neskončil s vyjmenováním věcí, co jsem pro vás udělal.“

„Fakt si myslíte, že je toho víc?“

„Máte tu nejvyšší mzdu, většinu benefitů…“

„Největší bolesti hlavy, nejhorší nespavost, nejvyšší úroveň stresu.“ Zaťala jsem zuby. „Takže ano, máte pravdu. Děkuju vám. Velice vám děkuju.“ Protočila jsem panenky a odešla od něj. Nevšímala jsem si, že za mnou volá, ať se vrátím. Zamířila jsem rovnou do zasedací místnosti, připravená mít tu cvičnou prezentaci za sebou, abych si mohla užít aspoň dnešní večer ve vlastní posteli, než s ním budu nucena jet na další nechtěnou služební cestu.

Zaujala jsem své místo u čela stolu obsazeného dvaceti lidmi a čekala, až Preston dorazí. Ignorovala jsem to, že je rudý v obličeji.

Byla jsem připravená na jeho neurvalé chování, protože cvičné prezentace bývají vždycky drsné. Nemluví nikdo než on a řečník a Prestonova zpětná vazba často bývá hodně tvrdá.

„Přeju všem dobré ráno,“ začala jsem mluvit, sotva se usadil. „Jmenuju se Tara Laurenová a jsem ráda, že tu můžu být. Jsem výkonná asistentka pana Parkera a hlavní projektová manažerka pro toto potenciální vyjednávání.“

„Myslím, že byste to měla nechat jen u té projektové manažerky,“ přerušil mě Preston s chladným pohledem. „Vzhledem k tomu, že ve skutečnosti nejste ráda, že tu jste, a že jste mi právě řekla, že nejste jako moje výkonná asistentka šťastná.“

„Se vší úctou, pane Parkere, tohle jsem neřekla.“

„To jste napsala.“

Sevřela jsem ruce do pěstí a odkašlala si.

Nedovol mu, aby se ti dostal pod kůži. Nedovol mu, aby tě převezl.

„Dobré ráno.“ Předvedla jsem falešný úsměv. „Jmenuju se Tara Laurenová a jsem projektová manažerka pro toto potenciální vyjednávání. Je mi ctí, že tu můžu být.“

„Kdyby vám bylo ctí, nesnažila byste se odejít,“ zamumlal si Preston pro sebe.

„Ráda bych svou prezentaci začala tím, pane Von Strume, že vám povím, proč byste měl zvážit prodej své společnosti do našich rukou.“ Cvakla jsem dálkovým ovladačem, plátno za mnou se rozsvítilo a na něm se objevila moje prezentace. „Přestože se naše společnosti liší, mám pocit, že jsme přišli na skvělé řešení, jak to prolnutí zvládnout.“ Přepnula jsem na další stránku. „Nejprve bych ráda probrala naše odlišnosti.“

„Našich odlišností jsme si dobře vědomi, slečno Laurenová.“ Preston se zaklonil v křesle. „Co kdybyste začala tím, že navrhnete, jak je vyřešit?“

„Nejsem si jistá, jestli naše odlišnosti vůbec někdy půjdou vyřešit.“

„Co prosím?“

Dlouze jsem se napila vody. „Omlouvám se.“ Přepnula jsem na další stranu. „Ráda bych začala integrací zaměstnanců.“

„Ne, začněte finanční integrací.“

Odolala jsem nutkání zaječet a proklikala se prezentací až k ní. „Finanční integrace. Dali jsme dohromady tým účetních z nezávislé firmy, aby dohlížel na naše plány, a jakmile to bude hotové…“

„Už to hotové je, slečno Laurenová.“ Vypadal naštvaněji, než jsem ho kdy viděla. „Právě proto tu předvádíte tuhle prezentaci. I když podle toho, jak to zatím působí, budeme možná muset najmout herečku, aby vaši roli zahrála.“

„Myslím, že to je úplně v pohodě, pokud najmeme i někoho, kdo ví, jak držet hubu, aby zahrál tu vaši.“

Celá místnost zalapala po dechu a někdo upustil skleničku, která v náhlém tichu zazvonila o podlahu.

Preston zamrkal, pak se naklonil v křesle. „Co jste to právě řekla, slečno Laurenová?“ pronesl stroze.

Mlčela jsem. Nemohla jsem uvěřit, že jsem ta slova řekla nahlas. Přede všemi.

„Všichni kromě slečny Laurenové odejdou z místnosti.“ Mračil se na mě. „Hned.“

Všichni najednou spěchali ke dveřím, až na stole poletovaly papíry a sklenice se třásly.

Stála jsem přimrazená na místě a cítila na sobě Prestonův pohled, když vstal z křesla. Došel ke dveřím, zamkl je a potom pomalu přistoupil ke mně.

„Co jste mi to řekla?“ Sebral mi z ruky papíry a odložil je na stůl. „Potřebuju, abyste to zopakovala.“

Polkla jsem. „Nevzpomínám si, že bych koktala.“

Povytáhl obočí. „Myslím, že to by pro vás bylo mnohem lepší.“

„Vzhledem k tomu, že tu nemůžu skončit a vy mě zjevně nevyhodíte, nechápu jak.“ Ustoupila jsem a on zase udělal krok ke mně. Za pár vteřin už jsem se opírala o zeď. „Myslím, že jste vyvedený z míry jenom proto, že jsem na vás byla sprostá před vedoucími zaměstnanci.“

„Jsem vyvedený z míry kvůli spoustě věcí,“ řekl a zatínal přitom čelisti. „A už je nebudu dál tolerovat.“

„Pak přijměte mou výpověď.“

„Slečno Laurenová,“ pronesl pomalu a nevšímal si mé poznámky, „dám vám poslední šanci udělat dnes tu prezentaci, a až…“

„Řeknu totéž, stejným způsobem, jestli mě znovu přerušíte.“

„A já vás znovu přeruším, zejména pokud se budete chovat jako nevděčná asistentka, jako bych k vám snad nebyl dva roky velice štědrý. Jako nevděčná asistentka, která nesnáší svou práci tak moc, že sem dál každý den dochází.“

„Protože je k tomu smluvně zavázána.“

„Není k tomu zavázána osobně.“

Než jsem ze sebe mohla dostat další slovo, jeho rty přistály na mých a já jsem mu omotala ruce kolem krku. Sklouzl mi rukama na stehna, zvedl mě a odnesl na jednací stůl. Když mě pustil, dosedla jsem na studený povrch. Naše rty se však od sebe neodlepily.

Líbali jsme se divoce a zoufale, vášnivě a bezhlavě. Když mi vjel rukou pod šaty, pomalu jsem mu uvolnila kravatu. Chtěla jsem mu pak rozepnout košili, jenže mě položil na stůl, až jsem se zády tiskla na sklo, a postavil se mezi moje nohy.

Sehnul se, aby se zase zmocnil mých úst, a jeho jazyk tancoval s mým. Přejel mi rukama po břiše a putoval prsty až ke kalhotkám.

„Dávám přednost tomu, když je nenosíš.“ Strhl mi je a strčil do mě dva prsty.

„Aaach…,“ zasténala jsem, když je vsunul hlouběji a přinášel mi rozkoš tím, že pomalu zkoušel, jak daleko je dostane.

„Tak ty mě nesnášíš?“ zašeptal.

„Ano…,“ vydechla jsem ochraptěle. „Ano.“

„Jsi si tím jistá?“

„Na sto procent.“

Vytáhl ze mě prsty a kousl mě do spodního rtu. Tvrdě.

Zamračil se na mě, sklouzl mi rukama po bocích, roztáhl mi nohy a přitiskl mi stehna ke stolu. „Chci, abys mi řekla, jak moc mě nesnášíš, až si na tobě pochutnám.“ Zabořil mi obličej do rozkroku a olízl mi poštěváček.

Vzepjala jsem boky proti jeho ústům, jak kmital jazykem rychleji, a nedokázala bych zadržet sténání, ani kdybych chtěla.

Popadla jsem ho za vlasy a svírala ty prameny v absolutním šoku a rozkoši. Křičela jsem, aby zpomalil, jeho jazyk se však pohyboval ještě s větší vervou. Vsál mi klitoris do úst a kroužil jazykem v pravidelném, slastném rytmu, ze kterého se mi kroutily palce u nohou.

Zasténal a líbal mě mezi stehny stejně jako na ústa, řídil každý pohyb a bez zábran si mě vychutnával.

„Aaach. Ach, bože…“ Záda se mi na skle prohnula a v rozkroku mi pulzovalo. „Prosím… Pomalu… Zpomal.“

Odmítl. Místo toho do mě zase vsunul dva prsty a přiváděl mě blíž k vrcholu dvěma různými pohyby.

Klitoris mi pod jeho rty napuchl. Snažila jsem se ovládnout to chvění, které ve mně narůstalo, jenže to bylo k ničemu. Jak pokračoval v líbání, chvění se ztrojnásobilo a už jsem to v sobě nedokázala zadržet.

Když vlny orgasmu zasáhly mé tělo, hlasitě jsem vřískala. „Bože…“

Myslela jsem, že toho nechá – že mi dá šanci se vzpamatovat, jenže mi zvedl pravou nohu a hodil si ji přes rameno. Potom se znovu sklonil a začal na mně zase hodovat.

Uprostřed té rozkoše jsem zaslechla tiché klepání na dveře, Preston mi však dál sál poštěváček a mezi nádechy na mě sykl: „Pšt!“

Podruhé už někdo zaklepal hlasitěji a zvolal: „Pane Parkere, je to důležité.“

„Vteřinku.“ Odtrhl ústa od klitorisu a mračil se na mě stejně jako dřív. Ustoupil, pomohl mi seskočit ze stolu, upravil mi šaty a uhladil vlasy, než se upravil sám.

Naposledy si mě prohlédl, než došel ke dveřím a otevřel je.

„Ano?“ řekl.

„Pane Parkere, máte naléhavý hovor. Už dvakrát jsem jim říkala, ať počkají, ale tvrdí, že to počkat nemůže.“

„Hned tam budu.“ Zase zabouchl dveře, došel ke mně a přesunul mi pár zbloudilých vlasů na místo.

„Tohle musíme dokončit,“ řekl a přejel mi prstem po hrudi. „Zůstaň tady.“

Čekala jsem celou hodinu, ale nevrátil se. Poslal mi jenom e-mail.

Předmět: Cesta do Londýna

Slečno Laurenová,

vlezlo mi do toho něco nešťastného, proto budete muset letět na tu schůzku sama.

Vaše prezentace byla prvotřídní. (Tedy ta mezi vašima nohama, na té obchodní ještě musíte zapracovat.)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

18. kapitola

PRESTON

Vpadl jsem do své kanceláře a málem se otočil na patě, sotva jsem uviděl, kdo sedí před mým stolem. Pan a paní Von Strumovi, kteří, jak se od nich dalo čekat, místo aby zůstali v Londýně, kde jsme se měli sejít, si chtěli hrát a setkat se se mnou tady.

Jsem tušil, že to není nic naléhavého.

Zvažoval jsem, že bych sem na tohle zavolal Taru. Umí se s těmito psychologickými hrami mnohem lépe vypořádat a tvářit se u toho klidně. Na druhou stranu, čím dřív budu mít tohle za sebou, tím dřív se za ní můžu vrátit do zasedačky.

„Dobré odpoledne.“ Potlačil jsem zasténání a posadil se za stůl. „Co je tady tak naléhavého?“

„Chtěli jsme vám dát na vědomí, že bez ohledu na londýnskou schůzku, kterou jsme domluvili na tento víkend, jsme se stále nerozhodli k odprodeji,“ oznámil pan Von Strum.

„V Londýně snad nemáte telefony?“ zeptal jsem se. „Mohli jste prostě zavolat.“

„Dáváme přednost osobnímu přístupu,“ vysvětlil. „Zkrátka nejsme přesvědčeni, že jste ten správný člověk, jemuž bychom měli předat svou společnost.“

„Pročpak?“

„Protože jste bezcitný parchant,“ zasyčela jeho manželka. „Kdybychom vám teď rozevřeli hrudník, jsem si jistá, že bychom tam místo srdce našli peněženku.“

„Myslíte, že by to byla peněženka od Armaniho, nebo od Gucciho?“

Přimhouřila na mě oči a její manžel jí sevřel ruku. „Jenom se chceme ujistit, že neproměníte naši značku v prodloužený řetězec svých nevkusných, předražených letovisek.“

„Proměním vaši levnou rodinnou značku v pětihvězdičkové luxusní letovisko s finančně výhodnými vymoženostmi. Na mých hotelech nic nevkusného ani předraženého není.“

„Účtujete dvanáct dolarů za láhev vody na pokoji.“

„Protože ji dovážíme z Fudži.“ Zatnul jsem zuby. „To není zrovna levné.“

„Ano, no…“ Pan Von Strum si sundal brýle na čtení. „Nikdy jsem nezjistil skutečný rozdíl v chuti. Podle mě všechny balené vody chutnají stejně. Nicméně jestli se někdy s vámi dostaneme ke konečnému jednání, chceme, abyste ponechal našim zaměstnancům jejich místa a také jejich benefity. Dále chceme…“

Přestal jsem ho poslouchat. Po dvou letech, co se snažím s tímhle chlapem uzavřít obchod, jsem pořád na stejném místě jako první den. A jeho vyrušení mě odsunulo do stejné pozice, v jaké jsem byl první den, i s Tarou.

Když jsem ho zase začal poslouchat a mlčky proti němu vedl válku za to, že přerušil mou schůzku s Tarou, citoval nějakou osobní filozofii.

„Co se mi pokoušíte sdělit, pane Von Strume?“ Chtěl jsem se vrátit dolů co nejdřív. „Přejděte k věci.“

„Rád bych dostal víc času, abych zvážil vaši nabídku a vzal v úvahu další kupce. Uvidíme, jestli se nebude chtít ujmout vedení společnosti někdo z naší rodiny.“

„To je fér,“ řekl jsem, vstal a napřáhl k nim ruku. „Tím tahle takzvaná naléhavá schůzka skončila.“

„Díkybohu.“ Jeho žena se ušklíbla a odmítla mou ruku. „Jen abyste věděl, mnohem radši bych příště mluvila se slečnou Laurenovou.“

„Její odpovědi by byly stejné jako moje.“

„Na tom nezáleží,“ prohlásil pan Von Strum a i on se mé ruce vyhnul. „Ona se na rozdíl od vás chová mnohem víc jako člověk. Omluvte můj slovník, ale jsem si jist, že vaši rodiče nejsou příliš hrdí na to, jaký se z vás stal parchant.“

„Moji rodiče jsou po smrti, ale vím jistě, že na mě právě teď shlíží a jsou docela pyšní na to, jaký je ze mě parchant.“

Věnoval mi lehce soucitný pohled, jako by se snad chtěl omluvit, jeho žena ho však odtáhla z místnosti.

„Georgi,“ řekl jsem a podíval se na něj, „tahle schůzka je učebnicovou definicí toho, co není ,naléhavá situace‘. To jsi přece mohl vyřídit sám.“

„Objevili se tu pár vteřin poté, co jsem tě volal,“ vysvětlil a zamířil ke dveřím. „Ten naléhavý hovor máš na lince jedna. Volající tvrdí, že jde o rodinnou záležitost.“

Nadmíru zmatený jsem čekal, až zabouchne dveře, a zvedl sluchátko. „Tady Preston Parker. Doufám, že je to důležité.“

„To je, pane,“ ozval se hluboký hlas. „Ovšem musím vám říct, že nejsem rád, že vám musím volat.“

„A přesto to děláte.“

„Dnes ráno došlo k nehodě na mostě RFK. Váš bratr Weston Parker zahynul.“

Ticho.

Nevěděl jsem, co na to říct. Vytáhl jsem mobil a naťukal do vyhledávače „Most RFK ranní automobilová nehoda“. Vyskočila mi celá stránka článků. Nedokázal jsem se však přimět na některý z nich kliknout.

„Jeho snoubenka zahynula při té nehodě taky, pane,“ pokračoval. „Nemáte náhodou kontakt na její příbuzné?“

Ani jsem netušil, že má bratr snoubenku. „Ne.“

„No, vím, že jste si pravděpodobně byli blízcí…“

„Nebyli,“ přerušil jsem ho. „Nebyli jsme si blízcí ani v nejmenším.“

„Aha. No, hm, váš bratr byl velice pečlivý v aktualizování své poslední vůle a jako správce jeho pozůstalosti se s vámi musím setkat. Sejdeme se v Rosy-Gan Bar & Café v ulici, kde máte centrálu. Zanechal vám něco významného.“

Bez dalších slov jsem ukončil hovor. Stál jsem otupěle na místě, nejistý, jak se mám cítit.

S bratrem jsem nemluvil víc než deset let, a i v době, kdy jsme spolu mluvili, jsme to dělali jen kvůli rodičům. Spojoval nás jen náš stejný vzhled a upřímně, nikdy v životě jsme spolu dobře nevycházeli. Říká se: „Jsou dvojčata! Až vyrostou, stanou se z nich nejlepší kamarádi.“ Nám se to však nestalo. Náš vztah jsme mohli leda ukazovat na starých fotografiích, na nichž jsme pózovali při důležitých událostech.

Tu a tam jsem se na ně díval a chtěl navázat kontakt, nikdy jsem se k tomu ale nepřiměl. Jeho jméno byste ani nenašli v seznamu mých hovorů.

Během studií na univerzitě se nám nepodařilo navázat mezi sebou spojení, a když naši rodiče krátce po promoci zemřeli, volali jsme jeden druhému jen na Vánoce. Nakonec jsme si přestali volat úplně.

Nikdy jsem to nepřiznal, ale udržoval jsem si o jeho životě přehled díky tisku a časopisům o levných hotelových řetězcích. Avšak nic víc.

S rozporuplnými pocity jsem Taře poslal rychlou zprávu a zamířil do Rosy-Gan Bar & Café.

Dorazil jsem do kavárny za několik minut a zamířil přímo k muži v šedém obleku.

„Jsem Preston Parker,“ oznámil jsem. „To jste vy, kdo mi volal?“

„Ano, jmenuju se Harris.“ Nabídl mi ruku, ale nepřijal jsem ji. „Posaďte se, pane Parkere.“

Ani jsem se nehnul.

„Tak dobrá,“ poznamenal a otevřel klávesnici. „Mám tu pár věcí, které budu potřebovat, abyste podepsal, než vám předám to, co vám bratr zanechal.“

„Neměli bychom probrat jeho pohřeb?“

„Ne, váš bratr byl v této věci ve své vůli velice neústupný a pohřeb nechtěl, pane.“ Podal mi standardní dohodu o převzetí a já jsem ten krátký odstavec proletěl, než jsem ho podepsal.

„V následujících dnech vás někdo z mé kanceláře bude kontaktovat ohledně jeho ostatků – žádal, aby byl zpopelněn – a kvůli dalším zákonným záležitostem, protože jste jeho nejbližší příbuzný. Budeme muset projít všechny jeho obchodní dohody a další smlouvy a bude trvat nějakou dobu, než ty další záležitosti budou na beton hotové. Když jsem to zmínil, mají tady speciální pivo zvané Beton. Nechcete ho zkusit?“

Věnoval jsem mu prázdný pohled.

„Jasně.“ Odkašlal si a vytáhl dokument z obálky z konopného papíru. „Jenom vám přečtu jeho slova, vše vám odevzdám a nechám vás jít.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Kdyby se se mnou něco stalo, tento dopis je pro posledního žijícího člena mé nejbližší rodiny. Pro mého debilního bratra.“

Usmál jsem se. Mám ve své poslední vůli napsanou tutéž větu pro něj.

„Prestone, chci, abys věděl, že jsem vždycky rozuměl tomu, proč jsi mě po matčině a otcově smrti odřízl ze svého života. Nikdy jsi neuměl dávat najevo své emoce ani zvládat zármutek a myslím, že sis nikdy necenil rodiny a přátel. Nikdy jsi jim nebyl schopen dát přednost… Vím, že jsme byli už od narození každý úplně jiný, přesto jsem tě vždycky měl rád a přál jsem ti úspěch.“

„To je celé?“ zeptal jsem se. „Zanechal mi své myšlenky?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a pokračoval ve čtení. „Nechávám ti osobní dopis se slovy, která bych si přál, abych ti řekl dřív, a svou Violet.“ Muž vytáhl chlupatý růžovohnědý přívěsek na klíče, do nějž byla vyryta slova „Má Violet“.

„To je jeho největší majetek?“ zeptal jsem se a převzal řetízek s přívěskem. „Dohlédnu na to, abych ho dal do svého nejlepšího sejfu. Na druhou stranu, není tu někdo, s kým chtěl, abych se o to podělil?“

„Byla by to jeho snoubenka, pane.“ Sklopil pohled. „Ta však neměla žádné žijící příbuzné.“

Zadržel jsem povzdech. Můj bratr byl mnohem malichernější než já, ovšem tohle bylo podlé, dokonce i od něj.

„Oceňuju, že jste mě přiměl sem přijít kvůli přívěsku na klíče.“ Zadíval jsem se na hodinky a pocítil neznámou bolest na hrudi. „Plýtval jste mým časem.“ Chystal jsem se odejít, ale skočil přede mě.

„Ne tak rychle, pane Parkere. Violet není přívěsek na klíče.“

„Tak proč jste mi ho dával?“

Povzdychl si a zvedl dohodu o převzetí. „Nečetl jste drobné písmo?“

„To čtu vždycky.“ Znovu jsem se podíval na dokument. „Souhlasím, že se vypořádám se všemi záležitostmi, které jsou požadovány, a přijmu dary a dědictví. Jako nejbližší příbuzný souhlasím, že se postarám o dědice, které Weston Parker Estate, zde zvaný The W Estate, zanechá.“ Pokrčil jsem rameny. „Můj bratr neměl děti.“

Muž vykulil oči. „Vy jste si opravdu nebyli blízcí, co?“

Než jsem mu mohl říct, ať se mi klidí z cesty, do kavárny vešel další muž v šedém obleku a držel za ruku dítě svírající plyšového medvídka.

Zadíval jsem se na přívěsek na klíče a uvědomil si, že je to replika toho medvěda. A že ten druhý přívěsek na řetízku je obrázek holčičky, která teď ke mně přicházela.

Co to má sakra znamenat? Měl jsem pocit, že se celý můj svět zastavil. Můj bratr má dceru?

Jedna věc je mlčet o snoubence, ale o zatracené dceři?

Ucítil jsem pulzující bolest na hrudi. Doufal jsem, že tohle celé je jenom zlý sen.

Holčička se rozhlížela, byla mírně zmatená, potom však její oči ulpěly na mně. Zírala na mě a já jsem jí pohled oplácel.

Čím déle jsem na ni hleděl, tím víc mi docházelo, že máme stejné oči. Smaragdově zelené se světle šedými flíčky.

„Pojď, Violet.“ Ten druhý muž v obleku přistoupil blíž a potom ukázal na mě. „Víš, kdo je tento pán?“

Přikývla. „Tatínkův bratr. Strejda Preston.“

Zamrkal jsem, protože mě šokovalo, že ví, kdo jsem. Na druhou stranu jsem si nebyl jistý, jaký mám pocit z toho, že mě nazvala „strejdou“.

„Víš, kde strejda Preston bydlí?“

Vzhlédla ke mně, potom se zadívala na medvídka. „V mém méďovi.“

„Ne, bydlí tady v New Yorku. Stejně jako ty a tvůj táta.“

Ucítil jsem bodnutí viny. Ani jsem netušil, že se přestěhoval do New Yorku. Myslel jsem si, že pořád žije v Kalifornii.

„Chvíli teď budeš bydlet u něj, dobře?“ mluvil dál ten chlap. „Rozumíš tomu, co ti teď říkám?“

Přikývla, já jsem však zavrtěl hlavou.

„Tak to asi ne,“ namítl jsem. „O péči o děti nevím vůbec nic.“

„Pak se to naučíte.“ Pan Harris mě poplácal po rameni.

„Přece ji nemůžete jen tak předat cizímu muži v kavárně. Co na to sociálka?“

„Jste její nejbližší příbuzný, pane Parkere.“ Potom ztišil hlas. „Jste jediný žijící člen rodiny, který jí zbyl. Nemá tušení, co se stalo jejím rodičům. Usoudili jsme, že by jí o tom měl říct někdo z rodiny.“

„Cože?“ Vina, jež se mi usadila na hrudi, se rychle proměnila v povědomou bolest, kterou jsem znal až příliš dobře.

„V následujících dnech vám někdo od nás zavolá s dalšími informacemi o obchodních záležitostech vašeho bratra a všech věcech, které Violet zanechal,“ dodal. Zcela ignoroval mou otázku a pokračoval dál. „Je vaším primárním kontaktem vaše výkonná asistentka? Slečna Tara Laurenová?“

„Ano.“

„Mohl byste vytáhnout svůj mobil a dát mi na ni číslo a adresu?“

„Má tři telefonní čísla a dvě hlavní adresy,“ odpověděl jsem a z paměti je nadiktoval. „Pokud půjde o opravdu mimořádnou situaci a nebudete se jí moct dovolat, zkuste její nejlepší kamarádku Avu Sandersovou. Její číslo je 555-1703.“

„Ach, páni.“ Usmál se, jako by mi právě nepřevrátil život vzhůru nohama. „Já neznám z hlavy ani číslo své přítelkyně. Je působivé, že si pamatujete takové informace o svých zaměstnancích.“

„O dětech nevím ani hovno.“ Hleděl jsem na Violet. „Myslím to vážně.“

„Přijde táta?“ zeptala se Violet. „Maminka říkala, že mi přinese zmrzlinu, jestli budu dneska hodná.“

Všichni tři jsme se na ni jenom dívali. Nikdo z nás se neodvážil odpovědět.

„Zůstaneme v kontaktu, pane Parkere.“ Pan Harris mě znovu poplácal po zádech a předal mi obrovskou složku, na níž stálo Violet Rose Parkerová. „Bohužel se teď musím věnovat někomu dalšímu ohledně pozůstalosti, ale je mi velice líto vaší ztráty.“

Ten druhý chlap mi věnoval soucitný pohled a nakonec oba dva odešli z kavárny. A nechali mě tu s dítětem.

S očima upřenýma na dívenku jsem kývl na číšníka.

„Ano, pane?“ Přistoupil ke mně.

„Dejte mi skotskou, dvojitou. Hned.“

„Pane, nemůžeme vás obsloužit, dokud odsud neodvedete to dítě.“

„Jaké dítě?“

Ukázal na Violet.

„Přeháníte to.“ Povzdechl jsem si. „Violet, kolik ti je?“

„Tři a půl,“ pronesla pyšně.

„Jsou jí tři a půl,“ zopakoval jsem. „Už není mimino.“

„Pane, nemůžete přivést dítě do baru.“

„Já jsem ji sem ale vůbec nepřivedl.“

„Taková jsou pravidla, pane.“ Zvedl ruce, jako by se vzdával, a odkráčel pryč.

Violet něco pošeptala medvídkovi a potom ke mně přišla blíž. „Méďa a já máme hlad. Můžeme si dát pizzu?“

Mlčel jsem, dokonale omráčený z vývoje dnešních událostí.

Málem jsem se v zasedačce vyspal s Tarou, ztratil jsem Von Strumovu důvěru a stal se strýcem, všechno během jedné hodiny.

„Mám opravdu hlad, strejdo Prestone.“ Violet mě zatahala za kalhoty. „A musím čurat.“

Kristepane.

19. kapitola

TARA

Převracela jsem se na posteli v Prestonově soukromém letadle, neschopná usnout. Pořád jsem myslela na to, jak mě před pár dny několikrát přivedl ústy k orgasmu. A jak jsem chtěla, aby se ke mně vrátil a dokončil to, co slíbil.

Na druhou stranu jsem vytušila hned, jak mi napsal, ať letím do Londýna bez něj, že se stalo něco zlého. Zahraniční schůzku si nikdy nenechal ujít a nikdy neuplynul den, aniž by mě kontaktoval, takže rovnou čtyři se daly považovat za rekord.

Zčásti jsem měla chuť se s ním spojit a zeptat se, jestli je v pořádku. Jenže už jsem se při otázkách na jeho osobní život mnohokrát spálila. K čertu, ještě pořád jsem trochu podrážděná z těch slov, co po mně mrštil, než mě šikovným jazykem přiměl na to zapomenout.

Nedokázala jsem pobrat, jak mi říkal, že pro mě udělal tolik věcí. Až na pracovní bonusy a slevu na nájemném za byt jsem si ničeho nevšimla.

Posadila jsem se, otevřela notebook a znovu si přečetla e-mail, který jsem mu měla poslat v sobotu. Ať má úžasná ústa, nebo ne, pořád chci dát výpověď a nepřestanu to zkoušet. Naposledy jsem si ho přečetla a klikla na odeslat, když letadlo začalo klesat.

Předmět: Moje smlouva

Pane Parkere,

doufám, že je všechno v pořádku.

Rozumím tomu, že jsem udělala chybu, když jsem si nepřečetla „drobné písmo“ ve své pracovní smlouvě, přesto bych stále ráda z Vaší společnosti odešla. Věnovala jsem Vám své dva nejlepší roky a myslím, že to nejmenší, co můžete udělat, je nechat mě jít.

Ráda bych to s Vámi při nejbližší příležitosti probrala.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Odpověď mi přišla za pár vteřin.

Předmět: Re: Moje smlouva

Slečno Laurenová,

nic není v pořádku.

Ano, udělala jste chybu, když jste si nepřečetla drobné písmo ve své pracovní smlouvě, a podle práva nejsem povinen udělat kompromis.

Mám tu však naléhavou záležitost a potřebuju Vaši pomoc.

Pokud budete souhlasit, že mi s tím (a pár dalšími věcmi) pomůžete, dovolím Vám rozvázat pracovní poměr.

Až přistanete, přijeďte ke mně domů.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Několikrát jsem si jeho e-mail přečetla, úplně v šoku, že je ochotný nechat mě jít. Vypínala jsem a zase zapínala mobil, abych si to znovu přečetla a ujistila se, že se mi to nezdá.

Když jsem vystoupila z letadla, neplýtvala jsem časem a řekla řidiči, ať mě odveze k Prestonovu apartmá. Vyjela jsem výtahem až do jeho patra a obrnila se proti tomu, co jsem doufala, že bude skutečně mimořádná záležitost.

Jak ho znám, pravděpodobně to tak není.

Pětkrát jsem zaklepala a čekala na odpověď. Potom jsem zaklepala znovu a on otevřel dveře v modrých džínách a černém tričku, které mu na všech správných místech obepínalo svaly. Prohlédl si moje krátké béžovošedé šaty a na rtech se mu usadil sexy úsměv.

„Tvrdila jste mi, že jste ty šaty před několika měsíci ztratila,“ poznamenal.

„Ne, řekla jsem, že je nebudu nosit, protože na mě ustavičně zíráte, když si je vezmu na sebe.“

Stále na mě hleděl. „Pojďte dál.“

„Než půjdu dál, musím vám něco říct.“

„Poslouchám.“

„Chci, abyste věděl, že to, co se mezi námi přihodilo v zasedací místnosti, se už nesmí opakovat.“

„Co prosím?“ Povytáhl obočí.

„Víte, o čem mluvím,“ dodala jsem a ztišila hlas. „Už se to nesmí stát. Nedovolím to.“

„Mluvíte o všech těch chybách, co jste nadělala během své cvičné prezentace, nebo o tom, jak jste ječela ,nepřestávej‘, zatímco jsem si pochutnával na vaší frndě?“ Sjel mě pohledem odshora dolů. „Musíte být trochu konkrétnější, co to ,to‘ je…“

„Obojí. Mluvím o obojím.“

„To nedává smysl.“ Usmál se. „Chcete říct, že jste si to neužívala, když jste se mi udělala do pusy?“

Zrudla jsem. „O to tu nejde.“

„Odpovězte mi na otázku.“ Přimhouřil oči. „Neužívala jste si to, když jste se mi udělala do pusy? Tři orgasmy vám nestačily?“

Mlčela jsem.

„Byl bych radši, kdybychom byli v mé kanceláři, abych si vás mohl roztáhnout na stole a zabránit vám, abyste se tak moc hýbala, ale když tvrdíte, že už o to nemáte zájem…“ Uculil se a odmlčel, potom rozevřel dveře víc a pozval mě dovnitř.

Zavedl mě do jídelny a já jsem si všimla velké fialové skvrny na jeho oblíbené bílé italské pohovce.

Prosím, neříkej mi, žes mě sem pozval, abych přišla na to, jak vyčistit tvou na zakázku vyrobenou sedačku.

Nalil mi skleničku vína a posadil se u stolu naproti mně. Nic však neříkal. Jenom na mě zíral a já jsem byla s každou uplynulou vteřinou čím dál vzrušenější.

„Je to opravdu naléhavé?“ zeptala jsem se. „Nebo se se mnou chcete vyspat a za to mě necháte odejít?“

„Oba víme, že kvůli tomu bych vás nemusel zvát k sobě do bytu, Taro.“ Úsměv mu pomalu sklouzl z tváře a odkašlal si. „Jde opravdu o naléhavou záležitost.“ Odmlčel se.

„Do života mi vtrhl někdo nový a mimořádný,“ pronesl nakonec. „Bylo to náhlé a nečekané, ale už teď k ní chovám city. Ty pocity nedokážu vysvětlit, ovšem velice mi na ní záleží. Chci, aby náš nový vztah fungoval, protože to pro mě bude dlouhodobá záležitost. Jenže s ní potřebuju pomoct, aby si přivykla na můj životní styl.“

Na hrudi mě bodlo žárlivostí. Zvedla jsem skleničku vína a celou ji vypila.

„Potřebuju, abyste mi pomohla naplánovat pro nás pár věcí, tedy kromě toho, že si najdete za sebe náhradu v Parker International. Potom, protože jste tak neoblomně rozhodnutá odejít, vás za šest týdnů pustím.“

„Nebudu vám plánovat svatbu. Nikdy.“

„Cože?“ Tvářil se zmateně.

„Ani váš zásnubní večírek.“ Nedokázala jsem přestat mluvit. „A jestli jste si byť na vteřinu myslel, že nepovím téhle nové snoubence, že jste měl ještě před pár dny ústa mezi mýma nohama a že jste mi to před chvílí na chodbě navrhoval znovu, pořádně se pletete. Pořádně.“

Hleděl na mě, jako bych přišla o rozum. Potom se mu na tváři objevil ten líný úsměv, který jsem napůl milovala a napůl nesnášela. Nejradši bych mu ho vymazala z obličeje. Málem jsem zvedla ruku a udělala to.

„Mluvil jsem o své neteři,“ dodal.

Cože? „Aha.“ Začaly mi hořet tváře. „Netušila jsem, že máte neteř.“

„Ani já jsem to nevěděl.“ Odmlčel se a poprvé jsem na něm viděla, jak je zranitelný. „Můj bratr zemřel a zanechal ji v mé péči.“ Uhnul pohledem.

Na okraji stolu jsem si teď všimla hromádky knih. Jak vychovat dítě, Jak si poradit s batoletem, Dcery a svobodní tátové, Jak zvládat kariéru a rodinu najednou.

Jako na zavolanou vstoupila do pokoje krásná hnědovlasá holčička, v ruce napůl snědené lízátko. „Strejdo Prestone, můžu dostat další?“

Když přišla blíž, všimla jsem si, že její oči mají stejně krásnou barvu jako ty jeho. A pusu měla celou červenomodrou od cukru.

Preston rozbalil nové lízátko, holčička se usmála a podívala se na mě. „Jedno mi dnes spadlo na gauč,“ řekla.

Tím se vysvětluje ta skvrna.

Už ze zvyku jsem vytáhla telefon a postarala se o to. Potom jsem obrátila pozornost zpátky k ní a ukázala jí, ať přijde blíž. „Jak se jmenuješ?“

„Violet.“ Odmlčela se. „Violet Rose Parkerová.“

„To je moc pěkné jméno.“

„Děkuju! A jak se jmenuješ ty?“

„Tara.“ Stejně jako ona jsem udělala pauzu. „Tara Rose Laurenová.“

„Moje jméno se mi líbí víc než tvoje.“

„Mně taky.“ Zasmála jsem se. Violet se otočila a požádala Prestona, aby jí rozbalil další lízátko.

Když to udělal a ona odešla s dvěma novými lízátky, vydechla jsem. „Kolik jich už dnes měla?“

„Nevím. Možná dvacet.“

„Možná dvacet? Zbláznil jste se?“

„Ne, ale ještě jsem nedočetl Co čekat, když nečekáte dítě. Podělila byste se o své znalosti?“

Protočila jsem panenky, zamířila do kuchyně a otevřela lednici. Každá police byla narvaná balenou vodou, zákusky a vínem. Nic pro dítě. Vešla jsem do jednoho z jeho obrovských pokojů pro hosty a všimla si, že je pořád prázdný, jak byl, když jsem pro něj začala pracovat.

„Z téhle místnosti byste měl udělat její dětský pokoj,“ poradila jsem mu a vrátila se do jídelny. „To by byl v jejím novém životě dobrý začátek.“

Než jsem se ho mohla zeptat, kdy plánuje nakoupit potraviny, zaslechla jsem výmluvný zvuk dávení. A zvracení.

„Není mi dobře.“ Violet klopýtala to pokoje a podívala se na Prestona. „Bolí mě bříško.“

Povzdychla jsem si. „Sežeňte svého řidiče a vezměte pro ni autosedačku, jo?“

„Řidič je na cestě,“ oznámil a ťukal do mobilu. „Jakou autosedačku?“

Než jsem mu mohla odpovědět, Violet zase začala zvracet.

20. kapitola

PRESTON

O dvě hodiny později jsem odložil Violetinu zcela novou autosedačku vedle svého prádelníku. V duchu jsem si připomněl, že musím použít ten klíč s chlupatým přívěskem, co mi bratr nechal, abych z jeho bytu vyzvedl pár věcí.

Violet ležela pod přikrývkou na mé posteli, pila malé doušky zázvorového piva a po tváři se jí koulely slzy. Každých pár minut přidržela brčko u úst i medvídkovi, jako by byl nemocný i on.

Tara jí kapesníkem otřela slzy a mým směrem zavrtěla hlavou. „Zapomněl jste mi říct, co všechno dalšího jste jí za těch pár dní dovolil sníst.“

„Netušil jsem, že jíst pizzu je tak špatné.“

„Není,“ namítla. „Jenže ji nesmí jíst několik dní za sebou spolu s lízátky k snídani.“

Požádal o to méďa.

„Značím si.“ Díval jsem se, jak Tara měří Violet teplotu a nutí ji sníst poslední lžíci nudlové kuřecí polévky. Nakonec jí podala hroznové kapky, a ačkoli Violet trvala na tom, že se jí nechce spát, za pár minut usnula.

Ztlumil jsem světla a kývl na Taru, ať mě následuje do obýváku. Posadila se na pohovku, otevřela můj notebook a zadala heslo.

„Kdy jí povíte, co se stalo jejím rodičům?“ zeptala se.

„Někdy tenhle týden.“ Pořád jsem zvažoval, jak to pojmout. „Lepší místo“ je podle mě blbost, „v nebi“ by znamenalo, že se mě bude celé hodiny vyptávat, kde to je, a „byli zabiti“ je zbytečně kruté.

„Musíte jí zatím sehnat dočasnou chůvu,“ radila mi Tara. „Sesbírám nějaká doporučení a nechám někoho, aby na ni během pracovní doby dohlížel v soukromém pokoji naproti vaší kanceláři, dokud nenajmete někoho nastálo, kdo ji může hlídat tady. Taky si co nejdřív musíte pozvat designéra, aby jí navrhl pokoj. Potřebuje mít vlastní prostor a zvyknout si na život s vámi.“ Dál jmenovala věci, co Violet potřebuje, a než s tím skončila, bylo už něco po půlnoci.

„Potřebujete dnes ještě něco?“ zeptala se.

„Potřebuju, abyste mě o víkendu doprovodila na galavečer Pána New Yorku.“

„Ne. Stále si myslím, že to není…

„Vhodné?“ Obrátil jsem oči v sloup. „To slovo vyletělo oknem v zasedačce a velice pochybuju, že si někdo bude myslet něco špatného o tom, že mě tam doprovodíte. Jestli jste si ještě nevšimla, jste se mnou pořád.“

„Fajn,“ vydechla. „Takže vám budu šest týdnů pomáhat s Violet, najdu za sebe náhradu a půjdu s vámi o víkendu na ten galavečer a vy pak se mnou na oplátku ukončíte pracovní poměr. Má to nějaký háček?“

„Žádný háček v tom není.“ Napřáhl jsem k ní ruku. „Je to ryzí ústní nabídka a slibuju, že k vám budu ve všem upřímný, dokud naše dohoda neskončí.“

„Udělám totéž.“ Potřásla mi rukou, vstala a zamířila k soukromému výtahu.

Následoval jsem ji a stiskl tlačítko. „Děkuju vám.“

„Cože?“ Vypadala, jako by viděla ducha. „Co jste to právě řekl?“

„Řekl jsem děkuju vám. Proč se na mě tak díváte?“

„Protože jste mi to ještě neřekl. Nikdy.“

Nastalo ticho.

„No, myslím to vážně.“ Díval jsem se, jak nastupuje do výtahu. „Velice vám děkuju. Za všechno.“

„Nemáte zač.“

21. kapitola

TARA

O víkendu

Snad posté za dnešní večer jsem se kousla do jazyku. Netuším, proč jsem si myslela, že Prestona sebeméně obměkčí to, že má nyní na starost dítě, teď jsem však byla přesvědčená, že zůstane kretén už navždycky. Přestože jsem sehnala nejlepší chůvu ve městě, najala nejlepšího návrháře dětských pokojů a zajistila, že mu někdo z každého oboru bude schopný pomoct s Violetinými potřebami, choval se pořád stejně.

Od chvíle, co mě vyzvedl na ten galavečer, jsme spolu sotva promluvili a každému mě úmyslně představoval jako „svou odcházející asistentku, která už brzy skončí“. Neříkal to s humorem v hlase, a pokud si ti lidé mysleli, že je to vtip, dodal: „V současnosti je tak obtížné sehnat dobré zaměstnance…“

Připadala jsem si jako husa, že jsem se na tenhle večer připravovala půl dne, že jsem doufala, že mi aspoň složí zatracený kompliment.

Utratila jsem přes dva tisíce dolarů za růžovošedé šaty šité na zakázku, které mi zakrývaly stehna, a zcela nové blyštivé stříbrné lodičky na vysokém podpatku od Christiana Louboutina. Make-up jsem dovedla k dokonalosti a vlasy jsem měla stočené do vln a připevněné třpytivými sponkami.

S ublíženým pocitem jsem vytáhla mobil a poslala zprávu Avě.

Já: Do hajzlu se vším, co jsem dřív řekla o tomhle chlapovi, že má možná něžnější stránku. Dnes se ke mně chová jako ke kusu hadru. Nemůžu se dočkat, až těch šest týdnů skončí.

Ava: Tak už mu nedovol ani vteřinu, aby se tak k tobě choval. Vypadni odtamtud. Zavolám ti, až zítra přistanu ve Francii.

„Prestone, je milé, že se na jedné z těchto akcí pro změnu s někým ukážete.“ Ředitel Marriottu se postavil přede mě, zatímco jsem schovávala mobil. „Rád vás konečně osobně poznávám, slečno Laurenová. Slyšel jsem o vás jenom to nejlepší.“

„A slyšel jste, že končí?“ zeptal se Preston.

„To ne.“ Ředitel Marriottu se usmál a vytáhl vizitku. „Když se o tom zmínil, byl bych moc rád, kdybyste zvážila práci pro nás.“

„No, pokud můj nadřízený nebude kretén, ráda to zvážím.“

Muž vykulil oči. Otočila jsem se a zamířila k východu.

Preston mě za pár vteřin dohonil a srovnal se mnou krok. „Tenhle večer ještě neskončil, Taro.“

Mlčela jsem a šla dál.

„Taro…“

„Pro vás jsem navždy slečna Laurenová.“ Otočila jsem se k němu. „Už tak je dost zlé, že jsem promrhala dva roky života prací pro vás, zatímco jste se ke mně choval jako ke kusu hovna, ovšem nedovolím vám, abyste mi zničil i posledních šest týdnů. Už od vás nic dalšího nečekám a pro dnešek jsem s vámi skončila. Skončila.“ Rázovala jsem pryč a on se mi držel v patách.

Dorazila jsem do vestibulu, když mě zezadu chytil za loket a zatáhl mě na nejbližší toalety.

„Dohodli jsme se, že tu budete se mnou,“ zasyčel. „A to znamená, že odejdete, až odejdu já. A taky to znamená…“

„Jdi do prdele,“ přerušila jsem ho se zlostným pohledem. „Neslyšel jsi, co jsem říkala? Skončila jsem s tebou. Dalších šest týdnů pomůžu Violet, protože bohužel bude v tvé nešťastné péči, ale jinak budu dělat jenom minimum.“ Zuřila jsem. „Nesnáším tě.“

Pustil můj loket. „Nesnášíš mě?“

„Nekoktám.“ Pokusila jsem se projít kolem něj, jenže mě chytil za boky a zadržel mě na místě.

Na toalety vešla žena a přistoupila k umyvadlu. Potom nás zahlédla v zrcadle a rychle odešla.

Preston zamířil ke dveřím a zamkl je. Potom se ke mně vrátil a přinutil mě couvnout, až jsem se zadkem opírala o zásobník na ručníky.

Zadíval se na moje šaty a opřel se čelem o moje. „Vím, proč jsi dnes tak rozrušená, Taro.“

„Žádala jsem tě, ať mi tak už neříkáš.“

„Chtěla jsi, abych ti řekl, jak zatraceně sexy dnes vypadáš?“ Pohladil mě prstem po klíční kosti a probudil ve mně žár. „Že bych dal přednost tomu, abychom zůstali u tebe a mohli dokončit, co jsme začali v té zasedačce, místo abychom šli sem?“

„Ne.“

„Ano.“ Přejel rty po mých. „Věděl jsem, že bys to nepřijala – přestože proklatě dobře víš, že to chceš. Jsem si jistý, že pořád nemáš tušení, jak těžké je potýkat se dva roky s tím, že po někom toužíš.“

„Chtěla jsem, aby se ke mně dva roky jistá osoba chovala slušně,“ zasyčela jsem. „Věř mi, nemáš tušení, jak těžké je potýkat se s tímhle.“

„Jen abys věděla, ta osoba proti tobě nikdy nic neměla.“

„Škoda že nikdy nebudu schopná říct totéž.“

„Myslel jsem, že jsme si slíbili, že těch posledních pár týdnů k sobě budeme navzájem upřímní.“

„Já jsem upřímná.“

Vklouzl mi rukou mezi nohy a přejel mi jí v rozkroku. „Tady se nezdá, že mě nesnášíš.“

„To nic neznamená. Teď už je to nenávist.“

Přimhouřil na mě oči a kousl mě do spodního rtu. „Dokaž to.“

Přitiskl rty na moje a moje lež vydržela pouhé dvě vteřiny, protože jsem si nemohla pomoct a poddala se mu. Omotala jsem mu ruce kolem krku a zasténala, když mi sklouzl rukama vzadu po šatech.

Neúnavně mě líbal a nespouštěl ze mě oči. Nedal mi nejmenší šanci diktovat tempo. Ovládal můj jazyk svým, a kdykoli jsem se pokusila převzít vedení, sevřel mi zadek.

Odtrhl ode mě ústa a ustoupil. „Otoč se.“ Chytil mě v pase a otočil mě, takže jsem stála čelem k zrcadlu, které se táhlo přes celou stěnu. Měla jsem nás oba přímo před očima.

Zíral na mě do zrcadla a pomalu mi vzadu rozepínal šaty. Nechal je dopadnout na hromádku na zem. Rozepnul mi podprsenku, stáhl mi ji z ramen a nechal ji spadnout stejně pomalu. Vklouzl rukou do mých krajkových kalhotek, strhl je ze mě a strčil si je do kapsy.

Stála jsem před zrcadlem až na lodičky úplně nahá a pozorovala ho, jak mě tvrdě a drsně líbá na klíční kost. Kdykoli jsem vydala zvuk, kousl mě.

„Ohni se a chytni se té desky,“ zašeptal, než mě kousl do krku.

Polkla jsem, předklonila se a sevřela studený mramor.

Pohlédla jsem na podlahu, on mi však zajel prsty do vlasů a jemně potáhl, aby mi zvedl hlavu. Zase jsem tak hleděla do zrcadla.

„Chci, aby ses na nás dívala,“ řekl, zatímco si druhou ruku rozepínal opasek. „Abys viděla, jak moc mě pořád nesnášíš.“

„A vždycky budu.“

Uculil se a pustil moje vlasy. Z kapsy vytáhl kondom a pak nechal kalhoty spadnout na zem. Položil mi ruku na záda a kolenem mi roztáhl stehna dál od sebe.

Přes zrcadlo se mi díval do očí, zatímco si pomalu natahoval kondom na mohutný penis. Když byl hotový, chytil mě za boky a přiložil péro k vlhké štěrbině. Přejížděl po ní, několik vteřin mě tak škádlil, než do mě začal centimetr po centimetru pronikat.

Pevně mě držel a já se co nejvíc snažila ovládnout svůj výraz. Nechtěla jsem mu dopřát to uspokojení z vědomí, jak mi dělá dobře, když ho cítím v sobě.

Kousla jsem se do rtu, abych zadržela sténání, a nesnášela jsem, že do mě tak vidí. Že roky sexuálního napětí mezi námi konečně dospějí k drsné, vášnivé akci.

„Ach…“ Nemohla jsem si pomoct, když byl celý ve mně, vykřikla jsem: „Ach, bože…“

Bez varování se ze mě vytáhl a zasunul se zase zpátky – tou silou mě sakra málem srazil k zemi. Sevřela jsem desku pevněji a vzrušila se ještě víc, jak jsem sledovala odraz toho, jak do mě opakovaně přiráží.

Zvuk našich o sebe pleskajících těl se odrážel od stěn a moje podpatky zaskřípaly po podlaze, kdykoli do mě zajel.

Pustil moje boky, pohladil mi ňadra a jemně zakroutil bradavky.

„Kruci, Prestone…,“ mumlala jsem a pozorovala ho, jak ovládá mé tělo dvěma různými tempy.

Najednou mi zvedl levou ruku z pultu a položil mi ji mezi nohy.

„Dotýkej se klitorisu,“ zašeptal, zajel mi levou rukou do vlasů a silně zatáhl. „Hned.“

Sjela jsem rukou níž a dvěma prsty si dráždila poštěváček.

„Takhle chceš, aby se k tobě choval člověk, kterého nesnášíš?“ zasyčel a mračil se na mě do zrcadla. Jeho výraz byl kombinací zlosti, chtíče a ještě něčeho dalšího, co jsem nedokázala rozpoznat.

„Tak tohle jsi chtěla?“ zeptal se drsnějším hlasem.

Nedostala jsem šanci mu odpovědět. Jak mě šukal čím dál tvrději, dokázala jsem jen sténat.

„Pověz mi to,“ zavrčel a znovu mě potáhl za vlasy, až jsem měla hlavu otočenou vzhůru a v rozkroku mi tepalo. „Ještě pořád mě nesnášíš?“

Nedokázala jsem dostat ze rtů nic než sténání.

„Slečno Laurenová,“ utahoval si ze mě, „stále mě nesnášíte?“

„Já… už budu,“ vykoktala jsem.

Přirážel ještě tvrději a doprovázel to plácnutím po zadku. Cítila jsem, jak se pode mnou podlamují nohy. Sevřela jsem desku oběma rukama a snažila se držet zpátky, jenže jsem cítila, jak se mě zmocňuje orgasmus.

Zaječela jsem jeho jméno a zavřela oči, když mé tělo zasáhly vlny rozkoše. Cítila jsem, jak mě pevně drží a jak se do mě ještě párkrát zasunul, než dospěl k vlastnímu vrcholu a drsně vykřikl moje jméno.

Střetli jsme se očima v zrcadle a ještě několik minut jsme zůstali spojeni. Z nás obou kapal pot a vypadali jsme jako čerstvě po sexu. Věděla jsem, že není možné, abychom se takhle vrátili na večírek a nevzbudili podezření.

Preston si mlčky natáhl kalhoty. Potom zvedl podprsenku a pomalu mi ji navlékl na prsa. Zapnul ji, dal mi pusu na záda a pomohl mi obléct šaty.

„Na,“ řekl, když si sundal sako a hodil mi ho přes ramena.

Zapnul si opasek a pohlédl na mě. „Neodpověděla jsi mi na otázku.“

„Položil jsi víc než jednu.“

Uhladil mi vlasy. „Víš, o které mluvím, Taro.“

„No, Prestone, už tě snáším… o něco líp.“

„Hmm.“ Dal mi ruku do prohlubně zad a vedl mě ke dveřím.

Když je odemkl, zjistila jsem, že tu čeká dlouhá řada žen. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře.

Preston se tiše zasmál a vedl mě k východu.

„Pane Parkere, pane Parkere!“ Skočila před nás blonďatá reportérka. „Jsem novinářka ze Strany šest a napadlo mě, jestli byste nám mohl říct něco k tomu, že jste se umístil v pětici nominovaných na letošní cenu Pán New Yorku.“

„Už jsem vám všem opakovaně říkal, jak se kvůli tomu cítím.“

„A když vám prozradím, že jste mezi prvními dvěma, řeknete mi něco?“

„To vám povím, až budu číslo jedna.“

„No, mohl byste nám aspoň sdělit, kdo je váš dnešní doprovod? Připadá mi povědomá, ale možná byste nám mohl upřesnit, jaký je váš současný vztah?“

Provedl mě kolem ní až ven k čekajícímu autu. Pustil mě dovnitř jako první a pak vklouzl za mnou.

„K mému bytu, Simone,“ požádal a podíval se na mě. „A vytáhněte přepážku nahoru, prosím.“

„Ano, pane.“ Přepážka pomalu stoupala vzhůru ke stropu a Simon si zesílil puštěnou hudbu.

Ujeli jsme dva bloky, než se jeho rty přilepily k mým a zabořil mi ruce do vlasů.

Rozepnul si opasek a vytáhl kondom. Potom zašeptal: „Chci, abys na mně rajtovala celou cestu domů.“

Místo toho jsem se mu naklonila do klína a vzala penis do úst – čímž jsem ho dokonale překvapila.

Pomalu jsem klesla hlavou a zase ji zvedla. Chytila jsem ho za kořen a on zasténal rozkoší.

„Sakra…“ Zajel mi rukama do vlasů. „Taro.“

Letmo jsem mu olízla žalud, než jsem si ho zasunula hlouběji, až do krku. Penis mi v ústech ještě víc ztvrdl, nezpomalila jsem však.

Čím déle jsem mu přinášela rozkoš, tím obtížněji dýchal, a cítila jsem, jak se mu pode mnou napínají nohy.

„Jestli mě netoužíš ochutnat a nechceš, abych se ti udělal do pusy,“ zašeptal, „musíš se pohnout.“

Nepohnula jsem se. Znovu jsem si ho zasunula až do krku a sevřela mu kolena, když mi vybuchl do úst. Polkla jsem každou kapku.

Pomalu mě ze sebe zvedl a zadíval se mi do očí. Tvářil se pořádně ohromeně a z jeho pohledu jsem poznala, že dnešní noc pro nás teprve začala.

Když jsme dorazili k jeho budově, vstoupili jsme do jeho soukromého výtahu a líbali se, jako bychom se snažili dohnat promarněný čas. V očích se mu mihl záblesk lítosti. Napadlo mě, jestli vidí, že to cítím stejně.

V jeho podlaží jsem vyklopýtali ven, Preston odemkl dveře a v bytě se okamžitě rozsvítilo.

„Ach, díkybohu!“ prolomil naše kouzlo ženský hlas. „Vrátili jste se dřív.“

Odstoupili jsme od sebe. Violetina chůva vyskočila z gauče.

Vztekle si obula boty a strčila si hračky a knížky do tašky. Violet seděla u okna se sluchátky na uších a vypadala rozrušeně.

„Stalo se něco, slečno Julie?“ zeptal se Preston. Potom ke mně zamumlal: „Bude trvat, než si na tohle zvyknu.“

„Ano, vaše dcera –“

„Je to moje neteř.“

„To je fuk.“ Pokrčila rameny. „Vaše neteř je čertice. Nadaná čertice, ale zkrátka čertice.“ Přišla blíž a vrátila Prestonovi šek. „Šek za příští týden si nevyberu. Za těch několik dní jí mám až po krk. Sbohem a hodně štěstí.“

Odešla bez dalšího slova a já jsem si sundala z ramen Prestonovo sako. Už jsem se s ním taky chystala rozloučit, ale něco mi říkalo, ať tu zůstanu.

Preston došel k Violet a jí se okamžitě rozzářil obličej.

„Nemám Julii ráda, strejdo Prestone.“ Sundala si sluchátka. „Chci tatínka.“

Povzdechl si a natáhl k ní ruku. „Promluvíme si o tvém tátovi v pokojíčku, ano?“

„Dobře!“ Popadla medvídka a chytila se Prestona za ruku. Ohlédla se na mě a usmála se. „Ahoj, Taro.“

„Ahoj, Violet.“ Podívala jsem se na Prestona. „Já, hm, asi už…“

„Zůstaň tady,“ přerušil mě a na okamžik mě přišpendlil pohledem na místě. Kývl na mě, ať jdu za nimi do jejího nového pokoje.

Posadila jsem se v koutě, kde designér působivě naskládal hromadu plyšáků a sladěné sedací vaky. Pozorovala jsem Prestona, jak zápasil s Violetiným oblíbeným pyžamem, když jí ho pomáhal obléct, a zadržela smích.

„Méďa chce před spaním jablíčkový džus,“ oznámila.

„Proč by chtěl méďa jablečný džus?“ zeptal se.

„Protože má žízeň.“

Bezvýrazně na ni pohlédl a pak se zadíval na mě, jako by potřeboval pomoc.

„Dojdu pro něj.“ Vešla jsem do kuchyně a překročila hračky a knihy, které zůstaly rozházené na podlaze. Když jsem se vrátila s krabičkou džusu, Violet přidržela brčko medvídkovi před tlamičkou asi pět vteřin, než ho celý vypila sama.

„To je chytré.“ Preston se usmál a přikryl ji. Potom podržel její ruku ve své. „Violet, tvoji rodiče jsou… Měli autonehodu.“

„Autonehodu,“ zopakovala.

„Ano, nešťastnou autonehodu,“ upřesnil a zarazil se. „A umřeli.“

Zamrkala. „Jako babička a dědeček?“

Preston ztuhl. Poznala jsem, že ho šokovalo, že ta slova řekla. „Tak nějak. Ano.“

„Vrátí se?“

„Ne, Violet,“ zavrtěl hlavou. „Nevrátí.“

Tvářila se zmateně. „Jsou v nebíčku s babičkou a dědečkem?“

Zaváhal, než odpověděl. „Ano.“

„Ach…“ Několik vteřin mlčela a dívala se z Prestona na medvídka. „Můžeš méďovi a mně zase přečíst tu pohádku o duze?“

„Samozřejmě.“ Zapnul růžovožlutá noční světýlka a potom zvedl z nočního stolku knihu. Přečetl pohádku dvakrát a v půli dalšího vyžádaného přídavku Violet usnula.

Preston vstal, dal jí pusu na čelo a zhasl. Potom mě chytil za ruku a odtáhl mě do obývacího pokoje.

„Nerozuměla jsem tomu, že je táta pryč, dokud mi nebylo šest,“ poznamenala jsem. „Napoprvé jsi to zvládl dobře.“

„Děkuju,“ řekl. „Asi bude muset zůstat v mé kanceláři, než najdu novou chůvu, co?“

„Domluvím pár dalších pohovorů, ale mezitím myslím, že bys měl požádat Cynthii. Mohla by na ni dohlížet ve tvém pokoji naproti kanceláři, který stejně zřídka používáš. Tak ji budeš moct každou hodinu zkontrolovat, a kdyby tě potřebovala, nebudeš muset jet celou cestu až domů.“

„Cynthií myslíš tu samou Cynthii, která se chce se mnou kdoví jak dlouho vyspat?“ Protočil panenky. „To asi nepůjde.“

„Je jediná ze zaměstnanců, kdo má vzdělání v oboru dětské výchovy. A navíc má děti ráda.“

Netvářil se přesvědčeně.

„Pomohlo by, kdybych ti řekla, že má teď přítele?“

„Hodně.“

„No, tak má.“ Zasmála jsem se a ustoupila. „Každopádně to, co se dnes večer stalo…“

„Co s tím?“ přistoupil blíž a já jsem znovu couvla. Došel ke mně a chytil mě kolem pasu, než jsem mohla zase ustoupit.

„Ano, bylo to nevhodné,“ pronesl. „A ano, dojde k tomu znovu.“ Do rtů mi pak zašeptal: „Je tu jenom jediný důvod, proč se to nekoná právě teď.“

„Strejdo Prestone?“ ozval se Violetin tichý hlásek. Shlédli jsme na ni a Preston mě pustil.

„Ano, Violet?“

„Méďa se bojí.“ Chytila ho za ruku. „Chce spát v tvojí posteli.“

„Opravdu?“

Přikývla a druhou rukou si tiskla medvídka k hrudi.

„Tak dobře.“ Zvedl ji a posadil si ji na bok. „Můžeme nejdřív doprovodit Taru k výtahu?“

„Ano.“ Usmála se a opřela se mu o hrudník.

Doprovodil mě k soukromému výtahu a dal mi pusu na čelo, než stiskl knoflík.

„Myslím, že si v pondělí přispím,“ řekla jsem a vešla do kabiny. „Přemýšlím, jestli pro to bude mít můj šéf pochopení.“

„Nebude.“

„Setkám se s ním v poledne.“

„Setká se s tebou v sedm.“

22. kapitola

PRESTON

V pondělí ráno přišla Cynthia do mého soukromého pokoje naproti kanceláři s krabicí omalovánek.

„Nemůžu vám dostatečně poděkovat za to, že jste mi dal příležitost dělat tu něco nového, pane Parkere,“ prohlásila. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že mě doporučila slečna Laurenová. Myslela jsem, že mě nesnáší.“

„Proč by vás nesnášela?“

„Nikdy vám neřekla, co jsem…“ Odkašlala si a větu nedokončila. „Nemám tušení.“ Odložila krabici a upravila spící Violet přikrývku.

„Budu v kanceláři, kdyby mě bylo potřeba,“ oznámil jsem. „Budu ji kontrolovat zhruba každou hodinu, než vám budu plně důvěřovat nebo než najdeme stálou chůvu, jasné?“

„Jasné.“ Ztišila hlas. „Nedělejte si starosti. Budu všem říkat tu rafinovanou lež, že je vaše neteř, a ne vaše utajovaná nemanželská dcera. Její oči ji totiž prozrazují.“

Potřásl jsem hlavou a neobtěžoval se to vysvětlit. Pár minut jsem pozoroval Violet, jak spí, než jsem se vrátil do své kanceláře.

Když jsem vstoupil, na stole na mě čekala kolumbijská káva, užší výběr e-mailů a harmonogram v dokonalém pořádku. Okamžitě jsem věděl, že moje další asistentka nebude nikdy tak dobrá jako Tara.

A ani omylem tak nezapomenutelná.

Do kanceláře vešla internistka s tácem se snídaní a při každém kroku se jí třásly ruce.

„Chtěl byste přinést dnes ráno ještě něco?“ zeptala se, když tác odložila.

„Proč se třesete?“

„Jsem tady první den, pane,“ odtušila. „Slyšela jsem o vás, že jste ztělesněním ďábla a že pracovat pro vás je jako zažít peklo na zemi, proto si chci být jistá, že udělám dobrý dojem.“

Zamrkal jsem.

„Také jsem se doslechla, že klidně lidi vyhodíte na místě, a já tuhle práci opravdu potřebuju.“

„Už můžete jít.“

„Dobře. Počkejte.“ Tváře jí zrudly. „Popravdě, upustila jsem váš pepřový bagel, ale byl na zemi jenom asi pět vteřin. Rychle jsem ho zvedla a otřela ho o svou košili.“

„Cože?“

Couvla, málem u toho hyperventilovala, a odešla.

Než jsem mohl vůbec zpracovat, co to udělala s mým bagelem, do kanceláře vešla Tara a mírně se zakymácela na podpatcích. Penis mi okamžitě ztvrdl.

„Dobré ráno, pane Parkere.“

„Dobré, Taro.“

Začervenala se. „Pane Parkere, na dnešní odpoledne jsem domluvila dva pohovory s chůvami a na dnešní ráno s mou potenciální nástupkyní.“ Došla k mému stolu, sebrala pepřový bagel, hodila ho do koše a nahradila ho neposypaným. „Ve dvě musíte vyřídit hovor s obchodním oddělením a na čtvrtou máte domluvený hovor přes Skype s Georgem z jeho služební cesty po Číně…“

Zatímco mluvila, zíral jsem jí na rty a jejím slovům věnoval pozornost jen napůl.

„Taky nezapomeňte podepsat mé doporučení pro společnosti, v nichž se budu v následujících dnech ucházet o místo.“

„To doporučení jsem ještě nenapsal.“

„A protože vám nevěřím, že byste to v brzké době udělal, napsala jsem ho sama.“ Usmála se. „Poslala jsem vám ho do e-mailu. Stačí ho už jen podepsat.“

„Popřemýšlím o tom.“

„Slíbil jste to.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Přimhouřila na mě oči. „Ano, slíbil. Očekávám, že mi pošlete to podepsané doporučení do hodiny.“

„Pošlu ho za dvě.“

„Potřebujete ode mě ještě něco?“

„Rád bych ochutnal vaše ústa.“

„Žádný sex v kanceláři, s tím nepočítejte.“

„Stěny tu jsou zvukotěsné.“ Poklepal jsem prsty na stole. „Víte to, protože jste to sama zařizovala.“

„Udělala jsem to, abych vás neslyšela, jak na mě voláte ze své kanceláře.“

„Znamená to, že mi svá ústa odpíráte?“

„Znamená to, že se sejdeme odpoledne.“

23. kapitola

TARA

Upíjela jsem kávu, a když jsem se opřela v křesle, trhla jsem sebou. Každý sval v těle mě po víkendu bolel a měla jsem potíže soustředit se na práci. Taky jsem měla problém zpracovat záblesky Prestonovy něžnější stránky osobnosti – od toho, jak mi po sexu na večírku pomohl se obléct, až po to, jak mluvil s Violet – a to všechno mě přimělo k úvaze, jestli bychom se spolu mohli o něco pokusit, jakmile odejdu z jeho firmy.

To z tebe mluví jenom sex, Taro. Pořád je to debil. Nežer mu to.

Jak jsem listovala životopisy uchazečů o práci jeho asistenta, poslal mi to podepsané doporučení. Usmála jsem se a už mu chtěla odepsat „děkuju“, když mi od něj přišel další e-mail.

Předmět: Váš nástupce

Jak daleko jste s hledáním? (Je tento právě probíhající pohovor nějaký vtip?)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Váš nástupce

Mám tu deset dalších uchazečů, které musím prověřit, a šedesát životopisů, co ještě dnes potřebuju přečíst. (Ani v nejmenším. Je to absolventka Harvardu se zkušenostmi na střední manažerské pozici. Proč?)

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Předmět: Re: Re: Váš nástupce

Jestli ty životopisy, které procházíte, nejsou aspoň z poloviny tak dobré jako ten váš, neobtěžujte se je prověřovat. (Právě se mě zeptala, proč nechci, aby moje firma byla jako ty „mnohem lepší“ hotely Hilton. Prosím, odveďte ji sakra z mojí kanceláře. Hned.)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Zasmála jsem se, obula si lodičky a vydala se k němu.

„Myslím, že by se vám mohlo opravdu vyplatit, kdybyste to udělal jako v Hiltonu,“ mluvila stále ta žena. „Chci říct, mají aplikaci, přes kterou hosté můžou dělat rezervace po telefonu, a jejich logo působí, že se tam cítíte jako doma. Kdybych byla vaší výkonnou asistentkou – což bych měla být – tyhle dvě věci by se staly mými prvořadými cíli.“

Preston se na ni zamračil a poklepal prsty do stolu. Tepna na krku se mu s každým jejím slovem napínala.

„Nerada vás ruším,“ pronesla jsem a ona se otočila. „Pane Parkere, nastalo něco naléhavého, u čeho je vás potřeba, takže musím váš pohovor se slečnou Probyovou zkrátit.“

„To zcela chápu.“ Vstala a napřáhla k Prestonovi ruku.

Jenom na ni zíral.

Odkašlala jsem si a kývla na něj, ať si s ní potřese.

„Ozveme se vám,“ pronesl stroze.

„To doufám!“ Popadla kabelku, prošla kolem mě a zabouchla za sebou dveře.

„Copak nemáme aplikaci pro hosty, aby si v mých hotelech rezervovali pokoje?“ Zadíval se na mě.

„Máme. A než se zeptáte, vaše logo je lepší než Hiltonu.“

„Toho jsem si dobře vědom.“ Usmál se. „Na to bych se neptal.“

„Samozřejmě že ne…“

„Existuje možnost, že když ti zaplatím víc, zůstaneš tady a budeš pro mě dál pracovat? Můžu ti slíbit, že tě nebudu tak moc stresovat.“

„Ne.“

„Ani když přihodím akciové opce?“ Vstal a došel ke mně. „A další benefity?“

„Už tak mám nejvíc benefitů a velice štědré akciové opce.“

„Jeden rok navíc by tě nezabil.“

„Fakt myslím, že by mohl.“

Tiše se zasmál a překonal prostor mezi námi. Sklonil se, aby mě políbil.

„To nemůžeme.“ Odstrčila jsem ho, ustoupila a vytáhla mobil. „Máš teď dvouhodinovou schůzku s…“ Pohlédla jsem na jeho harmonogram. „S PTL, už za pár minut. To sis zařídil sám? Žádnou schůzku s Prime Thompson Lane jsem dnes nepotvrzovala. A proč je máš v harmonogramu na tento týden několikrát?“

„Protože PTL neznamená Prime Thompson Lane,“ řekl, prošel kolem mě a zamkl dveře. „Jenom mě napadlo, že by nebylo vhodné, aby moje výkonná asistentka schvalovala Pusu Tary Laurenové.“

Zasmála jsem se a on mě políbil.

„Potřebuju, abys všechny moje zahraniční schůzky vyřídila sama.“

„Opravdu?“

„Ano.“ Zajel mi prsty do vlasů. „Začal jsem stěhovat Violetiny osobní věci k sobě domů, ale zatím jsem nenašel její cestovní pas. Necítil bych se dobře, kdybych odcestoval a nechal ji tady.“

„Myslela jsem, žes říkal, že o dětech nic nevíš?“

„Vím, že nerady zůstávají samy.“ Přejel mi prstem po rtech. „Mám s tebou na tu cestu poslat i někoho z internistů?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jenom mého řidiče.“

„Už se k tobě chová tvůj šéf líp?“

„Ne.“ Usmála jsem se. „Jenom je fakt dobrý v sexu.“

Zasmál se a přitlačil mě ke zdi. „Zruš můj program na zbytek dne…“

24. kapitola

PRESTON

O několik dní později jsem se v noci probudil v bolestech – cítil jsem, jak mi v hrudi velice rychle buší srdce. Bez ohledu na to, kolik jsem užil léků na úzkost, každou noc se to zhoršovalo a vždycky to s sebou přineslo vzpomínky na bratra. Pořád tytéž. Vzpomínky na to, jak jsme se s Westonem prali jako děti za domem. Jak jsme se rvali ve školním autobuse. Jak jsme se prali kvůli každé blbosti.

Povzdychl jsem si, přetočil se a pohlédl do malého obličejíku.

Co to sakra…

Posadil jsem se a viděl, že na opačné straně mojí postele spí Violet. Bylo to už popáté za sebou, kdy se uprostřed noci vplížila do mojí postele. Ještě pořád jsem si na to zvykal. Dal jsem jí pusu na čelo, přehodil přes ni přikrývku a vydal se do kuchyně.

Otevřel jsem lednici a potřásl hlavou nad zásobou ovocných džusů a svačinek, co tu byly pro Violet. Díky Taře teď měla vlastní nutriční poradkyni, která jí připravovala jídla na celý týden a dbala na to, aby v mojí lednici a mrazničce bylo vždy osmdesát procent jídla pro malé dítě a dvacet procent pro dospělého.

Popadl jsem krabici jablečného džusu a sáček krekrů ve tvaru zvířátek a odnesl si je na gauč. Otevřel jsem notebook a hledal nějakou práci, na kterou bych se mohl několik dalších hodin soustředit, jenže poprvé za celou věčnost byla práce to poslední, co bych chtěl dělat.

Zaklapl jsem notebook a vytáhl mobil. A než jsem mohl zavěsit a říct jí, že je ten hovor omyl, odpověděla tím známým zadýchaným hlasem.

„Haló?“ ozvala se. „Haló?“

„Ahoj, Taro.“

„Voláš mi kvůli té rekonstrukci velkého schodiště v Grand Rose? Za minutku ti ta čísla seženu.“

„Vůbec ne.“

„Tak kvůli mému cestovnímu harmonogramu? Čekám, až mi Von Strumovi potvrdí dvě místa závěrečných schůzek, ale mám všechno připravené k cestě do Skotska a do Amsterodamu.“

„Nevolám ani kvůli tomu.“

„Aha… Tak proč?“

Povzdychl jsem si. „Nemůžu spát.“

„Jsem netušila, že vůbec dokážeš spát.“

„Navzdory pomluvám v kanceláři spím aspoň pět hodin denně.“

„Slyšela jsem, že by člověk měl spát osm.“

„To jsem taky slyšel,“ řekl jsem, „ale nikdy od nikoho úspěšného.“

Zasmála se. „Přesně proto si všichni myslí, že jsi hrozný šéf.“

„Pořád si to myslíš?“

„Rozhodně. Jsi ten nejhorší šéf, co jsem kdy měla.“

„Jsem jediný šéf, kterého jsi kdy měla.“

„Tím se na tom nic nemění.“ Znovu jsem v mobilu uslyšel její smích a uvědomil jsem si, že za ty dva uplynulé roky jsme spolu nikdy po telefonu nemluvili o ničem jiném než o práci.

„Přemýšlel jsi o svém bratrovi?“ zeptala se.

Mlčel jsem.

„Promiň, že jsem se ptala.“

„To nic,“ odtušil jsem. „Opravdu jsem na něj myslel.“ Odmlčel jsem se. „Přemýšlel jsem o tom, že to byla moje vina, že jsme si nebyli blízcí, ale upřímně netuším, jak jsem to mohl napravit. Také bych si přál, abych se s Violet seznámil za jiných okolností.“

Teď mlčela ona a naslouchala.

„Nejsem v těch citových blbostech moc dobrý, a když naši rodiče zemřeli, bratr nemluvil o ničem jiném než o svých pocitech. Jako by je snad tím, že vykládá, co cítí, mohl přivést zpátky.“

„Jak zemřeli?“ zeptala se tiše. „Jestli ti teda nevadí, že se ptám.“

„Byli zavražděni. Zastřelili je u nich doma kvůli prázdnému sejfu.“ Stiskl jsem čelisti, když jsem si vzpomněl na ten telefonát, co jsem obdržel, a na to, jak mi policista hned potom oznámil: „Tyhle věci se stávají pořád.“ Jako by mi právě jen dal pokutu za rychlost. „Westona i mě to navždycky změnilo. I předtím jsme se vyrovnávali se situacemi každý jinak a pro zármutek to platilo taky.“

„Patřila tvému bratrovi společnost W Hotely, ten levný hotelový řetězec, který neustále sleduješ?“

„Ano.“ Usmál jsem se. „Podnikal v levných hotelech, já v těch luxusních. Viděl v nich z dlouhodobého hlediska něco, co já ne, a od té doby se to pokouším napravit.“

„Pak už se nedivím, že se snažíš dostat do tohoto odvětví přes Von Strumovy,“ poznamenala. „Vsadím se, že tvůj bratr byl tvým řetězcem taky tak posedlý.“

„Kdo by nebyl? Jsem pořád jednička v oboru.“

Zasmáli jsme se a já jsem zesílil hlasitost, abych ji slyšel trochu líp.

„Jsi vzhůru, protože na něčem pracuješ?“ zajímal jsem se.

„Jo, jasně.“

„Slova ,jo, jasně‘ vždycky znamenají, že mi lžeš, Taro.“

„Fajn, tak prostě ano. Ano.“

„Cos dělala?“

„Pověz mi víc o tom, jaký je to pocit být rok co rok jedničkou.“ Změnila téma. „Myslím, že jsem tě poslední dobou moc neslyšela se vychloubat.“

„Cos dělala, Taro?“ zopakoval jsem. „Přestaň s těmi kecy.“

„Dělala jsem to, co obvykle dělávám pozdě v noci, když přemýšlím o svém šéfovi.“

„Nemíním třikrát hádat.“

„Masturbovala jsem s vibrátorem, dobře?“ Odfrkla si. „Máš s tím problém?“

Zadržel jsem smích. „Ani v nejmenším.“ Vstal jsem, došel k barové skříňce a nalil si dva panáky whisky. „O čem jsi fantazírovala?“

„Jako obvykle,“ odpověděla tiše. „O ničem zvláštním.“

„Pověz mi to.“

„Teď?“

„Hned teď.“

Zůstala zticha a já jsem do sebe obrátil prvního panáka.

„O čem obvykle fantazíruješ, Taro?“

Odkašlala si, ovšem stále mlčela. Byl jsem si jistý, že v pozadí slyším tiché bzučení vibrátoru.

„Musím tu otázku zopakovat?“

„Ne… Obvykle to začíná naším dohadováním a končí to tím, že spolu máme sex na tvém pracovním stole.“

„Musíš mi to popsat líp,“ pobídl jsem ji. „Ohnul jsem tě přes stůl, nebo tě šukám, když ležíš na něm?“

Prudce se nadechla. „Na něm.“

„Víš, že to nemusí zůstat jen u fantazírování, že ano?“

„Jasně…“ Vibrátor byl slyšet hlasitěji.

„Budeme ale muset provést několik změn.“ Hodil jsem do sebe druhého panáka.

„Jakých změn?“

„No, nejdřív bude třeba, abys mi aspoň hodinu seděla na obličeji, abych mohl znovu ochutnat všechno, co mám mezi tvými stehny rád, a abych se ujistil, že budeš po zbytek dne poslouchat mé instrukce.“

Její dech po lince maličko ztěžkl.

„Potom tě ohnu přes židli, celou tě vyplním a přivedu tě na pokraj orgasmu. A až si budu jistý, že jsi opravdu blízko, až budu vědět, že tvoje kundička je vteřinu před vybuchnutím, přetočím tě a budu tě šukat na svém stole, dokud mě nebudeš prosit, abych ti dovolil vyvrcholit.“ Odmlčel jsem se. „Jestli to teda budeš chtít…“

Její dech zněl hlasitěji než dřív a slyšel jsem, jak tiše mumlá.

„Je to to, co chceš?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Dobrá. Uděláme to hned, jak se vrátíš z Evropy.“

„Uch, hmmm…“ Tiše zasténala. „Fajn.“

Počkal jsem, dokud se její dech nezklidnil. „Myslím, že bychom si spolu mohli volat mimopracovně častěji.“ Usmál jsem se.

„To bych ráda.“

„A taky myslím, že bys po zbytek týdne neměla chodit do práce.“

„Cože?“

„Slyšelas mě,“ řekl jsem. „Pracovní cesta ti začíná za dva dny. A jestli tě dnes ráno uvidím, neopustíš moji kancelář.“

„Nechceš, abych přišla a aspoň ti předvedla zkušební prezentaci?“

„Nikdy nebylo třeba, abys je procvičovala,“ odtušil jsem. „Vždycky je máš perfektní.“

„Fajn, žes mi to konečně řekl, když ve firmě končím.“

„Rádo se stalo.“

„Neřekla jsem ,děkuju ti‘.“

„Ale mělas to v úmyslu.“

Zasmála se. „Tak když mám dnes pracovní volno, znamená to, že mi nebudeš posílat e-maily?“

„To rozhodně ne. Znamená to jenom, že na ně nemusíš odpovídat tak rychle.“

„Dobrá. No, jdu si dát sprchu. Tak zatím.“

„Zatím.“ Ukončil jsem hovor a posadil se na gauč. Kdovíproč jsem měl nutkání zase jí zavolat a pár dalších hodin si s ní povídat o čemkoli, co by mě napadlo.

Zatímco jsem nad tím uvažoval, přišla mi od ní zpráva.

Tara: Máš pořád v plánu dnes vstávat o půl páté ráno?

Já: Ano.

Tara: Nevadí, když ti zavolám, zatímco budeš objíždět všechny své hotely? [emodži kapek][emodži kapek][emodži kapek]

Já: Vůbec ne. [emodži deštníku][emodži deštníku][emodži deštníku]

Zasmál jsem se a odložil mobil.

Když jsem pokládal stranou skleničky, uslyšel jsem na chodbě pleskot chodidel.

Violet za sebou táhla přikrývku a svírala medvídka, než si vlezla za mnou na pohovku. Zvedla krabici džusu a zatřásla jí – když zjistila, že je prázdná, zamračila se.

„To jsou moje a méďovy džusy.“ Přimhouřila na mě oči. „Ne tvoje.“

Usmál jsem se a zadržel smích. „Budu si to pamatovat.“

Lehla si na gauč a medvídka položila vedle mě. Potom mě pobídla, abych šel taky spát.

„Dobrou noc, strejdo Prestone,“ řekla.

„Dobrou noc, Violet.“

25. kapitola

TARA

„Slyšíš mě?“ zaskřípal Avin hlas přes Skype. „Haló? Haló?“

„Slyším tě.“ Zapojila jsem sluchátka a podívala se ven z okna v letadle.

„Po tom gala už jsi mi nezavolala,“ řekla, když se její obličej objevil na obrazovce mého notebooku. „Co ti šéf řekl, když jsi ho tam nechala samotného? A prosím, neříkej mi, že ses tenhle týden ukázala v práci.“

„Tak přesně to nebylo,“ přiznala jsem. „My jsme totiž, hm…“

„Vy jste totiž co?“

„Rozdali jsme si to na toaletách a pak ještě jednou v jeho autě a od té doby několikrát v jeho kanceláři.“ Odmlčela jsem se. „Budeš mě kritizovat?“

„Ne, jdu si pro popcorn.“ Zasmála se. „Už jsem si delší dobu nevrzla, takže potřebuju, aby ses kousek vrátila a podrobně mi to vyprávěla. Až mi povíš všechny explicitní detaily, potom tě budu kritizovat.“

Usmála jsem se, vklouzla pod přikrývku a přehrávala si každý okamžik, který jsem s Prestonem za posledních pár dní strávila – dokonce i ten poslední noční telefonát, který se nevztahoval k práci. Cítila jsem, jak se s každým slovem čím dál víc červenám, a tajně se těšila, že ho na konci své cesty zase uvidím.

„Pane jo,“ Ava se ovívala. „Myslím, že až domluvíme, budu si muset převléct kalhotky.“

Zasmála jsem se.

„Klidně si s ním užívej sex až do aleluja, ale prokaž mi službu,“ prohlásila a zadívala se mi přímo do očí. „Nedovol, aby tě skvělý sex rozptýlil od toho, že je pořád hrozný šéf, že tě přinutil k šestitýdenní výpovědní době místo dvoutýdenní a že si navíc myslí, že pro tebe za poslední dva roky udělal tolik, co ty pro něj.“

„Nezapomenu na to.“

„A neopovažuj se ani přilnout k jeho holčičce.“

„Je to jeho neteř.“

„Víš, jak to myslím.“ Zavrtěla hlavou. „Vím, jaká jsi, když dojde na sexy svobodné chlapy s dětmi.“

„Nepřilnu k Violet.“ Obrátila jsem se a odsunula oblečky na medvídka, které jsem nakoupila ve Skotsku. „Důvěřuj mi. Jak jde módní týden v Paříži?“

„Už jsem myslela, že se nezeptáš!“ Víc než hodinu se rozplývala nad módními návrháři a přehlídkami, a právě když se chystala povědět mi o svém hrozném novém šéfovi, zavolal jí na mobil.

„Volá mi šéf.“ Obrátila oči v sloup. „Musím končit.“

„Tak zatím.“ Zaklapla jsem notebook a přesunula se v letadle do obývacího pokoje. Přejela jsem prsty po složitě vyřezávaném „P“ v dřevěném nábytku. Zvedla jsem svoje poznámky k příští schůzce a sesula se na pohovku.

„Dobrý večer, slečno Laurenová.“ Do kabiny vešla letuška, se kterou jsem zatím ještě necestovala. „Dáte si dnes večeři?“

„Ano. Mohla byste mi přinést ty bezlepkové těstoviny a salát s mořskými plody? Jestli je nemáte, mohla byste mi ukázat dnešní aktualizované bezlepkové menu?“

„Co prosím?“

„Bezlepkové menu,“ zopakovala jsem. „Ale jestli je stejné jako minule, dám si normální večeři.“

Zmateně na mě pohlédla. „Hm, musím se podívat, co tu máme.“

O pár vteřin později se vrátila s obyčejným salátem a miskou nakrájených jablek. „Je mi líto, slečno Laurenová, nic z toho, co jste zmínila, na palubě nemáme. Moje kolegyně říká, že jsme nic takového při našich letech nikdy neměli, ovšem tohle je náš první let s Parker International, takže dohlédnu na to, abychom to příště na palubě měli.“

„Jste si jistá?“

„Na sto procent,“ odtušila. „Máme tu košík čokolády s vaším jménem, ale podle poznámek od pana Parkera vám ho máme předat až za pár dní.“ Usmála se a odešla. Byla jsem z toho celá zmatená.

Než jsem ji mohla následovat a ukázat jí, kde přesně ta menu a bezlepková jídla byla, přistoupil ke mně můj řidič.

„Snědl jste všechna bezlepková jídla, Wille?“ usmála jsem se. „Mohl jste se o ně se mnou aspoň podělit.“

„Vůbec ne, slečno Laurenová,“ odpověděl s mírně vyděšeným výrazem v obličeji. „Je ovšem moje vina, že dnes nejsou na palubě, a za to se omlouvám.“

„Jak to, že je to vaše vina? Pravděpodobně to jen popletli v cateringu.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Pan Parker vždy objednává jídlo z cateringové společnosti Docela jiná občerstvení, než někam letíte. Mým úkolem je ho vyzvednout hodinu před odletem a naložit ho, jelikož jsme však měli zpoždění, neměl jsem čas, abych ho od dodavatele převzal.“

Ztuhla jsem. V zemi je pouze pět poboček společnosti Docela jiná občerstvení a ani jedna z nich není poblíž New Yorku.

„Nechává jídlo dopravit ze západního pobřeží?“

„Ano, slečno.“

„Pokaždé?“

„Ano, pokaždé.“ Přikývl a já jsem se zaklonila.

„Prosím, neříkejte mu o mé chybě,“ požádal. „Velice by se zlobil, kdyby to věděl.“

„Neřeknu.“ Promnula jsem si čelo. Byla jsem úplně v šoku.

„Zařídil jsem, aby všichni majitelé těch nejlepších obchodů věděli, že budete ve městě, stejně jako to vždy dělává pan Parker, a aby kvůli vám zavřeli prodejnu, hned jak dorazíte.“

„Až dosud jsem netušila, že jim pan Parker předem volal.“ Potřásla jsem hlavou. Nikdy mi nepřišlo na mysl, že jsou prodejny téměř vždycky prázdné, když v zahraničí nakupuju.

Ještě jsem neskončil s vyjmenováním věcí, co jsem pro vás udělal.

V hlavě mi naskočila Prestonova slova z naší hádky. Odkašlala jsem si. „Můžu se vás na něco zeptat, Wille?“

„Samozřejmě.“

„Proč dává pan Parker svým vedoucím zaměstnancům ty čokoládové košíky? Nestěžuju si, ale je to taky věc cateringu?“

„Nedává je všem vedoucím zaměstnancům.“ Uculil se. „Dělá to jenom pro vás.“

„Jako nabídku smíru?“

„Ne,“ odtušil a naklonil hlavu na stranu. A jako by se styděl ta slova říct, ztišil hlas. „Vzpomínám si, že mi říkal, že vám to pomáhá na stres během, no… jistého období v měsíci.“

Spadla mi brada a zbledla jsem. Ve velkém stresu jsem skoro pořád, proto jsem si toho načasování ani nevšimla. Myslela jsem si, že to měsíční čokoládové občerstvení je standardní vymožeností pro vedoucí zaměstnance, protože ty čokolády byly zřídka stejné.

„Wille?“ Podívala jsem se na něj.

„Ano?“

„Můžete mi říct o dalších drobnostech, které pan Parker pro výkonné asistenty dělá?“

„Kromě toho, že je propustí, nebo je donutí skončit?“ Zasmál se. „Nemám tušení.“

„Ne, myslím, co obvykle poskytuje osobě v téhle pozici? Jako soukromé dopravní prostředky na obchodní schůzky a do práce, ale co dalšího?“

Will povytáhl obočí. „Pan Parker obvykle nechával přepravit své výkonné asistenty první třídou komerčními lety, protože nikdy nevěděl, jestli uprostřed pracovní cesty nedají výpověď.“ Pokrčil rameny. „Jste první, kdo létá jeho soukromým letadlem. A víte, když o tom tak přemýšlím, jeho výkonní asistenti nikdy nedostali vlastní kancelář, natož rohovou. Obvykle jim přidělil větší stůl v místnosti s ostatními vyššími internisty. Ach, trvalo to roky práce pro něj, než mi začal dávat zaměstnanecké benefity.“ Zasmál se.

„Takže se dá říct, že moje měsíční sleva na nájemném za byt a vstupenky na představení na Broadwayi a podobné věci nepatří mezi standard?“

„Rozhodně ne, slečno Laurenová.“ Vytáhl mobil a podal mi ho. Pak mi ukázal e-mail od Prestona, který byl starý víc než rok. „Mezi námi, tohle jste nikdy neviděla. Dejte mi vědět, až si to přečtete. Asi to chvíli potrvá.“ Mrkl na mě a odkráčel pryč.

Předmět: Slečna Tara Laurenová (Prosím, potvrďte přečtení)

Vážení podpůrní pracovníci,

posílám Vám tuhle zprávu, protože všichni přicházíte každý den přímo nebo pravidelně do kontaktu s mou nejnovější asistentkou Tarou Laurenovou.

Jak víte, už teď tu vydržela víc měsíců než kterýkoli výkonný asistent, co jsem kdy měl, a byl bych rád, aby to tak zůstalo co nejdéle.

Její práce je velice stresující, proto přikládám seznam věcí, které je potřeba dělat pravidelně, denně, týdně nebo měsíčně, abychom se ujistili, že se nemusí stresovat kvůli čemukoli dalšímu…

Je třeba, aby všechny tyto úkoly byly splněny do nejmenšího detailu. Jinak…

Přikládám ten seznam.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Otevřela jsem soubor a všimla si, že má osm stránek. Zahrnoval vše od mé oblíbené snídaně a oběda přes nejlepší čas, kdy je třeba vyřídit odvoz mého oblečení do čistírny a kdy mi spravit podrážky, až po to, aby mi koupili a měli pro mě připravené to, o čem se zmíním, že „si to musím koupit“, jen pro případ, že bych to zmínila znovu. Zjistila jsem také, že recepční v mém domě mi byl osobně přidělen. Že pokaždé, když mi řekl, že působím vystresovaně, a trval na tom, abych se zúčastnila „bezplatné skupinové večeře na střeše s nejlepším kuchařem ve městě“, nebylo to nikdy připraveno pro skupinu, ale právě pro mě.

Než jsem dočetla na konec seznamu, objevil se vedle mě Will.

„Zodpovědělo to vaši otázku, slečno Laurenová?“

„Ano.“ Přikývla jsem. Hlava mi z toho šla kolem.

„Skvělé. Chcete vidět i aktualizovaný seznam, co nám poslal, když jste dosáhla ročního a pak dvouletého výročí zaměstnání, nebo ne?“

26. kapitola

PRESTON

Předmět: Dnešní schůzka s londýnskými obchodními zástupci + můj nástupce (Pohovory?)

Jenom ti dávám na vědomí, že dnešní kolo schůzek proběhlo dobře. (Nemáš zač.) Přikládám svoje poznámky, abys je mohl vyhodnotit.

Poštěstilo se dnes s těmi pohovory?

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Přílohy:

londynschuzkypoznamky.pdf

Předmět: Re: Dnešní schůzka s londýnskými obchodními zástupci + můj nástupce (Pohovory?)

Už jsem slyšel. (Děkuju) Byl bych radši, kdybys přiložila fotku.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Dnešní schůzka s londýnskými obchodními zástupci + můj nástupce (Pohovory?)

Jestli chceš fotku, musíš být trochu konkrétnější… :-)

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

Než jsem jí mohl odepsat, co přesně chci, vešel do mé kanceláře George.

„Fajn,“ začal, „za hodinu máme pohovor s bývalým ředitelem Newyorské univerzity a ověřujeme informace o dalším člověku, který tvrdí, že pracoval v Hračky jsme my, a…“ Zarazil se, když si všiml, že si na podlaze hraje Violet.

Vzhlédla od omalovánky a usmála se na něj. „Chceš si hrát?“

George ustoupil. „Prestone, co je to?“

„Vypadá to jako dítě, Georgi. Holčička.“

„Víš, jak to myslím.“ Zamrkal. „Prosím, neříkej mi, že potřebuješ, abych pro tebe vyřešil soudní spor o otcovství, protože podle toho, jak vypadá, je rozhodně tvoje a určitě bys prohrál.“

Usmál jsem se. „Je to moje neteř, Georgi. Víc ti o ní povím u oběda.“

Paniku v jeho tváři vystřídal soucit. „Říká ti strejdo Prestone?“

„Ano,“ odpověděla místo mě. „Bydlí v mém méďovi.“

Pohlédl jsem na něj s výrazem „nemám tušení, o čem to mluví“ a zadíval se na méďu, který právě seděl na mém stole a „jedl“ její mrkvičky.

„Můžeme ty pohovory přesunout,“ navrhl George a posadil se na zem vedle Violet. „Nejsou tak důležité.“

„Jsem si docela jistý, že jsou. Na sehnání Tařina nástupce mám už jen necelý měsíc.“

„No, to je jedna ze skvělých věcí, když zaměstnáváš asistentku, jako je slečna Laurenová.“ Zvedl pastelku. „Dělala svou práci s takovou efektivitou, že máš celkem dost času na nalezení té správné osoby. Kromě toho rodina má přednost, a pokud chceš získat zpět svou duši, je akorát tak čas, aby ses to naučil.“

27. kapitola

TARA

„Vítejte doma, slečno Laurenová,“ usmála se na mě letuška, když jsme pozdě večer přistáli v New Yorku. Podala mi zbytky z mého čokoládového košíku a nosič mi odvlekl kufry do čekajícího auta.

Will vklouzl za volant a jeho oči se ve zpětném zrcátku střetly s mými. „Je fajn být zase doma. Mám vás dnes odvézt k vašemu apartmá, slečno Laurenová?“

„Kam jinam bych v tuhle hodinu jela?“

„Nikam.“ Usmál se. „Jenom jsem se ptal.“

Vyjel na silnici a já jsem čekala pár minut, než se ozvu Prestonovi. Nechtěla jsem tomu věřit, ale opravdu se mi po něm během pracovní cesty stýskalo. Přestože jsme spolu každý večer mluvili a posílal mi zprávy, které mě vzrušovaly, stejně jsem si přála, aby tam byl se mnou.

Fakt ho chci dnes večer vidět…

Po deseti minutách jsem to vzdala a pak jsem si všimla, že mi už poslal zprávu.

Preston: Už jsi přistála?

Já: Ano.

Preston: Kdy máš v plánu mě osobně informovat o všech schůzkách? Četl jsem tvé poznámky, ale chybí mi projekce.

Já: Můžu to udělat dnes, jestli potřebuješ.

Preston: Potřebuju. Jsem u sebe doma. Použij soukromý výtah.

„Wille, můžete mě zavézt k sídlu pana Parkera na Manhattanu?“

„Samozřejmě, slečno Laurenová.“

O půl hodiny později jsem už nesla svoje složky a pár tašek do Prestonova soukromého výtahu.

Jakmile se dveře otevřely, srdce mi při pohledu na něj, jak tam stál v kuchyni v bílém tričku a džínách, zrychlilo. Usmíval se na Violet a podával jí pytlík popcornu.

„Ahoj, Taro!“ Běžela ke mně a na každém kroku trousila popcorn. „Chceš se s námi dívat na Ledové království?“

„Jasně.“ Odložila jsem složky na pohovku a vzhlédla k Prestonovi.

„Myslel jsem, že sledovat to dvakrát za sebou bude stačit,“ poznamenal. „Je to jediný film, na který se chce dívat.“

Rozhlédla jsem se po obýváku a překvapilo mě, jaký je tu nepořádek. Violetiny hračky se válely všude a na konferenčním stolku ležela napůl upečená dávka sušenkového těsta. Ještě větší binec měl na pracovním stole a musela jsem párkrát zamrkat, abych se ujistila, že se mi to nezdá. Preston, kterého jsem znávala, by zavolal úklidovou službu ve vteřině, kdy by měl na stole příliš mnoho rozházených papírů.

Violet zahlédla na mé nákupní tašce logo medvídka a tahala za ni, jako by věděla, že je pro ni.

„Něco jsem ti koupila, zatímco jsem byla pryč.“ Sundala jsem si tašku ze zápěstí a podala ji Violet.

Odložila popcorn, roztrhala papírový obal a zajásala, když vytáhla ven první sadu oblečků. „Nové pyžamo pro méďu!“

Vydala se k medvídkovi, aniž by otevřela zbytek věcí, a rychle ho převlékla do nových modrorůžových oblečků.

„Děkuju.“ Preston došel ke mně a dlouze a tvrdě mě políbil, zatímco mě hladil rukama po zádech. Pustil mě teprve, když jsem stěží mohla dýchat, a sevřel mi zadek, než se odtáhl.

„Vždyť nemáš v bytě televizi,“ zašeptala jsem Prestonovi. „Kde se na to díváte?“

„Musel jsem tu před pár dny pár věcí doplnit, když mi došlo, jak moc ji budu potřebovat.“ Chytil mě kolem pasu a nechal Violet, ať nás vede chodbami k balkonu.

Jakmile jsme vyšli ven, spadla mi brada. Místo okázalé kožené sedačky, která tu kdysi stála, tu nechal instalovat čtyři řady na zakázku vyrobených divadelních křesel s několika dalšími koženými gauči navíc. Prosklené zábradlí, které obklopovalo jeho balkon, bylo teď zesílené žlutou dětskou mříží a obrazovka přede mnou vypadala, jako by si ji vzal z kina a umístil přímo sem.

„Víš,“ poznamenala jsem. „Kdokoli jiný by prostě koupil normální televizi.“

„Právě proto jsem to neudělal.“

„Kolik tohle stálo?“

„Míň, než jsem zaplatil za kavárnu Sladká sezona v sídle firmy.“

„Šesticifernou sumu?“

„Sedmi.“

Zadržela jsem smích. „Co se stane, když bude pršet?“

„Montážní parta tu zítra nainstaluje zatahovací obaly na televizi a nábytek,“ odpověděl. „Taky nechám udělat podobné kino uvnitř, když někdy nebude chtít sedět tady venku.“ Tvářil se, jako by jeho logika byla dokonale rozumná. „Měl jsem v plánu tě požádat o radu, nechtěl jsem tě však rozptylovat od tvých schůzek. Přehnal jsem to?“

„Podle tvých měřítek?“ Usmála jsem se. „Ne, vůbec ne.“

Violet vyskočila na křeslo v první řadě a ohlédla se na nás. „Strejdo Prestone, pusť to!“

Zasmál se a vytáhl z kapsy dálkové ovládání. Potom mě odvedl do druhé řady.

Jak film běžel, opřela jsem si hlavu o jeho hruď a on mi zajel prsty do vlasů.

„Chceš si projít moje poznámky, až ten film skončí?“ zašeptala jsem.

„Ne.“ Dal mi pusu. „Uděláme to zítra.“

„Pššš!“ Violet se otočila a zadívala se na nás. „Méďa neslyší film, když mluvíte. Musíte být zticha.“

Zasmáli jsme se a ona na nás znovu udělala „pššš“.

Jakmile se otočila, Preston si mě přitáhl na klín a po zbytek filmu mě „tiše“ líbal na rty.

Zatímco jsem se ráno sprchovala v koupelně u jeho ložnice, Preston mi sem nechal přivézt jeden z mých kostýmků.

Do práce jsme jeli jedním autem a každý jsme se věnovali vyřizování svých e-mailů a telefonátů, zatímco Violet spala v sedačce.

Protože do konce naší dohody zbývalo už jen pár týdnů, připomínala jsem si, že tohle je pouze dočasné a že jakmile nastane čas mého odchodu z Parker International, zase budeme jeden pro druhého cizí.

„Přestaň tak moc přemýšlet.“ Naklonil se ke mně a dal mi pusu, jako by mi četl myšlenky. Každou z nich teď vymazal.

Sakra.

Když jsme dorazili do jeho patra, šli jsme každý svou cestou. Slíbila jsem mu, že mu povykládám o své pracovní cestě v poledne.

Bohužel mi připadalo, že poledne nikdy nepřijde, protože jsem musela absolvovat další pohovory se svými potenciálními nástupci. Tušila jsem, že dnes žádného nenajdu.

Zhluboka jsem se nadechla a usmála se na třetí uchazečku, která seděla naproti mně. „Můžete mi říct, proč chcete pracovat pro Parker International?“

„No, tohle je vlastně už můj druhý pohovor na tuhle pozici, tak doufám, že tentokrát zanechám mnohem lepší dojem.“ Pohlédla do dlaně.

„Hm… dobrá tedy. No, vím, že právě dokončujete studium práv, ale tady píšete, že jste pracovala v odbytu ve vlajkové lodi knihkupectví Borders, než zastavili činnost. Můžete mi říct o své předchozí práci něco víc?“

„Byla to skutečně skvělá práce. Je tak smutné, že podnik zavřeli, víte?“

„Ano, ale mohla byste mi podrobněji popsat, co jste tam dělala?“

„Hm, ano. Vteřinku.“ Zvedla si ruku k obličeji. „Myslím, že tady jsem to posledně pokazila. Počkejte.“ Začala číst slova z dlaní tak nahlas, že jsem je slyšela. „Řekni něco o tržbách a počtech kusů. Neříkej jména ani podrobnosti, aby nemohli pokládat tolik doplňujících otázek. Životopis je na druhé ruce. Nedívej se do dlaní moc dlouho.“ Položila levou ruku do klína a zadívala se na pravou.

Štípla jsem se do předloktí, abych se ujistila, že se mi to nezdá.

„Dobrá, takže.“ Odkašlala si. „Ráda bych vám řekla o svém předchozím zaměstnání, jedině pokud mi zaručíte, že postoupím do druhého kola. V tuto chvíli můj životopis mluví za vše.“

Zírala jsem na ni a měla nutkání říct, co by řekl Preston, kdyby seděl vedle mě.

Vypadněte sakra z mojí kanceláře. Hned.

„Ozvu se vám,“ řekla jsem, vstala a nabídla jí ruku.

„Proboha, fakt?“ Usmála se. „Věděla jsem, že tentokrát do druhého kola postoupím!“ Potřásla mi rukou a odešla z mé kanceláře.

Sotva se dveře zabouchly, škrtla jsem její jméno ze seznamu. Jelikož jsem měla ještě půl hodiny, než bude poledne, rozhodla jsem se, že se mrknu na životopis dalšího uchazeče, jenže jsem spatřila e-mail s lítostným názvem.

Předmět: Děkujeme, že jste nám dala vědět (AveryCon)

Slečno Laurenová,

děkujeme Vám, že jste nám poslala tak ohleduplný dopis na naši pracovní nabídku. Mrzí nás, že s Vámi ve Vaší další kariéře nebudeme spolupracovat, ale upřímně Vám přejeme jen to nejlepší.

Max Reynolds

ředitel AveryConu

Co to má k čertu znamenat?

Žádný odmítavý dopis jsem jim nikdy neposlala. Už jsem jim chtěla napsat, že se museli splést, jenže to už mi v poště přistál další e-mail s lítostným názvem, tentokrát ze společnosti, ve které jsem byla na pohovoru minulý týden. Zabralo mi jen pět vteřin zkontrolovat odeslanou poštu, aby mi došlo, co se stalo.

Krucinál! Preston.

Vyletěla jsem z kanceláře a vpadla do té jeho, jenže u svého stolu neseděl. Notebook měl otevřený a z kávy mu stále stoupala pára.

„Prestone?“ zvolala jsem.

Žádná odpověď.

Celá zmatená jsem zašla do jeho soukromého pokoje dál na chodbě a uviděla ho, jak spí v posteli s Violet. Ležela mu na hrudi a tiše pochrupovala.

Měla jsem chuť s ním zatřást, ale došlo mi, že by to bylo nefér, když spí, tak jsem zhasla světla. Přikročila jsem blíž a hodila přes ně deku. Než jsem však mohla odejít, Preston mě chytil za zápěstí.

Otevřel oči a chvíli na mě zíral, než pomalu vstal.

„Děkuju vám za tu dlouhou přestávku na oběd,“ pronesla Cynthia, sotva vešla do pokoje. Zadívala se na naše spojené ruce a naklonila hlavu na stranu.

Preston mou ruku nepustil. Dal Violet pusu na čelo a Cynthii pošeptal, že se chystáme probrat něco důležitého.

„Nevolejte mi, leda pokud nastane něco mimořádného,“ přikázal jí.

Vedl mě ven z pokoje a pak do své kanceláře. Zamkl za námi dveře.

„Jsem na tebe teď naštvaná, abys věděl.“

„To není žádná novinka.“ Za vteřinu už přilepil rty na moje a já jsem ho objala kolem krku. Sklouzl mi rukama kolem pasu, chytil mě za zadek, zvedl mě k sobě a odnesl mě na svůj stůl.

„Počkej,“ řekla jsem a odtáhla se od něj. „Proč ses mi naboural do pošty a odeslal zamítavé dopisy?“

„Už snad posté ti říkám, že nabourat se znamená, že bych neuhádl tvoje heslo.“ Usmál se a přejel mi prstem po rtech. „Ovšem musím říct, že se mi tvoje nové heslo – Sexsesefem – líbí mnohem víc než to staré.“

„Tvrdil jsi, že ti nevadí, že tu končím.“

„To jsem nikdy neřekl.“

„Víš, jak to myslím… Proč jsi poslal zamítavý dopis do AveryConu, aniž bys mi o tom řekl?“

„Protože ředitel AveryConu bude brzy obžalován ze závažného podvodu. Nepotřebuješ mít v životopise potápějící se loď poté, cos pracovala pro toho nejlepšího.“

„A co H Company? Bude snad i pan Horford obžalován z podvodu?“

„Ne.“ Usmál se. „Jenom ho nemám rád.“

„Kristepane…“ Pokusila jsem se ho odstrčit, ale pevně mě držel.

„Má jistou reputaci, Taro.“

„To máš ty taky.“

„Před tebou jsem nikdy s nikým ze zaměstnanců nespal, ani jsem nikdy nikoho nevyhodil proto, že by se mnou nechtěl mít sex.“

Mlčela jsem.

„Nikomu dalšímu jsem zamítavé dopisy neposlal.“ Tvářil se upřímně. „Jenom tyhle dva.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“ Políbil mě na čelo a pohladil mě po stehnech. Za pár vteřin už se mi nedostávalo slov. Vklouzl mi rukama mezi nohy a usmál se, když mu došlo, že nemám kalhotky, které by mi mohl strhnout.

Sklonil se a pomalu mi vyhrnul sukni, potom mi kůži zasypal polibky. Pak ustoupil a posadil se do křesla. Sklopil ho, až bylo pod úrovní desky stolu, a nespouštěl ze mě oči.

„Posaď se mi na obličej,“ pobídl mě.

„Tady?“

„Jo.“ Pohlédl mi do očí. „Tady.“

Nedal mi příležitost o tom přemýšlet. Popadl mě za boky a přitáhl k sobě. „Chytni se knihovny.“

Poslechla jsem ho, sevřela v rukou dřevěnou polici a přesunula se nad něj. Bez dalšího slova mě popadl za zadek a pevně mě držel, když mi zabořil tvář mezi nohy.

Zatímco si hrál jazykem se stydkými pysky, sténala jsem. „Ach, kruci…“

Pomalu mi sál poštěváček a zase ho pouštěl z úst, až jsem zarývala nehty do dřeva.

Zavřela jsem oči, zaklonila hlavu a on nepolevoval v rytmu. Nedokázala jsem se soustředit na nic než narůstající tlak mezi stehny a na dotek jeho úst, jež ovládaly mou rozkoš.

„Počkej… Zpomal…“ Cítila jsem, jak mé pohlaví proti jeho ústům pulzuje. „Prestone…“

Zasténal a plácl mě po zadku. Vůbec mě neposlouchal.

„Ach… ach…“ Prohnula jsem záda a snažila se to ještě chvíli zadržet, jenže to bylo k ničemu.

Orgasmus mě zasáhl prudce a tvrdě. Zatímco se moje tělo zmítalo jako nikdy dřív, pořádně jsem se držela knihovny.

Preston mě něžně pohladil po bocích a čekal, až se přestanu třást, než mi pomohl vstát. Usmál se, posadil mě na stůl a položil mi ruce na chvějící se nohy.

„Můžeme se vrátit do tvého pokoje a na minutku si lehnout?“

„Samozřejmě že ne.“ Uculil se. „Teď se postaráme o tu fantazii, kterou jsi mi líčila po telefonu.“

28. kapitola

PRESTON

Sex jsme si s Tarou užívali bez ustání a vymkl se nám z rukou. Stal se novou součástí mého denního programu a nejoblíbenější částí dne. Pokaždé to bylo víc naplňující než dřív, a ačkoli by se dalo říct, že si vynahrazujeme poslední dva roky, částečně jsem si přál, abychom se mohli vrátit a začít od začátku.

„Jsi v pořádku?“ Uhladil jsem jí vlasy, zatímco se o mě opírala v mé koupelně. Nohu měla omotanou kolem mého pasu a zadek přilepený k umyvadlu.

„Ano, ale tentokrát už musím jít,“ odpověděla. „Musím ten zítřejší pohovor zvládnout na jedničku a je třeba, abych měla aspoň dvě hodiny na přípravu.“

„Je to už šestý pohovor na pozici výkonné asistentky. Myslel jsem, že chceš pracovat sama pro sebe.“

„To chci,“ odtušila. „Ale musím někde začít. Někde jinde, než kde jsi ty.“

„Hmmm.“ Políbil jsem ji na rty, pomalu z ní vyklouzl a odhodil kondom do odpadkového koše. „Mohl bych ti pomoct se na zítřek připravit, jestli chceš.“

„To jsme měli dělat teď.“

„Můžeš tu pak zůstat přes noc.“

„To jsem zkusila včera a skončilo to tím, že jsme si to spolu rozdali v prádelně, Prestone.“

„A co má být?“

Zasmála se a políbila mě. Kývla na mě, abych jí podal šaty. „Vrátím se později, jestli to dokončím.“

„Jestli?“

„Ano, jestli. To znamená, jestli mi Preston nebude posílat hromadu chlípných zpráv, aby mě rozptýlil od práce.“

„Nezačnu je posílat dřív než za čtyři hodiny od teď.“

„Děkuju ti.“

Chytil jsem ji za ruku a doprovodil k výtahu. Naposledy jsem ji políbil, abych jí připomněl, že se má vrátit. Potom jsem ještě zkontroloval Violet, než jsem se usadil v pracovně.

Nechtělo se mi dnes večer pracovat, proto jsem zvedl bratrův dopis, pak jsem ho však odložil. Místo toho jsem vytáhl obálku s Violetinými dokumenty a rozložil je na stole.

Listoval jsem jejím pasem a všiml si, že má čtyři stránky plné razítek. Z Francie, Británie, Thajska, Austrálie, Mexika, Japonska a několik z Dominikánské republiky.

Jsem netušil, že Weston tak moc cestoval.

Pročítal jsem její lékařské zprávy a poznačil si datum jejího narození do kalendáře. Listoval jsem miniaturním fotoalbem a nevšímal si bolesti na hrudi, když jsem viděl, jak jí Weston pomáhal vysednout na koně. Nebo jak ji nesl na ramenou. Nebo jak líbal hezkou brunetu, zatímco se Violet v pozadí usmívala.

Když jsem přecházel k barové skříňce, zaslechl jsem, jak se otvírají a zavírají dveře. A jak padají věci na podlahu.

Vstal jsem, zamířil do chodby a ztuhl. Violet stála před dveřmi do pokoje pro hosty s medvídkem v náruči.

„Violet?“ Sklonil jsem se k ní. „Co se stalo?“

„Nemůžu najít tatínka a maminku.“ Po tváři jí stékaly slzy. „Můžeš mi pomoct?“

Přitáhl jsem ji blíž k sobě a ona se rozbrečela ještě víc. „To nic, Violet. To bude dobré.“ Zvedl jsem ji a odnesl do své ložnice.

Rozsvítil jsem, odtáhl přikrývky a uložil ji vedle medvídka.

„Mrzí mě to, Violet,“ zašeptal jsem a otřel jí poslední slzy. „Budu se snažit se o tebe co nejlíp starat, dobře?“

„To vím, protože bydlíš v mém méďovi.“ Slabě se na mě usmála.

„Jak to myslíš, Violet?“ Myslel jsem, že už přestane tu podivnou věc říkat, přesto ji pořád nejméně jednou za den opakovala. „Proč si myslíš, že bydlím v tvém medvídkovi?“

„Ukážu ti to.“ Posadila se, popadla méďu, obrátila ho a rozepnula mu zip na zádech. Vytáhla odtamtud modrou knížečku, na které stálo: Violetina rodina: lidé, co mě mají rádi. Otevřela ji.

Na první stránce byla krásná fotografie mých rodičů, jak stojí před naším starým domem.

„Tohle je babička Rose.“ Ukázala na mou matku a usmála se. „Já mám taky Rose ve jméně.“ Pak ukázala na mého tátu. „Tohle je dědeček Pé. Teď už jsou v nebíčku.“

Přetočila několik dalších stránek s mými rodiči, než došla k fotce mého bratra a jeho snoubenky. „Tohle je maminka a tatínek. Teď už jsou taky v nebíčku.“

Nalistovala až na samý konec knížečky, kde byly dvě moje fotky, obě z obálek magazínu Pán New Yorku. „Tohle je strejda Preston – ty. Vidíš? Bydlíš v mém méďovi.“ Pohlédla na mě. „Ty pláčeš?“

„Ne.“

„Máš mokré oči.“

„Nejsou mokré a nepláču.“

„Vypadáš, jako bys plakal.“ Objala mě. „To nic, strejdo Prestone. Oni jsou teď v nebíčku.“

29. kapitola

TARA

Hořký konec

„Nejsi ráda, žes z toho zaměstnání neodešla, Taro?“ usmála se na mě máma, když jsem se s ní setkala o dva týdny později na letišti. „Řekni mi, že jsem měla celou dobu pravdu.“

„Cože? To ses pořádně spletla. Právě jsem ti řekla, že končím. Příští pátek tam jdu naposledy.“

„No, nakonec toho budeš litovat, Taro. Zbabělce v životě nic dobrého nepotká.“

Zavrtěla jsem hlavou a mávla na řidiče. Litovala jsem pouze toho, že jsem ji pozvala na celý víkend do New Yorku. Jelikož Preston letí s Violet do Disney Worldu, jako dárek k jejím narozeninám, a Ava začíná o víkendu v novém zaměstnání, napadlo mě, že matku osobně provedu městem, které ještě nikdy neviděla.

Věděla jsem, že jsem měla ještě pár měsíců počkat.

„Dobré odpoledne, slečno Laurenová.“ Will vystoupil z auta a otevřel nám zadní dveře. „Dobré odpoledne, paní Laurenová.“

Matka se usmála a vklouzla na sedadlo jako první. „Máš pro nás nějaký plán, Taro?“

„Ano, ale až na zítřek. Dnes mi budou stěhovat nějaké věci z mé kanceláře, a tak musím být aspoň dvě hodiny doma.“

Pár vteřin na mě zírala. „Byl tvůj šéf opravdu tak zlý, zlato? Jsi si jistá, že si to jenom nenamlouváš?“

„Nenamlouvá si to,“ odpověděl Will a usmál se na mě do zpětného zrcátka. „Věřte mi.“

Mlčky jsem mu poděkovala a on na mě mrkl.

„No, když to říkáte,“ pronesla matka. Zdálo se, že to konečně akceptovala.

Chtěla jsem změnit téma a zeptat se jí, jestli si chce dát k večeři něco konkrétního, matka mi však rychle připomněla, že co se týká mé výpovědi, neakceptovala ani ň.

„Vzpomeň si na Billa Gatese!“ Otočila se ke mně. „Ten se nikdy nevzdal.“

„Nedodělal univerzitu.“

„Steve Jobs se nikdy nevzdal.“

„Ten taky nedokončil univerzitu.“

„No, ale Ellen DeGeneresová…“

„Vydržela na vysoké jenom jeden semestr.“

„No, to jsou jenom tři příklady.“ Vytáhla mobil. „Uvidíš, že ti najdu lidi, které můžeš obdivovat, a svoje rozhodnutí si rozmyslíš.“

Pohlédla jsem z okna a zadržela povzdech.

Než jsme dorazili do mého bytu, matka mi přečetla životopisy snad osmdesáti byznysmenů, kteří se nikdy nevzdali, a já jsem neměla dostatek energie, abych jí řekla, že jednak z těch lidí už nikdo nežije a že polovina z nich jsou fiktivní postavy z úspěšných románů.

Vrátný se na nás usmál, když nás pouštěl dovnitř, a ona toho konečně nechala. Nahlédla jsem do své poštovní schránky a viděla, že je nacpaná krásnými, zářivými pohlednicemi od zaměstnanců Parker International.

Milá slečno Laurenová,

prosím, nenechávejte nás s ním.

Děkuji.

Milá slečno Laurenová,

můžu jít s Vámi? (Jako jenom já.) Myslím, že bez Vás tady na své pozici nevydržím.

Díky.

Milá slečno Laurenová,

Váš šéf je velice ochoten nechat si Vás na palubě.

Aspoň jsem to slyšel.

Preston Parker

Zasmála jsem se a přečetla si zbytek. Všimla jsem si, že na každou pohlednici od internisty vycházelo pět dalších od Prestona. Přestože mě to gesto zasáhlo a třebaže jsem si společný čas s ním užívala, věděla jsem, že bude lepší, když budeme pracovat každý sám.

Jenom jsem doufala, že stejně jako já bude chtít dál udržovat náš osobní vztah.

„Páni.“ Máma se otáčela a rozhlížela po vestibulu. „Kolik to tady měsíčně stojí? Vlastně ne, neříkej mi to. Radši to ani nechci vědět.“

Zasmála jsem se a přivolala výtah. „Je to drahé, ale většinu nájmu mi platí šéf.“

„Bude ti to platit i nějakou dobu poté, co u něj skončíš?“

„Nejsem si jistá. Nezeptala jsem se.“ Věděla jsem, že i kdyby mi za byt neplatil, mám dostatek peněz v bance, abych svoje náklady určitou dobu pokryla.

Když jsme vstoupily do kabiny, matka se naklonila a objala mě, čímž mě překvapila. „Tvůj otec by na tebe byl velice pyšný, kdyby tě teď mohl vidět, víš?“

„Dokonce i kdybych něco vzdala?“

„Rozhodně.“ Usmála se. „Tvůj otec byl největší zbabělec, co jsem poznala. Proč si myslíš, že na tebe tak tlačím, abys byla jiná?“

Zasmála jsem se a pustila se jí, když výtah zastavil v mém patře. Poté co se dveře otevřely, ukázala jsem jí lázeňskou místnost nalevo, a když jsme se vydaly ke dveřím mého bytu, od stěny se odlepil Preston a usmál se na mě.

„Neprozradila jsi mi, že máš přítele.“ Máma se laškovně ovívala. „Kdo je to?“

„Jsem Preston Parker,“ pronesl a napřáhl k ní ruku. „Omlouvám se za všechno, co jste si o mně za poslední dva roky musela vyslechnout, a jsem rád, že vás konečně poznávám, paní Laurenová.“

„Cože?“ Matka třeštila oči, zatímco si s ním třásla rukou. „Taro, tohle je tvůj šéf?“

„Ten hrozný šéf, kterého nesnáší,“ opravil ji s úsměvem.

Stála tam neschopná slova, pořád si s ním třásla a zírala na něj.

Čekala jsem, že jeho ruku pustí, jenže to vypadalo, že k tomu v nejbližší době nedojde. „Mami?“ Odkašlala jsem si. „Mami.“

„Ach, promiňte.“ Konečně ho pustila, nepřestala však na něj hledět.

Preston se zasmál a objal mě. „Jak se tvoje máma do New Yorku dopravila?“

„Samozřejmě letadlem.“

Povytáhl obočí. „Komerčním letem?“

Přikývla jsem.

„Proč?“

„Protože tak se my obyčejní smrtelníci přepravujeme.“

Zasmál se a pustil mě. „Mohlas využít jedno z mých letadel.“

„Stále si myslím, že nepotřebuješ čtyři.“

„Proto jich mám pět.“ Usmál se. „Budu jedině rád, když zpátky poletí soukromým tryskáčem.“

„Můžu ho používat já, až začnu pracovat v novém zaměstnání?“

„Jenom když poletíš někam za mnou.“ Připadalo mi, že má nutkání mě přirazit ke zdi a políbit mě, naštěstí se však před mou matkou ovládl.

„Taro, tohle je tvůj šéf?“ zopakovala máma. „Neříkalas, že ho do morku kostí nesnášíš?“

„To je pravda.“ Zadívala jsem se na něj. „Myslela jsem, že letíte do Disney Worldu.“

„To bylo v plánu, dokud jistá osoba nezačala brečet, že chce, aby Tara letěla s námi,“ vysvětlil. „Ne, promiň, to méďa chce, aby Tara jela taky. Čekají v autě se Simonem.“

Usmála jsem se. „No, ráda bych se přidala, ale nemůžeme letět někdy jindy? Čekám, až mi doručí nějaké věci z kanceláře, a moje máma si chce prohlédnout New York.“

„Nevadilo by mi letět do Disney Worldu,“ ozvala se matka. „Dnes. S ním. Kdykoli.“

Zadržela jsem smích a Preston mi stiskl ruku.

„Požádám Willa, aby tu na tvé věci počkal,“ řekl. „Potřebuješ si vzít něco z bytu?“

„Nemůžu uvěřit, že se mě ptáš, jestli si chci něco sbalit, než pojedu na výlet.“

„Stačí odpovědět ano či ne, Taro.“

„Ne,“ odtušila jsem. Potom jsem německy dodala: „Vzpomínám si, že mi šéf řekl, že mi koupí, cokoli budu potřebovat, až tam dorazíme. Tak si říkám, jestli ta nabídka stále platí.“

„Máš štěstí, že tu teď stojí tvá matka,“ odpověděl dokonalou němčinou. Pak anglicky dodal: „Dobrá, takže můžeme vyrazit. Tedy pokud paní Laurenová nepotřebuje nejdřív něco z tvého bytu nebo si ho nechce nejprve prohlédnout?“

„Můžu si byt prohlédnout, až se vrátíme.“ Vykročila k výtahu a my jsme ji se smíchem následovali.

Když jsme nastoupili do kabiny, Preston si vyřídil hovor a matka mě drcla do ramene.

„Beru zpátky, co jsem řekla o vzdávání,“ zašeptala. „S takhle vypadajícím šéfem, který má o tebe očividný zájem, bys v tom zaměstnání v žádném případě neměla skončit. Je moc pozdě na to, abys ho požádala, aby ti dal tvou práci zpátky?“

30. kapitola

PRESTON

Hleděl jsem na Taru, jak spí vedle Violet, zatímco letadlo rolovalo po ranveji. V jedné ruce držela medvídka a ve druhé sáček lízátek s myšákem Mickeym. Na rozdíl ode mě neměla problém stanovit Violet hranici, kolik může sníst denně sladkostí, a byl jsem velice rád, že jela na výlet s námi.

Nadcházející pátek v zaměstnání končí, a i když jsem si nebyl stoprocentně jistý jejím nástupcem, byl jsem si oficiálně jistý námi. Po jejím rozlučkovém večírku jsem rozhodnutý se jí zeptat, jestli my dva můžeme pokračovat v tom, co se mezi námi posledních několik týdnů děje, ať už je to k čertu cokoli.

Nemám zájem chodit s kýmkoli jiným a bez sebemenších pochyb vím, že to, co k Taře cítím, sahá hlouběji než sex.

„Je moc pozdě na to, aby získala svou práci zpátky?“ zeptala se její matka, když vstoupila do kabiny. „Řekněte mi to a já přijdu na to, jak ji přimět, aby změnila názor.“

„Rozhodla se správně.“ Znovu jsem se zadíval na Taru. „Je čas, aby se vydala jiným směrem.“

„Myslíte, že má potenciál stát se hlavní právní zástupkyní?“

„Ne,“ odpověděl jsem upřímně. „Myslím, že má potenciál stát se ředitelkou. Cokoli jiného je mrhání talentem.“

Usmála se a zvedla misku jablek. „Víte, Tara má docela lehké spaní a nesnáší velikášská prohlášení.“ Její máma se na mě zadívala, jako by mi dokázala číst myšlenky. „Povězte jí hned, jak se cítíte. Teda, být vámi, řekla bych jí to.“

„Nemám tušení, o čem to mluvíte.“ Usmál jsem se. „Jsme pouze přátelé a ona je má bývalá zaměstnankyně.“

„Strávila jsem s vámi dvěma tři dny a tohle je poprvé, co se nedotýkáte.“ Věnovala mi významný pohled a zamířila zpátky do zadní kabiny. „Jste mnohem víc než přátelé.“

Když zabouchla dveře, zvažoval jsem, že bych Taru vzbudil a požádal ji, aby se ke mně připojila v přední kabině, jenže mi na stole zabzučel mobil. Přišel mi e-mail od George.

Předmět: Doporučení pro Taru Laurenovou

Prestone,

prosím, neříkej mi, žes dal Taře doporučení do jejího příštího zaměstnání.

George Tanner

Hlavní právní zástupce, Parker International

Předmět: Re: Doporučení pro Taru Laurenovou

Samozřejmě že dal. A s velkou radostí. Dokonce jsem to poslední doporučení napsal sám.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Doporučení pro Taru Laurenovou

Teď není vhodná doba na žerty, Prestone. Myslím to vážně. Smrtelně vážně, zcela-bez-úsměvu vážně.

George Tanner

Hlavní právní zástupce, Parker International

Předmět: Re: Re: Re: Doporučení pro Taru Laurenovou

Já taky. (Mimochodem, místo těch spojovníků jsi mohl použít uvozovky.)

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Re: Re: Doporučení pro Taru Laurenovou

Takže jsi ji osobně doporučil, aby se stala prozatímní právní zástupkyní? To je milé. Velice hezké. Jediný problém je ta zatracená společnost, pro kterou to bude dělat.

Prosím, podívej se do přílohy.

George Tanner

Hlavní právní zástupce, Parker International

Otevřel jsem přílohu a ztratil nervy.

Co to sakra je?

31. kapitola

TARA

„Na zdraví té nejlepší výkonné asistentky v historii Parker International!“ Cynthia zvedla sklenici šampaňského. „Na Taru Laurenovou!“

Všichni v místnosti zajásali a obrátili do sebe skleničky a já jsem jim věnovala svůj nejlepší úsměv. Zatím zpívali písničky na rozloučenou, odrecitovali společně báseň pojmenovanou „Neopouštěj nás, prosím, Taro“ a tančili na cosi zvané „Ale fakt nás neopouštěj, Taro“.

Preston tu kdovíproč nebyl. Od té doby, co jsme se vrátili z Disney Worldu, byl napružený. Jako by se kvůli něčemu naštval.

Zřejmě proto, že Von Strumovi stále ještě nepodepsali tu dohodu.

„Moc vám všem za tuhle párty děkuju,“ řekla jsem ve stoje na židli. „Opravdu to pro mě hodně znamená. Ačkoli musím odejít, budu se snažit se občas zastavit na kávu ve Sladké sezoně, abych si s vámi popovídala.“ Odmlčela jsem se. „No, s některými z vás.“

Všichni se zasmáli.

„Dbejte na to, abyste Taylorovi, mému nástupci, pomohli ve všem, co bude potřebovat.“

„Jak se doopravdy jmenuje?“ zeptala se Cynthia.

„Taylor.“

Všichni v místnosti, až na Taylora a mě, se zasmáli. Pokrčila jsem rameny a sestoupila ze židle.

Vytáhla jsem mobil a poslala Prestonovi e-mail.

Předmět: Moje rozlučková párty

Právě probíhá a ty si ji necháváš ujít.

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

*Prosím, všechnu poštu posílejte jeho novému asistentovi Tayloru Miltonovi na adresu taylormilton@parkerhotels.com

Předmět: Re: Moje rozlučková párty

Jsem si toho vědom.

Preston Parker

Generální ředitel a majitel Parker International

Předmět: Re: Re: Moje rozlučková párty

Děje se něco? Můžeš mi to říct. (Jsi nějak mimo celý týden.)

Tara Laurenová

Výkonná asistentka Prestona Parkera,

ředitele Parker International

*Prosím, všechnu poštu posílejte jeho novému asistentovi Tayloru Miltonovi na adresu taylormilton@parkerhotels.com

Neodpověděl mi, a když se dojedl třetí dort a dozněla poslední písnička, moji kolegové se začali trousit ven.

Počkala jsem, dokud tu nezůstalo už jen pár lidí, a pak jsem zamířila do jeho kanceláře.

„Počkejte chviličku.“ Cynthia mi zastoupila cestu. „Chci se omluvit za to, jak jsem se k vám chovala, když jste sem nastoupila. Nezasloužila jste si to.“

Usmála jsem se. „Omluva se přijímá.“

„Taky jsem vám chtěla poděkovat, že jste mě doporučila jako Violetinu prozatímní chůvu. Když jsem teď zasnoubená, je boží požehnání dělat tady míň stresující práci.“ Tváře jí zrudly jako obvykle, když se mě chystala o něco požádat. „Chtěla jsem vědět, jestli byste se mohla zeptat pana Parkera, zda bych nemohla být její chůvou na plný úvazek, protože za ním chodí na pohovor snad tři uchazeči denně, a stále si nikoho nevybral.“

„Proč se ho nezeptáte sama?“

Zadívala se na mě, jako by mi narostly dvě hlavy. „To si ze mě děláte legraci, že jo?“

Pokrčila jsem rameny. „Jsem si jistá, že to zváží. Zatím jste odváděla skvělou práci.“

„Pan Parker nic nezvažuje – dokonce ani kravaty, co nosí – dokud se vás nejdřív nezeptá,“ prohlásila. „Kdykoli mu povím, že je na lince někdo s nějakým návrhem, zeptá se mě, jestli jste ho nejdřív četla vy. Nikdo, koho neschválíte, se k němu nedostane.“

„Violet je ovšem něco jiného, Cynthie.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Není. A víte, že ať už tady pracujete, nebo ne, stejně vás požádá o názor, než se rozhodne.“

No, před pár týdny se o tom opravdu zmínil. „Dobrá, povím mu, že by nad vámi měl uvažovat, poslední rozhodnutí je ovšem na Violet.“

„Děkuju vám,“ odtušila. „Ještě poslední věc, slečno Laurenová. Řekla jsem vám vůbec někdy, že pan Parker na naši sázku přišel?“

„Ne. Přinutil vás ji zrušit?“

„Vůbec ne.“ Usmála se. „Připojil se.“

Že mě to nepřekvapuje. „Jsem ráda, že to vím. Proč mi to ale říkáte?“

„Protože vyhrál.“ S úsměvem zamířila ke dveřím. „Vsadil se, že vydržíte nejméně dva roky.“ Naposledy mi popřála štěstí a odešla z místnosti.

Zastavila jsem se u svého pracovního stolu a popadla box se složkami pro Prestona, než jsem se vydala do jeho kanceláře.

K mému překvapení ani netelefonoval, ani neměl s nikým schůzku. Jenom seděl u stolu a zíral do prázdna.

„Ahoj.“ Vešla jsem dovnitř a zabouchla dveře. „Co se děje?“

Neodpověděl. Jako vždy si mě celou prohlédl a na rtech se mu mihl úsměv, déle tam však nezůstal.

„Copak, slečno Laurenová?“ zeptal se.

„No, tady mám všechno, co potřebuješ na poslední setkání s panem Von Strumem.“ Položila jsem mu přihrádku se složkami na stůl a vytáhla balíček per. „Dbej na to, aby sis vzal tyhle, až za ním pojedeš, a ne ta svoje předražená pera, protože jak víš, Von Strum nesnáší, když někdo dává najevo své bohatství. A taky ho vezmi někam, kde mají večeře za rozumné peníze.“

„Dobrá. Ještě něco?“

„Ano.“ Vytáhla jsem barevně označený kroužkový pořadač nazvaný Udělej si sám. „Sepsala jsem pro tebe tohle. Naučila jsem Taylora za poslední týdny docela dost, vím však, že mu nějakou dobu potrvá, než všemu přijde na kloub, a tak kdykoli budeš mít pocit, že potřebuješ znát názor někoho jiného, nebo budeš chtít něco jednoduchého udělat, nejdřív v tom zalistuj, než ho vyhodíš, jo?“

Vzal si ode mě pořadač, ale nekomentoval to.

„Kopii jsem dala ještě do tvého stolu a na další místa ve firmě, kam často chodíváš,“ dodala jsem s úsměvem. „Jo, a chci ti říct, že přestože první dva roky tady pro mě byly obtížné, těch posledních šest týdnů bylo úžasných. A tak doufám, že se můžeme pořád dál vídat, třebaže budeme pracovat každý někde jinde, víš?“

„Ne, nevím,“ odtušil. „Kéž bych mohl říct, že to cítím stejně, ale necítím. A až dnes odejdeš z mé kanceláře, už tě nechci znovu vidět.“

„Cože? Proč?“

„Nechci vystavovat Violet tvému zrádcovskému chování.“

„Tohle má být nějaký návrat do minulosti?“ Usmála jsem se. „V kávě máš rozhodně kostičku čokolády a říkala jsem Taylorovi několikrát, jak trváš na tom, aby mělo kafe tu správnou teplotu.“

„Tohle se netýká čokolády,“ pronesl stroze. „Tohle se týká toho, že jsi mě zradila na všech možných úrovních.“

„Prestone, o čem to mluvíš?“

„Řeklas mi, že se rozhoduješ, jestli nastoupíš k LimeCorps nebo Tate-Hills. Tvrdila jsi, že potom, co u některé z těch firem odpracuješ rok, budeš dělat sama na sebe. O Marriottu jsi neřekla ani hovno.“

Povzdychla jsem si. Tenhle rozhovor jsem odsouvala, chtěla jsem to probrat dnes u večeře.

„Máš vůbec tušení, jak je tohle postavené na hlavu?“ prohlásil a rozhněvaně na mě hleděl.

„Jde jenom o roční dočasnou pozici,“ vysvětlila jsem. „Jejich nabídka byla tou nejlepší z těch tří a měla jsem v plánu ti to říct.“

„Kdy? Až bys tam první den nastoupila?“

„Prestone…“

„Ze všech míst v tomto městě, které sis mohla vybrat po práci pro mě… Přece musíš chápat, že tohle je střet zájmů, jak osobní, tak profesionální.“ Mluvil tak hlasitě, že jsem se nedokázala dostat ke slovu. „Právě jsi ukončila zaměstnání u té nejúspěšnější hotelové společnosti, jen abys nastoupila u druhé nejlepší hotelové společnosti. Byla jsi moje pravá ruka, moje důvěrnice, moje všechno.“ Praštil pěstí do stolu. „Co si myslíš, že si to představenstvo právě teď myslí o své konkurenci, poté co tě zaměstnali?“

„Vždycky jsi tvrdil, že oni tvá konkurence nejsou.“

„A taky nejsou.“ Vstal. „Tedy pro mě. Ale já pro ně ano. Nemyslíš si, že se tě budou vyptávat na všechno, co ses tu za poslední dva roky naučila?“

„Budu jejich právní zástupkyní. Nebudu se podílet na ředitelově každodenním rozhodování. A jsem tam jenom proto, abych získala další zkušenosti s řízením společnosti. Jiné společnosti,“ vysvětlovala jsem a snažila se mluvit klidně. „A jestli to musíš vědět, mám práci v hotelovém odvětví ráda.“

„Tak můžeš zůstat tady a pokračovat v tom,“ zasyčel. „Říkal jsem ti, že ti dám cokoli, abys zůstala. Cokoli.“

„Se vší úctou, musím poznat všechny různé úrovně tohoto odvětví a potřebuju je poznat pod jiným typem vedení. Pro tebe už pracovat nemůžu, v jakékoli pozici. Nemyslím si, že…“

„Nemyslíš vůbec,“ přerušil mě. „Kdybys mi prozradila, že vůbec zvažuješ práci pro ně, řekl bych ti, že jejich ředitel je lhář a že ať ti slíbil cokoli, nesplní to. Také bych ti řekl, že se s tebou v žádném případě nebudu dál stýkat a v noci s tebou spát, když s ním mluvíš každý zatracený den.“

„Opravdu bych ráda, kdybys mi dal šanci to vysvětlit,“ pronesla jsem a přimhouřila na něj oči. „Není to tak, jak si myslíš, a věnovala jsem náležitou pozornost tomu, aby nedošlo ke střetu zájmů.“

„Konfliktem zájmů to bylo už v okamžiku, kdy jsi u nich byla na pohovoru a neřekla mi o tom,“ procedil se zaťatými zuby. „Vypadni z mé kanceláře. Hned.“

„No dovol?“

„Vypadni sakra z mé kanceláře,“ zopakoval tvrději. „Určitě máš kancelář v Marriottu, kde můžeš plýtvat svým dechem a mluvit o všem, o čem jsi nepřemýšlela. Já už jsem slyšel dost.“

„Prestone…“

„Vlastně jsem ten den, kdy jsme se poznali, nedostal příležitost na tebe zavolat ochranku.“ Zvedl telefon. „Chceš, abych ti to konečně vynahradil?“

„Jen si to zkus.“ Ztrácela jsem nervy. „Kdybys pro jednou přestal tak zatraceně moc mluvit a konečně poslouchal i někoho jiného než sebe, pochopil bys, že říkáme totéž. Já chci pracovat sama na sebe.“

„Ale ne dřív, než budeš pracovat pro Marriott, co? Proto jsi mi to neprozradila?“

„Neřekla jsem ti o tom, protože jsem věděla, jak budeš reagovat.“

„Takže jsi věděla, že k tomuhle dojde?“ Stiskl tlačítko na telefonu a nespouštěl ze mě zlostný pohled. „Potřebuju, aby někdo vyvedl slečnu Laurenovou z mé budovy. Hned. A když už jsme u toho, ve všech mých hotelech je nežádoucí osobou. Dohlédněte na to, aby to zaměstnanci, kteří obsluhují u snídaně, dobře věděli, jen pro případ, že by se tam znovu ukázala.“

Potřásla jsem hlavou. „Díky, žes mi předvedl, že jsi přesně takový kretén, jak jsem si myslela, když jsem tu poprvé nastoupila. A děkuju, žes mi dal taky jasně najevo, že těch posledních šest týdnů pro tebe nic neznamenalo.“

„Dveře jsou za tebou. Nemusíš mluvit, abys z nich mohla vyjít ven.“

„Můžu ti zaručit, že už s tebou nikdy znovu nepromluvím.“

„Tak proč už nezavřeš zobák?“

Srazila jsem box se složkami z jeho stolu a rázně odkráčela z kanceláře. Sjela jsem výtahem do vestibulu a ani se neobtěžovala se naposledy podívat do své rohové kanceláře.

32. kapitola

TARA

Předmět: První pracovní den a dodatek

Vážený pane Greywoode,

jestli je to možné, ráda bych začala na své nové pozici Vaší právní zástupkyně již tento týden místo toho příštího.

Děkuji Vám.

Tara Laurenová,

Marriott International

O TÝDEN POZDĚJI…

33. kapitola

PRESTON

Ta středně drahá restaurace, v níž jsem právě seděl, mi připomněla, proč mám nutkání se místům, jako jsou tato, pokud možno vyhýbat. Obsluhu tvořili středoškolští studenti, které daleko víc zajímalo se spolu vybavovat než si zapsat mou objednávku, v nabídce neměli téměř nic, co bych chtěl jíst, a manažerka určitě právě měla na drátě bulvár Strana šest, aspoň podle zlomyslného lesku v jejích očích a způsobu, jak na mě přes místnost stále mávala.

Už abychom měli tuhle zatracenou záležitost za sebou.

Počkal jsem, až přinesli „dezert“ v podobě balíčku zmrzliny v sušence, než jsem položil na stůl smlouvu.

„Připojí se k nám při téhle významné příležitosti slečna Laurenová?“ usmál se na mě pan Von Strum sedící naproti mně. „Doufal jsem, že ji ještě naposledy uvidím.“

„Slečna Laurenová se ukázala jako zrádkyně společnosti Parker International a žádných dalších schůzek se nebude účastnit.“

„Cože?“

George mě pod stolem kopl. „Jenom tím chtěl říct, že se slečna Laurenová dnes nemůže dostavit, ale mám vám od ní vyřídit, že má radost, že jsme se konečně dohodli na významných podmínkách.“

„No, mohl bych se s ní nějak spojit?“ zeptal se Von Strum. „Jen jsem jí chtěl poděkovat.“

„Za co?“ podivil jsem se. „Že nás opustila? Že odešla k nepříteli?“

„Myslel jsem spíš za to, že mi umožnila pochopit, co všechno vaše společnost s mým řetězcem udělá, pane Parkere. Skvěle se s ní spolupracovalo, víte?“

„Ne, nevím. Podle mě byla docela průměrná.“

„Prestone, to stačí.“ George odhodil ubrousek na stůl. „Pane Von Strume, mohl byste nás na minutku omluvit, prosím?“ Vstal a naštvaně na mě pohlédl. Pobídl mě, abych ho následoval na balkon.

Požádal, aby nás obsluha nechala o samotě, a jakmile zmizeli, založil si paže. „Copak jsi přišel o rozum, Prestone? O tuhle dohodu jsi usiloval až příliš dlouho na to, abys o ni přišel jen kvůli svému vzteku na slečnu Laurenovou.“

„Dokážeš uvěřit, že tam šla?“

„Prestone, mluvíme o tom celý týden. CELÝ TÝDEN.“

„Opravdu?“ Zavrtěl jsem hlavou. „To tys mi prozradil, že nastupuje do Marriottu.“

„A upřímně toho lituju,“ povzdychl si. „Hele, neznal jsem všechna fakta. Jen jsem předpokládal, že tam bude zase dělat výkonnou asistentku a že ji využijí, aby z ní dostali interní informace o tom, co děláme v Parker International.“

„A copak tam přesně tohle nedělá?“

„Je tam jako právní zástupkyně, ale jen do té doby, než se jejich dosavadní právní zástupce vrátí z prodloužené dovolené.“

„To je přece totéž.“

„Já jsem tvůj právní zástupce a můžu ti říct, že není.“ Odmlčel se. „Kromě toho za mnou před pár dny přišla, aby upravila pracovní smlouvu, co jí nabídli, takže i kdyby se ji pokusili přimět, aby jim něco prozradila, podle práva to nesmí udělat.“

„Není myslitelné, aby s něčím takovým souhlasili.“ Pořád mě to bolelo. „Který rozumný ředitel by ji zaměstnal a nezeptal se jí na práci, kterou dělala pro mě?“

„Jsem si jist, že spousta z nich by to udělala.“ Pokrčil rameny a usmál se. „Jenže tam doplnila fascinující drobné písmo, které jí bude bránit, aby na to odpověděla. Podobné drobné písmo, které použil kdosi jiný za mými zády.“

„Použila bílý inkoust?“

„Nejenom že použila bílý inkoust na konci smlouvy, ale také jím přidala pár drobných poznámek do první části smlouvy.“

Zadržel jsem úsměv. Pořád jsem byl naštvaný.

„Teď, kdyby ti to nevadilo,“ pokračoval, „potřebuju, aby ses tam vrátil a nemyslel na slečnu Laurenovou aspoň pět minut, než podepíšeme tu dohodu.“

„Nemyslet na ni není vůbec žádný problém.“

„Proto se na ni celý týden vyptáváš recepčního v jejím domě, že?“

Mlčel jsem.

„Pět minut, Prestone.“ Ukázal na dveře. „To je vše.“

Vrátili jsme se ke stolu, právě když pan Von Strum vstával.

„Omlouváme se, že jsme vás nechali čekat, pane Von Strume,“ pronesl George vyděšeně. „Copak už nemáte zájem s námi tu dohodu podepsat?“

„Ovšemže mám.“ Usmál se a ukázal na papíry. Jeho čerstvý podpis se leskl na každé stránce. „Jenom už chci odtud vypadnout, protože odmítám uvěřit, že pan Parker bere své obchodní partnery na místo, kde obsluze musí teprve dojít, že nám přinesla jen dezert a nic jiného.“

„Máte pravdu.“ Usmál jsem se a schoval smlouvu do kufříku. „Myslel jsem, že máte rád putyky s levným jídlem.“

„To mám, nikdy jsem však neřekl, že neocením drahé jídlo na účet někoho jiného.“ Zasmál se. „Ukažte mi, kde večeříte v den, jako je tento, pane Parkere.“

„To je fér.“ Potřásl jsem si s ním a vedl jeho i George do výtahu polepeného žvýkačkami.

„Chcete, abych řídil?“ zeptal se. „Jsem si jistý, že váš řidič bude mít v téhle husté dopravě velký problém se sem dostat.“

„Není potřeba řídit.“ Vytáhl jsem mobil. „Přiletěl jsem sem vrtulníkem.“

Zavrtěl hlavou. „Nemáte nic lepšího, co se svými penězi dělat, co?“

„Budete se cítit líp, když vám povím, že mám neteř, které je to úplně jedno a chce si hrát jenom s padesáticentovými lepenkovými krabicemi a plyšovými medvídky?“

Zasmál se a poplácal mě po rameni. „Jenom trošku.“

34. kapitola

TARA

Prošla jsem dveřmi Marriott International a zabouchla za sebou, když jsem vstoupila do své kanceláře. Přestože jsem byla naštvaná a měla zlomené srdce, pořád jsem byla tak napojená na Prestonův život, že jsem se každé ráno nechala novým řidičem vozit do kavárny Sladká sezona a někteří Prestonovi obchodní známí mi pořád volali a říkali mi věci, které mě už nezajímaly.

Nejsem však malicherná jako on, proto jsem všechny ty hovory přesměrovala na jeho nového asistenta, a dokonce jsem Cynthii posílala zprávy o různých drobných záležitostech, na které jsem si tu a tam vzpomněla. Jelikož jsem se však z jeho malicherného deníčku i něco naučila, zablokovala jsem si všechna jeho telefonní čísla a vymazala je. (Ano, přestože jsem je všechny znala zpaměti.)

Ach. K čertu s ním.

Vytáhla jsem harmonogram svého nového ředitele pro tento den a svůj zápisník, abych si mohla udělat poznámky.

Dopolední porada kvůli majetkovým smlouvám, odpoledne hovor přes Skype se společností Voight Company o právních poplatcích a kontrolní schůzka s internisty.

Obnovila jsem stránku s harmonogramem, protože jsem tušila, že tohle nemůže být správně. Jenže bez ohledu na to, kolikrát jsem ji obnovila, tyhle tři akce byly všechno, co se tu objevilo. Podívala jsem se na harmonogram na celý týden a uviděla, že jsou tam pouze dvě až tři události za den.

To je všechno?

Zvedla jsem telefon a zavolala jeho sekretářce.

„Dobré ráno, slečno Laurenová!“ odpověděla po prvním zazvonění. „Probíhá váš první týden tak, jak má?“

„Zatím je všechno v nejlepším pořádku.“

„To je skvělé! Co pro vás můžu udělat?“

„Dívala jsem se na harmonogram pana Greywooda a jsou tam pouze dvě až tři schůzky denně. Má ještě další soukromý rozvrh, o kterém nevím?“

„Ne, tak je to v pořádku. Pan Greywood se nechce moc zatěžovat a stresovat.“

„No, vzhledem k tomu, že o všechny tyhle schůzky je už postaráno, nemáte tušení, co by jeho právní zástupce teď dělal? Nechci ho kvůli tomu zatím obtěžovat, protože se snažím být co možná nejlepší náhradou, rozumíte?“

„Být vámi, jenom bych si tuhle přepychovou práci užívala, slečno Laurenová,“ odpověděla a znělo to upřímně. „Pan Greywood ženám nedůvěřuje a zaměstnal vás a mě, aby působil navenek dobře. Jeho skutečným právním zástupcem je muž jménem Bob a tomu by svěřil do rukou svůj život. Jenže ta práce je tak náročná, že by ji žádná žena nebyla schopná zvládnout. Věřte mi.“ Zasmála se. „Navštivte dole jedny z našich lázní, odpovězte na pár e-mailů a asi každou hodinu zkontrolujte, co se děje. Pak se nadechněte a usmějte, protože máte oficiálně tu nejlepší práci v celém New Yorku.“

„Jasně…“

„Můžu pro vás udělat ještě něco?“

„Ne, ale děkuju vám a ostatním zaměstnancům za ten košík sladkostí.“

„Ten košík jsme vám neposlali my,“ odtušila. „Ten přišel od Prestona Parkera.“ Ukončila hovor a já jsem zírala na ten košík – a měla nutkání hodit jeho obsah do koše.

Vzpomínky na něj je to poslední, co teď potřebuju. Vstala jsem, zhasla a odešla z kanceláře.

Využiju té nabídky lázní.

O DVA TÝDNY POZDĚJI…

35. kapitola

TARA

Předmět: Jak jde práce v hotelové společnosti č. 2?

Předmět: Musím s tebou probrat ten den, kdy jsi byla naposledy v mé kanceláři

Předmět: Už jsem ti tento týden padesátkrát volal

Předmět: Zablokovala sis moje číslo?

Předmět: Vím, že ty zatracené e-maily vidíš, Taro…

Vymazala jsem stránku Prestonových nejnovějších e-mailů a zamířila dolů do technického oddělení.

„Dobré ráno, slečno Laurenová.“ Vedoucí se na mě usmál. „Co pro vás můžu udělat?“

„Byla bych ráda, kdybyste mohl označit a zablokovat jednu e-mailovou adresu, aby mi sem z ní nepřicházely e-maily,“ požádala jsem. „Moje blokování kdovíproč nefunguje.“

„Samozřejmě, slečno. Která to je adresa?“

„PrestonParker@ParkerHotels.com.“

„Aha.“ Povzdychl si. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Uvidíte, co se dá dělat? Prostě ji musíte zablokovat jako všechny ostatní adresy, které blokujete.“

„No, ono je to trošku složitější. Je na to třeba hodně technických dovedností a některé adresy tím stejně proniknou.“

Jenom jsem na něj zírala.

„Internet je šílené místo, víte? Opravdu super šílené.“

„Kolik vám pan Parker platí, aby nebyl na mém seznamu blokovaných kontaktů?“

„Cože?“ Tváře mu zrudly, čímž se jasně prozradil. „Nic. Neodvážil bych se vzít si od něj peníze za něco tak jednoduchého. Teda chci říct…“

„Kolik?“

„Dva tisíce týdně.“

„Dám vám dvojnásobek.“

„Říkal mi, že to navrhnete, až to zjistíte,“ zašeptal.

„A dál?“

„Říkal, že mu mám zavolat, až se to stane.“

„Volat mu rozhodně nebudete,“ prohlásila jsem. „Protože jestli to uděláte, nechám vás vyhodit za bratříčkování se s konkurencí.“

„Konkurencí? Marriott ani vzdáleně nehraje stejnou ligu jako Parker International, slečno Laurenová. Hotely Parker jsou tak daleko před námi.“

„To ovšem vaše zaměstnanecká příručka netvrdí.“ Přimhouřila jsem na něj oči. „Nebudete mu volat. Je mi fuk, co vám nabídl. Rozumíte?“

Přikývl. „Rozumím.“

„Dobře.“ Už jsem byla na odchodu z jeho kanceláře, když na mě zavolal. Otočila jsem se k němu. „Ano?“

„Hm. Nabídl mi bonus, když vás přiměju, abyste konečně přijala jeden z těch košů, co vám posílá.“ Přešel k našemu největšímu skladu a otevřel ho. Odhalil mi velké dárkové koše, které sem přicházely pravidelně třikrát denně. „Takže zabilo by vás, kdybyste si jeden vzala a nechala se u toho vyfotit, abych mu to mohl poslat? Chci říct, stačí jedna fotka, a pomůžete těm méně šťastným, víte?“

Zavrtěla jsem hlavou a odešla.

36. kapitola

PRESTON

Nejsem zvyklý na to, že se mnou Tara nemluví.

Nejsem zvyklý, že ji tak dlouho nevidím, ani neslyším. Ještě jsem si to nepřiznal, ale bolí to jak čert. A bodne to ještě víc, kdykoli musím zavolat svého nového výkonného asistenta, který není ani vzdáleně tak dobrý jako ona, nebo kdykoli se mě Violet zeptá, jestli přijde Tara na návštěvu.

Ignoruje všechny moje e-maily a textovky, a pokud ji znám tak dobře, jak si myslím, pravděpodobně dává všechny moje dary někam do skladu.

Povzdychl jsem si, zvedl sluchátko pevné linky a zavolal Taylorovi.

„Ano, pane Parkere?“ ozval se po prvním zazvonění.

„Zapomněl jste mi dnes ráno přinést můj užší výběr z e-mailů.“

„Ach, ano,“ vydechl. „Hned jsem tam.“ Ukončil hovor a o několik vteřin později vešel do mé kanceláře.

Je slušný asistent, ovšem má problém rozumět sarkasmu a nedokázal by mi přinést správné kafe, ani kdyby mu šlo o život. Už jsem to vzdal a ani ho o to nežádám, a dokonce jsem využil Tařinu příručku Udělej si sám, abych jisté části jeho práce vykonal osobně.

„Začnete mi už poskytovat nějaké aktuální informace, Taylore?“ zeptal jsem se. „Právě teď je na to čas.“

„Ano. No, připravil jsem všechno na vaši páteční schůzku.“ Poklepal se po rtu. „Také jsem dokončil váš harmonogram pro konferenci na Floridě, která se koná příští měsíc. Ozvala se mi také organizátorka akcí s tím, že se s vámi spojí ohledně Violetina narozeninového večírku.“

„Tento rok jsem už pro Violet narozeninovou párty obstaral. Vzal jsem ji na výlet do Disney Worldu.“

„Ano, ale…“ Založil si paže. „Říkal jste, že Violet přivyká životu v New Yorku s novými kamarády rychlým tempem a že touhle rychlostí bude brzy chtít párty na nádraží Grand Central. Napadlo mě, že byste to možná už chtěl začít plánovat, ne?“

„To byl sarkasmus, Taylore.“

„Jako sarkasmus to neznělo. Říkal jste to úplně vážně.“

„V tom je pointa sarkasmu.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Příští rok ji vezmu na párty zase do Disney Worldu. Vlastně si myslím, že se tam budou konat všechny její narozeninové párty, dokud jí nebude aspoň devět.“

„Ovšem vy byste si mohl dovolit pronajmout část Grand Central na jeden večer. Myslím, že by tomu dala přednost, ne?“

„Vypadněte z mojí kanceláře, Taylore.“

„To je sarkasmus?“

Věnoval jsem mu prázdný pohled a zadržel povzdech. „Děkuju vám za dnešní práci. Můžete jít domů dřív, jestli potřebujete.“

„Můžu vám něco říct, než odejdu, pane?“

„No prosím.“

„No, neberte si to osobně, ale jsem takový, jaký jsem, a ocenil bych, kdybyste akceptoval, že nejsem Tara. Ani nikdy jako ona nebudu.“

Povytáhl jsem obočí.

„Dnes poprvé jste mi řekl mým jménem, a přitom očekáváte, že budu znát všechno co ona. Jsem tu pouze pár týdnů, mohl byste mi proto dát šanci jako samostatné osobě, aniž byste očekával všechno jako od ní? To je vše, co žádám.“

Položil na můj stůl složku a nedal mi možnost odpovědět. „Na shledanou zítra, pane.“

O TŘI TÝDNY POZDĚJI…

37. kapitola

TARA

Nikdy bych si nepomyslela, že se dočkám dne, kdy se mi bude stýskat po práci u Prestona, ale dnešní ráno mě přimělo k zamyšlení, jestli jsem tam neměla zůstat o něco déle. Rozvrh jsem měla prázdný, seznam úkolů byl splněný a většina zaměstnanců byla na školení, které jim zabere zbytek dne.

Opřela jsem se v křesle a zírala na horu doručených dárků, která se tyčila v koutě. Ještě jsem se ani jednoho nedotkla a chtěla jsem počkat aspoň čtyři týdny, než se vůbec podívám na některou z přiložených kartiček, jenže o dalším nudném odpoledni jsem měla nutkání podlehnout.

Než jsem však mohla otevřít nejbližší balíček, na obrazovce mi vyskočil e-mail od našeho ředitele.

Předmět: Nápady by se hodily

Zdravím všechny,

jenom vám dávám na vědomí, že potřebuju slyšet nějaké nápady ohledně zasedání, kterou chci tento měsíc uspořádat pro své obchodní přátele. Bude to první akce týkající se podzimní reklamní kampaně, která poběží příští rok, tak mi prosím dejte vědět, jestli vás něco napadne.

Prosím, nezmiňujte se o tomto e-mailu nikomu kromě vedoucích zaměstnanců.

Mark Greywood

Ředitel Marriott International

Okamžitě jsem vytáhla složku nápadů, na kterých jsem pracovala minulý týden, a vydala se k jeho kanceláři. Zaklepala jsem, odkašlala si a vstoupila dovnitř.

„Ach, dobrý den, slečno Laurenová.“ Když jsem vešla, usmál se na mě a uhladil si šedivějící vlasy. „Jak se dnes máte?“

„Skvěle. Napadlo mě, jestli bych s vámi mohla minutku mluvit.“

„Samozřejmě, no ovšem.“ Pokynul mi, ať se posadím, a nabídl mi košík pečiva. „Zkuste nejdřív tyhle minirolky. Jsou úžasné.“

Zaváhala jsem.

„Žádný strach, slečno Laurenová, jsou bezlepkové,“ ujistil mě.

„Děkuju vám.“ Usmála jsem se a jednu zkusila. Potom ještě jednu a pak další.

„Úžasné, že ano?“ Zasmál se. „Nemůžu se jich krucinál nabažit. Kuchař, který je upekl, není z tohoto světa, a bude zítra vařit pro manažery na soukromém večírku, než započne své stálé angažmá v našem hotelu v centru města.“

Proč jsem na tu akci nedostala pozvánku já? „To zní skvěle. Chtěla bych vám ukázat pár nápadů na to zasedání, co pořádáte pro obchodní přátele. Jelikož půjde o podzimně laděnou kampaň, měl byste dohlédnout na to, že všechno od začátku jejich výletu až po samotný závěr bude takto sladěno, aby to podpořilo to poradní shromáždění.“ Otevřela jsem složku. „Pokud mi věnujete pět minut –“

„Nevím o tom, že bych vás do toho hromadného e-mailu zahrnul,“ přerušil mě. „Od vás žádné nápady nepotřebuju, slečno Laurenová. Nepochybuju, že jsou úžasné, ale tohle je mužská práce, jak jistě chápete.“

„Ne, nechápu. Jak to myslíte?“

„Myslím tím, že jsem vás zaměstnal jako dočasnou sílu.“ Usmál se. „Tak jí buďte. Udělejte ráno těch pár věcí z mého užšího seznamu, vyřiďte své e-maily a nechte svou pěknou hlavinku odpočívat, zatímco se chlapi postarají o všechno ostatní.“

„V Parker International jsem se podílela na všech marketingových kampaních,“ namítla jsem. „Neměla jsem to ani v pracovní náplni, a přesto moje nápady byly lepší než od ředitele marketingu.“

„Tomu se dá těžko uvěřit.“ Naklonil hlavu na stranu a blahosklonně se na mě usmál. „Ten Preston Parker, kterého znám, by se neodvážil dovolit ženě, aby se do čehokoli zapojovala, maximálně by jí tak řekl, jak krátké má rád její sukně.“

„Takový vůbec není.“ Odmlčela jsem se. „Dobrý nápad je dobrý nápad bez ohledu na to, kdo s ním přijde.“

„Hezký pokus, slečno Laurenová.“ Mrkl na mě. „Ale vím docela jistě, že znám pana Parkera mnohem líp než vy. Je v tomto byznysu už přes deset let, stejně jako já, a jedničkou je jenom proto, že je o něco bezohlednější než my, ale také proto, že máme ty správné myslitele. Chlapy.“

„Fajn, hele.“ Nemínila jsem se s tímhle potýkat celý rok. „Ocenila bych, kdybyste si prostě vyslechl, co vám chci říct, než dospějete…“ Kýchla jsem. „Promiňte. Jak jsem říkala…“ Zase jsem kýchla.

Kousl do další minirolky. „Děje se něco, slečno Laurenová?“

„Byl v tom česnek?“

„Ach, ano, spousta.“ Usmál se. „Krása pekařova umění je v tom, že ten česnek ani necítíte, dokud rolky nezkombinujete s vínem, ale je tam.“ Usmál se. „Báječné, co?“

„Musím jít domů.“ Cítila jsem, jak mě škrábe v krku, a věděla jsem, že se to ještě zhorší. „Hned.“

„No, chcete zavolat taxi?“ zeptal se. „Od zítřka už stejně pozastavuju používání služebních vozidel. Omlouvám se, že jsem vás nezahrnul do tohoto e-mailu.“

„Jo, taxi by se mi hodilo.“

Zvedl ze stolu telefonní sluchátko a podal mi ho. „Nečekáte, že bych vám ho volal sám, že ne?“

Později večer jsem zasténala, když jsem si podržela foťák telefonu před obličejem. Rty jsem měla oteklé a oči zarudlé a opuchlé.

„Tady to máš, zlato.“ Ava mi položila na čelo studený ručník. „Možná se budeš cítit líp, když ti povím, že moje nová práce stojí za hovno. Jako nedokážu ani vyjádřit slovy, jak strašně ji nesnáším.“

„Myslím, že já tu svou novou práci nesnáším taky,“ přizvukovala jsem. „Proč je tak těžké najít si nějakou dobrou?“

„To fakt netuším.“ Zasmála se. „Každopádně tvůj chlap se dnes stavil dole v recepci. Už zase.“

„Není to můj chlap.“

„No, narazila jsem na něj cestou ven a on v podstatě žadonil, abych si s ním promluvila.“

„Preston Parker nikdy o nic nežadoní.“

„Tentokrát opravdu žadonil.“ Natřásla mi polštář pod hlavou. „Řekla jsem mu, že jsi v práci onemocněla. Jako fakt onemocněla. Že to není lest, abych ho odtud vystrnadila.“

Na chvíli odešla a vrátila se se stříbrným tácem s jídlem. „Poradil mi, abych zavolala do Nevšedních nudlí, a oni sem poslali tohle, zatímco jsi spala. Věřila bys tomu?“ Zvedla poklop a odkryla kuřecí vývar a labužnické krekry. Byl tam ještě horký čaj, zázvorové pivo a kartička.

Ať je ti brzy líp.

(Prosím, zvedni mi aspoň jednou telefon.)

Preston

P. S. Ano, ty nudle jsou bezlepkové.

P. P. S. Pořád bych si přál, abys pro mě pracovala,

ale opravdu si cením té příručky

„Udělej si sám“.

„Nebudu jíst jídlo, které mi poslal jako omluvu.“

„Ale jo, budeš.“ Podala mi lžíci. „Taky ti poslal léky a Violet zase kresbu. Neptej se mě, co to má být, protože upřímně, fakt netuším.“

Zasmála jsem se, pomalu se posadila a srkla si polévky. „Ty bys mu dala druhou šanci potom, jak se mnou ve své kanceláři mluvil?“

„Tak se na to podívejme. Co bych dělala, kdyby se na mě můj bývalý šéf miliardář šíleně naštval kvůli tomu, že nastupuju u jiné hotelové firmy, a vyhodil mě z kanceláře? Kdyby to byl ten samý miliardář, kterému na mně záleží, je skvělý v sexu, chce být se mnou, každý den mi volá, a dokonce posílá dárky mé nejlepší kamarádce, jen aby mu sdělovala drobnosti o mém životě?“ Poklepala se po bradě. „Ne, nedala bych mu druhou šanci. Našla bych si jiného miliardáře. Vždyť je jich dvanáct do tuctu, no ne?“

„Počkej, počkej. Tys mu o mně poskytovala informace výměnou za dárky?“

„Samozřejmě že ne.“ Zakryla si hodinky od Cartiera na zápěstí. „Co bych to byla za kamarádku?“

Zvedla jsem polštář a hodila ho po ní. „Jsi hrozná.“

„Dej tomu čas a rozhodni se sama,“ dodala. „Chová se jak nešťastně zamilovaný blázen, proto vím jistě, že počká tak dlouho, jak budeš potřebovat.“

„Není nešťastně zamilovaný, Avo. Jenom si zvykl, že mě má pořád za zadkem, abych mu pomáhala se rozhodovat.“

„Ne, vím docela určitě, že mu na tobě záleží stejně tak, jako tobě záleží na něm.“ Opřela se o zárubeň. „Víš, já věřím, žes ho první rok nebo tak nějak nesnášela, ale potom… Nejsem si jistá. Dál jsi chodila do práce, i když jsi věděla, že máš dost peněz v bance, a mohla jsi s klidem odejít.“

„Říkám ti to snad posté. Byla jsem k tomu smluvně zavázaná.“

„Ale ne osobně.“ Pokrčila rameny. „Mohla jsi zůstat doma a neukázat se tam. Co by asi udělal?“

„Vypadni z mého pokoje.“

„To jsem si myslela.“

38. kapitola

PRESTON

Odložil jsem mobil, protože už desátý hovor za tento den spadl přímo do Tařiny hlasové schránky. Ještě nikdy jsem ženě tolikrát nevolal a neobdržel odpověď. Navíc když zná všechny způsoby, jak se k ní můžu dostat, nevěděl jsem, co mám dělat dál. Nemůžu popřít, že moje dny bez ní nejsou tak vzrušující, a protože tu není, trávím mnohem méně času v kanceláři.

Ucítil jsem, jak mě někdo tahá za kalhoty, shlédl a spatřil Violet, jak si hraje s novou sportovní lahvičkou.

„Strejdo Prestone, můžeš mi pomoct?“ zeptala se.

Vzal jsem si ji od ní a upravil brčko. „Tady to máš.“

„Děkuju.“ Usmála se a dala napít medvídkovi. Pak ke mně znovu vzhlédla. „Stýská se mi po Taře.“

„To mně taky.“

„Může si s námi přijít hrát?“

„Uvidíme.“ Zvedl jsem mobil a zavolal její kamarádce Avě. Došla mi trpělivost.

„Prosím?“

„Dobrý den, Avo,“ řekl jsem. „Tady Preston.“

„Já vím. Volal jste před dvěma hodinami – dodám, že bez nabídky dárku, takže pro vás nemám žádné nové informace.“

Zasmál jsem se. „Nechci už čekat ani den, musím ji vidět. Kde je?“

„Už pro vás nepracuje.“

„Toho jsem si dobře vědom.“

„Ani vás už nemiluje.“

„To jsem netušil, že mě někdy milovala.“

„No…“ Popadla dech. „Nemilovala. Nesnášela vás.“

„Prosím, Avo, řekněte mi, kde je.“

„Nenabídnete mi nejdřív dárek?“

„Darem pro vás bude to, že o mně nebude každý večer mluvit.“

„Nemluví o vás každý večer.“ Odmlčela se. „No dobrá, to bych byla rozhodně ráda. Je ve střešním baru 21 na Park Avenue. Jde o pracovní sešlost.“

„Moc vám děkuju.“

„Mimochodem, jestli s ní ještě někdy budete mluvit tak jako ten poslední den ve své kanceláři, seženu všechny svoje kamarády z módního byznysu a ohodnotíme všechny vaše hotely jednou hvězdičkou,“ pohrozila. „Taky si někoho najmu, aby zařídil, že ta čokoládka na dně vaší kávy ze Sladké sezony nebude vůbec z čokolády, jestli mi rozumíte.“

„Vyhrožujete mi?“

„Pouze slibuju,“ opravila mě. „Teď už mi dejte pokoj a jděte si promluvit s tou osobou, po které toužíte.“

39. kapitola

TARA

Vážený pane,

děkuji za příležitost pracovat pro vaši misogynní společnost. Opravdu si cením toho, že jste se mnou zacházel jako s druhořadou bytostí…

„Slečno Laurenová?“ Šéf přišel ke mně a já jsem odložila první koncept své další výpovědi. „Slečno Laurenová, rád bych vám představil pana Klinea. Je to muž, který zařídil tuto párty na poslední chvíli. Není skvělá?“

„Je to něco.“ Kousla jsem se do rtu, abych neřekla, že tahle akce nestojí za nic. Jídlo bylo rozvařené, ladění (starý Hollywood) téměř neviditelné a většina dekorací zastaralá. „Hvězdou“ téhle sešlosti byl imitátor Elvise. Konečně jsem tak akceptovala to, že Preston bude navždy ten nejlepší hoteliér, jakého tohle město kdy vidělo.

„Pan Kline pro mě pracuje už deset let,“ pokračoval. „Je to někdo, od koho se můžete hodně naučit, když jste pořád tak dychtivá do práce.“

Poté co šéf odešel, ke mně pan Kline napřáhl ruku. „Rád vás poznávám, slečno Laurenová. Jak dlouho v Marriottu pracujete?“

„Až moc dlouho.“

„To je kolik?“

„Něco přes tři týdny.“

„Aha,“ řekl, nepřestával mi třást rukou a pomalu mě po ní hladil palcem. „No, jestli máte zájem naučit se pár věcí od někoho zkušenějšího, jsem vám kdykoli k dispozici. Pan Greywood mi sdělil, že jste docela ambiciózní.“

Málem jsem se pozvracela a vytrhla mu ruku. „Jestli si myslíte, že jsem ochotná se s vámi vyspat, abych postoupila v tomhle oboru výš, tak se zatraceně pletete,“ upozornila jsem ho. „Už mám za sebou práci pro nejlepší firmu v oboru a tady jsem jenom proto, abych si dělala poznámky a zjistila, proč ji společnosti jako ta vaše nikdy nedostihnou.“

„Co prosím?“

„Myslela jsem si, že mi to potrvá rok, ale stačily mi pouhé tři týdny.“

„No dobrá.“ Přimhouřil na mě oči. „Už přesně chápu, proč vás Preston Parker propustil. Nevíte, kde je vaše místo. Což je u žen v tomhle oboru typické.“

Protočila jsem panenky.

„Nebuďte překvapená, jestli s vámi bude mít pan Greywood v pondělí delší řeč.“

„Nebuďte překvapený, jestli pro něj v pondělí už nebudu pracovat.“

Protože na to nebyl schopen cokoli říct, odkašlal si a odešel.

Znovu jsem vytáhla svoji výpověď a od začátku ji přepsala. Už jsem měla v hlavě tři odstavce, když jsem ucítila, jak se mi kolem pasu omotaly známé ruce. Zničehonic jsem si vzpomněla, jak mě tyto ruce svíraly před zrcadlem, držely mě proti desce a tiskly mě k prosklenému stolu.

„Opravdu si začínám myslet, že mě nesnášíš,“ zašeptal Preston a za vteřinu jsem měla všechny nervy v plamenech. „Jak jinak bys vysvětlila, že jsi mě přiměla přijít na tuhle ubohou akci, jenom abych tě viděl?“

Otočil mě, a když jsem si ho prohlédla, slova mi uvízla na rtech. Oblékl si ten bezchybný šedý oblek s třpytivými manžetovými knoflíčky, který měl na sobě ten první den, kdy jsme se setkali, a všechny ženy na střeše na něj zíraly.

Z pohledu jeho zelených očích jsem přišla o řeč a srdce mi uhánělo jako o život.

„Doufám, že tu nejsi, abys mi řekl, že tě to mrzí,“ pronesla jsem. „Plýtváš časem, protože ti neodpustím.“

Povytáhl obočí, ale mlčel.

„Nelíbilo se mi, jak jsi se mnou naposledy ve své kanceláři mluvil ani jak jsi mě odvrhl, jako bych pro tebe nic neznamenala,“ pokračovala jsem. „A taky se mi nelíbí, že mi nedokážeš aspoň jeden den přestat posílat zprávy a neustále mi volat, jako bych byla pořád tvoje asistentka.“

„Když jsi byla moje asistentka, volal jsem ti a psal mnohem víc.“

„O to tu nejde. V těch stovkách zpráv a e-mailů jsi řekl všechno, jenom ne ta dvě slova, která pochybuju, že kdy řekneš. Takže i když jsi sexy a přestože se mi po tobě a Violet stýská…“

„Omlouvám se,“ přerušil mě a sevřel mě v pase pevněji. „Omlouvám se, Taro.“

„Za to, žes mi nedal příležitost říct ti, jak to bylo?“

„Za to, že jsem ti neřekl mnohem dřív, jak moc mi na tobě záleží.“ Zadíval se mi do očí. „Měl jsem ti to říct už dávno.“

„Před pár týdny?“

„Před pár lety,“ opravil mě. „Během prvních dvou měsíců, cos pro mě pracovala.“

„Dával jsi mi to teda fakt strašně najevo.“

„Vrať se a udělám to líp.“

„Máš teď Taylora.“

„Mám teď už pátého Taylora.“ Usmál se a přitáhl si mě ještě blíž. „Udělám, cokoli je třeba, abych tě získal zpátky. Prostě tě chci zpátky.“

„A za to, žes mě vykopl ze své kanceláře, se neomlouváš?“

„Omlouvám,“ přikývl a tvářil se upřímně. „A ještě víc mě mrzí těch uplynulých několik týdnů, protože jistá osoba udělala věc, která mě vždycky dostane. Věc, kterou jsem si skutečně zasloužil.“

„Nesnáší tě?“

„Nevšímá si mě.“ Usmál se. „Už to nedokážu dál snést.“

„No, teď jsem s někým jiným, takže bys mě možná měl pustit, než se vrátí.“

„Na tohle téma se ani nemíním bavit,“ ušklíbl se na mě. „Jedna věc je degradovat pracovně, neodvážila by ses však degradovat vztahově.“

„Není to degradace jen proto, že není miliardář.“

„Je to degradace, protože neexistuje.“ Pohladil mě po zádech. „Neodejdu, dokud mi neslíbíš, že budeme pokračovat tam, kde jsme skončili.“

„A jestli řeknu, že nemůžeme?“

„Pak bys lhala, ale prostě za tebou přijdu v pondělí do práce a požádám tě o to znovu.“

„V pondělí tam nebudu,“ odtušila jsem s úsměvem. „Naučila jsem se tam všechno, co šlo, a podám antedatovanou výpověď.“

Překvapilo ho to. „Znamená to, že se vrátíš?“

„To rozhodně ne,“ prohlásila jsem a ucítila jeho rty na svých. „Pro tebe už nikdy pracovat nebudu.“

„Teď už jsem mnohem lepší šéf.“

„Ne, to sakra nejsi.“ Zasmála jsem se. „Vzala jsem tuhle práci, abych se mohla naučit, jaké je být v jiné pozici, a abych pak, až budu mít vlastní společnost, lépe rozuměla tomu, co každý vedoucí zaměstnanec dělá. Nebylo to osobní, Prestone.“

„To teď už vím,“ řekl. „Co musím udělat, abych tě získal zpět?“

„Možná bys mě mohl začít líbat,“ navrhla jsem. „Budu muset sepsat krátký seznam ostatních věcí a dám ti ho na stůl.“

Jeho rty okamžitě našly moje. Když mi jazykem vklouzl mezi ně, narazila jsem zády na zábradlí. Dával si na čas a důkladně zkoumal moje ústa. Zatímco mě tvrdě líbal, hladil mě po bocích a já jsem úplně zapomněla, že jsme na veřejnosti.

Jako bychom několik minut existovali jenom my dva a jako bychom se znovu ocitli v jeho kanceláři.

Když se ode mě nakonec odtrhl, sotva jsem popadala dech a všichni na střeše na nás zírali.

Prestona jejich pozornost vůbec nerozhodila. Usmál se a sevřel mi ruku. „Myslím, že to musíme dokončit někde jinde,“ prohlásil a provedl mě středem zástupu manažerů Marriottu, kteří na nás hleděli s otevřenou pusou. „Taky bychom měli najít nějaký kompromis, jak bys pro mě zase mohla pracovat.“

„Právě jsem ti řekla, že pro tebe už nikdy pracovat nebudu.“

„Slyšela jsi to slovo kompromis?“

„Slyšel jsi to slovo nikdy?“

Zasmál se, a když jsme vstoupili do výtahu, přejel mi prstem po rtech. „Myslím, že na tuhle dohodu přistoupíš. Ve skutečnosti mám tu smlouvu právě rozepsanou a domnívám se, že podmínky jsou velice férové.“

„Je tam nějaké drobné písmo?“

„Samozřejmě,“ řekl a políbil mě. „Vždycky tam bude.“

KONEC

EPILOG

TARA

O rok později… v Disney Worldu

„Už jsi s tímhle skončila, Violet?“ Preston zvedl lízátko s myšákem Mickeym.

„Jo!“ Přikývla a odběhla pryč. Snad posté se vrátila ke kolotoči Šílený čajový dýchánek. „Pojďte se na mě dívat!“

Díky Prestonovi byl dnes celý park vyhrazený jenom pro nás a Violet si užívala narozeniny s pěti nejnovějšími kamarádkami. Ačkoli si už zcela zvykla na to, že s námi žije v Prestonově přepychovém apartmá, čas od času se probudila a volala svoje rodiče. Pokaždé jsme ji pak objímali.

Sledovala jsem Prestona, jak ji fotí, zatímco se točila v růžovém šálku, a ucítila, jak mi v kapse bzučí mobil.

„Ano, Nicole?“ ozvala jsem se.

„Hm, zdravím, slečno Laurenová,“ odpověděla moje nejnovější výkonná asistentka. „Nebo Parkerová? Je už vaše příjmení Parkerová?“

„Ještě není, až na podzim, Nicole.“ Usmála jsem se. „Děje se něco?“

„Ne, jenom volám, abych vás informovala, že ta dohoda je oficiálně hotová a váš právní zástupce dodělal už všechny papíry,“ řekla. „Chcete, abych vám to poslala e-mailem z vaší adresy, nebo z mé?“

„Můžete z mé.“

„Dobrá, skvělé. Tohle je poslední telefonát o vaší dovolené, slibuju!“ Ukončila hovor a telefon mi cinkl, aby oznámil příchozí e-mail.

Předmět: Dohoda (posláno z vaší hlavní pracovní adresy)

Všechno je v příloze.

Tara Laurenová

Ředitelka Hotelů Von Strum,

divize Parker International

„Myslel jsem, že jsme se dohodli, že o dovolené nebudeme pracovat,“ poznamenal Preston, když došel ke mně.

„To sice ano, ale tys už měl dnes deset telefonátů.“

„Těch deset telefonátů se týkalo uchazečů o místo mého nového Taylora.“ Usmál se. „To není práce.“

„Kolikátého už máš od té doby, co jsem pryč? Pětadvacátého?“

„Sedmadvacátého.“ Políbil mě na rty. „A velice rád bych to ukončil u dvacátého osmého, kdyby jistá osoba už měla dost toho být ředitelkou.“

„To nikdy.“ Zasmála jsem se a zadívala se na Violet. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoli.“

„Četl jsi někdy ten bratrův dopis?“

„Ano.“

„Povíš mi, co ti psal?“

„Povím ti to na podzim.“ Usmál se. „Ale prozradím ti, že to vypadá, že budeme mít v rodině tři hoteliéry.“

„Co tím myslíš?“

„Zanechal Violet W Hotely,“ odtušil. „Celý ten řetězec je její, ale něco mi říká, že bychom měli počkat, až jí bude víc než čtyři a půl, než jí to povíme.“

„Takže nakonec budeš mít tři různé divize hotelových řetězců?“

„Ne.“ Zase mě políbil. „Budeme je mít my.“

KONEC. ZASE.

PŘIZNÁNÍ AUTORKY A PODĚKOVÁNÍ

Milí čtenáři,

před sedmi krátkými lety, tedy přesně v roce 2011, jsem žila opravdu bídně. Byla jsem na mizině (na účtu dva dolary a patnáct centů) a tvrdohlavě nechtěla opustit Pittsburgh. Snažila jsem se postavit na vlastní nohy, místo abych přiznala porážku a vrátila se domů. Musela jsem se uchýlit ke „krádežím“ stejným způsobem jako hrdinka tohoto románu. Ty moje hotely však nepatřily Prestonově společnosti a neměly super sexy ředitele. Byly to SpringHill Suites na Bakery Square, Hampton Inn a občas The Homewood Suites.

Kdykoli si na tu dobu vzpomenu, zhroutím se a brečím, protože na to, jak sedím v autě a jím ukradené jídlo, bych si přála zapomenout.

Také bych ráda zapomněla na všechna odmítnutí, co jsem obdržela od zaměstnavatelů, a přála bych si, aby každé nebodlo, jako by bylo velice osobní, jenže tyto vzpomínky jsou velmi živé. Můžu také říct, že v tomto hrozném období to bylo právě psaní, které mě pořád drželo při životě…

Nedokážu vám ani vypovědět, jak jsem vděčná, že jste dali mé knize šanci, a ať už jste ji nesnášeli, nebo si ji zamilovali, jsem poctěna, že jste si udělali čas, abyste si ji přečetli.

Vím, že nejsem nejprofesionálnější autorka na světě, ale děkuju vám, že mě potkalo štěstí.

Jestli jste mě poznali díky Mid-Life Love, děkuju vám.

Jestli jste mě poznali díky sérii Jilted Bride, děkuju vám.

Jestli jste mě poznali díky Reasonable Doubt, děkuju vám.

Sincerely Carter, On a Tuesday, Thirty Day Boyfriend, Naughty Boss (Steamy Coffee Collection), Turbulence, Over Us/Over You. Děkuju, děkuju, DĚKUJU VÁM.

S láskou,

Whitney G.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

O DVA MĚSÍCE POZDĚJI…

6. kapitola

6. kapitola (B)

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI…

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

O CELÉ DVA ROKY POZDĚJI…

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

15. kapitola (B)

16. kapitola

17. kapitola

17. kapitola (B)

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

O TÝDEN POZDĚJI…

33. kapitola

34. kapitola

O DVA TÝDNY POZDĚJI…

35. kapitola

36. kapitola

O TŘI TÝDNY POZDĚJI…

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

EPILOG

PŘIZNÁNÍ AUTORKY A PODĚKOVÁNÍ