Kniha a její elektronická verze (e-kniha) jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. Je určena pouze pro Vaši osobní potřebu. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Přejeme příjemnou četbu.

Můj oxfordský rok

Julie Whelanová

===

MY OXFORD YEAR

Copyright © 2018 by Temple Hill Publishing

All rights reserved

Translation © Lukáš Tomášek, 2018

ISBN 978-80-249-3768-7

===

Julia Whelanová: Život na břehu

Těm, které jsme ztratili.

Především otcům.

Jmenovitě mému.

===

Závidím Ti, že míříš do Oxfordu. Čas tam strávený je v životě člověka časem nejprozářenějším. Stíny věcí spatří ve stříbrných zrcadlech. Později uzří hlavu Gorgoninu a trpí, neboť v kámen jej nezmění.

Dopis Oscara Wildea Louisi Wilkinsonovi,

28. prosince 1898

===

KAPITOLA 1

V Anglii pěnkava ve větvích zahrady denně píseň zpívá.

Robert Browning: Vzpomínky na domov z ciziny, 1845

„Další!“

Celník pokyne muži přede mnou a já postoupím k tlusté červené čáře, bezmyšlenkovitě si pohrávám se zvlněnou páskou a opírám se o zářivý stojan zábradlí. Na Heathrow zjevně nemají nastavitelná lana; pokud je tu chtějí mít pořád, musí pořád být i dlouhé fronty.

Telefon, kterým jsem si doteď poklepávala o nohu, zvoní.

Dívám se na displej. Neznámé číslo.

„Ano?“ zvednu ho.

„Mluvím s Eleanor Durranovou?“

„Ano?“

„Tady Gavin Brookdale.“

Jako první mě napadne, že si ze mě někdo střílí. Gavin Brookdale zrovna odstoupil z pozice šéfa zaměstnanců Bílého domu. Vedl každou důležitou politickou kampaň za posledních dvacet let. Je to legenda, můj idol. A volá mně?

„Haló?“

„Omlouvám se, já – jsem tu,“ koktám. „Jenom jsem…“

„Slyšela jste o Janet Wilkesové?“

Jestli jsem o ní slyšela – Janet Wilkesová je mladší senátorkou za Floridu a nečekanou favoritkou prezidentské volby. Je jí pětačtyřicet, před dvanácti lety v Afghánistánu přišla o manžela, s učitelským platem vychovala tři děti, přitom se nějak prosoukala studiem práv a z pozice řadového občana rozběhla tu nejpůsobivější kampaň, jakou jsem kdy viděla, a stala se senátorkou. Taky má za přítele nejhezčího lidskoprávního advokáta, jakého jsem kdy viděla, ale to odbočuju. Je to vdova po válečném hrdinovi, která úpěnlivě prosazuje řešení ožehavých společenských otázek. Na národní úrovni jsme nikdy dřív nikoho takového neviděli. Do první debaty 13. října zbývají ještě dva týdny, ale zdá se, že voliči ji zbožňují: drží se na třetím místě z dvanácti. Kandidát číslo dva nemá velký náskok (nějak to souvisí s odkopnutou milenkou). Číslo jedna je nicméně současný viceprezident, George Hillerson, kterého Gavin Brookdale (jsou-li povídačky z Washingtonu pravdivé) nenávidí. Ale stejně, ani takový větroplach jako Brookdale by si nevsadil na Wilkesovou, pokud by neměla šanci. Kdyby nic jiného, Gavin Brookdale rád vítězí. „Samozřejmě, že jsem o ní slyšela.“

„Četla vaši práci v Atlantiku. Oba jsme ji četli. ‚Umění vzdělávání a smrt myslících amerických voličů‘. Udělala na nás dojem.“

„Děkuju,“ říkám nadšeně. „Bylo to něco, o čem jsem měla pocit, že chybí v diskurzu…“

„Co jste napsala, je filozofie. Ne politika.“

To mě zarazí. „Chápu, že si to můžete myslet, jenže…“

„Žádný strach, vím, že máte na politiku buňky. Vím, že jste Janey Bennettové vyhrála Ohio. Carlu Moseleymu sto třicátý osmý okrsek. Jste talentovaná mladá žena, Eleanor.“

„Pane Brookdale.“

„Říkejte mi Gavin.“

„Pak vy mně Ella. Nikdo mi neříká Eleanor.“

„Dobře, Ello, líbilo by se ti být vzdělávací poradkyní v týmu Wilkesové?“

Ticho.

„Haló?“

„Ano!“ vyjeknu. „Jistěže ano! Je neskutečná…“

„Skvěle. Zastav se dnes u mě v kanceláři a zapojíme tě.“ Mám dojem, že se nemůžu nadechnout.

„No, ono se to má tak… Já jsem v Anglii.“

„Dobře, tak až se vrátíš.“ Ticho.

„Vracím se v červnu.“ Ticho.

„Máš tam nějakou práci?“

„Ne, já jsem… dostala Rhodese a dělám…“ Gavin se uchechtne. „Taky jsem byl Rhodie.“

„Já vím, pane.“

„Gavine.“

„Gavine.“

„Co studuješ?“

„Anglický jazyk a literaturu od roku osmnáct set třicet do roku devatenáct set čtrnáct.“

„Proč?“ zeptá se krátce.

„Protože chci?“ Proč to zní jako otázka?

„Nepotřebuješ to. Získat Rhodese je to, na čem záleží. Plnit ho je k ničemu, obzvlášť v literatuře od roku osmnáct set třicet do nevím kolik. Chtěla jsi ho získat jen z toho důvodu, aby ti pomohl dostat se ke zlomové práci v politice, která změní tvůj život, ne? No a já ti ji dávám. Tak přijeď domů a pustíme se do toho.“

„Další!“

Celník s kamennou tváří, turbanem a působivým plnovousem mě posunkem zve k sobě. Udělám krok vpřed, ale důrazně zdvihnu ukazováček. Ani se na mě nepodívá. „Gavine, můžu zavolat…“

„Ona bude kandidovat, Ello. Bude to zápas mého života a potřebuju každou ruku – včetně těch tvých, ale zvládneme to.“

Hraje to na mě. Bože, co když má pravdu? Projede mnou vlna vzrušení. „Gavine…“

„Poslyš, vždycky jsem podporoval vítěze, ale nikdy ne toho, komu bych já sám hluboce přál vítězství.“

„Slečno?“ Teď už se na mě celník dívá.

Gavin se mému mlčení uchechtne. „Nechci tě přesvědčovat. Pokud se necítíš…“

„Můžu pracovat odsud.“ Než stihne cokoliv namítnout, pokračuju: „Budu k dispozici kdykoliv. Wilkesová pro mě bude priorita.“ Vypasený businessman se zmačkaným obličejem se kolem mě snaží protáhnout. Je z něj cítit gin. Natáhnu ruku a položím ji na pásku, abych mu v tom zabránila, a do telefonu řeknu: „Na vysoké jsem zvládala dvě práce, dělala jsem dobrovolnici v místní kanceláři a zároveň se starala o volby do městské rady. Loni jsem dělala dvě vítězné kongresové kampaně a přitom pomáhala vytvořit vzdělávací rozpočet pro Ohio. Rozhodně s vámi zvládnu spolupracovat, i když přitom budu číst knihy a občas o nich psát.“

„Slečno!“ vyštěkne celník. „Zavěste, nebo ustupte.“ Zvednu prst výš (jako by problém byla viditelnost) a rozkročím se, abych měla větší stabilitu.

„Kdy se vracíš?“ ptá se Gavin.

„Jedenáctého června. Už mám letenku. Sedadlo 32 A.“

„Slečno!“ vyštěkne celník i druhý muž.

Shlédnu na rudou čáru na zemi. „Gavine, jsem právě nad severním Atlantikem. Mám doslova jednu nohu v Anglii a druhou v Americe, a pokud teď nezavěsím, tak…!

„Ještě zavolám.“ Ukončí hovor.

Co to znamená? Co mám dělat? Otupěle si pospíším k přepážce a setkávám se tváří v tvář se zamračeným úředníkem. Nasadím svůj nejlepší úsměv ve stylu soutěže krásy a provinilým, ustaraným hlasem, o kterém vím, že se očekává, říkám:

„Hrozně se omlouvám, pane, moc mě to mrzí. Moje matka…“

„Pas!“ Už se na mě zas nedívá. Takže teď pasivně agresivní přístup. Podám mu svůj zbrusu nový pas s pevnými, čistými stránkami. „Účel cesty?“

„Studium.“

„Jak dlouho budete v zemi?“

Zarazím se. Střelím pohledem po tmavé obrazovce telefonu, která mi samozřejmě neporadí. „Já… já nevím.“

Vzhlédne ke mně.

„Rok,“ odpovím. Vem to ďas. „Akademický rok.“

„Kde?“

„V Oxfordu.“ To slovo zaplaší všechno ostatní, můj úsměv je teď upřímný. Pokládá mi další otázky a já nejspíš odpovídám, ale všechno, na co můžu myslet, je: Jsem tu. Opravdu se to děje, všechno vyšlo podle plánu.

Otiskne razítko do pasu, podá mi ho zpátky a zvedne ruku směrem k čáře.

„Další!“

Když mi bylo třináct, přečetla jsem si v časopise Seventeen článek nazvaný „Zkušenost, jaká se naskytne jednou za život“, soukromou zpověď mladé Američanky, která strávila rok na Oxfordu. Výuka, studenti, parky, hospody, dokonce i hranolkárna („foto vlevo dole“), to všechno bylo jako z jiného světa. Jako únik králičí norou do vesmíru, kde věci mají řád a lidé důstojnost a kde jsou budovy starší než moje domovina. Třináct let je asi pro každou dívku důležitý věk, ale pro mě – vyrůstající uprostřed ničeho, s rozpadlou rodinou? Potřebovala jsem něco, k čemu bych se upřela. Potřebovala jsem inspiraci, naději. Dívka, která napsala ten článek, je teď jiná. Oxford jí otevřel bránu do života a já byla přesvědčená, že nabídne klíč i k tomu mému.

A tak jsem si vytvořila plán: dostat se na Oxford. Absolvuju ještě další celní prohlídky a pak se směrovkami nechám vést k hlavnímu autobusovému nádraží, kde najdu automat na jízdenky. Značka £ před částkou vypadá o mnoho líp, civilizovaněji a starobyleji než symbol amerického dolaru, který na mě vždycky působí až moc podbízivě. Jako by neonově poblikával nad striptýzovým klubem. $-$-$. Děvčata! Holky! Kočky!

Obrazovka automatu se mě ptá, jestli si přeju zlevněné dvě jízdy (hádám, že to znamená zpáteční jízdenku), a já se zarazím. Zpátky do Washingtonu se vracím 11. června, ani ne šestnáct hodin po oficiálním konci třetího trimestru. Do té doby se do Států nechystám – naopak hodlám tu zůstat přes dvoje dlouhé prázdniny, které budou v prosinci a březnu, a cestovat. Prosincovou cestu mám už vlastně naplánovanou. Kupuju zpáteční jízdenku a přecházím k lavičce na zastávce autobusu.

Můj telefon zacinká – mrknu na displej. E-mail od Rhodesovy nadace mi připomíná zítřejší ranní informační schůzku.

Dá se říct, že většina lidí v záplavě všech akademických stipendií o tom Rhodesově slyšela. Není to jediné prestižní stipendium, které lze získat, ale je přesně to, které jsem chtěla. Amerika do Oxfordu každoročně posílá dvaatřicet svých nejvýkonnějších, nejsoutěživějších, společensky nejschopnějších, slušňáckých šprtů. Rhodesovo stipendium je nejčastěji spojováno s génii, manipulátory a světovými lídry. Abych to vysvětlila: jestli ho chcete získat, musíte být trochu téměř dokonalí. Musíte mít skvělý průměr, vynikat v rozličných oborech, být společensky podnikaví, dobročinně aktivní a zdatní sportovci (pravda, když jsem naposledy dělala něco vzdáleně podobného sportu, vyrazila jsem Jimmymu Brightonovi přední zub, protože jsem netrefila odpal, tak tohle kritérium berte trochu s rezervou). Mohla jsem se snažit o jiná stipendia, třeba o Marshallovo, Fulbrightovo, Watsonovo – ale Rhodie je můj kůň.

Druhý finalista z mého obvodu (student matematiky, ekonomiky a klasických studií a zároveň olympijský lukostřelec, který přišel na to, že pokud se do vyjednávání s teroristy aplikuje teorie hry, získávání informací je o 147 procent spolehlivější) mi řekl: „Na Rhodesovi pracuju už od prváku.“

Na což jsem reagovala slovy: „Já taky.“

„Od prváku na střední.“ A já na to: „Já taky.“

Takže ano, Rhodesovo stipendium je zlatý kupón, jízdenka na Oxford, která mi v budoucnu otevře dveře k politice. Zajistí mi, že lidi, co by nade mnou akorát mávli rukou – nad holkou z Ohia (kde se akorát tak pěstuje sója) bez kontaktů – se na mě podívají pořádně. Lidi jako Gavin Brookdale.

Že jdu za tím, co chci, že jsem sama sebou, to všechno mi odcizilo domov a většinu mé rozsáhlé rodiny. Máma na vysokou nechodila a táta studium po dvou letech přerušil, protože došel k přesvědčení, že měnit svět je důležitější než se o něm učit. A pak jsem tu najednou já: mašina na úspěch, která všechny kolem sebe neurčitě znervózňuje. Myslí si, že je lepší než všichni ostatní.

Abych byla upřímná, to si nemyslím. Myslím si ale, že jsem lepší, než mi každý kromě mého otce tvrdil.

Probudím se s návalem paniky, když autobus, do kterého jsem na Heathrow nastoupila, prudce zastaví a kniha, kterou jsem měla rozloženou na klíně, spadne na zem. Spěšně ji zvedám a nutím ospalé oči vstřebávat pohled za oknem, které je přede mnou od podlahy až ke stropu. Zvolila jsem sedadlo úplně vpředu v horním patře autobusu – chtěla jsem cestou do Oxfordu pořádně hltat každý kousek anglického venkova. Nakonec jsem všechno prospala.

Skrz mlhu, která se mi usadila v hlavě, mžourám ven. Nabízí se mi pohled na ošumělou zastávku autobusu a obyčejný obchod s telefony. Ve snaze zorientovat se hledám název ulice. V informačním balíčku ze školy stálo, ať vystoupím na zastávce Queens Lane na High Street. To nemůže být tady. Ohlížím se – nikdo ve voze se vystupovat nechystá, a tak se zas zabořím do sedadla.

Autobus se znovu rozjíždí a já zhluboka dýchám, snažím se probrat. Knihu zastrčím do batohu. Chtěla jsem ji dočíst před zítřejší první hodinou, ale nemůžu se soustředit. Abych v letadle jedla nebo spala, na to jsem byla příliš rozrušená. Prázdný žaludek a bdění po celou noc mě dohání stejně jako časový posun. Dohání mě dokonce o posledních dvanáct let, která jsem strávila usilovným směřováním k tomuto okamžiku.

V kapse kabátu mi vibruje telefon. Když ho vezmu do ruky, vidím stejné číslo jako předtím. Pořádně se nadechnu a okamžitě spustím: „Gavine, poslyš, říkala jsem si, že bychom to mohli řekněme na měsíc vyzkoušet, a pokud budete mít pocit, že musím být tam…“

„Ne nezbytně.“

Hrdlo se mi stáhne. „Prosím, dejte mi třicet dní, ať můžu dokázat, že…“

„Je to v pořádku. Zařídil jsem to. Jen si pamatuj, co má přednost.“

Navzdory otupělosti cítím radost. Ve vítězném nadšení zatnu pěst a usmívám se od ucha k uchu. „Samozřejmě,“ odpovím svým nejprofesionálnějším hlasem. „Strašně vám za tuhle příležitost děkuju. Nezklamu vás.“

„To já vím. Proto jsem tě najal. Kolik si účtuješ? Jen abys věděla: nejsou peníze.“

Nikdy nejsou peníze. Nicméně mu něco navrhnu a dohodneme se na částce, se kterou vyžiju. Stipendium pokryje školné a ubytování a nadto dostávám něco málo na další výdaje. Okamžitě se rozhodnu, že ať mi Gavin bude platit, kolik chce, všechno půjde do rozpočtu na cestování.

„Tak…,“ povídá, „a teď se běž bavit. Bezpochyby si to zasloužíš. Znám v centru hospodu, do které bys měla zavítat. Jmenuje se Turf. Podíváš se, kde jeden z tvých kolegů stipendistů – mladý William Jefferson Clinton – nic nekouřil.“

„Dobře, skvělý. Píšu si.“

„Akorát si s sebou vezmi telefon. Je to nástroj, ne ozdoba. Jasné?“

Přikývnu, přestože mě nemůže vidět. „Dobře. Platí.“ Jakmile to řeknu, autobus odbočí a já ho uvidím.

Oxford.

Na druhé straně malebného mostu se úzká silnice změní v rušnou hlavní třídu, lemovanou z obou stran budovami, těsně k sobě přilepenými a tvořícími nesourodou směsici architektonických stylů. Budovy mě zdraví jako dav u cílové pásky maratonu, vítají mě ve svém městě. Některé mají šikmé břidlicové střechy, další na vrcholu zdobí cimbuří. Jiné starší domy mají obří dřevěné brány, které vypadají, jako by je někdo vyřezal na místě, to spojení prastarého dřeva a kamene mi bere dech. Možná některé z těch dveří vedou do jedné z osmatřiceti oxfordských kolejí… I když jsem si to představovala a všechny ty roky o tom snila, skutečnost předčí i tu nejbujnější fantazii. Zvednu oči k obloze. Horizont brázdí vrcholky dalších starodávných budov, kámen se tyčí do výšky a ohraničuje město jako majáky.

„Město snících věží,“ zašeptám sama pro sebe.

„To vskutku ano,“ zaburácí mi Gavin do ucha. Zapomněla jsem, že je pořád na drátě.

Proto tomu říkají Oxford. Opravdu zasloužené pojmenování. Neboť znamená, že dřív, než byl mým snem – nebo snem dívky z časopisu Seventeen – byl také snem někoho dalšího.

===

KAPITOLA 2

Světlo, avšak nemrkáš

Vzpomínka, však nebolí

Láska, v níž tě milují

Co na světě je nejlepší?

Něco z toho, se mi zdá.

Elizabeth Barrettová-Browningová:

Na světě je nejlepší…, 1862

Ráda bych řekla, že Oxford voní po pergamenu a skořici, zkrátka něco poetického, ale zrovna teď je cítit jenom jako město: nafta autobusů, mokrý chodník a vůně pražené kávy z bistra přes ulici.

Chodníky na High Street jsou úzké, lemované vysokou kamennou zdí na jedné straně a nízkým obrubníkem na druhé. O to víc se zdají plné lidí. Spěchající studenti, otálející turisté, ti první otrávení těmi druhými. Těm, kteří mluví anglicky, rozumím skoro tak málo jako ostatním. Uši si ještě nezvykly na zdejší přízvuk – v rozhovorech se úplně ztrácím.

Je to normální oxfordský den, ale mně se zdá kouzelný. Když autobus zastaví, vezmu zavazadla, vystoupím a cestou míjím početnou rodinu. Všichni se sklání nad mapou, mluví jeden přes druhého a jejich hlasy jsou plné nervozity. Za chvíli otec zdvihne hlavu a zvedá mapu do vzduchu, z dosahu ostatních, nemá daleko k tomu, vybuchnout zlostí. „Tak dobrý, dobrý! Jdeme tudyma!“

Než stačím rodinku obejít, prosviští kolem mě roj cyklistů tak těsně, až několik z nich lehce lízne můj kufr a vlasy mám dočista rozcuchané. Jezdci na sobě mají jakýsi sportovní dres (možná na ragby?), vane z nich mužský pot a čerstvě posečená tráva a hlasitě na sebe hulákají a řvou. Že kluci jsou kluci, zřejmě platí v každé zemi. Poslední cyklista vytrhne hlavě rodiny mapu z ruky, vítězně ji zvedne a křičí: „Et in Arcadia ego!“

Oxford: místo, kde dokonce i sporťáci mluví latinsky.

V rámci Rhodesova stipendia nemusím vyloženě něco dělat. Nejde o diplom nebo titul v pravém slova smyslu. Co budu – nebo nebudu – na Oxfordu dělat, záleží na příslušné katedře a na mně. Také na tom, jak se dohodnu se svou kolejí.

Já budu na Magdalenské koleji, což se tady kdoví proč vyslovuje „Módlinská“. Založili ji v roce 1458, pyšní se velkou síní, loveckým parčíkem, ikonickou věží se zvonicí, arkádami z doby středověku a zhruba šesti stovkami studentů. Nevybrala jsem si ji z žádného akademicky závažného důvodu, nýbrž proto, že na ní studoval Oscar Wilde.

Blížím se k bráně a úzkostlivě se vyhýbám lidem, kteří proudí dovnitř nebo ven. U vchodu složím kufry na hromádku. Přímo před sebou, za otevřenými gotickými vraty, zahlédnu dlážděné nádvoří a v dálce úchvatnou, pískově žlutou třípatrovou budovu ubytovny. Cedule u vchodu oznamuje, kdy je kolej přes den otevřená pro návštěvy. Další láká na prohlídku kuchyní z patnáctého století. Nalevo ode mě jsou zasklené tabule, které obsahují zmatenou směs oznámení a upomínek: „Už jste zaplatili stravné?“ „Veškeré uni. vybavení! O závodech nově studentská sleva, ukažte na Broad kartu do Bodu.“ „Chcete se sejít před setkáním v OKB? Týden předem, 8, Společenská místnost ml. r.“ Když ty nápisy vidím, dochází mi, že přízvuk nebude jediná překážka. Napravo je dřevěná zeď a skrz dvě klenutá okna v ní vidím do jakési kanceláře, vypadá trochu jako banka na Divokém západě, jen ji někdo vykrást.

Vejdu dovnitř a za sklem spatřím postaršího muže v červeném sežmoulaném svetru, bílém triku s límečkem a s kravatou. Stojí vedle starodávné kopírky velké asi jako teréňák, je shrbený soustředěním, dlouhý krk a téměř holá hlava mu dodávají vzhled želvy sloní. Něco zamumlá a kopne do stroje. Ten zahučí tak hlasitě, že by si nezadal s proudovým motorem, a začne pomalu vyplivovat listy zeleného papíru.

„Dobrý den,“ pípnu.

„Pomůžu?“ ptá se, aniž by vzhlédl, a soustředěně listuje svazkem papírů. Občas si nasliní prst.

„Student?“ zeptá se.

„Jo… Ano.“

„Čerstvák?“

Nemám ani tušení, co právě řekl. „Cože?“

„Čerstvák?“

Neodpovídám. Bojím se odpovědět.

Konečně popuzeně vzhlédne a mně náhle dojde, že ty papíry počítal, a co víc – že jsem ho vyrušila. „První ročník. Jste v prvním ročníku?“

„Jsem v postgraduálním studiu. Ale lichotí mi to, pane.“ Vzdychne. „Američanka. Jméno?“ Vrací se k počítání.

„Eleanor Durranová. Ale prosím, říkejte mi Ella.“

K ničemu takovému se rozhodně nemá. Přejde k dlouhému dřevěnému stolu a podá mi pero a papír. Zírám na něj. Je to smlouva, která mě zavazuje k tomu, že nesmím spálit svůj pokoj. Podepíšu ji. Přes pult ke mně přisune obálku velikosti hrací karty, na přední straně jsou mé iniciály. Obejde dlouhý stůl a postranními dvířky zamíří ke stěně tvořené malými přihrádkami. Vypadají jako ty, co mají ve školkách. Zatímco mluví, do každé z nich strká po jednom zeleném papíru.

„Tohle je vaše přihrádka. Denně ji kontrolujte kvůli poště. Máte pokoj třináct, schodiště čtyři. Ale pozor, je to swithunské schodiště číslo čtyři. Nemáme ve zvyku ubytovávat postgraduální studenty tady, ale letos je málo pregraduálních. Krom toho mi zkušenost říká, že Američani jsou raději tady. Má to snad něco společného s tím kouzelnickým chlapcem…“

„Harry Pott-“

„O jídlo se staráte sama. Ve středu, v pátek a v neděli se můžete stravovat s ostatními v síni. Musíte ale mít školní talár. Seženete ho v obchodě na Turl Street. Do patnáctého října nefunguje kotel, do té doby se netopí, tak se na to nemusíte nikde ptát. V obálce najdete dva klíče: elektronická karta vás dostane skrz bránu a do všech veřejně přístupných místností po zavírací době, ten druhý je obyčejný klíč k vašemu pokoji. Neztraťte ho, náhradní vám nemůžeme dát.“

Z toho, co řekl, pochytím možná tak půlku. „Díky. Jak se jmenujete?“ ptám se.

Trochu zatáhne svůj želví krk. „Hugh,“ zabručí a otočí se zpátky k přihrádkám.

„Já jsem Ella.“

„To jsme si už vyjasnili, slečno Durranová.“

„No,“ řeknu a zvednu kufr, „myslím, že stojíme u zrodu skvělého přátelství, Hughu.“

„Když myslíte, slečno Durranová,“ utrousí. Zahlédnu nicméně náznak úsměvu. Sice je váhavý, vypadá zrezivěle a nepoužívaně – jako stará pumpička na kolo – ale je tam. „Schodiště čtyři najdete hned za vrátnicí…“ Už už otevírám pusu, ale Hugh pokračuje: „Tohle je vrátnice – vyjdete tamhle těmi dveřmi, přejdete nádvoří Svatého Johna, u Swithuns zahnete vlevo a pak po své levici budete mít schodiště jedna, pak minete schodiště dva, bude zase vlevo, a pokud vytrváte, nevyhnutelně dojdete až ke schodišti čtyři.“ Znovu to zkusím, otevřu pusu, ale on hbitě pokračuje: „A když se jím dáte nahoru, najdete svůj pokoj po levé straně na nejvyšším odpočívadle, úplně nahoře.“ Slova „úplně nahoře“ mě trochu vylekají. Znovu si uvědomuju, že jsem nejedla, co jsem odletěla ze Států.

„Hughu, vadilo by vám, kdybych si tu nechala věci a sehnala si nejdřív něco k snědku?“

„Jak je libo, slečno Durranová.“

„Bude to chvilička,“ ujišťuju ho – Hugh se už ale otočil zpátky ke kopírce. „Nějaké doporučení?“

„Na High je spousta možností.“

High. Mnohem elegantnější než High Street.

Odvleču kufr ke kopírce, vytáhnu z batohu knížku, otočím se a zůstanu stát. Nějaký chlapec nakukuje dovnitř… Pak váhavě vejde. Vypadá vystrašeně. Je trochu při těle a vlasy má ve dvou pramenech vytupírované do špičky – vypadá, jako by měl na hlavě další pár uší. Připomíná Guse z Popelky.

Jsem tak unavená.

„Ano?“ vyjede Hugh na chlapce, okamžitě nerudný. Vypadá, že by chtěl vzít nohy na ramena, nicméně řekne:

„Ano, ehm, promiňte, jdu do, ehm, hmm, pokoje Sebastiana Melmotha…?“

„Už zas…,“ zabručí Hugh. „Zmetek zazobaná.“ Nemůžu si pomoct, musím se usmát. Někdo právě doopravdy, ve skutečném životě, přímo přede mnou řekl „zmetek zazobaná“.

„Nestůjte tam tak, pojďte, pojďte dál,“ vyštěkne pak Hugh. Gus procupitá kolem nás. Hugh kroutí hlavou a já vyjdu zpátky na High.

Když náhodně zabočím vpravo, jdu stejnou cestou, jakou jsem přišla. Mrknu na hodinky. Jako na zavolanou někde blízko na věži zvon odbije pět úderů. Na pažích cítím husí kůži. Nejspíš bych se rozbrečela, nebýt tolik unavená.

Pohlédnu přes ulici a strnu.

Nemůžu uvěřit tomu, co vidím. Cedule vypadá úplně stejně jako kdysi v časopisu.

Hranolkárna Happy Cod.

Podívám se doleva a vstoupím do vozovky, jednou nohou sestoupím z obrubníku, když se ozve zatroubení a já vyskočím zpátky na chodník. Knihu tisknu na prsa, aby mi snad nevypadlo srdce. Nějaký veterán, stříbrný kabriolet, se prořítí kolem jako v bondovce a málem mě srazí. Na okamžik zahlédnu toho bezohledného řidiče. Na sedadle spolujezdce se stejně rozcuchaná blondýna otočí a zírá na mě – s pusou otevřenou dokořán v šokovaném, ale neskrývaném smíchu.

„Moc vtipný!“ chce se mi za nimi vykřiknout, ale už jsou příliš daleko. Když mi srdce začne bít zase normálně, zhluboka se nadechnu a znovu sejdu z chodníku. Tentokrát se však dívám vpravo.

Když vstoupím do hranolkárny, zacinká mi nad hlavou malinký zvoneček. Majitel, statný muž se zarudlým nosem a bílou utěrkou přes rameno, si mě vesele změří pohledem. „Zdravíčko!“ V půvabné malé místnosti je na jedné straně řada boxů a na druhé bar se stoličkami. Muž stojí vzadu za nízkým pultem.

U něj je další stolička. Poplácá pult. „Co byste si dala?“

„Rybu s hranolkama!“

„Hnedle to bude.“ Obrátí se k friťáku a já se usadím. Nadšeně hladím staré, ošoupané dřevo stolu a poposedávám na měkkém sedátku z černého vinylu. Všechno je na dotek přesně takové, jak jsem si představovala. Všechno voní tak, jak jsem si představovala. Dokonce i majitel je naprosto stejný, jak jsem si ho představovala.

„Mimochodem, já jsem Ella.“

Otočí se zpátky, obřadně si utře ruku do své utěrky a podá mi ji. „Simon.“ Uchopím ruku a vrátím mu pevný stisk. Potřeseme si rukou a Simon se zakření. „Odkudpak jste, Ello?“

„Původně z Ohia. Ale teď žiju v D. C.“ Simon líně pokývne a lokty se opře o pult. Prohlíží si knihu, kterou jsem tam odložila. Je to útlá kniha s pevnou vazbou, obalenou takovým tím lněným materiálem, jaký je jen na akademických titulech. Stála mě osmdesát dolarů na eBay; cena těchhle knih je převráceně úměrná počtu jejich čtenářů. Simon čte nahlas název, přičemž každé slovo váží, jako by vybíral zralá rajčátka: „Hádanka viktoriánské doby: Jak soudobá poezie utvářela genderovou politiku a sexualitu, 1837–1898, napsala Roberta Styanová.“ Pochybovačně se na mě podívá.

„Je to fakt trhák,“ řeknu. Simon se hlasitě zachechtá. „Ne, já dělám magistra.“ Poklepu na autorčino jméno na obálce.

„Převážně u profesorky Styanové. Znáte ji?“ Simon zakroutí hlavou a od friťáku se ozve zapípání. Jde k němu. „Ve světě literární kritiky je něco jako bohyně. Specializuje se na Tennysona, což ale není úplně moje parketa. Vlastně vůbec. Pracuju v politice. Americké politice. Celý tenhle rok je pro mě ale o posouvání hranic a objevování nových věcí a v podstatě prostě zkušenostech. O osobním rozvoji?“ Proč mluvím tak nesouvisle? Proč mám pocit, že se mi do hlavy hrne mlha? No jo. Pásmová nemoc.

Simon mi jídlo zabalí do kornoutu z hnědého řeznického papíru obaleného novinami a nabídne mi ho, jako by šlo o kytici růží. „Tradice,“ zatetelí se. „V jinejch hranolkárnách dostanete leda plastovej pytlík. To mě ničí.“ Se slovy „na omáčku“ mi podává papírový tácek a ukazuje k pultu na druhé straně místnosti, který je plný dochucovadel. „Moje vzpoura proti tradici. Bejvávalo, že jste přišla a dostala kari nebo hrášek nebo tatarku a konec, šmytec. Zkuste to. Určitě nebudete zklamaná,“ mrkne na mě.

Než stihnu odpovědět, rozezní se zvonek a Simonova pozornost se upře ke dveřím. „Jay Dee!“ vykřikne s širokým úsměvem, odklopí část pultu a jde ke dveřím.

„Simone – chlape stará,“ odpoví mužský hlas.

Věnuju se kulinářské dokonalosti, kterou mám před sebou. Bože, ta vůně. Kousnu si. Mana nebeská. Musím se držet, abych nezasténala.

Slyším muže říkat: „Dvakrát rybu s hranolkama a dvě limči. Díky, kamaráde.“ Má melodický hlas, tak hluboký a uklidňující, že by ho měl doprovázet chór.

„Pro mě bez brambor. A limonádu dietní,“ doplní ženský hlas.

Když se Simon vrací, zahlédnu koutkem oka, že si sedají do boxu hned u dveří. Znovu si dopřeju pořádné sousto dokonale připravené ryby a tentokrát se mi tolik nedaří zadusit zasténání. Simon se na mě cestou k friťáku přes rameno zakření.

Za sebou slyším ženu šeptat: „Myslela jsem, žes mě chtěl vzít do nejlepšího podniku v Oxfordu.“

„A to jsem taky udělal,“ prohlásí muž.

Vytáhnu z kornoutu další sousto a jsem zcela pohlcená příběhy a reklamami na papíru, ale mlha v mé hlavě je pořád hustší. O pár minut později Simon znovu vyjde zpoza pultu a s jídlem zamíří ke dvojici za mnou. „Díky,“ řekne muž, a když se Simon vrátí na svoje místo, pokračuje, „hle, brambora! Hlíza nebeská. Boží chléb. Jak my tě máme rádi!“

„Člověk má po nich velkej zadek,“ zabručí žena.

„Ne, ne,“ nesouhlasí muž, „to dělá olej. To olej! Hanbu ovšem stejně slíznou brambory. Je to pěkná urážka, to ti povím.“ Směje se. Ona ne.

Simon zachytí můj pohled a protočí oči v sloup. Napodobím ho a spiklenecky se na sebe usmějeme. Kývne hlavou k pultu u dveří. „Fakt to zkuste,“ řekne potichu.

„Jo, jasně! Zapomněla jsem.“ Vezmu tácek a zamířím k pultu, abych všechno otestovala.

Zaslechnu, jak muž pokračuje: „Nicméně Irové! Ti znali hodnotu brambor. Věděla jsi, že když byli Irové pouhých pár let bez brambor, milion jich zemřel?“

Chvíle ticha. „Proč prostě nejedli něco jinýho?“

Stisknu dávkovač tatarky – hustá pasta mi přistane na talíři a pár kapek dopadne na pult.

„A co? Třeba zákusky?“

„Třeba,“ odpovídá dívka, imunní vůči sarkasmu.

Zvednu lahev označenou jako Hnědá omáčka (což mi nic moc neříká) a naliju si trochu na tácek. Pak trochu hořčice, pořádnou dávku majonézy a ještě něco, co vypadá jako chutney, ale jistá si nejsem. Protože Simona nechci zklamant, cítím, že je mou povinností nabrat si ode všeho trochu. Tácek teď vypadá jako malířská paleta.

Slyším, jak se Božský hlas zvedne z boxu. „Proč prostě nejedli něco jiného? Výtečná otázka! Ať jedí zákusky! Jenže co se nestalo, zákusky došly. V celé zemi ani jeden kousek dortu! No prostě hrůza. Impérium selhalo…“ Tak tomuhle říkám suchý britský humor. Vždycky zábavný, ale zároveň jaksi hodně zlý. „Takže,“ pokračuje, „uvařím ti u sebe doma, pokud…“

V tu chvíli ho dívka přeruší, docela lascivně a podbízivě: „Radši bych ty náušnice, co jsme viděli…“

„Jestli chceš diamanty, budeš se muset krapet polepšit, drahoušku,“ odpoví muž okamžitě. Blbec. „Uvařím ti, pokud mi dokážeš říct, v kterém roce se Velký irský hladomor objevil. Máš deset vteřin. Deset. Devět. Osm…“

Uvědomím si, že tu jen tak stojím, s hustou mlhou v hlavě, a poslouchám tenhle směšný rozhovor, zatímco mi stydne jídlo. Vymaním se z otupění, obrátím se zpátky ke svému místu a velice působivě vrazím do Božského hlasu. Jako když se srazí planety. Tácek plný omáček se mi připlácne na prsa a já zavrávorám. Jeho ruka rytířsky vystřelí, sevře mi předloktí a poskytne mi oporu. Druhou rukou se chytím jeho ramena.

Možná to nakonec nebude blbec.

Zrovna když si tohle řeknu, zahlédnu dívku, se kterou předtím mluvil. Dlouhé blond vlasy. Rozcuchané. Ústa otevřená v šokovaném smíchu.

Vrhnu pohled po muži, zrovna když zvedá hlavu… Rozcuchané hnědé vlasy.

Díváme se teď z očí do očí.

Mlha se zvedá a já vyjeknu: „Vy!“

===

KAPITOLA 3

V náramné sedává síni

Po zdech stovky knih

Hodně že pije, lidé ho viní

Není z něj však cítit líh.

Edward Lear: Jaká to nádhera, znát pana Leara, 1871

„Já?“ opakuje a v očích se mu zračí překvapení.

„Vy!“

Pořád stojíme proti sobě. Pořád mě drží za předloktí. Pořád se ho držím za rameno. Jsme hned u sebe, tvář na tvář, oko proti oku, tělo na tácek.

Probere se. „Aha, dobře, uděláme tohle – Simone?“ zavolá, ale Simon už z ramene sundavá utěrku a Vy ji obratně chytí ve vzduchu. „Předklonit,“ pobídne mě. Ohnu se v pase a nechám ho, aby odstranil tácek. Sleduju, jak mi armáda omáček odkapává z hrudi na linoleum – Jackson Pollock chudých.

Blondýnka se uchechtne.

Vy odloží tácek na stůl a já se napřímím, pak jde s utěrkou ke mně, míří na prsa.

Ruka mi vystřelí. „Ne. Já sama.“ Dlaněmi třu košili jako batole, když prsty rozmazává barvu. Dělám to desetkrát horší.

Lepkavost mi už prosakuje na kůži. Cítím, jak mě ten muž sleduje. „Co je?“ ptám se s ledovým klidem.

„My se známe?“

„Skoro jste mě srazil autem!“

„To jste byla vy?“

Nic neříkám, ale zuby mi skřípou.

„Můžu… pomoct?“ zašveholí ten chlap hlasem, který vždycky znamená pouze jediné. Zarazím se.

To snad ne. Vzhlédnu k němu. Ale ano.

On se mnou flirtuje. Utěrku má připravenou, ústa roztažená ve šviháckém úsměvu a oči mu blýskají.

Vybuchne mi hlava. „Děláte si legraci?“

„Nikdy bych si nedovolil žertovat o něčem takovém,“ zaperlí.

„Vy flirtujete? Měl byste se omluvit!“

„Za ten flirt?“

„Za to, že jste mě málem přejel!“

„Naznačujete, že se mám omluvit za něco, co jsem neudělal úmyslně? To už bych se raději omluvil za ten flirt,“ usmívá se.

„V-vy… zmetku zazobaná!“

„Óóó, tak zmetek zazobaná. Hezký nesoulad ve jmenném rodě – a krásná aliterace.“ Stále se usmívá. „Takže vy jste Američanka. Dobře, o Američanech vím jedno: mají sklony nechávat se v téhle zemi přejet, protože vbíhají přímo pod auta.“

„Je to snad moje chyba?“ vykřiknu.

„Další věc, kterou o Američanech vím: mají sklon křičet. Tu máte.“ Sáhne do kapsy a vytáhne pestrobarevnou hrst peněz. Odstraní z ní jakýsi účet a podává mi ji.

„Co to jako je?“ Všechno ve mně vře. Zatím potichu.

„Konkrétně? Tak třeba tohle je padesátilibrová bankovka.“

„Nechci vaše peníze! Chci jen… chci jen…“ Co vlastně chci? Mlha zase houstne.

„Ale no tak, nekoukejte tak naštvaně. Vezměte si to. Sama jste to řekla. Jsem zmetek zazobaná.“ Znovu ke mně natáhne ruku s bankovkami. „Bezcitná sketa, která si pozornost ostatních – bez jakýchkoliv výčitek či citů – musí kupovat.“

Škubnu hlavou směrem k blondýně: „Vypadá to tak.“

Tohle se ho dotkne. Jeho výraz se mění. Čistý, svěží, bezstarostný pohled pohasne. Jako by mu oči zastřela nějaká clona. Představení skončilo. Vypadá doopravdy dotčeně. Tak ať. „Nechte si svoje peníze,“ využiju okamžiku, kdy se nepříjemnost situace obrátila, a dopřeju si vlastní představení na rozloučení: „Kupte té své historičce nějaký sacharidy.“

Jdu zpátky k pultu, seberu svoji knihu a kabát a z kapsy doluju peníze. Vyklopím na dřevo dvacet liber, vezmu zbytek rybího kornoutu, zahlédnu Simonovy rozesmáté oči a zamířím ke dveřím. „Zatím nashle, Simone!“

„Budu se těšit, Ello z Ohia!“ loučí se zvesela.

„Bonne chance,“ zvolá suše muž, který se už zřejmě oklepal. Pak nasadí ještě snobštější britský přízvuk, ještě větší klišé a dodá: „Klid a dívejte se vpravo!“

Ignoruju ho a otevírám dveře. Zvonek zacinká a já se pod ním zastavím. Nemůžu odolat. Otočím se k němu. „Velký irský hladomor vypukl v roce osmnáct set čtyřicet pět. Kreténe!“

Tak to šlo dobře.

Zmatená, špinavá a zničehonic vyčerpaná mířím zpátky na Magdalenskou kolej a za chůze uždibuju smaženou rybu. Lidé mě opravdu zeširoka obcházejí, není to jen můj dojem.

Teď když jsem na čerstvém vzduchu, zmocňují se mě rozpaky. Ano, mám pásmovou nemoc, jsem mimo svoji komfortní zónu, ale stejně…

Nesnáším podobné chlápky. S takovými jsem chodila na vysokou, s takovými jsem byla na stáži v Capitol Hill. Kluci, co si myslí, že si za tatínkovy peníze můžou koupit obdiv, a pak ten obchod stvrdí mrknutím a úsměvem. Chlápci, kteří hrají hru, nastraží kolem svoje pasti, jako by to byla ta nejgeniálnější technika, jaká kdy byla objevena, a čekají, že se člověk přetrhne, aby jim k tomu pogratuloval.

Tak hele. Nejsem úžasně dokonalá nebo tak něco, ale ve správném světle, se správným účesem a snahou o nalíčení už jsem pár hlav zamotala. Mám takové ty divoké irské vlasy, které se všude pletou, širokou pusu Julie Robertsové a velké kulaté oči, díky kterým vypadám nevinněji, než doopravdy jsem. Typ dostupné holky odvedle. Ten typ dívky, které by například mohlo lichotit, že s ní flirtujete poté, co jste ji málem přejeli a pak jí zničili košili.

Naneštěstí pro takové chlápky – vzhled může klamat.

Proklopýtám Magdalenskou bránou a dál na recepci. Hugh nikde. Projdu dalšími dveřmi a pak na nádvoří. V záři zapadajícího slunce jsou pískové budovy zbarvené do růžova. Vleču se přes kočičí hlavy a snažím se dodržovat Hughovy pokyny, které mám někde v zamlžené hlavě.

Vidím velkou budovu ve tvaru písmene L a u ní obrovskou travnatou plochu. Je tak dokonale posekaná, že golfové hřiště by se vedle ní muselo stydět. Zhruba každých deset metrů se v temných útrobách budovy objeví malá schodiště, všude kolem nich jsou okénka se sloupky. Najdu číslo čtyři a s cílevědomým odhodláním příslovečného koně, který se vrací do stáje, započnu výstup.

Prvních pár schodů je z mramoru, ale brzy přejdou v ošlapaný kámen, každý staletími ošoupaný do prohnutého úsměvu. Schodiště zatáčí a zanedlouho už jdu po nepříliš stabilních dřevěných prknech. Jsou tak příkrá, až se přistihnu, že po nich šplhám jako po žebříku; končím na všech čtyřech na malém odpočívadle pět na pět, z obou stran dveře.

Chystám se vstát a zapátrat v kapse po klíči, který mi dal Hugh, když mi dojde, že bagáž mám pořád dole na recepci. S hlasitým zaúpěním se převalím na bok. Mohla bych spát přímo tady. To bych mohla.

Dveře napravo se otevřou a rychle z nich vyjde Gus, nevzrušeně mě překročí, jako bych tam ležela stejně dlouho jako samo schodiště, a zmizí pod schody.

Zpoza otevřených dveří za ním nějaký hlas volá: „Tvoje krása uvadne, můj zájem stejně tak. Končím s tebou!“

Ve dveřích se zjeví postava, ale při pohledu na mě se zarazí. Na sobě má červený župan a drží pohár jantarové tekutiny. Volnou rukou najde mezeru mezi kusy látky a drží je u sebe jako stárnoucí hrdinka Tennesseeho Williamse.

„Ahoj!“ zaskřehotám.

„A-hoj,“ odpoví váhavě – malý, útlý muž s vlnitými kaštanovými vlasy po bradu. Upřeně mě pozoruje a skoro jako pro sebe si mumlá: „Je to ztracené?“

Hele. Když já takhle používám střední rod, říkám si to jenom v duchu. Neřeknu to tomu zájmenu přímo do očí. Vyškrábu se na nohy. „Bydlím tady,“ mávnu rukou ke dveřím za sebou.

„Jsem Ella.“ Pečlivě si mě prohlíží a ohrnuje nos, buď nad mým vzhledem, nebo nad zápachem, to nepoznám. V obou směrech si právě teď nezadám s pouťovým košem na odpadky. Vzpomínám, za kým Gus Hughovi na recepci říkal, že jde, a přinutím se pokračovat: „A ty jsi Sebastian Melmoth, že?“

Teď si mě měří koutkem oka, podezřívavě. „Přesně tak, je to rodové jméno. Ale jak…“

„Aha, vážně?“

„Vážně,“ protáhne a napodobí můj přízvuk. „Táhne se staletí nazpět. Ale jak jsi to…“

„Netušila jsem, že to jde.“

„Co?“

„Být potomkem někoho, kdo nikdy neexistoval.“ Otočí hlavu a sleduje mě koutkem z druhé strany. „Oprav mě, jestli se pletu, už je to dlouho, co jsem četla jeho dílo, a jsem utahaná, mám pásmovou nemoc a – však víš – jsem Američanka, ale Sebastian Melmoth byl pseudonym Oscara Wildea. Nebo ne?“

Musím přiznat, že z tohohle mám jisté perverzní potěšení.

Přistižený mladík na mě beze slova zírá, pak si povýšeně povzdechne, otočí se na podpatku a vrátí se do svého pokoje, dveře za sebou hlasitě zabouchne.

Snažím se uklidnit hlubokým nádechem, z kapsy vytáhnu starodávně vyhlížející klíč a skloním se k prastarému zámku. Zastrčím do něj klíč a otočím. Zní to, jako bych odemykala sejf. Otevřu dlouhými roky unavené dveře a vstoupím do pokoje. Svého pokoje.

Slunce už skoro zapadlo a místnost je temná. Tak temná, až přehlédnu svá zavazadla uprostřed podlahy a zakopnu o ně. I tak je Hugh právě teď můj hrdina. Zašátrám po vypínači a najdu ho napravo vedle dveří.

Místnost je to neobvyklá, s odhalenými dřevěnými trámy. Bílý strop a zdi štukované ještě za královny Viktorie, místy je omítka dokonce půvabně oprýskaná. Přiražená k nejvzdálenější stěně stojí úzká postel. Nachází se přesně pod nejvyšším bodem zkoseného stropu. U jedné zdi vidím praktický prádelník a vedle něj nízkou knihovnu. Nalevo objevím malou koupelnu s maličkou sprchou a umyvadlem pro panenky. Napravo mě láká osamocené dvoukřídlé okno ve vikýři. Jdu k němu. Světla ubývá, ale spatřím alespoň obrys úchvatného výjevu. Vidím Magdalenskou věž a břidlicové tašky střech před ní i v dálce. Vrcholek jednoho z dubů na dvoře dole lemuje dolní část okna.

Na tohle bych si mohla zvyknout.

Rychle se osprchuju, štítivě odhodím košili, vezmu si tepláky, připojím se ke školní wi-fi a zkontroluju e-mail.

Přivítají mě čtyři navazující zprávy od mámy.

Jen to tak zkouším. Dej mi vědět, až přistaneš.

Dej mi vědět, až se ubytuješ…

Jsi ubytovaná? Děje se něco? Něco se děje, že jo?

Prosím, odpověz, Ello. Zavolala bych do školy, ale nevím, jak na mezinárodní hovory, a ten Skype, který jsi mi zařídila, mi říká, že když chci volat, potřebuju peníze. Myslela jsem, že to právě má být zadarmo??? Každopádně mi dej vědět, že jsi v pořádku, protože cítím v kostech, že by se něco mohlo stát.

Zhluboka si vzdychnu. Teď zrovna není na drama správná doba. Píšu:

Vyřiď svým kostem, ať jsou v klidu. Mám se dobře. Jen jsem unavená. Zítra napíšu víc.

Zaváhám jako vždycky, když mám napsat „mám tě ráda“, a raději napíšu „XO, E“.

Zběžně prolétnu pár dalších e-mailů ve schránce, ale vše splývá v jednu velkou šmouhu. Podívám se, kolik je hodin. Přesně 18:30. Velice rozumný čas na to jít spát.

Většinu noci prospím klidně, ale pokaždé, když na věži odbíjí zvon, změní se sen na jiný, jako by někdo přepínal stránky prezentace. Když odbíjí sedm ráno, dveře mého pokoje se otevřou.

Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že už nespím.

===

KAPITOLA 4

Vzbuď se! Neb ráno v pohár noci uvrhlo kámen,

z jehož moci oblohou hvězdy létají.

Omar Chajjám: Rubaját, 1859

Vmžiku jsem vzhůru. Shrbená žena s bílými vlasy, v praktické šedé zástěře, vchází do mého pokoje a něco si brouká.

Vykřiknu. Ona vykřikne. Koukáme na sebe.

„Och!“ zvolá a chytne se pod krkem. „Vyděsila jste mě k smrti, drahoušku!“ Jde dál do místnosti. „Jen spěte dál, nevšímejte si staré E.“

Zrak se mi projasňuje a zaznamenám, že drží kyblík. Dobelhá se do koupelny.

Vylezu z postele a sunu se za ní. Sklání se nad záchodem, drhne mísu a vesele si pobrukuje. „Ach, t-to nemusíte dělat,“ koktám.

„Jste zlatíčko.“ Pokračuje v práci. Natáhnu ruku. „Já jsem Ella.“

Nespustí oči ze svého úkolu. „Evženie, drahoušku.“ Spustím ruku. „Takže… vy jste uklízečka? Máme tady uklízečku?“ Polekaně se zarazím. „Tedy, hospodyni? Nebo pokojskou? Nebo…“

Napřímí se a věnuje mi přísný pohled, jistě byla v minulém životě učitelkou. „Jsem vaše výpomoc, drahoušku.“ Přesune se ke sprše s prachovkou. „Copak vám ten popleta vrátnej Hugh neřek, že budete mít výpomoc?“

„Jak často chodíte?“ zeptám se.

„No přece každej den, to dá rozum!“ Otočí se k umyvadlu a začne leštit kohoutky. „Až na soboty a neděle. A samosebou státní svátky. Jináč přesně v sedm, přesně jako hodinky.“ Zakření se na mě. „Ale žádnej strach, drahoušku. Potichu jak kostelní myš, dovnitř a ven za dvě minuty, ani si nevšimnete, že jsem tady byla. Jen se zeptejte svýho souseda. Uklízím u něho už čtyry roky a za celou tu dobu jsem ho s votevřenejma vočima viděla jen jedenkrát, a to se zrovna ráno vracel zvenku.“ Uchechtne se sama pro sebe. „Veselá kopa, fakt že jo.“ Kouzelnickým mávnutím zápěstí vymění v koši pytel.

Tahle práce musí být samé nahoru, dolů… A ona přitom už není zrovna mladice. Jako holce ze Středozápadu je mi nepříjemná představa, že se o mě bude starat sedmdesátnice, nehledě na to, s jakou hrdostí svoji práci vykonává.

„Evženie, opravdu sem nemusíte chodit každý den.“

Už je u dveří, kýbl v ruce. Usměje se, vezme za kliku a řekne: „Dobře, tak zas zítra, drahoušku.“ A je pryč.

Když se prokoušu několika textovkami a e-maily (tři z nich jsou od Gavina), dám si sprchu, vlasy si smotám do nepříliš dokonalého uzlu, nanesu trochu mejkapu, rty přetřu leskem a vezmu si reprezentativnější sáčko. V devět už jsem z pokoje venku s nezaslouženým pocitem vítězství. Se vzpomínkou na Anthonyho Hopkinse poděkuju Hughovi za to, že mi večer do pokoje dopravil kufr, a v odpověď se mi dostane nepřítomného zabručení. Protože mám před informační schůzkou ještě hodinu, koupím si v něčem jako minimarketu frapuccino v lahvi a sušenku nazvanou Flapjack a vydám se na obchůzku.

Na High Street je takhle brzo ticho, mříže obchodů jsou spuštěné, restaurace temné. Stačí ale odbočka vpravo těsně před středověkým kostelem a jsem v nevelkém dlážděném průchodu, na jehož konci se otevírá živé město. Jsem na Radcliffově náměstí – zastavím se, abych to všechno vstřebala. Přede mnou stojí ikonická válcovitá Radcliffova studovna, neoklasicistní budova se zlatými stěnami. Jako bych vešla do mraveniště. Studenti a turisté proudí dovnitř a zas ven bránou na okraji náměstí, mizí v podzemí kostela a zase se objevují a v ruce drží kávu nebo balíček z cukrárny. Zajímavé! Lituju, že už mám kávu z minimarketu.

Jako minutová ručička se otáčím ve snaze všechno vstřebat. Architekturu, přírodu, oblečení lidí, jejich hovor i neustálé cinkání zvonků na kolech. Přecházím náměstí, minu Bodleianskou knihovnu a divadlo Sheldonian Theatre, na pilířích, které ho obklopují, je třináct kamenných bust neznámých mužů. Turistické krámky na protější straně ulice nabízejí oxfordské suvenýry hned vedle dvou půvabně vyhlížejících hospůdek a několika kolejí obehnaných zdmi. Obchody jsou vyvedené ve veselých odstínech modré, červené, žluté a v bílé. Nad chodníkem vlaje několik britských vlajek, pod nimi je vždy pár stolků a židlí, které čekají, až se na nich někdo ve vlhkém ranním chladu usadí.

Je to kosmopolitnější prostředí, než jsem čekala. Působí starobyle, sebejistě, ale i moderně. Slyším mandarínštinu, italštinu, francouzštinu, arabštinu a směs anglických přízvuků. Je tu překvapivě hodně Američanů. Jako by tohle město patřilo všem. Jsi tu? Patříš sem. Je jako bezčasá zchátralá Mezinárodní vesmírná stanice.

Na konci Broad Street, před Balliolskou kolejí, je prostý kříž z dlažebních kostek, zapuštěný do země. Ukáže se, že je to památník připomínající tři oxfordské mučedníky, protestantské biskupy, kteří byli v padesátých letech 16. století upáleni u kůlu na příkaz královny Marie. Hrkne ve mně, když si uvědomím, že jedním z těch mužů byl Thomas Cranmer, muž zodpovědný za zrušení manželství Mariiných rodičů, Jindřicha VIII. a Kateřiny Aragonské.

Mozek se mi odmítá znovu rozběhnout. Stojím na místě, kde zemřel Thomas Cranmer. Není nepřístupné ani tu nikdo nevybírá poplatek, dokonce to místo stěží označili. Je to prostě jen částečka oxfordské scenérie. A necelých deset metrů odsud si můžu koupit tepláky Oxfordské univerzity nebo plechovku sušenek ve tvaru TARDIS.

Mrazí mě v zádech, tenhle okamžik kognitivní disonance je jen začátek. Už nejsme v Ohiu, Toto.

Odhadnout vzdálenosti v tomhle městě není snadné. Možná za to může ten nerovný dlážděný terén, možná hloučky turistů, zabírající každý centimetr chodníku. Anebo je to těmi zkroucenými ulicemi a průchody. Líbí se mi každá dlažební kostka, každý hlouček i zákrut, ale špatně odhadnu, jak dlouho mi bude trvat cesta k budově Rhodesovy nadace, a když ji konečně najdu, zbývá mi necelá minuta.

Vybíhám schody. Jakmile se natáhnu po klice, začne mi vyzvánět telefon. Sakra. Zdá se, že ačkoliv ve Washingtonu je teprve pět ráno, nehraje to žádnou roli.

„Zdravím, Gavine!“ přijmu hovor.

Na druhé straně mě pozdraví smích. „Nechci vás zklamat, ale já nejsem Gavin.“

S rukou pořád na klice ztuhnu. „Senátorko Wilkesová,“ dostanu ze sebe. „To je ale… milé překvapení.“

„Ella Duranová. Jsem vaše fanynka.“

Nemůžu uvěřit, co se děje; nejdřív tohle, pak zas tamto… Zalapám po dechu. Klid. „To já jsem vaše fanynka!“ rozplývám se. „Jsem tak nadšená, že…“

„S dovolením!“

Otočím se. Blokuju dveře. „Pardon,“ omlouvám se šeptem studentce, která se kolem mě snaží protáhnout. Když otevře dveře, nahlédnu dovnitř. Je tam narváno. Mám dvouminutové zpoždění, už se začíná.

V žádném případě nezavěsím ženě, která se možná stane příštím prezidentem Spojených států. „Pojďme k věci. Vzdělávání bude základní kámen mé kampaně a vy jste klíčová strategická postava. Velice se mi líbilo, co jste napsala. Na Floridě jsem měla tři chlapce na veřejné škole, zatímco jsem se po třicítce snažila získat titul magistra. Veřte mi, že vám rozumím.“

Skrz dveře slyším zakvílení ožívajícího mikrofonu a pak zesílený britský hlas: „Prosím, posaďte se všichni…“

„Senátorko…“

„Říkejte mi Janet.“

„Děkuju… chci jen říct…“ Dýchej. Mluv. „Ať potřebujete cokoliv, úplně cokoliv, jsem tu pro vás a pro Gavina. Je to čest, pracovat pro vás.“

„Pracovat se mnou, Ello. Je to partnerství. Uděláme spolu skvělé věci. Budeme se snažit, abychom vás obtěžovali co možná nejméně. Chceme, abyste si to v Oxfordu užila. Že ano, Gavine?“

„Rozhodně,“ slyším ho v pozadí říct tónem, jaký jsem od něj ještě neslyšela. Je milý a trpělivý. On je můj šéf, ona zase jeho.

Dveře budovy se otevřou a ven vyjde nějaký muž. Hlavu má skloněnou, a když za sebou zavře, zdvihne k uchu telefon.

„Ano? Tady Connor,“ řekne hlubokým hlasem.

Vyměníme si stejný mrzutý pohled. Má velice hezkou tvář: ostře řezanou čelist, klasický nos, světle hnědé oči a vlasy jako George Stephanopoulos. Takhle jsem si představovala stipendistu Rhodesovy nadace. Výběrová škola, fotbalový rozehrávač, jako vystřižený z románu J. D. Salingera.

„No, už vás nebudu okrádat o čas, Ello. Jenom jsem vás chtěla přivítat na palubě.“

„Děkuju. Nezklamu vás.“

„To mě ani nenapadlo. Okamžik, Gavin vám chce něco povědět. Předávám.“

Mám mu říct, že právě přicházím o informační schůzku? Mám mu říct, že zavolám zpátky? Copak si můžu vybrat? Z telefonu se ozve Gavinův hlas. „Máš minutku? Můžu hned teď přizvat Priyu Banergeeovou na konferenční hovor. Šlo by to?“

Priya Banergeeová se zabývá veřejným míněním. Měla bych si poslechnout, co má na srdci. Toužebně se podívám na dveře před sebou. „Jistě,“ odvětím. Připojí Priyu a já sebou plácnu na nejvyšší schod. Můj kolega v telefonu se uvelebí na druhé straně schodiště. Vyměníme si smířený úsměv. Zatímco hovoří, prohlížím si ho.

Bože. Tenhle Rhodie je pěknej kus.

O pětadvacet minut později, poté co jsem poslouchala nekonečný proud dat a takřka ničím nepřispěla, končíme. Nadechnu se, mrknu po tom klukovi – zrovna taky zavěsil.

S úsměvem povídá: „Můžeme se dohodnout, že cokoliv kterýkoliv z nás zaslechl, neopustí tohle místo?“

Odfrknu si. „Platí. Ale můžu se zeptat, pro koho pracuješ? Jsi lobbista?“

Přikývne. „Zdravotní péče.“

„Pro koho?“

„PMR?“ Public Medical Relations. Největší lobbistická skupina v oboru zdravotnictví ve Washingtonu. Říká to, jako by se ptal, jestli jsem o ní náhodou neslyšela. Jako když se někoho zeptáte, kam chodil na vysokou, a on odpoví: „Na Harvard?“

„Taky děláš do politiky?“ ptá se. Přikývnu. Opře se o chladný mramor schodu a druhou ruku mi podává. „Connor Harrison-Smith.“

„Ella Durranová.“

Bože – má úplně zabijácký úsměv. No nebyly by to dobrý hrátky osudu? Cestuju do Anglie takovou dálku a zakoukám se do kluka, kterej nejspíš ve Washingtonu žije blok ode mě. Ukáže ke dveřím. „Chceš…“ Přikývnu a oba vstáváme a sbíráme svoje věci. „Takže… ne že bych něco zaslechl, samozřejmě, ale ty začínáš v nové práci?“

„Je to tak. Ty taky?“

„Ne. Já končím. Jen vypomáhám, než si moje náhrada zvykne na ten frmol.“

Předstírám, že to nezní jako velká věc. „Dobrý. Takže budeš prostě jenom rok studovat?“

„Prostě budu jenom pít hodně velice dobrýho piva, to budu dělat.“ Oba se smějeme. „Dělám magistra v managementu zdravotnictví. A ty?“

„Literaturu.“

„Vážně?“

Každý zní vždycky tak překvapeně, když to řeknu. „Jo, osmnáct set třicet až devatenáct set čtrnáct.“

Jdeme ke dveřím. „Hmm.“ Na čele se mu udělá vráska, jak nad tím přemýšlí. Je rozkošný. „Kdes dělala bakaláře?“

„Na Georgetownu. A ty?“

„Na Harvardu?“ Usmívám se.

Otevře dveře a přidrží mi je. Gentleman.

Po zkrácené informační schůzce vedené ztrhaným organizátorem (jděte sem, udělejte tohle, zajděte za tímhle pro tamto, nedělejte tohle, podepište toto) pohlédnu na hodinky. Mám jenom deset minut na to, abych se dostala na první hodinu v budově fakulty anglistiky. Zdá se, že jsem jediná, kdo spěchá. Myslím, že jsem určitě jediná, kdo dělá magistra na anglistice. Kdykoliv zmíním, co studuju, lidi nechápavě naklánějí hlavu: Co to je, ta literatura, o které mluvíš?

Zamířím ven, ale hned mě zpomalí Connorův hlas: „Ello, počkej.“ Otočím se, stojí na našich schodech. „Co kdybych ti na sebe dal číslo? Pro případ, že by sis chtěla dát pivo.“

Usměju se na něj a vytáhnu telefon. „Platí.“

Budova Fakulty anglistiky je hranatá betonová obluda z půlky století. Ne zrovna taková, jak jsem si myslela. V takové budově by mělo sídlit nějaké přímočaré oddělení bez fantazie. Něco jako chemie nebo matematika nebo… no, managament zdravotnictví.

Do stanovené učebny dorazím deset minut po začátku hodiny, zase pozdě. Polehoučku otevírám dveře, jsem si jistá, že nabourám hodinu.

Ale nenabourám.

Skupina asi deseti lidí sedí kolem stolu ve tvaru podkovy, někteří si něco potichu povídají, jiní si čtou, další se dívají na displej svých telefonů. U přednáškového pultu nikdo není.

Zamířím ke shluku prázdných židlí. Když jednu minu, dívka vedle zamumlá: „Promiň! Tohle tady být nemusí,“ a rychle zvedne tašku z místa přímo přede mnou. Pořád mířím k jiné židli a otevírám pusu, abych jí řekla, že to je v pořádku, ale ona nepřestává mluvit. „Vážně promiň. Moc se omlouvám, opravdu. Jsem sobec.“

V Americe by bylo dost dobře možné, že její omluvy jsou sarkastické. Koutkem oka si ji prohlížím. Oblečená je konzervativně (přiléhavé tvídové šaty ke krku a přes ně kanárkově žlutý svetr, na nohou nízké střevíčky) a vlasy má upravené do složitého účesu ze šedesátek, připomínajícího včelí úl. Akorát je růžový. Zdá se být prostá veškerého sarkasmu.

Zvažuju, jestli se jí nepředstavit, ale vypadá, že interakce s cizincem by na ni mohla být trochu moc. Hádám, že tohle musí být ta slavná britská rezervovanost.

Přesně tehdy se dveře rozletí dokořán, až všichni nadskočí, a dovnitř vejde kluk oblečený jako Robert Redford v Podrazu.

„Dorazil jsem,“ oznamuje. „Můžeme začít.“ Tolik k britské rezervovanosti. Překvapeně si uvědomuju, že ho znám.

„Sebastian Molmoth!“ vykřiknu.

Zastaví se a civí na mě. Dívka s růžovými vlasy klouže pohledem z chlapce na mě, oči vytřeštěné, a zas na něj. „Charlie! Přísahal jsi, že s tím přestaneš!“

Teatrálně sklopí hlavu na prsa a trucovitě míří k nám.

Dívka ke mně obrátí soucitné, laskavé tmavé oči. „Jak jste se s tímhle mizerou poznali?“

„Máme společné schodiště,“ odpovím, když zapadne na židli po její druhé straně.

Otočí se zpátky k němu a dá mu herdu do ramene. „A tys ji nepoznal?“

„Na svou obranu musím uvést,“ začne, „že byla přestrojená za tuláka. Stará babizna v bretaňské jeskyni, která je ve skutečnosti nádherná čarodějka. Vždycky mě dostane.“ Dívá se přes dívku na mě. „Takže když jsem selhal v testu morální způsobilosti, co to teda bude? Sedm let jako ropucha? Toryovec na věčnost? Nebo bychom měli očekávat nějakou jinou ohavnost?“ Vstane a napřáhne ruku. „Charles Butler, veritas et virtus.“

Musím se usmát. „Ella Durranová.“

Pustí moji ruku a usadí se zpátky na židli. „Přijď dneska ke mně.“ Není to omluva, ale rozhodně je to nabídka příměří.

„Dáme si kapku.“

„To by šlo. Děkuju.“

Šťouchne do dívky. „Přidáš se k nám?“

„Tak dobře.“

„Přines svoji skotskou.“

Dívka protočí oči v sloup, ale právě tehdy vejde Roberta Styanová. Všechno zamrzne. Styanová je ztělesněním roztržitého profesora – klopýtá k pultu s náručí plnou předmětů. Kufřík, poznámky, deštník, sako a během chůze drmolí:

„Dobrý den, dobrý den, promiňte, omlouvám se za zpoždění.“ Na pult nic neodloží, jen za ním stojí a rozhlíží se po učebně. Pak řekne: „Dobře, takže: obávám se, že mám špatné zprávy. Právě jsem byla jmenována ředitelkou postgraduálních programů. Což znamená, že jsem příliš důležitá na to, abych vás učila.“ Než můžeme zareagovat, pokračuje: „Prosím, neroňte slz! Netrhejte oděv! Má náhrada je více než schopná, vlastně je to můj nejlepší mladší výzkumný pracovník. Po dvou minutách s ním – a to ani nezmiňuju jeho úzké džíny – zapomenete, že jsem vůbec kdy existovala.“ Nadechne se a roztáhne ústa v úsměvu. Když nikdo nic neříká, zažertuje: „Tomu jste se měli zasmát. Ale dobrá. Bez čehokoliv dalšího vám představuju Jamieho Davenporta. Jamie?“ Pokyne ke dveřím.

Počkat, zadržte! Osoba, kvůli které jsem přijela studovat do Oxfordu, odchází? Ale já jsem četla všechny její knihy, všechny její články, viděla všechna její YouTube videa. (Ona za to nemůže. Viktoriánská sexualita a lingvistika se prostě prodávají.)

To není možné. Ona byla můj oxfordský osud, můj Gandalf, můj pan Miyagi, můj Robin Williams – ať už se jeho postava ve Společnosti mrtvých básníků jmenuje jakkoliv. Co myslí tím, že nás nebude učit?

Styanová sestoupí z pódia a asistent jí poděkuje stisknutím ramene, než sám předstoupí před studenty. „Nerad vás zklamu, ale těsné džíny mám v čistírně.“ Okouzlujícně se na naši skupinku usměje a všichni mu odpovědí uznalým uchechtnutím.

Všichni až na mě. Nemůžu vůbec nijak reagovat. Mám moc práce s překopáním svého světa.

Náš nový profesor je zmetek zazobaná.

===

KAPITOLA 5

Opona padá, vlaje v dál,

zrcadlo puká, roztává.

„Dostihla mne kletba má,“

zvolala Lady ze Shalott.

Lord Alfred Tennyson:

Lady ze Shalott, 1831–1832

Jamie Davenport beze spěchu rozkládá poznámky na pult. Pohlédne na osazenstvo a uličnicky se usměje: „Prosím, buďte na mě něžní.“

Co by se stalo, kdybych odešla? Je to jenom jeden z mých předmětů a koná se jen jednou týdně. Snad bych se mohla zapsat do jiné skupiny nebo bych mohla najít Styanovou a přesvědčit ji, aby se mi věnovala individuálně. Odmítám si připustit, že by tenhle asistent byl má jediná možnost. Tohle nemůže být moje „zkušenost, jaká se naskytne jednou za život“. To má být dobrá věc.

„Před pěti lety,“ začne, „jsem seděl přesně tam, kde jste teď vy. Styanová vešla do učebny a já si pomyslel: ,Takže tahle mě teď bude dva měsíce nudit?‘ Chci říct… miluju poezii – proč bych tu jinak byl, že? – ale sakra, viktoriánskou? Je vůbec něco horšího? Hroziví staříci v cylindrech, s velikým břichem, licousy až pocaď, kteří kecají o slávě dalekých válek a svátosti manželského lože? Upřímně, chtěl jsem sám sebe podříznout.“

Periferně vidím, že ostatní studenti se usmívají. Já ne.

„Ani v nejdivočejších snech,“ pokračuje a očima přejíždí po učebně, „jsem nečekal, že ve viktoriánském díle naleznu tolik beznaděje. Touhy. Strachu.“ S každým slovem pohlédne do očí jinému studentovi – politik „navazující spojení“ s publikem.

„Moudrosti. Lásky.“

Bum. Jeho pohled se srazí s mým a v hlase mu zazní slabé zaváhání, jako když stará deska přeskočí kousek písničky. Nikdo jiný si toho nevšiml. Ale já ano. A on taky. Honem se podívá zpět na ostatní. „Věříte mi?“ zeptá se.

Ani ve snu, pomyslím si.

Spráskne ruce. „Nějaké dotazy? Než začneme?“ Zvednu ruku.

„Tady se nehlásíme. Čtyřicet ran bičem a dneska jste bez grogu.“

Usmívá se na mě. Ten je ale drzej.

„Je někde k dispozici sylabus, na který bychom se mohli podívat?“ ptám se s jistotou, že ho nemá.

„Sylabus?“

Někdo se zahihňá. Davenport ke mně otočí hlavu. „Ano,“ pokračuju, „dokument, ve kterém bychom našli průběžnou četbu, termíny, způsob známkování, očekávání?“

„Aha, dobrá otázka,“ řekne s lehkostí. „Není třeba, abyste si předem připravovali materiály, a nezadávám žádné práce, ale kdyby ano, dozvíte se to včas, a nakonec – já neudílím známky. Takže…“

Jelikož se někteří chichotají, pochopím, že jsou to všeobecně známá fakta. Zadívám se na stůl, dochází mi, že jsem možná na nejlepší cestě k tomu, abych se ztrapnila. „Dobře. Nepřítomnost sylabu je oxfordiánský rys, na který si prostě budu muset zvyknout.“

Naproti mně někdo špitne: „Vlastně oxoniánský.“ Pohlédnu tím směrem. Dívka s tváří typické britské krásky, jakou byste našli na staré broži, si něco škrábe do notesu a nedívá se na mě.

„Brambor, brambora,“ odpovím falešně žoviálně.

„Není to otázka výslovnosti, dialektologie,“ namítá hlubokým, sytým hlasem. Pořád píše. „Není to jazykové schizma z kolonií, je to docela jednoduše a doslova jiné slovo.“

Začíná mi hořet obličej. „Vážně, jo?“

Uráčí se vzhlédnout. „,Oxfordiánský‘ se váže k teorii prohlašující, že sedmnáctý oxfordský hrabě byl autorem Shakespearových děl. Teorie, která se především mezi pravými akademiky seriózně zpochybňuje.“

Způsob, jakým vysloví „pravými akademiky“, působí jako facka. „Dobře, fajn,“ řeknu. „Dík za info.“

Ztuha se usměje a zahledí se zpět do notesu. Já zabořím nos do svého. Pokud bych se teď mohla rozplynout, udělala bych to.

„Tak tedy dobrá, Oxoniané,“ pronese Jamie Davenport zvesela. „Kupředu!“

Je zjevné, že všichni ve třídě jsou chytří. Růžovovlasá dívka vedle mě nic neřekla, ale má alespoň deset stran poznámek. Charlie, který ani nevytáhl blok, jen tak mimochodem chrlí úderné pádné poznámky a nevypadá, že by mu to činilo větší problémy než třeba jen zívnutí.

Britská kráska se o své postřehy dělí tiše, ale s jasným záměrem a perfektně zvolenými slovy. Žádné nadbytečné „hmmm“ nebo „jakoby“ nebo „že“. Jak je to možné?

Já neřekla nic.

Na bakaláři jsem neměla za obor anglistiku. Studovala jsem, možná to nikoho nepřekvapí, politologii a historii. Na přednášky anglistiky jsem chodila, protože mě bavily, a jsem sečtělá; ale nežiju, nedýchám a nežeru to všechno jako tihle tady. Jsou tady na magisterském studiu, protože si to vybojovali.

Já v podstatě vyhrála soutěž.

Nechci Rhodese urážet, ale je to pravda. Stipendium jsem dostala, protože jsem působila renesančně, ne protože by komise věděla, že budu excelovat ve studiu anglické literatury a jazyka v letech 1830–1914. Jak by taky mohli vědět, jestli v tom budu dobrá? Všichni byli buď z hedgeového fondu, nebo profesoři matematiky, nebo společensky prospěšní podnikatelé.

Co tady vůbec dělám?

V hlavě mi naskočí děsivá myšlenka: kdybych se na Oxford normálně hlásila, nejspíš bych tu nebyla.

Z nějakého důvodu mě to nikdy nenapadlo, až doteď, do chvíle, kdy někdo říká: „Ano, ale jakkoliv by Stanley Fish chtěl, abychom tomu věřili…“ A další odpovídá: „Jasně, Bloom.“ Jako by to hovořilo samo za sebe. A pak jen slova: „Derrida“ a „řekl“ a „nový historismus“ a „queer theory“ a všechno je „post“ (postmoderní, postfeministické, postkřesťanské), až konečně upřímně opravdu nevím, o čem mluvíme.

Uvědomuju si, že ačkoliv bych ráda opustila tenhle seminář a požádala Styanovou o alternativu, nemám na to právo. Tahle dělnice politiky z Ohia si myslí, že je něco víc než odborný asistent zmetek zazobaná? Protože pravda je taková, že přes veškerý hněv, rozpačitost i poraněnou hrdost musím uznat, že fakt válí. Ani jednou se nepodíval do poznámek, na otázky odpovídá s lehkostí, diskuzi vede obratně a určitým lidem dokázal taktně říct: „To je zajímavý poznatek, ale máte důkaz?“ i když měl na mysli: „To je blbost, zmlkni.“

Jamie Davenport přejde k okraji pódia a souhlasně přikyvuje čemusi, co říká Britská kráska. „Ano, Cecílie, přesně tak. Jistá teorie říká, že Shakespearovy hry nás naučily, jak být lidskými, jak rozumět sobě samým. Já věřím, že poezie nás učí, jak cítit.“ Pohlédne na nás ostatní a začne recitovat:

„Plamen jasný z obou stran

stravuje mou svíci, nepřežije noc, ach,

znepřátelení, och, i přátelé,

jaká je to nádhera!“

Drze se na nás usměje: „Autor?“

V místnosti je ticho. Nikdo neví. Tak mě překvapí, že nikdo neví, že mi chvíli trvá, než si uvědomím, že já ano. Já to vím! Ruka mi vystřelí do vzduchu jako loutce.

Usmívá se a říká tím sladkým hlasem: „Pamatujete? Tady ruku nezvedáme.“

Okamžitě ji spustím. Třída se pochechtává. Přidávám se k nim. Podívejte, beru to sportovně. A pak zaútočím. „Edna St. Vincent Millayová, devatenáct set dvacet.“

Překvapeně skloní hlavu a potvrdí tak moji odpověď. „Skvěle. V datech je síla, Ello z Ohia.“

Velký irský hladomor, 1845. Proti své vůli se začínám červenat. Charlie a Růžovka (a vlastně každá další dívka v místnosti) ke mně stočí pohled. Já se na nikoho nedívám.

„Takže,“ pokračuje Davenport a s pohledem sklopeným k poznámkám míří zpátky za pult, „vím, že tohle je váš přednáškový cyklus A a máme se tu každý týden sejít nad vybranou četbou, ale co je na tom zábavného, no ne? Fakulta anglistiky to nějak popletla a dala mi pravomoc učit, tak vás – z boží vůle – hodlám něco naučit! Když jsem tu dělal magistra, připadal jsem si často krapet bezcílně, takže navrhuju tohle: předesílám, že to udělám jen jednou, nebojte, ale rád bych, aby mi každý sepsal krátkou práci, a popovídáme si o ní.“ Podívá se na mě – zase. „Zapomněl jsem zmínit, že mám právo kdykoliv změnit názor. Omlouvám se.“ Zbytku třídy řekne: „Poslouží vašemu poníženému věrnému průvodci, tedy mně, aby se poučil o vašich náhledech a preferencích, a pomůže mu odkázat vás na vhodného školitele, až přijde čas na dizertaci. Já vím, zdá se to daleko, co? ‚Míle ještě zbývají, než uložím se k spánku.‘“ Pohlédne na mě a napřáhne ruku, žádá odpověď na nevyslovenou otázku.

„Robert Frost, devatenáct set dvacet dva,“ zareaguju. A nezvedla jsem ruku. Já jedu.

„Nepříliš známý americký básník.“ Znovu se na mě usměje.

„Data. Rozhodně je v nich síla.“

Britská kráska zvedne hlavu: „Nepsal on takové ty hravé dětské písničky?“

Už už se podrážděně nadechuju, ale Jamie Davenport mě předejde: „Já vlastně ani nevím…“ Rozhlédne se po ostatních.

„Rád bych, abyste si vybrali báseň a napsali o ní jednu stránku. Nezabývejte se rýmem, schématem, metrem a podobně – nejsme na střední. Popište ji, jako byste o ní vyprávěli kamarádovi. V čem spočívá její zvláštnost? Proč vás okouzlila… Popište její nedostatky i to, jak dosahuje zamýšlených efektů. Flirtuje? Uráží? Klame? Jak na vás působí?“

Nehledě na to, že by teď mohl mluvit o sobě, takovéhle zadání se mi líbí. Tohle zvládnu. Vypíšu si mozek z hlavy, vypíšu se z toho všeho. Vykoupím se. Rozhlédnu se po místnosti. Všichni se tváří velice britsky, jako by právě skončila zábava.

„Práce mi pošlete mailem a domluvíme se na konzultaci. Všem přeju krásný týden.“

Začne si sbírat poznámky. Show Jamieho Davenporta skončila. Vyrazím ke dveřím a úplně cítím, jak Charlie vedle mě překypuje otázkami. Táhnou z něj jako kolínská.

„Ello?“

Zastavím se, otočím se zpátky k pultu.

Nedívá se na mě – pořád si hraje s papíry. „Na slovíčko, prosím.“

Charlie mě lehce popostrčí a pak neochotně vyjde dveřmi za Růžovkou. Seberu se a přistoupím k pódiu. Davenport vzhlédne a spoutá mě očima – zničehonic jsem člun unášený proudem. Co to má s těma očima?

„Ano?“ ptám se.

„Je zničená?“ zamumlá. „Ta halenka?“

„Společně s jiným.“

Má upřímný, vnímavý obličej. Nafoukanost ze včerejšího večera je pryč, představení poslední hodiny je pryč. Je až překvapivě soustředěný. Pořád se na sebe díváme. „Omlouvám se,“ řekne konečně. „Za to všechno. Nebudu se vymlouvat, ale vysvětlím to. Dostal jsem předtím pár špatných zpráv a napil se a byl jsem celý příliš zpomalený na to, abych rozpoznal, jaké urážky jsem se dopustil…“

Moje odpověď je rychlejší než mé myšlenky. „To není třeba…“

„Prosím – chápu, že se omlouvám nedostatečně a pozdě, a nečekám odpuštění, bezpochyby si ho ani nezasloužím… Ale vězte, že jsem jednal bez zlého úmyslu a moje hloupost byla opravdu jen ryzí hloupost, nic víc. Jen jste se v ní prostě zamotala. Šlo o dlouhodobý akt zrady proti mému lepšímu úsudku… no,“ zakončí, „a takhle to dopadlo.“

Nemám co dodat. Byla jsem si jistá, že budu mít něco dokonale štiplavého, sarkastickou odpověď, jenže tohle byl proslov ráže „pan Darcy“. A to ani nezmiňuju, že při poslechu jeho hlasu si připadám, jako bych ležela v houpací síti. Čeká na moji odpověď – mám potíže promluvit.

„Omluva přijata,“ dostanu konečně ze rtů.

Nemůžu na něj přestat zírat. Má souměrný antický obličej. Výrazné čelo, protáhlá brada, rovný nos, plné rty. Takový ten typ obličeje, který by se u kohokoliv méně osobitého mohl jevit jako příjemně pohledný. Líbí se mi muži s nějakým výrazným rysem – s křivým nosem nebo jizvou přes obočí – něčím, co značí příběh. Tvář Jamieho Davenporta je prázdný list. Až na ty oči.

Pořád na sebe zíráme. Začíná mi to připadat jako souboj.

Zlomím kletbu, přikývnu a obrátím se k odchodu, ale pak slyším: „Mohla jste počkat.“

Otočím se. „Počkat?“

„S tím ‚osmnáct set čtyřicet pět‘. Jenom tak to prokecnout… Měla ještě sedm vteřin,“ řekne s kamennou tváří.

Nemůžu se ubránit úsměvu, který se mi rozlévá po tváři.

„Myslím, že ani jeden z nás nevěří, že by problémem byl čas.“

Zakření se – vědoucí, uznalý úšklebek. Zničehonic se mi zvedne žaludek a uvědomím si, že jsem dneska skoro nic nesnědla. To musí být tím. „Ještě něco, profesore?“

„Ne, to je všechno,“ zamumlá. „Ello z Ohia.“

„Tak dobrá… zmetku.“ Otočím se a jdu ke dveřím. Při rychlém ohlédnutí (takovém, jaké lze vždy popřít, pokud je to třeba) zahlédnu, že opět prochází poznámky a kouše si přitom spodní ret, jako by přemáhal úsměv. Někdo se kolem mě protáhne do učebny. Je to Britská kráska. Přejde k pódiu a já se zastavím ve dveřích, abych si na batohu upravila popruh…

Slyším, jak říká: „Gratuluju, profesore.“

„Pssst,“ odpovídá, „uslyší tě opravdoví profesoři.“

„Jsi naprosto skvělý, Jamie. Udělal jsi na mě dost dojem.“

„Díky, Ce…“

„Jestli tě má přítomnost příliš rozptyluje, můžu se odhlásit…“

„Ale no tak, neblázni, Ce. Líbí se mi dívat se na moře nejistých tváří a vidět mezi nimi tvoji.“

Taška mi vyklouzne z ruky a zaduní o zem. Oba se otočí po hluku. „Promiňte,“ ucedím, zvedám tašku a mizím.

===

KAPITOLA 6

Sladkou manu nebes mám

Džbánu vody žehnám své

Holubice bílé nohy

Držím se a odlétám

Richard Watson Dixon: Sen, 1861

Venku mě přivítá pohled na dva mé spolužáky, choulí se k sobě na sluníčku a potichu se o něčem dohadují. Ona vrtí růžovou hlavou, zatímco on svoji zvrátí dozadu a zasténá.

„Nazdar,“ řeknu a přistoupím k nim.

Odtáhnou se od sebe a obdaří mě dvěma širokými, falešnými úsměvy. „Ahoj!“ vyrazí ze sebe dívka. „Já jsem Margareta Timmsová. Nebo… vlastně Maggie. Docela jsi tam na nás udělala dojem s těmi daty. Mimo jiné.“ Má rozkošný dětský hlásek, trochu zastřený, ale vysoký a jasný.

Napřáhnu ruku. Vypadá překvapeně, ale uchopí ji. „Děkuju! Ella Durranová.“ Mám strach, že jí drtím její úzké ptačí prstíčky, ale ona se pořád usmívá.

Ve třech tam stojíme na hraně nepříjemného ticha, dokud si Charlie nenasadí brýle proti slunci a neřekne: „Maggie zrovna říkala…“

Obrátím se k ní. Vypadá, jako by na ni někdo mířil zbraní.

„Ne, já – promiň, jenom jsem…,“ vykoktá. Zvědavě nakloním hlavu. Po dalším mučivém momentu začne chrlit slova: „Jen jsem si říkala, jestli víš, že oxfordiánské je náhodou také v geologii označení raného stadia pozdní jury…“

S Charliem na ni zíráme celí tumpachoví.

„Je to věda…,“ dodá a nervózně si mačká ruce. „Promiň.“ Dívá se na špičky svých bot.

„Nikdy jsem tě neměl nechat souložit s tím geologem.“ Otočí se ke mně. „Maggie se tě pokoušela zeptat, jestli s náma dneska odpoledne zajdeš na čaj.“

„Charlie!“ zaúpí Maggie. „Už jsem se k tomu dostávala.“

„Kdybychom čekali, než se k tomu dostaneš, čaj bychom úplně zmeškali.“

Nemůžu se Charlieho nezeptat: „Je tohle pozvání jenom od ní?“ Trochu ztuhne, maličko zakloní hlavu a prohlíží si mě. „Nerad bych, aby sis myslela, že mám nějaké živočišné postranní tělesné úmysly.“

Jako vážně? Snažím se zadržet smích. „To si nemyslím.“

„A to proč?“

„Protože jsi gay?“

Opět se na mě dívá koutkem oka. „Ty si nemyslíš, že jsem jenom excentrický a příšerně britský?“

„To rozhodně. A taky gay.“

Maggie na mě vděčně pohlédne a pak už klidněji do Charlieho drcne. „Vidíš?“ Obrátí se k hezkému vintage kolu (jo, je růžový) a odemkne ho od stojanu. „Říkáme mu Šatník.“

Zmateně mezi nimi kloužu pohledem. Charlie si povzdechne: „Nejdřív jdou ke mně a pak s tím jdou ven.“ Vybuchnu smíchy, ale Charlie nehne ani brvou. „Takže… čaj?“

S úsměvem přikývnu. „Šla bych moc ráda. Díky.“

„Hurá. Old Parsonage za půl hodiny. Maggie musí ještě… něco zařídit.“

Maggie mi věnuje další provinilý úsměv. „Promiň.“

Nasedne na svoje kolo, stydlivě uhladí šaty nad stehny a už už vyráží, když řeknu: „Kolo – to by se mi hodilo… Nerada chodím všude pozdě.“

Usměje se. „To je základ. Každý ho tu má.“

„Někteří z nás ale raději cestují důstojně,“ zamumlá Charlie. Maggie si ho nevšímá. „Vlastně – kamarád náhodou právě jedno prodává. A za pakatel. Zrovna tam jedu. Chceš se přidat?“ Poplácá řídítka.

„Super!“ Když už jsem to řekla, přibližuju se ostražitě k řídítkům. Nikdy jsem to nedělala. Jak na to? Rozkročím se nad předním kolem a bez elegance se s námahou vytáhnu na svoje místo. Maggie zatím překvapivou silou drží bicykl v klidu.

Charlie radí: „Neřešte nic beze mě.“ Maggie hodí zpátky:

„Ale prosím tě! Sedíš?“ Otázka platí na mě.

„Snad jo!“ odpovím s předstíranou jistotou. Charlie do nás neochotně strčí a my jedeme.

Asi pět minut projíždíme městem přes další a další dlažební kostky, až k rozlehlému parku. Přes ulici od něj Maggie zastaví u obrubníku a já slezu – nechám si zas prokrvit zadek, kterému ty kostky daly co proto. Maggie připoutá kolo k lampě a vyrazí vzhůru po dalších směšně strmých schodech. V téhle zemi by vážně měli schodišti říkat žebřík a nechat to tak. Doženu ji, zrovna když tiskne zvonek – vydává statické bzučení, které vystoupá v hlasité pištění, než úplně umlkne. Mrkne na mě: „Promiň.“

Za dveřmi se ozve: „Běžím, bežím!“ Když se konečně otevřou, objeví se na prahu vytáhlý chlapec, stojí na jedné noze jako čáp, druhou se drží za holeň a šklebí se. „Sakra práce, praštil jsem se o stojan na deštníky,“ oznámí nám místo pozdravu. Dozlata opálenou tvář lemuje nahoře obočí připomínající černé housenky a dole něco jako nevýrazná, řídká bradka. Husté vlasy barvy půlnoci mu z hlavy trčí všemi směry.

„Ahoj, Tome!“ zašvitoří Maggie.

„Ahoj, Mags,“ vydechne a pouští holeň. Pak zahlédne mě.

„Ooo! Nový člověk!“

„To je Ella,“ oznámí Maggie, „Američanka.“

„Aha… Tak dobře!“ Tom mi celý rozzářený nastaví pěst na pěstičku. Jako by právě tohle byl ten pravý způsob, jak pozdravit

Američana… Statečně zvednu pěst a ťuknu si s ním. Stáhne ruku zpátky a napodobí zvuk výbuchu, nakonec se zahihňá.

„Vždycky jsem to chtěl udělat.“

Maggie se na něj zářivě usmívá. „Vypadáš dobře,“ prohodí, „líbí se mi ten nový sestřih…“

Tom ustoupí zpátky do chodby a zvolá: „Vstupte! Vstupte! Jen pozor na…“ Jsem si jistá, že by byl řekl koberec, jenže neřekl, protože právě v tu chvíli o něj zakopl.

Vstoupím s Maggie do úzké chodby přeplněné krabicemi a s přetékajícím stojanem na deštníky. Tom se protlačí dopředu a vede nás do otevřených dveří.

Stojíme ve velké komoře s malou postelí. „Pokoj“ je úplně plný, od podlahy ke stropu nacpaný knihami. „Udělejte si pohodlíčko,“ utrousí Tom. Jelikož naše možnosti jsou omezené, sedneme si s Maggie každá na jednu područku židle. Pohlédnu na noční stolek vedle sebe, zpod knihy na mě pomrkává zarámovaná fotografie mladého, rozzářeného Toma. Na hlavě má uši Mickey Mouse a stojí mezi vysokým mužem s širokým obličejem a s Tomovýma veselýma očima pod sikhským dastarem a dřepící blond ženou v mikině s kočičkou. Odtrhnu se od fotky a vidím, že mě Tom pozoruje. Usmívá se od ucha k uchu.

„Takže…,“ řeknu, protože mě nic jiného nenapadá.

„Takže!“ vykřikne. „Čím je nám dáno být? Milenci, nebo přáteli?“ Pořád se usmívá.

„Přáteli.“ Je to reflex.

„Nespěchej. Jestli si to potřebuješ promyslet…“

„Ne, tohle… mi vyhovuje,“ odpovídám s úsměvem. Nechci ho urazit.

Jen pokrčí rameny, moje odmítnutí se ho nijak nedotklo.

„Běda, ty dobrý jsou vždycky zabraný, co, Mags?“ Jako by jediným důvodem mého odmítnutí mohla být existence přítele. Maggie zírá na podlahu pokrytou knihami. „Vždycky ne,“ zamumlá. Pak na něj rychle pohlédne a vypadá podrážděně, frustrovaně – a ještě nějak, ale to nedokážu…

Ach tak. Chápu. Panenko skákavá.

Tom si ničeho nevšímá a dál na mě zírá. Maggie zírá zase na něj.

„Takže,“ přitlačím, „šušká se, že prodáváš kolo.“

„To vskutku ano! Kdo ti to řekl?“

Maggie v laskavém podráždění nafoukne tváře. Hravě zakývu prstem a ukážu jejím směrem. Tom prst pomalu sleduje pohledem.

„Aha, Mags! Jasně! Skvělý!“ Rozhostí se ticho.

„Takže?“ pobízím ho – ráda bych, aby se to (kolo) rozjelo.

„Takže?“

„Kde je?“

„Kde je co?“

Vedení se naštěstí ujímá Maggie. „To kolo, Tome… Může vidět to kolo?“

„No jistě, je přímo tamhle.“ Rukou pohodí k prostoru za námi. Vedle dveří, maskované hromadou papírů, dalšími knihami a kabáty, je kouzelné solidní kolo do města s prohnutým sedlem a se vším všudy. Přejdu k němu. Je v dobrém stavu. To mě u tohohle chlapce překvapuje. „Vévodkyně,“ vydechne Tom. „Přiléhavé jméno pro holku, co se mnou byla šest let, v dobrém i ve zlém.“

Zvednu hlavu. „Ty tu jsi už šest let?“

„Promiň,“ zazvoní Maggiin hlas, „Tom sem přijel studovat filozofii, potom začal znovu s matematikou, potom… no, myslím, že to byla klasická studia, nebo ne?“ Zakaboní se. Podívá se na něj.

„Lingvistika, filologie a fonetika.“

„Potom klasická studia?“

„Přesně tak, Mags.“

Maggie teď vrhá na Toma zářivé pohledy.

„Na které jsi koleji?“ ptám se.

„Byl s Charliem a se mnou na Magdalenské!“ Dívám se na Toma. „A teď?“

„Ach, teď nepatřím nikomu.“ Nahne se ke mně a kostnatým loktem mě šťouchne do ramene. „To je osud, co?“

Myslím, že už to chápu. „Takže už nic nestuduješ?“

„Vlastně je z něj teď celkem žádaný učitel!“ rozplývá se Maggie. „Pomáhá lidem dostat se na Oxford!“

Tomova upřímná tvář se zkřiví. „Můžu je naučit, jak se tam dostat, ale už ne, jak se odsud dostat pryč.“

Směje se, Maggie taky, a já přikyvuju. „Dobrý, dobrý,“ mumlám potichu. Znovu se podívám na kolo. „Tak jak to vidíš?“

„Teď? Vůbec?“

Tohle se stává, pokud jste knižní ekvivalent šílené kočičí ženy. „Cenu… Co za něj chceš?“

Okusuje si ret. „Čtyřicet liber.“ Zaváhám, přemýšlím. Otevřu pusu, abych to přijala, když Tom vyhrkne: „Tak jo, tak jo, s tebou je těžký se dohodnout… Třicet.“

Usměju se. „Platí!“ Zalovím v kapse pro peníze.

Tleskne a vyskočí. „Náramné!“ Podám mu peníze a on vyklidí cestičku, kterou vyvede kolo do předsíně, a pokračuje dolů po schodech na ulici. Jdeme za ním, ohlédnu se na Maggie. Musím něco udělat. „Tome?“

„Ano?“ Je sehnutý nad kolem a zkoumá nějakou neexistující vadu. Nasliní si prst a přejede jím po pneumatice.

„Jdeme s Maggie za Charliem na čaj. Nechtěl by ses přidat?“ Obličej se mu rozjasní. „Náramné!“ Jednu svou žirafí nohu přehodí přes Vévodkyni a nasedne na kolo jako na šlechtěného hřebce. „Do hotelu?“

S Maggie si vyměníme pohledy. Tentokrát zasáhne Maggie.

„Tome, Ella by se teď na svém kole chtěla projet.“

„Jasně!“ Vypukne v smích. „Jenom zahřívám trůn.“ Sleze z kola a rozeběhne se do schodů. „Jen si skočím pro Pippa.“

Jakmile zmizí v domě, jde Maggie ke svému kolu a začne ho odemykat. Mlčíme. Je na ní vidět, že chce něco říct. Ale je potichu.

„Nemůžu ti dost poděkovat,“ povídám, „je perfektní.“ Přikývne a zdvořile se usmívá, když nasedáme na kola. Zdá se, že se vyhýbá mému pohledu, a já přemýšlím, zda jsem nepřekročila nějakou hranici. „Promiň, jestli jsem… Asi jsem ho neměla jen tak pozvat na čaj, když…“

Maggie ale vrtí hlavou. „Ne, ne. Hlavně proto jsem sem jela, abych ho pozvala. Má totiž věčně vybitý telefon. Někdy mu trvá dny, než si uvědomí, že mu nikdo nevolá.“ Hovoří nenuceně, ale pořád se na mě nedívá.

Zkusím rozčeřit hladinu. „Nikdy jsem se nesetkala s někým, jako je on. Je velice… jedinečný.“

Konečně se na mě podívá. Okusuje si spodní ret, zdá se, že se chystá k vyznání. „Moc nevím, čím to je. Tom je vlastně trochu jako pes. Sama jsi to viděla – je připraven být milován kýmkoli, kdo si s ním ťukne. Někdy je to vážně otravný.“

Usmívám se – chápu, o co Maggie jde. „Když jsi ho potkala poprvé, tak se k tobě choval stejně?“

Následuje chvilka ticha a přes Maggiinu tvář cosi přelétne.

„Ne.“

„Ne?“

„Ne. Nechoval.“ Uhne pohledem. „Promiň. Jen mě prostě… dokáže rozhodit.“

Teď už opravdu dokonale rozumím. „To chápu.“ Povzdechne si, červená se. „Chová se tak ke každému! Doslova ke každému! Jenom ne ke mně. Je to k zbláznění a k vzteku. A trapné! Promiň.“ Napřímí se, uhladí si šaty a svetr, posbírá svoji hrdost.

„Nemáš proč se omlouvat.“

„Charlie říká, že bych měla být ráda. Teda nevykládej si to špatně, Toma zbožňuje, ale…“

Zavrtím hlavou. „Nikoho jiného se to netýká. Jestli to chceš, měla by sis za tím jít.“

Vytřeští oči: „Bože, to ne…“ Zarazí se, zatřepe hlavou a vzdychne: „Když on je prostě tak zatraceně sexy.“

Ačkoli zrovna tenhle poznatek bych si ze setkání s Tomem neodnesla, každému dle jeho chuti. Znovu se na sebe podíváme a obě se usmějeme. Tahle holka se mi fakt líbí, už teď si kryjeme záda a myslím, že vrážet si do nich dýku nechceme. Je jedno, odkud jste, tohle sesterství funguje po celém světě.

Tom se vrátí, zrovna když mi Maggie popisuje přilehlý park. Všimnu si, že na ni zírá. Vůbec poprvé vidím, že se na ni opravdu dívá. Maggie teď vypadá skutečně rozkošně, jak na ni skrz dubové větve dopadá pozdně odpolední světlo.

„Mags?“ řekne Tom.

Otočí se zády k parku. „Ano, Tome?“ Měří si ji pohledem. „Tvoje vlasy.“

Maggie si přitiskne ruku na pravou stranu růžového drdolu a ve tváři se znovu začne červenat. Klidně bych si udělala popcorn a celý den je sledovala. „Ano?“ povzbuzuje Toma něžně.

Je to tady. Teď do toho po hlavě skočí a pozve ji na rande – a já tuhle historku budu vyprávět na jejich svatbě, až budu mít přípitek.

Tom se k ní nakloní a pečlivě, skoro směšně zkoumá levou stranu Maggiiny hlavy. „Máš ve vlasech ptačí hovínko.“

===

KAPITOLA 7

Láska, smutně nechápána

Štěstí v bolest změnila

Poupata jsem otrhal

Ona ovšem kvete dál.

John Clare: Strasti lásky, 1844

„Když vezmeme v potaz, jak dobře vypadáš, je velice příjemný, že nejsi jedna z těch příšerných Američanek, co se starají jen o sekání trávy a vodu z ledovců,“ říká Charlie.

Mám v puse zrovna koláček, tak nemůžu odpovědět. Sedíme – Maggie, Tom, Charlie a já – na půvabné terase hotelu Old Parsonage a popíjíme čaj. Čaj s velkým Č. Dostali jsme třípatrový čínský podnos, dole jsou sendviče, uprostřed koláčky, zavařenina a smetana a nahoře sladké jednohubky. Odpolední čaj jsem neměla od doby, co byla Ashley Carmichaelová posedlá Alenkou v říši divů a na své osmé narozeniny mě přinutila usrkávat s ní růžový čaj z malinkých plastových hrnečků. Musela jsem mít na hlavě hloupý klobouček a nechat se děsit chlápkem ve středním věku v oplzlém kostýmu Bílého králíka. Tohle je lepší. Tom vzhlédne od svého koláčku, ze kterého vybírá brusinky, a zaujme ho cosi kus od našeho stolu. „Poslyš, Charlie… Není to ten tvůj veslař?“

Sledujeme Tomův pohled k jednomu z číšníků (udělaný kluk s hranatou bradou), který zrovna tři stoly od nás rozlévá vodu do skleniček.

„Ale ne…“

Maggie se po čele roztáhnou vrásky. „Minulý trimestr se ti přece líbil,“ řekne, jako by to bylo v úplně jiném životě.

„Určitě se…“

„Není připraven.“

„Jako kdyby ti to někdy vadilo!“ směje se Tom.

Charlie zavrtí hlavou. „Ne, na tohohle musím opatrně, pořád se bojí odsudků od svých děsných veslařských kamarádů. Má před sebou ještě měsíce poznávání a strašných účesů. Teprve začal experimentovat s barevnými kalhotami, takže…“ Charlie odloží hrnek a podívá se na mě. „Když zvážíme, že jsi tu sotva dvacet čtyři hodin – a já jsem řádku z nich viděl a dovolím si hádat, že nepatřily k těm nejlepším – jak to, že už znáš našeho rozkošného asistenta pana Davenporta?“

Zašklebím se na něj. „Tak proto jste mě pozvali na čaj?“

„Ne!“ ujisťuje mě Maggie, zatímco Charlie říká: „Samozřejmě.“

Začíná mrholit, ale zdá se, že to nikoho netrápí. Maggie postrčí malou misku zakysané smetany hlouběji pod ochranu našeho podnosu. Každý máme své priority.

„No, nejdřív mě málem srazil autem.“

Charlie pokyvuje hlavou. „Samozřejmě ses dívala na špatnou stranu.“

Otevřu pusu, abych se ohradila, ale rozmyslím si to. „A pak, později, mě dostal…“

„A je to tady!“ zvolá Charlie.

Zvednu ruku. „Do trapasu s talířem omáček. V hranolkárně.“

Charliemu už pomalu svítá. „Davenport může za ten tvůj vytříbený modní experiment?“ Přikývnu.

„Znamenitě.“ Přimhouří oči. „Ale to nemůže být všechno. Protože na semináři…“

S nadějí, že urychlím inkviziční proces, znovu zvedám ruku.

„Choval se jak blbec a mně ruply nervy. Chtěl se akorát omluvit. To udělal a je to v pohodě.“

Charlie vrhne rychlý pohled na Maggie. Posuzuje moji historku, vypadá, jako by vážil její narativní hodnotu. „Stejně musíme vědět, co přesně řekl. Klíčem jsou slova.“

Naštěstí se k nám v tu chvíli nakloní Maggie a sykne: „Podívejte!“

Všichni sledujeme její pohled. Na zastávce za nízkou zídkou stojí Britská kráska Cecílie.

„Cecílie Knowlesová,“ pronese tiše s úctou Tom, jako by v divočině zahlédl nějakého vzácného ptáka.

Charlie si ji zpoza slunečních brýlí pečlivě prohlíží. „Překvapilo mě, když jsem ji uviděl na semináři. Možná začíná znovu…?“

„Znovu?“

„Dělala tady bakaláře,“ pustí se Maggie do vysvětlování, „byla ve třeťáku, když jsme nastupovali. Všimli jsme si jí na přednáškách…“

„Kdo by si jí taky nevšiml?“ řeknou Tom s Charliem unisono. Maggie protočí oči. „Nikdy tu ale nebyla přes víkend, a tak jsem se s ní nikdy pořádně neseznámila. Další rok se vrátila na magistra – chvíli jsme spolu dělaly výzkum – a asi v půlce trimestru… prostě zmizela. Opravdu to bylo celé trochu divné.“

„Ukončila studium?“ Maggie krčí rameny.

„Zřejmě,“ protáhne Charlie, „nečekaně zjistila, že je samodruhá, a utekla do útěšného objetí záhadně podobné tety, staré panny, která žije na pevnině. Tam porodila dítě a svěřila ho místnímu farmáři a jeho neplodné manželce s tím, že v deseti letech pošlou dítě do Anglie, kde bude pod ochrannou rukou a v péči záhadného patrona podrobeno náležité výchově. Není to jasný?“

Zbožňuju knihomoly.

Cecílie se podívá na hodinky, zatímco já se dál cpu koláčky, a pak zahlédne Maggie. Ta na ni způsobně zamává. Cecílie zamíří naším směrem. Úžasné. Tom odloží sendvič, ze kterého seškrabával horčici, a soustředí se na své neposedné vlasy, zoufale se je snaží uhladit.

Charlie si nemůže pomoct: „Tak se na to musí, Tome. Není nad to, být pěkně upravený.“

Cecílie připluje k našemu stolu s vyrovnaným úsměvem.

„Ahoj, Maggie.“

„Ahoj!“ vyrazí ze sebe Maggie trochu moc zvesela.

„Jak se…,“ spustí Cecílie – jenže Tom vyskočí, jako by si právě uvědomil, že sedí na špendlíku. Cecílie sebou trhne. Tom ukazuje na židli vedle sebe, jako by se měla sama Cecílii nabídnout. Nic neříká, i židle je potichu.

Maggie ho zachrání před sebou samým: „Promiň – přidáš se?“

„Děkuju, ale nepřidám,“ odvětí Cecílie hlubokým, elegantním hlasem, „říkala jsem si, že skočím pro čaj, než mi pojede autobus. Moc ráda jsem vás na semináři viděla – vždycky jsem doufala, že budete pokračovat…“

„Thomas Singh!“ promluví konečně Tom a napřáhne ruku. „Z yorkshirských Singhů. Neúspěšní farmáři už od dnů normanské invaze.“ Zahlédne můj zmatený výraz. „Z matčiny strany,“ vysvětlí.

Cecílie nakloní hlavu. „Cecílie Knowlesová. Ze sussexských Knowlesů, kteří se postavili normanské invazi.“

Všichni se uchechtnou, ale kvůli Tomovi se snažíme udržet klidné výrazy. Pořád ještě Cecílii nepustil. „Takže – čím je nám dáno být? Milenci, nebo přáteli?“

Cecílie jemně vyprostí ruku z Tomova sevření. „Přátelství naprosto postačí, děkuju.“ Štěně zase jednou dostalo přes čumák.

„A Charlieho Butlera samozřejmě znáš,“ pronese Maggie, jako by už neměla co ztratit, „a tohle je Ella.“

Cecílie na mě vytřeští oči: „Aaa, takže jsi to ty. Nebyla jsem si jistá.“

Byla si jistá.

Polknu poslední kousek koláčku a natáhnu ruku. „Ella Durranová. Normanskou invazi jsem propásla o tisíc let.“

Usmívám se, necítím k ní žádnou zášť. Ale zdá se, že já se jí nezamlouvám už od začátku.

Cecílie se zdvořile usměje a zběžně mi potřese rukou. „Promiňte, musím běžet, uvidíme se za týden na Jamieho hodině.“ Než stihnu něco říct, zmizí v hale.

Napiju se čaje a tónem, jako by na tom ani v nejmenším nezáleželo, se zeptám: „Myslíte, že spolu chodí? Ona a Davenport?“

Maggie zavrtí hlavou. „Jestli ano, obávám se, že jim to nevydrží.“ Říká to hlasem, jakým ctitel telenovely mluví o milostném životě fiktivních postav.

„Proč myslíš?“

„Jamie Davenport je legenda,“ vysvětluje obdivně Maggie, „cestu mezi Oxfordem a Cambridge nejspíš lemují zlámaná srdce.“

Charlie nad tím přemýšlí. „Spíš poztrácené kalhotky. Byl to on, kdo vymyslel pravidlo tří schůzek.“

„Tak si jenom dávej pozor,“ dodá Maggie.

Chvíli mi trvá, než si uvědomím, na koho mluví. „Počkej – já?“

Přikývne. „Promiň, ale nemůžeš popřít, že to mezi váma pěkně jiskř…“

„To teda ne!“ bráním se. „Jamie Davenport mě v žádném případě nepřitahuje!“

Všichni na mě pohlédnou. Najednou. Jako by to měli nacvičené.

Natahuju se pro další koláček. „Stejně jsem tu jen do června. A to kvůli Oxfordu a cestování! Poslední, co potřebuju, je vztah.“

„Tak potom je možná nakonec dokonalý,“ utrousí Charlie.

Maggie se předkloní. „Jen jsem myslela – mysleli jsme – že bys to měla vědět. Jeho reputace ho doopravdy předhání.“

Přikývnu. „Cením si toho.“ Myslím to vážně. V hranolkárně jsem ale už tak viděla dost na to, aby mě odradil.

Protože pásmová nemoc ještě úplně neodezněla, dám si ve svém pokoji tříhodinového šlofíka, ale vzbudím se unavená, zmatená a podezřele žíznivá. Vypiju dvě sklenice vody a podívám se, kolik je. Devět večer. Hned jsem plně vzhůru.

Mohla bych třeba taky něco udělat.

Ze stolu seberu obsáhlý výbor poezie a zalezu zpátky do postele. Je to hotový monolit, stránky jsou tenké jako v bibli. Po čaji jsme všichni zamířili k Blackwellovi (nejsuprovější knihkupectví na světě) a vybrali některé z knih, které nám Jamie Davenport na tenhle semestr doporučil. Tom, který ani nestuduje to, co my, si je všechny koupil taky. Myslím, že Tom na rozdíl od Maggie a Charlieho, kteří tak zkrátka působí, nepochází z bohaté rodiny (například za něj Maggie zaplatila čaj). Říká věci jinak než oni – „óóó“ místo „oh“, „autobus“ místo „bus“. Zmínil se, že jeho otec vlastní obchod – „cetky a další drobné předměty“. Přestal syna podporovat někde mezi matematikou a klasickými studii a teď Toma prosí, ať se vrátí domů, aby mohl odejít do penze. Tom kromě učení zmínil ještě alespoň tři zaměstnání na částečný úvazek – administrátor, třídění knih v Bodu, a dokonce kódování univerzitních webovek. Je na něm něco bezčasého, jako by tu po celou historii Oxfordu byl nějaký Tom, který žije v komoře plné knih, za každého počasí projíždí na kole městem, vkrádá se na přednášky, na které nepatří, a rok co rok si zapisuje jiné předměty, protože se stydí jít na zkoušku.

Charlie se mi taky jeví jako typický Oxforďan. Netuším, odkud může být (nebo jak by řekla moje matka: „kdo jsou ti jeho“). Nejspíš se prostě jako dítě objevil v košíku z rákosí u vrat Magdalenské koleje, aby se o něj Hugh s Evženií starali a aby ho duch Oscara Wildea vychoval.

Maggie se zmínila o tátovi, který má zřejmě něco společného s bankovnictvím, a mámě, která se nedávno přestěhovala do Francie. Na střední chodila… No, znělo to švýcarsky, zmínila se, že na bakaláři dělala divadlo (i když si nedokážu představit, jak se nesmělá Maggie s dětským hláskem producíruje na jevišti) a je posedlá Thomasem Hardym.

Zachumlaná v peřinách teď listuju výborem poezie a doufám, že mě něco osloví. Davenport říkal, ať popíšeme, jaké pocity v nás báseň vyvolává, a tak zběžně hledám slova „cítí“, „pocit“ nebo „emoce“ – jenom pro začátek. Zastavím se u básně Elizabeth Barrett Browningové Potřeby muže a začnu číst.

Sladkou lásku dopřej mi

Zrak, mysl a cit

Miluj částí poslední

Lásku zcela naprostou

Chtěl bych pocítit

Báseň pokračuje výčtem druhů lásky, které muž od ženy vyžaduje. Intelektuální, duchovní, věčnou, naprostou, jakoukoliv. Pak se to obrátí.

Pokud láska tvá je znát

I já jsem si umanul

Též tě budu milovat

Jak muž může – roku půl!

Sakra, Elizabeth! Naprosto na rovinu, tak to je – tak to podle všeho bylo vždycky – už tehdy v roce 1846…

Mám vybráno. Tím lépe, že v zásadě popisuje osobu, která esej zadala. Dělej si, co chceš, Davenporte.

O pět hodin později mám pět stránek s dvojitým řádkováním, dvanáctibodovým písmem Times New Roman, a vysvětluju v nich, co všechno tahle báseň znázorňuje. Vydoluju z tašky zápisník, najdu stránku, na kterou jsem si poznamenala e-mailovou adresu Jamieho Davenporta, a naťukám ji do okna nové zprávy. Ve schránce mám další tři e-maily od mámy. Nechám je na později. Jako přílohu vložím úkol a přemýšlím, co napsat za zprávu. Spokojím se s:

Profesore Davenporte,

v příloze posílám svou esej.

S pozdravem

Ella

Uvažuju, jestli nepřidat „z Ohia“, ale nechci, aby si myslel, že máme svůj interní vtip. Když má esej se zašustěním odletí přes město k Jamiemu Davenportovi, ať je to, kde chce, obrátím pozornost ke zprávám od matky.

V obchodě jsem dneska viděla Marni Hopkinsovou. A věděla jsi, že Bradley dělá magistra někde ve Španělsku? Možná byste spolu…

Tenhle raději rovnou vymažu. Další e-mail:

Zlato, ahoj, proč jsi ještě nevolala? Jen se ozvi, až budeš mít chvilku. To víš, že na Marni hodně zapůsobilo, že ses dostala na Oxford. Ukázala mi Bradleyho fotku. Zdá se, že uši…

Vymazat. Poslední e-mail:

Proč mi počítač dělá takovou tu věc s točícím se barevným kolečkem? Co jsi říkala, že mám udělat, když se to stalo posledně?

Hned odpovím:

Restartovat.

Opřu se a zírám na počítač. Mohla bych jí skypnout. Kolik je tam hodin? Tak pět odpoledne? Ty e-maily mi přišly před hodinou, určitě je vzhůru – ale vážně jí nemám co říct.

No dobře, sehnala jsem kolo, našla Happy Cod, mám výpomoc a vrátného Hugha, našla jsem si kamarády a byla na semináři, a pak taky ty koláčky. A to ani nemluvím o práci snů. Ale nezapomínejme, že jsem o mně neznámém profesorovi řekla, že je zmetek (jemu do očí), že nebudu studovat u Styanové a že jsem dospěla k názoru, že tu v akademické sféře nepředstavuju žádnou konkurenci a nejspíš ztrapním nejen sebe, ale také celou Rhodesovu nadaci.

Od chvíle, kdy mi v pasu přistálo razítko, se toho stalo hodně. Zhluboka se nadechnu. Je to v pořádku. Tou esejí jsem se vykoupila, všechno se vrátí do starých kolejí. Jenom do té doby nechci mluvit s mámou.

Znám ji – a to o dost líp, než bude ona kdy znát mě.

Moje matka žije neustále ve stavu bázlivé úzkosti. Má za to, že se všechno rozpadá – neustále, najednou – i když v jejím životě není, co by se mohlo rozpadnout. Dvacet let má stejnou práci, necestuje, nerandí, dům je splacený, má dva detektory oxidu uhelnatého, asi třikrát do roka jde k doktorovi a vyhýbá se všem veřejným místům, kde by někdo mohl („nikdy nevíš, Ello, svět se zbláznil“) mít zbraň. Něco by se jí mohlo přihodit jen tehdy, pokud by se pod jejím volvem během tříkilometrové cesty do práce rozestoupila zem.

Nebyla vždycky taková. Ale už je taková tak dlouho, až se zdá, že taková byla odjakživa.

Jsem unavená.

Chybí mi táta.

Cinknutí příchozího e-mailu mě vytáhne z temné hlubiny rodinného selhání. Předkloním se, abych se podívala – jsem si jistá, že máma restartovala počítač, ale že je teď obrazovka nějaká divná…

Zkroutí se mi žaludek, když spatřím jméno odesílatele: James Davenport.

Těším se na čtení. Dobrou noc.

Žádné „překvapuje mě, že jste práci poslala tak brzy“? Žádné „velice působivé, Ello z Ohia“?

Chová se profesionálně. Tak jak by měl. Protože teď mě učí, není už chlápek s tajemnýma očima z hranolkárny, který se na mě díval, jako bych byla nejlahodnější položka na jídelním lístku.

Neodpovím. Co bych taky napsala? „Dobrou noc? Doufám, že se práce bude líbit? Co dnes večer děláte?“

A nebudu si ho googlovat. I když se musím starat o svůj profesní účet na Twitteru, na žádné jiné sociální síti nejsem. Není to jen tím, že mi přijdou jako hrozní žrouti času – poskytují i spoustu možností, jak se ztrapnit před potenciálními klienty. Když tě nevidí dělat nic nevhodného, nikdy se nemusíš omlouvat.

Vrátím se ke zprávě – nevysvětlitelně si vyžaduje moji pozornost, jako by místo dvou nevinných vět obsahovala fotku odesílatele, nahého a v plné parádě. V kalendáři „Sexy Oxford“ by to byl jistojistě muž září. Dámy! Vítejte zpět ve škole. Jamie Davenport na knihovnickém žebříku, napjaté svaly pokrývá vrstva oleje, a před jeho nádobíčkem nesmí chybět ruka, v níž drží knihu.

Přinejmenším pořád umím sama sebe rozesmát.

Několik dalších dní utíká rychleji, než je stíhám brát na vědomí. Konečně mi přijde, že jsem ve správném časovém pásmu, a rozklíčovat přízvuk už mi nedělá problémy. Ačkoli tomu ožralovi, co kolem mě včera večer prošel, bych raději nerozuměla. Otočil se k parťákovi a hlasitě zahuhlal: „To je ale roštěnka.“ Třikrát za sebou jsem ráno prospala Evženiin příchod a byla jsem na dvou dalších předmětech – vyučující ale nezadali žádnou práci.

To podle všecho dělá jen pan Jamie Davenport. A výsledek pak podle všeho nečte.

Přes den se prokousávám doporučenou četbou na seminář a plním Gavinovy požadavky. E-maily od něj mi chodí v kteroukoliv hodinu, volá minimálně jednou denně.

Pozdě odpoledne s Maggie sebereme kola a ona mi ukazuje město. Maggie je z Londýna (zmíní jakousi čtvrť a pak se omlouvá hlasem, který ve mně budí podezření, že jde o příšerně nóbl místo), ale bakaláře dělala na Magdalenské, takže v Oxfordu zná každý kout. Bere mě do úzkých větrných uliček a na neobyčejná místečka, která za léta strávená tady objevila. Bydlí teď v ubytovnách pro postgraduální studenty na Exeterské koleji – o kuchyni a společné prostory se dělí se čtyřmi dalšími studenty: dvěma chlapci z Číny, Britkou, která vypadá jako grácie od Rubense, ale ta zarputile mluví jenom italsky, a postarší ženou z východní Evropy, která se tam nikdy nezdržuje. Alespoň pokud Maggie může soudit. Celé to znamená, že Maggie tráví hodně času se mnou.

Na závěr našich vyjížděk se většinou přidáme k Charliemu a Tomovi na večeři, a tak se také seznamuju s oxfordskou kuchyní – je to tak trochu pokus omyl. Stydím se přiznat, že už teď mi chybí americká strava. Za radu, kde bych našla slušný cheeseburger, bych komukoli klidně poskytla sexuální služby.

Dneska jsme s Charliem v horní čítárně Bodleianské knihovny. Charlie mi to tu ukazuje, pod paží má knihu o veslování a šeptem odříkává oxfordské drobnosti: „Bodleianská knihovna vlastní kopii každé knihy vytištěné ve Velké Británii od roku 1611.“

Potichu si zopakuju, jak to vyslovil (bod-lí-janská), a už chápu, proč jí každý říká prostě „Bod“. Místnost je to krásná a obrovská, zaplněná převážně pracovními stolky a židlemi. Vidím jenom pár regálů. „Kde je všechny schovávají?“ zašeptám.

Charlie ukáže na solidní dřevěnou podlahu a zřejmě má na mysli místnosti a patra pod námi. Ohlédne se přes rameno a pak proklouzne za prázdnou přepážku recepce. Sáhne někam dolů a vytáhne blýskavý časopis s tučně vyvedeným nápisem TATLER. „Vždycky si tu syslí poslední číslo.“

Listuju časopisem – na každé straně jsou fotografie lidí, které neznám. Je to jako nějaký alternativní vesmír. Vypadá to, že Británie má svoji vlastní verzi Kardashianových. „Víš, co je zajímavé?“ spustím, „tyhle lidi bys klidně mohl zaměnit za…“ Přeruší mě zvuk knihy dopadající na pult vedle mě.

Podívám se na ni. Něco přečtu, ale většinu obálky zakrývá roztažená dlaň. Hezká chlapská ruka. Dlouhé zužující se prsty, chlupů na zápěstí tak akorát, čisté nehty…

„Ello?“

Polekaně vzhlédnu a spatřím, že mě probodávají modré oči Jamieho Davenporta. „Stavila byste se u mě? Dneska v půl čtvrté?“

Neslyším, co říká, ale přikyvuju. Podívá se na Tatlera a pozdvihne obočí. „Výzkum?“ říká a přetéká přitom sarkasmem. Vrátí se pohledem ke mně, strojeně se usměje a je pryč.

„Dokonalé,“ vydechne Charlie.

Ať už jsem byla kdekoliv, teď se vrátím zpátky do knihovny k Charliemu. Vůbec nevím, která bije. Možná jsem přecenila svoje schopnosti, co se týče jazyka Britů. „Co to říkal?“

Charlie má vytřeštěné oči. „Že tě chce.“

===

KAPITOLA 8

Nepřišel?

Co odradí věrného Lancelota,

který Lancelotem je,

pokud řeknu přijď?

William Morris: Ginevra, 1858

Dorazila jsem k Lincolnově, malé středověké koleji uprostřed města na Turl Street, jejíž součástí je i kostel upravený pro potřeby knihovny. Maggie mi před pár dny vysvětlila, že každý vyučující náleží k jedné z oxfordských kolejí; má tam kancelář a často tam i učí budoucí bakaláře. Jamie Davenport si své úzké džíny zavěsil na Lincolnově.

Průchodem v dřevěné bráně projdu do malé sloupové haly, kousek dál vidím východ na udržovaný dvůr, obklopený ze všech stran zdí porostlou břečťanem. Tahle kolej je menší než Magdalenská, ale podivuhodně vkusná a působí starobyleji (pokud je to vůbec možné). Dojdu k pultu a zeptám se vrátného, kde bych našla kancelář profesora Davenporta. Naviguje mě přes dvůr ke schodišti číslo 8 a dvě patra nahoru.

Když už jsem skoro u odpočívadla pod druhým patrem, zaslechnu za nějakými dveřmi zvýšené hlasy. Zastavím se. Na okamžik zapomínám na nervozitu a přistihnu se, že natahuju uši. Dva muži. Uvědomím si, že jedním z nich je Jamie Davenport.

„Tvůj názor mě nezajímá.“

„Jamesi, tohle je absurdní…“

„Tak si to přidej na seznam.“

„Jsme tvoje rodina!“ křičí starší hlas.

„Narodil jsem se do ní… A to je celý!“ odvětí ostře Davenport, zpoloviny tak hlasitě, ale dvakrát tak ostře. Pak tlumeněji dodá: „Omluv mě, mám něco na práci.“

„Přišel jsem za tebou… uprostřed pracovního dne…“

„Prosil se tě snad někdo? Odejdi.“

„Ty jsi bezpochyby ten nejnevděčnější…“

„Zatraceně, vypadni!“

Nakouknu za roh a o pár vteřin později se klenuté dveře rozletí a ven vychází postarší muž s postavou připomínající sud. Ještě se otočí zpět do místnosti. Přitisknu se ke zdi. „Jsi arogantní, chlapče, a zapamatuj si, co říkám, to bude tvůj konec…“

„Proboha, to tě musím vlastnoručně vyhodit?“

„Mluv se mnou, jak chceš, to je mi fuk, ale jestli budeš ještě ubližovat matce, tak přísahám…“

„Nikdo jí nemůže ublížit víc, než jsi jí už ublížil ty!“

Dveře se zabouchnou. Zevnitř, nebo zvenku? Chystám se znovu nakouknout za roh, když se kolem mě prožene stříbrovlasá přírodní pohroma, aniž mi věnuje jediný pohled. Jeho vztek se kolem mě provalí jako něco hmatatelného. Chytím se zábradlí, abych udržela rovnováhu. Čekám, zadržuju dech, snažím se být potichu. Dobrých deset vteřin počkám a přejdu ke dveřím. Měkce zaklepu.

„Ano?“ volá Davenport klidně.

Ostražitě otevřu dveře a nahlédnu dovnitř. Stojí za starožitným stolem a třídí papíry, nevypadá, že by něco bylo v nepořádku. „Zdravím. Nejdu nevhod?“

Jsem si takřka jistá, že mi před obličejem práskne dveřmi.

Odtrhne pohled od papírů. „Ne, jistěže ne. Posaďte se.“

Vejdu do místnosti, která vypadá jako salon starého anglického sídla, nebo alespoň tak, jak si díky filmům takový salon představuju. Vysoký strop členěný trámy, na zdech malované tudorovské symboly. Podlahu vykládanou malými dřevěnými čtverečky zčásti zakrývá měkký plyšový koberec. Zdi z hrubého kamene, členitá okna a ohromný kamenný krb, před ním dvě řádně ošoupané kožené klubovky naproti sobě a za nimi odrbané červené křeslo pro dva. Stůl zaujímá místo před arkýřovým oknem, které vede na dvůr pod námi.

Jdu ke klubovce a snažím se vymyslet něco chytrého na úvod. „Je to tu opravdu hezké, takové domácké…“ Úplně se mi to nepovedlo.

Pořád stojí u stolu a probírá se vrstvou papírů a knih. „No, tak buďte jako doma,“ odpoví.

Nedokážu si zařadit tón jeho hlasu. Nepropadej panice, uklidňuju se. Ať už se tu stalo cokoliv, se mnou to nijak nesouvisí. Jsem tu nejspíš proto, aby mi mohl pogratulovat k mé první práci, nebo chce možná hlouběji probrat některý můj poznatek, který ho zaujal. Nejspíš je dobře, že tu jsem, alespoň odvedu jeho myšlenky od té hádky – ať už byla o čemkoliv. Abych udržovala konverzaci, ptám se: „Vy tu bydlíte?“

„Nebydlím, i když to tady je tak zařízené.“ Konečně se otočí, protáhne se mezi stolem a židlí a zamíří ke mně. Na sobě má šedou košili s vyhrnutými rukávy a sytě rudé kalhoty, které se zdají jako – že by opravdu? – ze sametu. A co je ještě divnější… vypadá v nich úchvatně.

„Dřív platilo, že kdo tu učil, ten tu taky bydlel. Koneckonců většina přednášejících byli kněží. A pokud se ti, kteří kněží nebyli, oženili, stejně museli odejít, post vědeckého pracovníka a manželka, to prostě nešlo dohromady. Chraň bůh, aby je odváděla od práce.“

Proč mi to říká? Proč nemůžu přestat zírat na ty jeho kalhoty?

Usedne do klubovky naproti mně a prohrábne si vlasy. Rukou pokyne k jedněm ze zavřených dveří za sebou. „Vzadu je postel.“

Proč mi říká tohle? Proč pořád zírám na ty kalhoty?

Dívá se na svá kolena. „Nejspíš to přijde vhod o pracovních nocích,“ zamumlá, což je ještě horší. „Takže… K Potřebám muže. Co si myslíte o své práci?“

Tohle jsem nečekala. To on mi má přece říct, co si o ní myslí.

„No,“ začnu a odkašlu si. „No, když už se ptáte… Myslím, že jsem dosáhla několika pěkných vhledů, pozorování a analýzy.“ Jenom se na mě dívá. Má zvláštní schopnost nehýbat se, jako by přestal dýchat. Jako upír. Tahle úvaha mě dovede ke zjištění, že já sama nedýchám. Pohlédnu stranou a přinutím se nadechnout. „Ale dost o mně. Co si o mé práci myslíte vy?“ zažertuju.

„,Práce‘ je asi to nejvhodnější slovo,“ odpoví uhlazeně.

Ztuhnu. Předhodil mi zpátky moje slovo. Tu řečnickou techniku poznávám a nedám se. „To nezní jako kompliment,“ poznamenám hlasem, o němž doufám, že zní stejně uhlazeně.

„Bylo na ní něco špatně?“

„Špatně? Ne,“ pokrčí rameny. Jeho nenucenost je z nějakého důvodu pichlavější než kritika. Všimnu si, že mou esej ani nemá před sebou, jako by si ji po jednom rychlém přečtení uložil v paměti coby průměrnou. „Zhruba v dvou a půl tisícovce slov,“ pokračuje, „jste dokázala odhalit zrod feminismu, rozpad předem sjednaných manželství, oslavu syndromu Petra Pana z historické perspektivy a potírání ženské sexuality, vrcholící případem čarodějnic ze Salemu.“ Odmlčí se, ale pořád mě pozoruje. Možná si tu práci opravdu zapamatoval, možná ji chce použít jako vzor pro ostatní. Pak pokračuje:

„Pozoruhodné.“ Usměju se. „Dokázala jste všechno, jen ne dodržet zadání.“

Zírám na něj. Aha, tak tedy špatný příklad pro ostatní. Nakloní se ke mně. „Popište báseň, jako byste o ní vyprávěla kamarádovi. Jak na vás působí…“

Zamrkám. Uvědomím si, jak závážná byla moje chyba.

„Aaa,“ vypustím slabě. „Asi mi to… ujelo.“

„Ujelo? Ello,“ říká a ještě víc se předkloní, „nesplnila jste zadání. Šla jste špatným směrem, divoce a nespoutaně jste se vydala sice pozoruhodnou, ale bohužel špatnou cestou.“

Zamrkám. Byl to můj poslední zoufalý pokus, jak si vydobýt zpět kousek respektu – a nesplnila jsem zadání. To slovo použil on. Nesplnila. Vždycky jsem všechno splnila.

Davenport musel v mém obličeji spatřit rozpaky a pocit trapnosti, protože pokrčí rameny a změní pozici, znovu se opírá. „Podívejte, Ello – chtěl jsem si o tom s vámi popovídat, než se trimestr úplně rozběhne.“ Bohužel vím, co se chystá říct.

„Máte možnost…“

„Vypadnout a utéct zpátky do Států?“ Snažím se ovládnout hlas, co to jde.

Nakloní hlavu na stranu. „Proč byste proboha něco takového dělala?“

„No, jak je vidět, moje práce je nedostatečná. Američanka na to zřejmě nemá.“ Můj hlas nabírá na obranné útočnosti. Chci říct – kdo si myslí, že je? Já náhodou pracuju pro pravděpodobnou kandidátku na prezidenta.

„Proč byste na to neměla?“

„Jste snad cvokař?“ vypálím. „Nebo je to jenom součást sokratovské metody? Způsob výuky ,na otázku odpovídám otázkou‘?“

„Promiňte, byla to otázka?“ Je naprosto klidný, upřímně zvědavý.

Oči mi sklouznou k podlaze, ale cítím, že mě pozoruje. Uvědomím si, že jsem zase přestala dýchat, a nadechnu se. Polknu, ale něco se mi zaseklo v krku. Nejspíš můj sen. Nejspíš se udusím svou vysněnou zkušeností, jaká se naskytne jednou za život. Oxfordem.

Nějak se mu povedlo mě přechytračit.

Měkce říká: „Ello, to nemá co do činění s…“ Zarazí se, volí slova. „Ta práce je napsaná příšerně dobře.“ Už jsem si všimla, že Britové používají negativně zabarvená slova v pozitivním smyslu, ale ještě si nejsem jistá, co si o tom mám myslet. „Je to opravdu skvěle propracované. Ale tady nejde o to, předvést znalosti nebo akademickou zdatnost nebo jak přesvědčivý ten který argument je. Tady jde jen o diskuzi nad myšlenkami.

Myšlenky jsou motorem mysli. Zbytek jsou jen vycpávky, které se hodí možná tak pro patolízaly, kteří si rádi říkají akademici. O to jde na tomhle místě už po tisíc let. Je to staromódní? Ano. Nezáživné? Rozhodně. Zdánlivě zbytečné? V tomhle novém světovém pořádku by to tak vypadalo, ale stejně – Oxford je Oxford a jsme tu vytrvalí.“ Natáhne se ke stolku mezi námi a uchopí výbor básní. Převrací stránky. „Povězte mi, Ello… Proč jste si ze všech básní v téhle knize vybrala zrovna tuhle?“

„Protože říká pravdu o mužích.“

„Ach tak. Takže muži jsou schopni milovat ženu jenom půl roku?“

„Myslím, že to zaokrouhlila směrem nahoru.“

Tomu se trochu uchechtne. Položí si pak knihu do klína, zarazí se a znovu vzhlédne. Dělá to metodicky, s rozmyslem. Nikam nespěchá. Vůbec se nepodobá tomu blbečkovi bez zábran, kterého jsem potkala v hranolkárně. „Takže co ta báseň dělá? Přopomíná vám bývalého přítele? Určitě vám někdo zlomil srdce. Alespoň jednou…?“

Odfrknu si. „Nikdo mi nezlomil srdce.“

„Jasně, promiňte. Jak by mohl, když věříte, že muž je schopen milovat ženu jenom půl roku.“

„Aha, vy tomu nevěříte? Protože co jsem slyšela, tak jste symbol…“ Zarazím se. To už je příliš.

Neuvěřitelně modré oči mu září zájmem a vzrušením. „Symbol? Opravdu? Jak úchvatně ostudné. Prosím, pokračujte.“

Zavrtím hlavou. To je vše, na co se zmůžu.

Usmívá se. „Takže my se navzájem známe, o tom druhém víme vše.“ S úšklebkem se opře. „Prokoukli jsme se hned v té hranolkárně, že? Zvážili se a změřili. Kdyby někdo slabšího intelektu prohlásil, že jednoho z nás zná, řekli bychom si, že je předpojatý nebo že vynáší soudy příliš rychle. Nesuď knihu podle obalu a tak podobně. My jsme v sobě ale hned všechno přečetli – a naštěstí, my jsme ti chytří. Nakonec, jsme přece Oxoniané.“

Trochu se nad tím usměju.

Vzhlédne ke stropu a zpaměti recituje, vypadá, že slova sbírá přímo ze vzduchu. „Nedostatečná úroveň osnov uměleckých oborů ze sociologického i solipsistního hlediska nepříznivě ovlivňuje schopnosti souhrnného porozumění u dospívajících jedinců, což je v zásadě cestou k voličstvu, které myslí černobíle v době, ve které musíme myslet ve všech odstínech, pokud máme přežít.“ Podívá se na mě. „Moc se mi to líbí.“

Vygoogloval si mě. Ten mizera si mě vygoogloval, i když já ho schválně negooglovala. Nevím, jestli se mám cítit polichocena, nebo zrazena. Teď ale vypadám jako pokrytec, jako propagátor osvěty ve vzdělávání, který nedokáže ani dodržet jednoduché zadání.

„Tak bych čekal,“ pokračuje, „že autorka tohohle článku bude mít co říct o tom, jak na ni působí báseň.“

Rozhodím ruce. „Byl to jen článek. Ani normálně nepíšu. Neříkám, že vím, jak ty osnovy sestavit, jen že je to nutnost, a ne přepych!“

Vzrušeně se předkloní. „Přesně tak. Neříká to, kdo jste – ale je to první dojem, nemyslíte? Jste neuvěřitelně soutěživá Američanka, a dokonce stipendistka Rhodesovy nadace, která vidí Oxford jako sérii překážek, které je třeba překonat. Trochu jako v nějaké videohře. A já? Já jsem pokrytecký badatel v oblasti poezie, zastávám veliké teorie o lásce, a přitom každý večer dostanu do postele jinou ženskou. Nádhera! Jsem rád, že jsme si to ujasnili. Ale kdo jsme doopravdy? Navzájem jsme si řekli, co si myslíme, ovšem nemáme ani tušení, co cítíme. K tomu potřebujeme konverzaci. Mít slova, mít jazyk, aby nás spojil s námi samými a navzájem.“

Znovu shlédne ke knize a otevře ji. Rytmus jeho pohybů se změnil. Vzrušeně listuje knihou, v mysli uložený cíl. „Abychom mohli báseň skutečně prožít,“ mumlá si skoro jako pro sebe, „musíme ji cítit. Básně jsou živé, mají hlas. Jsou to osoby. Kdo jsou? Proč jsou?“ Zabodne do knihy prst a zavře ji, ale pořád má stránku připravenou. Pak se podívá zase na mě. „Když nasloucháte jejím slovům, když k vám mluví, něco si myslíte a něco cítíte. Stejně jako si něco myslíte a něco cítíte, když posloucháte mě. Čtení poezie je konverzace dvou lidí o pocitech. Neměla by na nic odpovídat, jen vytvářet další otázky, jako jakákoliv dobrá konverzace. Jak na vás působí? To jsem chtěl, abyste popsala.“ Ráda bych mu řekla, že tohle bylo pozoruhodné vysvětlení zadání. A také života… Ale zmůžu se jen na přikývnutí. Myslím, že takhle tichá jsem byla naposled v děloze. Možná ani tehdy ne.

„Tumáte,“ prohlásí Davenport a podává mi knihu i se svým prstem stále uvězněným uvnitř. Otevře ji a ukáže na jednu pasáž. „Přečtěte tohle. Začněte odtud. Nahlas.“

Ještě jednou se nadechnu a čtu. Snažím se, aby můj hlas zněl klidně.

„Lásko… Věrnost darujme

Tobě já a ty zas mně!“

Protočím oči v sloup. „Alespoň něco méně zjevného, prosím.“

„Zjevného? Zjevného komu? Přečetla jste to, úžasné… Teď to ještě musíte cítit.“

Tohle je příliš. „Podívejte, já to chápu, chápu, co děláte, říkáte.“

„Cítit.“

„Ale já to chápu.“

Uličnicky se na mě usmívá, oči mu jen září. „Přečtěte to znovu. Prosím, Ello. Možná budete překvapená.“

„Prosím“ na mě zapůsobí. Znovu se zahledím na báseň.

Představa, že bych mohla být nějak překvapená, mě zaujala.

„Lásko… Věrnost darujme

Tobě já a ty zas mně! Neboť svět se jeví dlaní

Na níž leží země snů

Pestrá a tak nádherná, tak nová…“

Davenportův tichý, odměřený hlas zaplní místnost:

„Není v ní však radost

Láska ani svit.“

Podívám se na něj. Recituje zpaměti, s pohledem upřeným na opěrku mého křesla. Dál nepokračuje, a tak za chvíli navážu.

„Není v ní mír, bezpečí,

Útěk od bolesti pryč.“

Bože… Není to právě takhle? Na okamžik se u těch slov zaseknu. Všimnu si, že nedýchám. Namáhavě se nadechnu a pokračuju:

„Jsme tu tedy a jen

Planina a tma.“

Hlas se mi u poslední slabiky zadrhne, jako když se sukně zasekne za ostružiní. Davenport naváže:

„Jsou společníky výkřiků zmatku, boje, úniku.“

A já zakončím:

„Pomatenců armády v noci když střetnou se.“

Rychlým, ale plynulým pohybem se sveze na kraj klubovky, natáhne ruku a zavře knihu rozloženou v mém klíně, ruku nechá na jejích deskách. Tu ruku, kterou jsem viděla v Bodleianské knihovně. Zírám na ni. „A teď mi řekněte,“ povídá hlubokým hlasem, „co Matthew Arnold říká?“ Přemýšlím, zvažuju odpověď. „Nepřemýšlejte.“ Zavřu oči. „Pokud se neotevřete životu, jak vás kdy může překvapit? A pokud vás nepřekvapí, jaký to má sakra smysl?“

Dýchej. „Že ve smrti… je láska jediné, co zbývá.“

„A jak to na vás působí?“ Pro zdůraznění zatlačí na knihu a já ten tlak cítím až v klíně.

Otevřu oči, vzhlédnu. Tvář má pár centimetrů od mé, v očích otázku. Odpověď mi sama splyne ze rtů: „Cítím se osaměle.“ A konečně si uvědomím, co je tak zvláštního na těch jeho očích. Mají barvu malého jezera pod vodopádem, kde jsem jako dítě trávila letní měsíce a kde končily železniční koleje. Mělo tak kouzelnou barvu, až jsem byla přesvědčená, že když dokážu zadržet dech na dost dlouhou dobu, plavat dostatečně hluboko a dostatečně kopat nohama, zjistím, že dno vůbec není dno, nýbrž brána do jiného světa.

Cítím, jak se mi oči až po okraj plní slzami. Nic ale nepřeteče. Povrchové napětí.

Jeho pohled se stále noří do mých očí. Slyším se říkat: „Jak působí na vás?“

Na zlomek vteřiny mu pohled sjede na moje ústa, než mrkne, a zase se mi dívá do očí. „Já cítím naději.“

Nemůžu v těch jezírcích přestat plavat.

Dojde mi to naprosto nečekaně, jako když nečekaně zabrzdíte na dálnici, protože kdosi se zničehonic rozhodl zpomalit.

Právě jsem v těch očích prožila roky života.

„Jamie, před chvílí jsi mi volal – oh! Moc se omlouvám, nechtěla jsem…“

Vstává – knihu drží v ruce. Teprve teď slyším, že mi zvoní telefon. Taky se postavím, nohy mám nejisté. Připadám si, jako bych měla něco dokončit. Otočím se ke dveřím a spatřím Cecílii. Dívá se na zem a říká: „Dveře byly otevřené, nechtěla jsem…“ Nejsem si jistá, jestli to říká mně, Jamiemu, nebo nám oběma.

„To je v pořádku,“ prohlásím nenuceně, jdu ke dveřím a vytahuju z kapsy telefon. „Už jsme skončili. A tohle stejně musím vzít.“

„Ano, jistě,“ říká Davenport a míří opačným směrem, zpátky ke svému stolu. „Nashle na semináři.“

Protáhnu se kolem Cecílie. „Nashle,“ zamumlám a zvednu telefon. „Ano, Gavine?“

===

KAPITOLA 9

Půjdu, ne však v stopách dávných hrdinů

A ne cestou vznešené morálky

A nestrpím kolem ty spousty mdlých tváří

Obláčky z dob, které dávno minuly.

Charlotte Brontëová (možná Emily),

Stanca, 1850

Výslech v Bombay Curry House započal poté, co jsem byla celý večer nezvykle potichu a skoro jsem se nedotkla své kuřecí tikka masaly, když jsem se nedokázala vyhnout Charlieho složité otázce: „Jaká byla konzultace?“

Teď, po bezmála půl hodině popisování a obhajování, potřebuju drink. Nutně. „Lidi, o nic nešlo. Vážně. Nechte to být.“ Maggie se na mě podívá. Poznám na ní, že cítí, že ta konzultace na mě měla větší vliv, než dávám najevo. A myslím, že na rozdíl od Charlieho a Toma také cítí, že podtón sexuální chemie je až druhý v řadě za něčím větším. Za něčím, čemu ani já sama nerozumím.

Zvednu se od stolu a oznámím: „No, nevím, jak vy místní, ale tahle Američanka míří do své první britské hospody.“

Charlie s Maggie zalapají po dechu. Tom upustí vidličku.

„Tys v ní nikdy nebyla?“ vykřiknou unisono.

Když stoupáme vzhůru po St. Giles, Maggie mě poučuje:

„Hospoda je tady něco jako kostel.“

„Přesně,“ souhlasí Charlie, „až na to, že ji chápeme jako posvátnou a přistupujeme k ní s nábožnou úctou.“ Pak otevře staré, neskutečně omlácené dveře hospody Eagle and Child.

Eagle and Freaking Child. To není jenom hospoda. Je to legendární nalejvárna, která sloužila jako útočiště Tušitelům, neoficiální literární skupině, kam patřil i J. R. R. Tolkien a sám magdalenský C. S. Lewis. Když procházím dveřmi, zamrazí mě. Otočím se, abych se o tenhle okamžik podělila se svými společníky, ale ti už jsou v půlce cesty k baru, vůči přízrakům minulosti zcela imunní.

Strop podpírají trámy, místy je nízký, až je to hlavám hostů nebezpečné. Tom stojí s hlavou trvale skloněnou, ale nijak ho to netrápí. Dveře vedou do dalších místností, stále menších, je to jako sluje v jeskyni. Voní to tu po chmelu a dešti.

Charlie se ke mně obrátí a vyhrkne: „Něco k pití, drahoušku?“

Vrátím se do reality. „Ano! Cider!“

Vrtí hlavou. „Na cider si počkej na Stařenku Rosie v Turfu.“

„Tak Grey Goose Dirty Martini, čistý, tři olivy.“

Charlie se pokusí o laskavý pohled. Moc mu to nejde.

„Tohle není bar. Je to hospoda.“ Odvrátí se ode mě, nakloní se k rozložitému výčepnímu a povídá: „Pro paničku gin s tonikem.“

S nápoji zamíříme k Maggie a Tomovi, ti už v sobě mají půl sklenice hustého černého piva. Charlie někomu zamává, ruku přitom otírá o strop. Stoupnu si na špičky, abych viděla přes dav.

Aha.

Cecílie.

Rychle si prohlédnu hlouček lidí kolem ní, ale Davenport mezi nimi není. Překvapivé.

„Cecílie navrhuje, abychom se k ní připojili. Půjdeme?“ ptá se Charlie, ale přitom už je na cestě. Když Tom spatří, kam se díváme, zamává Cecílii tak nadšeně, jako by vítal vojáka navracejícího se z války. Cecílie mu pozdrav princeznovsky oplatí, třemi prsty.

Blížíme se ke stolu a mě napadne, že Davenport by tu někde opravdu mohl být. Na baru nebo na záchodě. Cecílie se ale pustí do představování a já se přinutím dávat pozor. „Tohle je Ahmed,“ ukazuje na elegantně vyhlížejícího mladíka s knírkem širokým jako tužka, který nám na pozdrav ironicky salutuje, „jeho táta je jordánský velvyslanec.“ Zdá se mi to jako přebytečná informace, ale nikdo nevypadá překvapeně. Ahmed si přiloží prst ke rtům – pssst – a předstírá, že schovává svoje pivo. Usměju se na něj. Pak se Cecílie otočí ke směšně přitažlivému mladíkovi. Uvědomím si, že to je Charlieho veslař.

„A tohle je Ridley, můj bratranec z druhého kolene,“ usměje se Cecílie. No jistě že jsou příbuzní. Takhle zřejmá krása nemůže být náhodná.

„A tohle,“ pokračuje Cecílie a pokyne ke klukovi, který se jako zombie hroutí na kraji lavice, „je Ian.“

Ian se vzchopí dost na to, aby oznámil: „Ian je v tuto chvíli úplně namol.“ Věnuje nám úsměv, který mi připomene jedny z Dalího roztékajících se hodin. Jeho oči, napůl schované za víčky, se pak upřou na mě. „A kdopak je tohle?“ Dívá se žádostivě.

Cecílie si z obličeje odhrne vlasy, jako by ji někdo fotil. „To je Emma.“

„Ella,“ opravím ji.

„Jistě,“ prohodí a ani se na mě nepodívá. „A tohle je Charlie, Maggie a Tom.“

„Prosím, sedněte si k nám,“ pozve nás Ahmed galantně a rukou ukáže ke stolu ve tvaru písmene L, po jehož delších stranách se táhnou lavice.

„Celej večer jsem ti držel místo!“ huhlá Ian. Poklepává na volné místo vedle sebe a naneštěstí se dívá přímo na mě.

Charlie nepromarní ani vteřinu – vrhne se na místo naproti Ridleymu, Tom usedne vedle Charlieho, zřejmě v naději, že jeho nejnovější „kamarádka“ Cecílie se k němu přidá. Jenže ona bere za ruku Maggie a velice přátelsky ji usadí vedle Toma. Sama se vydá na opačnou stranu.

A zbylo jen jedno.

Jedno místo je prázdné a jeho majitel byl už dříve určen ožralou Ianem, který se teď přišoural zezadu. „Dámy doprostřed,“ zahuhlá. Neochotně se posunu k Ridleymu a Ian si sedne vedle mě, moc blízko na to, abych se cítila dobře.

„Díky,“ utrousím.

Zřejmě stačí jediné slovo, abych se prozradila. „Amík!“ vykřikne Ian.

Ahmed se nakloní přes Ridleyho: „Takže ty jsi tu na Rhodesovo stipendium?“

„To je to tak zřejmé?“ zasměju se.

„Vždycky je hezké posedět s Rhodiem.“ Usmívá se, ale jeho ústa tvoří jen úzkou linku. Říká naprostý opak toho, co si myslí. Jeho táta je možná velvyslanec, ale na Ahmedově diplomatických schopnostech by se dalo zapracovat.

Krčím rameny, snažím se být milá. „Tak si říkám… Jakou mají vůbec Rhodies v Oxfordu pověst?“

Než někdo stihne odpovědět, probudí se k životu Ian: „Zatraceně mizernou!“ vykřikne. „Myslí si, že jsou ty největší hvězdy, ale bez návodu si ani neutřou zadek.“

Ticho.

„Taky jsou hlasitý!“ křičí dál Ian.

Cecílie si odkašle. „Myslím, že Ian se snaží – moc mu to, pravda, nejde – říct, že stipendisti Rhodesovy nadace bývají sice vybíráni na základě akademických a profesních úspěchů, ale jak se dostanou sem, může jim dělat problémy přizpůsobit se svobodě, kterou Oxford nabízí.“ Bez hnutí na mě hledí.

„Nevědí, co si počít s tou spoustou času mezi přednáškami, potýkají se s absencí sylabu a podobně.“ Maličko se na mě usměje. „Také se často zdají být dost zdrcení řekněme neortodoxními vztahy, které nezřídka vzniknou mezi studentem a učitelem.“

Bez mrknutí se jí dívám do očí. Její tvář je neproniknutelná. Nedokážu říct, jestli mě odsuzuje, nebo naznačuje něco o pár hodin staré události mezi mnou a Davenportem, jíž byla svědkem, nebo je prostě taková.

„A rozhodně neuměj chlastat,“ ušklíbne se Ian, „to je ten největší hřích.“

Charlie obživne: „Tak to bychom měli naši milou Ellu vyzkoušet. Je čas na jednu z hanebných britských chlastacích her.“ Podívá se mým směrem a mrkne na mě.

Přikývnu, jsem ráda, že opustíme moje stinné stránky stipendistky.

„Škoda, že Jamie dneska nemohl,“ povzdychne si Cecílie, „zbožňuje dobrý chlastací hry.“

Prosím tě, „Ce“, co ještě zbožňuje? Ale co, alespoň vím, že se zničehonic nevrátí z toalety. Můžu být v klidu.

Na stehno mi dopadne ruka. Ucuknu a vražedně se na Iana podívám. Stáhne ji, jako by se spálil o sporák.

„Promiň! Jenom sem se chtěl na něco zeptat. Mám na tebe otázku, obrovsky důležitou. Můžu?“ Zvážní – i když se každým okem stále dívá jinam. „Seš napravo, nebo nalevo?“

„Cože? Jak…“

„Tvoje politický přesvědčení. Jaký je?“ A jsme doma.

Bože všemohoucí, tihle teda dovedou pít.

Nejsem v tom špatná, něco vydržím, ale posledních pár koleček Lízlý kachny (zrádně nevinný jméno) jsem stejně musela vynechat – nechci totiž, no, nechci dneska umřít. Oproti tomu Ian je ještě opilejší. Chvíli mi něco říká, pak zapomene, proč s tím začal, zmlkne a pak to vezme znovu. Nesnesitelný! Navíc se ke mně pokaždé, když se rozpovídá, přisune blíž a blíž.

Nevšímám si Iana, rozhlédnu se kolem stolu a zjistím, že se usmívám. Maggie má zrudlé tváře a směje se, Tom spí jako dítě s hlavou na stole a ruce se mu houpou nad zemí. Cecílie se taky usmívá. Charlie dál okouzluje Ridleyho. Je v tom přeborník.

Přenastavil hru tak, že mu mladičký veslař musí vlít panáka do pusy, kdykoliv „prohraje“.

Nacházím se v bodě, kdy potřebuju buď pít dál, nebo odejít.

Poslední bod návratu tohoto večera.

„Tys mě vůbec nepochopila,“ vydechne mi Ian na tvář.

Má na mysli poslední zlomek rozhovoru, který vydoloval. V naději, že pak zmlkne, odpovím: „Já tě pochopila dokonale. Tvrdíš, že Američané jsou hloupí.“

„To vaše pohrdání intelektualismem, vaše úzkoprsá ignorance, vaše… vaše… vaše…“

Ridley se přese mě nakloní. „Jseš na káry, Iane. Běž domů.“ Ian se přiblíží k mému obličeji a hřímá dál: „Vaše nevšímavost k blízkýmu zániku vaší domýšlivý říše.“

„No,“ říkám, než se stačím zarazit, „pokud je někdo znalec mrtvých říší, tak jste to vy, chlapci.“

Ridley se směje, ale Ian si moji poznámku vezme osobně.

„A vy skončíte jako my, sakra pesvýznamný!“ Stůl ztichne. Zdá se, že i přes opar opilosti cítí, že přestřelil. Pokusí se sebrat trochu důstojnosti tím, že se zasměje svému přeřeknutí. „Pesvýznamný! Tos tomu teda dal, kamaráde. Haf, haf.“ Vypukne v smích a všem se uleví. Pak mi položí ruku na rameno. „Tak už nebojujme.“ Jeho hlas teď zní důvěrně, přibližuje se ke mně.

„Dáme si pusu a uzavřem mír.“ Nakloní se ke mně a já se k němu otočím co nejvíc čelem. Doufám, že ho můj pohled vyděsí, a zády se opírám o Ridleyho silnou paži.

Nejvražednějším hlasem, jakého jsem schopna, řeknu jenom: „Ne.“

Zvrátí hlavu a rozesměje se. „Ále no tak, budem kamarádi! Máme tu svý Amíky rádi. Ne snad?“ osloví osazenstvo stolu. A pak se zas otočí ke mně: „Zvlášť takový roštěnky, jako jsi ty.“ Zírám na něj, paměť mi šrotuje na plné obrátky. Roštěnka. Konečně mi to dojde: ten ožrala na ulici, tehdy v noci, to byl Ian. To je ale roštěnka. Vmžiku mi vyrazí husí kůže.

Než stihnu něco říct, Ian položí ruku na moji, nakloní se a zašeptá: „Pořádný Amíky mám zvlášť… rád.“

Ruka mi z vlastní vůle vystřelí do vzduchu a trefí Iana přímo do jeho upravené drobné brady. Chtěla jsem ho jen odrazit, ale skončilo to knokautem.

Jejda.

Diváci zalapají po dechu a Ianovi se hlava zvrátí dozadu. Myslím, že jsem ho omráčila. Čas se zastaví, všechny oči jsou upřené na mě. Dělejte někdo něco. Řekněte někdo něco. Prosím. Pomoc.

Charlie mi vyjde vstříc: „A já říkám, že takový pravý hák jsem neviděl od té doby, co Lennox Lewis řečený Lev odrovnal v odvetě Rahmana. Bravo!“ Nemám tušení, o čem mluví, ale ledy to prolomí. Vypukne všeobecné veselí.

„Vlastně mě to,“ mumlám, „naučil táta – já prostě – prostě teď…“ Začnu přelézat Iana.

Tom vyvalí oči. „Počkej. Tvůj táta je Lennox Lewis?“ Já už jsem ale na nohou a mířím k východu.

Slyším, jak si za mnou Maggie povzdechne. „Lennox Lewis je černej, Tome!“

„Jasně že jo, Mags! Jenom jsem nevěděl, že Ella taky!“

Zatímco se na něj Maggie s Charliem sesypou, já vyjdu ven do noci.

===

KAPITOLA 10

Avšak v jeho veselí a plnosti sil

V požehnané noci

Skvěla se blízká Naděje, o níž

On snad věděl – a já ji pouze tušil.

Thomas Hardy: Drozd přináší tmu, 1900

Na Saint Giles mrholí, ale toho si sotva všimnu. Nevnímám nic kromě bušícího srdce a hořkosti z piva, které jsem vypila. Ani si nevšimnu, že jdu špatným směrem, dokud nejsem půl bloku daleko. Zastavuju, ale neotáčím se. Jen tak tam stojím.

Co je se mnou sakra špatně?

Nic takového jsem nikdy dřív neudělala, nikdy jsem nikoho nepraštila. Jo, rozhodně si to zasloužil, ale to mě netrápí. Co mě trápí, jsem já, moje reakce. Nikdy jsem se nepřestala ovládat.

Opřu se o cihlovou zeď zavřeného bistra a v adrenalinovém opojení se snažím nabrat dech. Od chladného deště mám už mokrá záda, jako bych si dopřála ledovou sprchu. Zavřu oči, zakloním hlavu a nadechnu se – velice zhluboka a velice rozechvěle.

Může za to ta zatracená konzultace. Cítím se, jako by mi někdo z ruky vyrazil hrst skleněnek a ty se teď všude rozkutálely.

A když je už sbírám, přiřítí se pitomec Ian a zase mi je vyrazí z ruky tak prudce, až se někam zakutálí.

Jako by mi hračka spadla do kanálu.

Vztek ve mně znovu vybuchne, až vypustím něco mezi frustrovaným zavrčením, zachrochtáním a výkřikem: „Chlapi!“

„Volal mě někdo?“ odpoví povědomý hlas. Otevřu oči.

Davenport. Stojí přede mnou, upřeně mě pozoruje a vypadá pobaveně.

„Co tady děláte?“ ptám se a zním přitom jako odkopnutá přítelkyně.

Známky pobavení z jeho tváře mizí. „Jak to myslíte?“

„Neměl jste tu být.“

Nakloní hlavu na stranu a sleduje mě pohledem, který už dobře znám.

„Všichni jsou vevnitř,“ vysvětluju honem. „Vaši kamarádi. Moji kamarádi. Cecílie kamarádi. Cecílie. Bude mít ohromnou radost, že jste dorazil.“ Hlas se mi třese.

Znovu se usmívá, jen přátelsky, snad i trochu soucitně, veškeré stopy našeho posledního setkání jsou pryč. Jako by jednu z mých kuliček našel pod svou židlí a prostě mi ji podal – jako by neměl vůbec nic společného s tím, že jsem je předtím poztrácela.

„Doprovodím vás dovnitř?“ ptá se.

„Ne, děkuju,“ odmítnu a chci se přitom dívat někam jinam, na zem, kamkoli, ale nemůžu. Pokaždé když ho vidím, skončí to tak, že na něj zírám. „Už jsem měla za den dost. Za noc. Byla jsem poprvé v hospodě a hodně se pilo. Ale vy byste jít měl, protože na vás čekají.“ Z mně neznámého důvodu pak vsadím všechno na jednu kartu: „Hlavně Cecílie.“

Zase ta nakloněná hlava. „My s Cecílií… My spolu nechodíme. Nejsme pár.“

A ona to ví? mám chuť se zeptat, ale jen pokrčím rameny. Usměje se na mě a prohlásí: „Člověk nemůže mít obojí, víte? Jak reputaci děvkaře, tak bezmezně milující přítelkyni.“ Někteří muži to zvládnou, pomyslím si. On už ale míří ke dveřím. Ještě se otočí, s hlavou nakloněnou k hospodě, a pozdvihne obočí.

Udělám krok stranou. „Ne, měla bych jít. Opravdu. Dobrou noc.“

Nepřestává se na mě usmívat. Než stihnu říct něco ještě trapnějšího, obrátím se a odcházím.

„Ello!“ Ozvěna mého jména se nese po Saint Giles.

Ztuhnu na místě. Rázuje si to ke mně. „Říkala jste, že jste byla poprvé v opravdové hospodě?“ Přikývnu. Rozhlédne se po ulici, jako by zvažoval, kde vlastně je. „No, kdybyste se náhodou cítila krapet spontánně, docela rád bych vám ukázal jeden nefalšovaný podnik.“ Pohlédne zpět na mě. „Tedy místní hospodu, protože Eagle and Child je příšerná past na turisty.“

Cítím se všelijak, ale spontánně rozhodně ne. „Ale ne, to není třeba.“ Ustupuju od něj. „Každopádně děkuju.“

„Víte to určitě?“ Rukou si zvedne límec námořnického kabátu proti dešti. Připadám si jako ve filmu. „Poznat opravdový zdejší lidi? Dát si sklenku opravdovýho piva?“ Oči mu září, zní to lákavě.

Ještě ustupuju. „Zítra mě něco čeká.“ Zítra mě nečeká nic.

„Ale ještě jednou díky.“ Neodchází.

Zastavím se. Podíváme se na sebe.

Chystáme se vejít do hospody, když mi začne vyzvánět telefon. Zběžně na něj pohlédnu – je to Gavin. Otočím se k Davenportovi, abych mu řekla, že tohle musím vzít, ale on už naznačuje, že nám najde stůl. Přijmu hovor. Stojím pod protékajícím okapem a nohy se mi boří do zmáčené rohožky.

„Co byla zač ta záležitost v Kalifornii, kterou jsi zmiňovala minule?“ ptá se Gavin.

Vím přesně, o čem mluví. „Pilíř třináct.“

„Míň peněz do veřejných škol? Škrtli umělecký obory?“

„Jo, kromě jiného.“

„Protože…?“

„Zákon stanovuje maximální daň ad valorem z nemovitostí, která nesmí přesáhnout procento tržní ceny…“

„Anglicky.“

„Jasný. Daně z nemovitostí, které z velké části platí veřejné školství, se ročně můžou zvednout jen v souladu s inflací a kvůli ujednání z roku devatenáct set sedmdesát pět nesmí přesáhnout dvě procenta…“

„Durranová, k věci! Představ si, že jsem idiot.“

Chvilku přemýšlím. „Kdo především chodí ve Spojených státech do veřejných škol?“

„Chudí a menšiny.“

„Kdo platí daň z nemovitostí?“

„Lidi, kteří vlastní domy.“

„Kdo podle statistik vlastní všechny domy?“

„Chudé menšiny ne…?“

„Vyhráváte myčku nebo sušičku. Veřejné školství v Kalifornii, ve státu s nejdražšími nemovitostmi, je dlouhodobě hodnoceno jako horší než to v Ohiu.“

„Díky, děvče,“ řekne Gavin a jako obvykle bez rozloučení zavěsí. Spatřím několik textovek od Maggie a Charlieho. Jsi v pořádku??? Odpovídám, že jsem (bez detailů jako s kým a kde), a vcházím do hospody.

Vypadá to tu jako v jakékoli pochybné hospodě ve Státech. Dobře, i tady jsou všudypřítomné nízké stropy a trámy, staré, křivé podlahy, ale také neonová světla, šipky, a dokonce jukebox. Omítka na zdech je zežloutlá staletým nánosem nikotinu z cigaret, doutníků a dýmek. Zdá se, že jednotlivé vrstvy by šly seškrábat špachtlí.

Sedí v boxu vedle baru a – překvápko – objímá ho servírka, polibky mu pokrývá celý obličej. Neohroženě přecházím místnost a usedám naproti němu. Servírka – vidím teď, že je středního věku s napůl matně červenými a napůl šedými vlasy – se ke mně otočí a prohodí: „Promiň, drahoušku, už je zadanej.“

„Já to slyšel, Lizzie!“ zavolá obtloustý muž s býčí šíjí za barem a přitom do půllitrů točí pivo.

„Taky jsem nešeptala, Bernarde!“ volá žena zpátky. Oba se smějí a ona cupitá pryč.

Položím telefon na ulepený stůl naproti jeho mobilu. Když jsou na stole, nepřijde mi to tolik jako rande, což je dobře. Ukáže na můj telefon. „Všechno v pořádku?“ ptá se.

Nadechnu se a rychle ho zasvětím. Když mluvím o své práci, narůstá mi sebevědomí. Ve všem. Taky pomáhá, že ohromeně přikyvuje, oči rozšířené. Vidíš? Nakonec nejsem úplně k ničemu, zmetku.

Zrovna když dopovídám, objeví se Lizzie, tentokrát s tácem. „Už se to nese!“ zatrylkuje, všechno vyskládá na stůl a zas odejde.

Prohlížím si nadílku na stole: dva půllitry, malý kyblík posoleného popcornu, košík s nachos a plastovou nádobkou se salsou. Zírám na tu kombinaci. Začne hrát Nicki Minaj. „Dej mi chvilku,“ pronesu, „ráda bych nasála tu atmosféru.“

Zašklebí se a pozvedne sklenici. „Na tykání. Vítej v Anglii!“ Zvednu sklenici (je příšerně těžká) a ťuknu si s ním.

Pak nastane chvilka divného ticha. To jsem nečekala. Napije se, já taky. Dívá se na mě, snaží se odhadnout moji reakci.

„Tak co?“

Je bez bublinek, pokojové teploty a opravdu, opravdu hořké.

„Odporný“ je první slovo, které mě napadne. Risknu ještě jeden doušek. Je to zvláštní – nechutná mi, ale chutná mi. Už víc nechci, ale další doušek by mi nevadil. Jde o pivo, připomenu si. Ne o muže naproti tobě. Konečně odpovím. „Na bahno z rybníka je to absolutně lahodné.“

Zvrátí hlavu a směje se. Směje se od srdce. Ten smích se mi líbí.

Vezmu si nachos a otevřu nádobku se salsou, dělám si pohodlí. Už teď jsem ráda, že jsem tohle provedla. „Takže,“ začnu, „jak ses ocitl na Oxfordu?“

Právě tehdy se ke stolu s úsměvem přitočí vytáhlý teenager.

„Musel jsem ji vyhrabat až vzadu,“ povídá a na stůl položí poloprázdnou lahev whisky a dva panáky. „Nikdo neměl ani kapku, cos odešel. Vidíš tu nakreslenou čáru? Ani o milimetr míň.“

Jamie chlapce poplácá po rameni, ale na whisky se dívá s nejistotou. „Rád tě vidím, Ricky. Vem si sklenku, kamaráde.“

Ricky už jednu vytahuje zpoza zástěry. „Mám tu svoji.“ Jamie oběma nalije pořádného frťana. „Neříkej to mámě, jo?“

„Komu?“ Přiťuknou si a vyklopí do sebe obsah skleniček.

Ricky se obrátí ke mně. „A kdo je tahle krasavice?“ Vyskočím před Davenporta. „Ella. Je mi potěšením.“

„Potěšení je na mý straně.“ Mezi Jamiem a Rickym se něco potichu odehraje. Chlapec se odvrátí. „No, nechám vás tu o samotě. Vítej zpět, díky, Jay Dee.“

Jamie nalije dva panáky a jeden mi přes stůl přihraje. Zvednu obočí.

„Pojistka proti pivu,“ připustí. „Jdeš do toho se mnou?“ Zvednu skleničku. „Jsem z Irska.“

Zvedne svoji. „A svému rodu děláš čest.“

„Sláinte,“ pronesu a ťuknem si, až nám whisky pokropí prsty. Kopnem ji do sebe. Je nebezpečně jemná. Utírám si pusu a pozoruju, jak si olizuje kloub ukazováčku.

Neměla bych s ním pít.

„Takže,“ řeknu a v hrudi mě hřeje alkohol, „tys tady dělal bakaláře?“

„Ano.“

„Na které koleji jsi byl?“

„Na Christ Church.“

Vložím si do úst další nachos. „Stylový.“

Kroutí hlavou. „Je tu ani ne týden, ale už ví, že Christ Church je stylová. Myslím, že se to nějak posunulo, ale když jsem na ní studoval, každý tam byl syn lorda nebo vnuk rytíře. Taková byla.“

„To ty nejsi?“ musím se zeptat.

Upije piva a až pak odpoví: „Lincolnova se mi zamlouvá mnohem víc.“

To bylo trochu vyhýbavé, ale nechám to být. „A magistra jsi dělal taky na Oxfordu?“

„Na Nové koleji. Vlastně není tak úplně nová. Myslím, že to byla devátá kolej postavená v Oxfordu. Jenom byla nová tehdy.“

Nemůžu si odpustit rýpnutí. „Fascinující, profesore.“

Potřese hlavou, uchopí lahev whisky a oběma dolije. „To bychom si měli ujasnit. Já nejsem profesor,“ řekne.

„Dobře, odborný asistente.“ Zvedneme sklenky, ťuk, znovu zvoláme „sláinte“ a kopnem je do sebe.

„Ani to nejsem,“ namítne. „Jsem mladší výzkumný pracovník, což znamená, že jsem dokončil DPhil – nebo Ph.D., jak bys řekla ty – a jsem v prvním ročníku tříletého postgraduálního programu zaštítěného Lincolnovou. Přepisuju…“ Přeruší ho vyzvánění jeho telefonu. Podívám se na stůl a na obrazovce zahlédnu „Táta“. Jamie telefon ztiší.

„To je v pořádku, jestli to chceš vzít.“

„Ještě je tam hlasová schránka. Přepisuju svoji dizertační práci, aby byla míň prací a víc vyhovovala potřebám badatelů. Možná by mohla být dokonce čitelná pro širokou veřejnost. Ale to nepředbíhejme,“ říká s úsměvem, kterým shazuje sám sebe.

Taky se usmívám. „A že učíš, to je součást toho všeho?“

„Ano,“ řekne a natáhne se pro nachos, „původně na bakaláři. Tohle se přihodilo jenom náhodou. Styanová je moje vedoucí, což znamená, že mi měsíčně věnuje hodinu svého času a zpětnou vazbu k dizertaci. Před týdnem byly na fakultě nějaké nepříjemnosti a Styanovou povolali na vedení, a tak… jsme, kde jsme.“

To teda jsme.

„Ty chceš učit?“ ptá se. Zmatek v mém obličeji rozpozná okamžitě. „Ten článek v Atlantiku, víš? A když jsi říkala, že jsi vzdělávací poradce…“

„Dělám vzdělávací politiku,“ upřesním. „Moje zázemí je pouze politické. Začínala jsem s kampaněmi, kde jsem pochytila základy. Ale vždycky jsem měla větší cíl – změnit náš vzdělávací systém.“

„A to je celý?“ Jeho hlas je žertovně sarkastický; na americký idealismus je asi příliš cynický. Stejně ale vypadá, že ho to zaujalo. „A jak bys to udělala?“

„Jsem ráda, že se ptáš,“ odpovídám vlastní verzí hravého sarkasmu. „Pro začátek – vylepšila bych financování uměleckých programů. Bádání nelze popřít. Všechno totiž končí úspěšností u zkoušek. Ať je to dobře, nebo špatně, nikoho nezajímá nic jinýho než právě zkoušky. No, jeden fakt: okresy se silnými uměleckými programy u nich mají nejvyšší úspěšnost.“

„Vážně?“

„Vážně. A v okresech, kde mají integrované umělecké programy – tedy hudbu, výtvarno, tanec, zkrátka co chceš, zabudované do způsobu, jakým učíme matematiku nebo přírodní vědy – rozdíl úspěšnosti u ekonomicky znevýhodněných studentů účinně mizí.“

„No, smysl to dává. Koneckonců jeden moudrý muž kdysi řekl: ,Není třeba myslet… jen cítit.‘ Kdo to byl?“

Pokrčím rameny. „Nějakej zazobanej zmetek.“ Zasměje se a já se zatím napiju piva. „Takže co máš, no, za titul?“

„Zmetek zazobaná.“ Směju se, on se usmívá. „Technicky jsem doktor.“

Vytáhnu jedno obočí. „Doktor Davenport?“

„No není to sexy?“ zažertuje. Oči mu jen září.

Ještě jednou se napiju. Pivo teď chutná zatraceně dobře. Všimnu si, že naše skleničky jsou jako zázrakem znovu plné. Jak to udělal? Zvedneme je. „Sláinte.“ Když pijeme, nespouštíme ze sebe pohled. Oční kontakt přeruší, jen aby pozdvihl svoji skoro prázdnou sklenici s pivem a dva prsty nasměruje k Bernardovi. Ten přikývne.

„Takže… kde se z tebe stal doktor Davenport?“ ptám se.

„Na Onom místě,“ odpovídá a nabírá si hrst popcornu.

„Kdeže?“

„Promiň – tak říkáme Cambridge. Vlastně jsem se právě vrátil. Připadám si znovu jako čerstvák.“

U našeho stolu se objeví vychrtlá, potetovaná dívka s peroxidově bílými vlasy a nezapálenou cigaretou v puse. „Ále, podívejme, kdo nám to vstal z mrtvejch!“ křičí a nahýbá se přes Jamieho, aby ho mohla políbit na obě tváře. Ptá se ho, kde byl. Každou chvíli sahá Jamiemu na ruku, přejíždí mu dlaní nahoru a dolů po rukávu. Lizzie dorazí s pivem a dívku odežene. „Nevidíš, že něco má?“ Předtím ji ale Jamie ještě stihne požádat, aby od něj pozdravovala svoji sestru.

Dívá se na mě, zosobnění nevinnosti.

„Takže k té tvé reputaci…“

Zaujatě se ke mně nakloní, lokty na stole. „Ano, k té mé reputaci. Co přesně jsi slyšela? Jsem uchvácen.“

Krčím rameny, váhám. Jako protiúder ke mně přisune půllitr piva. Napiju se, protahuju ten okamžik. „Tak například… Slyšela jsem, že máš pravidlo tří schůzek.“

„Cože mám?“

Věnuju mu pohled „jako bys to nevěděl“. Sleduje mě přes okraj sklenice, upřímně bezradný. „Když se s tebou holka po třech schůzkách nevyspí, už se znovu neuvidíte.“

Namočí nachos do salsy. „A když s ní mám sex na první schůzce, jsem povinen absolvovat dvě další?“

Pomalu zavrtím hlavou, nesouhlasně, škádlivě. Zašklebí se a krčí rameny. „Tak dobře, ano, nejspíš je pravda, že se po třech schůzkách přestanu se ženou vídat, ale ne kvůli tomu, že mi nehupne do postele.“

„Tak proč?“

Vypadá, že o tom skutečně uvažuje. „Protože už nemám zájem.“

„A jak poznáš, že nemáš zájem?“

Zvedne hlavu, abychom měli oči stejně vysoko, a věnuje mi ironický, ospalý pohled. „Mám pocit, že jsi jedna z těch lidí, co dočtou každou knihu, kterou začnou číst.“

„Ty ne?“

„Když víš, jak kniha skončí, proč pokračovat?“

„Pokud se neotevřeš životu, jak tě kdy může překvapit?“ vracím mu jeho výrok a opilecky přitom napodobuju jeho přízvuk.

„A pokud tě nepřekvapí, jaký to má sakra smysl?“

„Já bych byl moc rád, kdyby mě překvapil. Bohužel, málokomu se to kdy poštěstí.“ Vyzývavě se na mě dívá. „Zdá se mi, že ty to cítíš stejně.“

Neplete se.

Chvíli je ticho a oba se natáhneme pro nachos, už jsme dosáhli příjemné synchronizace. Instinktivně stáhnu ruku. Vzhlédne ke mně, ale rukou stále směřuje k misce. Z nějakého důvodu se mu nevydržím dívat do očí, a tak sjedu očima za něj. U jednoho konce baru jsou zavřené dveře a do zdi vedle nich jsou zasazená okna s mléčným sklem.

„Hele – co je to?“ ptám se a hlavou kývnu ke dveřím.

Ani se neohlédne. „To je salonek.“ Tvářím se nechápavě, tak dodává: „Sloužil lidem, kteří nechtěli být spatřeni, jak pijou na veřejnosti. Aristokrati na cestách, vesnický farář. Ženy. Mladí mileci. Vem si pivo.“ Vezmu. Vstane a já ho následuju. Pak se rozezvoní nějaký telefon – uvědomím si, že jsem ho nechala na stole. Vracím se pro něj a vidím, že zvoní ten Jamieho. Zase

„Táta“. „To je tvoje,“ podávám mu ho. Vezme si ho, ale ani se nepodívá na displej – jenom ho ztiší a otevře dveře do salonku. Ustoupí a posunkem mi naznačuje, ať vejdu.

Vstoupím do malé místnosti, ne větší než obrovská středozápadní spižírna. Tak akorát dost místa pro obdélníkový stůl a dvě dřevěné lavičky. Jamie vejde po mně a zaklepe na dřevěnou přepážku nedaleko maličké kliky. Najednou máme jedinečný přístup k baru. V otvoru se rýsuje Bernardův obličej, zarámovaný jako starý anglický portrét. „Co si dáte?“ zabručí.

Jamie pozvedne svou poloprázdnou sklenici. „Díky, kamaráde. Jenom Elle ukazuju salonek.“

Bernard protočí oči a zase okénko zavře.

„Miluju tě!“ volá za ním Jamie.

„Ale mít mě nikdy nebudeš,“ slyšíme slabě. Smějeme se a já se posadím ke stolu. Jamie zavře dveře do salonku, hluk baru je teď tlumenější.

Jamie se usadí naproti mně. Je dost ticho na to, abych slyšela jeho dech, dokonce slyším i zvuk látky, když přehodí nohu přes nohu. Vynucená intimita prostoru se mi z nějakého důvodu zdá jako výzva. „Můžu se na něco zeptat?“ zeptáme se zničehonic oba, jedním dechem.

Rozpačitě se zasmějeme. Opřu se. „Jen do toho.“

Taky se opře. „Fakt by mě to zajímalo. Máš před sebou slibnou budoucnost. Proč jsi tady?“

Polknu. „Dostala jsem Rhodese.“

„A to je celý?“

Krčím rameny. „Chci říct – vždyť tohle je Oxford. Kdo může odmítnout Oxford?“ Dokonce ani mně samotné to nezní přesvědčivě, spíš otrle. Vypočítavě… Vím, že se mě bude ptát dál, tak ještě dodám: „Do životopisu neseženeš nic přesvědčivějšího. Všechno je to o kontaktech, univerzitě, co má jméno.“ To zní taky hrozně. A trochu jako bych zradila svůj dětský sen. Zaváhám, a dřív než stihne odpovědět, doplním: „Taky jsem si něco slíbila – naplánovala – když mi bylo třináct. Že půjdu na Oxford.“ Přikývne, jako by to byla odpověď, kterou čekal. Jako by právě tohle – romantická dětská představa – bylo rozumné a přijatelné vysvětlení. Akorát doufám, že se nezeptá, proč jsem si to slíbila. Naštěstí se neptá. „Ale proč literaturu? Nebylo by PFE lepší?“ PFE. Politologie, filozofie a ekonomika. Každý politik to tu studuje.

„Asi jo,“ odpovídám po pravdě a dál usrkávám piva. „Ale proč dělat, co jsem už dělala? Na Georgetownu… V životě…“ A než se stačím zarazit, dodám: „A kromě toho jsem chtěla rok… asi rok krásy. Rok té hezčí stránky lidstva.“ Schoulím se do sebe. „Promiň, že to zní tak kýčovitě. Nikdy jsem to nikomu neřekla.“

Souhlasně přikyvuje. „Je to nádherné, ne kýč.“ Jak to slovo vyslovil, prozradilo, že ho příliš často nepoužívá. V tu chvíli mi připadá tak odzbrojujícně přitažlivý, až mám najednou sucho v ústech. Pozoruje mě.

Uhnu pohledem. „Teď já.“ Ale když už na to přišlo, váhám. Nejsem si jistá, na co se chci vlastně zeptat. Pak ale řekne: Prosím…“

„Proč si knihu nepřečteš celou? Teda, ty nejsi ani trošku zvědavý? V sexu jde o víc než o sex, ne?“

Pozoruje mě ještě upřeněji. Pohled mi sklouzne na skoro prázdnou sklenici přede mnou, ani nevím, kolikátá to je. Odstrčím ji a vyhrknu: „Nejsem prudérní.“

„Ani jsem tě z toho nepodezříval,“ pronese potichu, ale zní to, jako by o tom přemýšlel. Jako by o mně přemýšlel. „Že ti nikdy nikdo nezlomil srdce, ještě neznamená, že jsi prudérní, no ne?“

Přesně tak. Chci to říct nahlas, ale nemůžu promluvit. Přesně tohle se stane, když toho vypijete příliš. Skončíte v salonku se svým učitelem a stupidním rozhovorem o sexu, který dovedete sledovat jen napůl.

Odmlčí se, na jeden doušek skoro dopije svoje pivo a líně se usměje. „Na Fakultě anglistiky máme takové rčení. Sex je literatura, literatura je sex.“

„Metaforicky?“

„Živelně. Když něco čteš a zeptáš se sama sebe, jestli je to o sexu, odpověď je ano. Pokaždé ano. Neboť všechno je sex a sex je všechno. Je to láska a rozkoš a důvěrnost, ano, ale je to taky moc a násilí a nadvláda. K sakru, je to dílo. Vznik, počátek všeho.“

„Velký třesk.“

Zasměje se a pak pokračuje: „Je to jádro lidské zkušenosti. A to znamená, že je v kořenech všeho, co kdy bylo napsáno. Myslím, že bychom si to občas měli připomenout. Tolik se v próze hrabeme, tolik v ní šťouráme, až zapomínáme, o čem vůbec vypráví.“

„O sexu.“

Rukou, ve které drží sklenici, mi pokyne, jako by v ní držel klobouk a byl ve filmu ze čtyřicátých let. Dopije.

Položí sklo zpět na stůl a spokojeně se usmívá. Ten úsměv moc nechápu. Sedíme v tichu, bar je teď míň hlučný, v salonku je horko. Jamie mě klidně pozoruje. Chci něco říct, ale Jamieho telefon zase spustí. Mrknu po něm – čekám, že uvidím „Táta“. Je to „Máma“.

Zatíná čelist. „Ten zatracenej…“

„Můžu počkat venku.“

„Ne, to rozhodně ne.“ Tentokrát telefon vypne a schová do kapsy saka. „Věř mi, to může počkat. Je jen trochu dotěrný.“

Dívá se na mě a já se dívám na něj. Příliš dlouho. Podívám se na hodinky. „Měla bych jít.“ Zprudka vstane. „Jasně, asi brzo vstáváš.“

„Ano, přesně tak.“ Taky se postavím. Seberu telefon, jsem ráda, že Gavin se dnes večer držel zpátky. „Co ti dlužím?“

Vypadá šokovaně. „Nic, proboha.“ Už už otevírám pusu, abych naléhala. „Nikdy mi tu nedovolí platit, je to rodina.“

Jsem si jistá, že lže, ale raději bych odchod už neoddalovala. Zvednu svoji sklenici. „To tady prostě necháme, nebo…,“ ptám se.

Jamie si ji ode mě vezme, dotkneme se přitom prsty. „Zařídím to.“ Pustit ji mi chvilku trvá.

Vyjdeme ze salonku a chladný vzduch mě probere. Jamie položí sklo na bar a já zamávám Lizzie, Bernardovi a Rickymu. Je to skvělý místo. Rozhodně se sem vrátím. Teda pokud sem kdy trefím. Mířím ke dveřím, ale pak slyším: „Já tě doprovodím.“ Dožene mě.

S rukou na klice se zastavím. „Ale to nemusíš, odcházet.“

„Taky vstávám brzo.“ Risknu jeden rychlý pohled. Nejspíš mám pochyby vepsané ve tváři. „Opravdu. Mám ráno přednášku. Obávám se, že už je to dávno, co jsem na přednášky chodil ještě opilý.“ Zašklebí se na mě a já se opřu do dveří.

Pořád mrholí a ulice je prázdná. Jamie přistoupí k okraji chodníku a očima pátrá po světlech a krabicovitém černém těle přibližujícího se taxíku.

„O čem je?“ ptám se.

„Pardon?“

„Ta tvoje přednáška, o čem je?“

„Aha, no…,“ povzdechne si, „o Tennysonovi. To je moje téma.“ Vystřelí ruku do vzduchu, ale taxík nás míjí.

„Proč Tennyson?“ vyzvídám. „Proč ne, já nevím… Byron? Keats? Shelley?“

Jamie pokrčí jedním ramenem. „Nejsem romantik.“ Rozhostí se mezi námi ticho. „Pověz mi něco o Tennysonovi. Jaký byl…“

Zdá se, že se mu ulevilo, že může mluvit o něčem jiném než o sobě. „Jaký byl? No… Čtvrté dítě z dvanácti. Měl problémy s otcem. Chodil na Cambridge, psal básně, dostalo se mu uznání, nosil sombrero a plášť.“

„To zní dobře.“

„Ale byl to složitý, náročný muž. Brzy po dvacítce utrpěl šok, když jeho nejlepší kamarád, Arthur Hallam, zemřel.“ Jamie protočí oči. „Nejlepší kamarád. To není to správné jméno. Byli spíš…“

„Bratři?“

Jamie zavrtí hlavou. „Bratry měl.“

„Milenci?“

„Někdo to říká, ale nikdy jsem nenašel důkaz. Myslím, že to jde do krámu těm, kteří nechápou hloubku jejich spojení. Ztráta platonické lásky člověka nesrazí na kolena skoro na dvě desetiletí. Nezabrání člověku žít vlastní život, nezpůsobí, že z něj vyloučí lidi a že bude sedmnáct let psát prakticky jen o smrti a zármutku. Zatracení taxikáři!“ Další prosviští kolem jeho napřažené paže.

„Nepůjdeme radši pěšky? Ten déšť zvládnu.“

„Je to příliš daleko. Jednoho ti hned seženu.“ Mám chuť říct:

„A co když nechci?“ Ale neřeknu. Naštěstí pokračuje.

„Tennyson se oženil, až když mu bylo jednačtyřicet, a vzal si tu, s níž byl zasnoubený, když Hallam zemřel. Ženu, o které se Hallam domníval, že by se k němu hodila. Měli dva syny. Prvorozeného samozřejmě pojmenovali Hallam.“ Jamieho ruka ještě jednou vystřelí do vzduchu, ale i další taxík propluje kolem, k prasknutí naplněný hlučnými studenty. Podívá se na mě.

„Vadilo by ti, kdybychom si vzali taxi společně? Už tak je dost výzva sehnat jedno, natožpak dvě.“

„Nevadilo,“ krčím rameny. „O čem přesně teda píšeš?“ Už nejen konverzuju, ale užívám si konverzaci.

„Dizertaci jsem psal na In Memoriam, písně zármutku. Sledoval jsem jeden z Tennysonových celkem charakteristických fyzických rysů a to, jak mohl ovlivnit jeho poezii.“

„Jaký to byl rys?“

„Byl příšerně krátkozraký. Bez monoklu neviděl dál než tři stopy před sebe. Tak zkoumám skutečnost, že jeho básnické popisy mají sklon obracet se buď k mikro-, nebo makrokosmu existence. Něčeho mezi tím u něj najdeme velice málo. Je to buď žilkování nějakého okvětního lístku, nebo, no, však víš, všeobjímající utrpení smrti…“ Jamie odstoupí a neohroženě si stoupne přímo do silnice. „Ale no tak!“ zakřičí, když ho taxík obloukem míjí. Musím se nad tím protikladem akademiků usmívat. Po kdovíkolika panácích a dvou půllitrech dokáže probírat nejjemnější podrobnosti svého výzkumu, ale chytit taxík se ukazuje jako příliš náročný úkol.

Jamie si povzdechne, vrátí se na chodník a pokračuje, jako by se nic nestalo. „Dokonce i jeho poslední slova jsou záhadou. Na smrtelné posteli, než upadl do bezvědomí, řekl: ,Hallame. Hallame.‘ A teď – ke kterému Hallamovi se obracel? Volal snad na druhou stranu? Nebo u sebe akorát chtěl svého syna? Byl to Hallam, kterého opouštěl, nebo Hallam, k němuž se chystal připojit?“

„Je možné, že volal oba?“

„Zajímavé. Rád bych ale věřil tomu druhému. Když cítíš víc, než dokážeš říct, když tě slova zklamou, když se syntax a gramatika a dobře vystavěné výrazy vytratí z mysli a vše, co zbývá, je syrový cit, pár nesouvislých slov vystoupí vpřed. Rád bych těm slovům věřil – když už je všechno odkryté, může to být klíč ke všemu. Ke smyslu života. Rád bych si myslel, že je možné zůstat natolik oddaný něčí památce, že o padesát devět let později, když už je veškerý lomoz života ztlumený, řekneš posledním dechem jeho jméno.“ Jamie na mě pohlédne. Zírám na něj. „Co je?“

„A ty že nejsi romantik.“

Usmívá se na mě. Taky se usmívám, představuju si, že mě líbá. Že se na nic neptá a rovnou mě políbí. Bezhlavě.

Zatroubení nás oba vyleká. Když se otočíme, zjistíme, že na nás trpělivě čeká černý taxík.

Zdá se mi, že v Jamiem cítím výčitku, když ode mě odvrátí pohled a zamíří k taxíku. Taxikáři říká: „Prvně Magdalenská, pak nahoru po Norham Gardens.“ Nejspíš za to může alkohol, ale zdá se mi, že se tenhle okamžik protahuje, jako bych si vědomě vytvářela vzpomínku. Nenuceně pozoruju jeho záda, když v mlhavé záři starodávné lampy otevírá dveře. Vlhké vlasy se mu kroutí proti vlněnému límci kabátu, široká ramena, úzký pas, kvalitní polobotky zaklapají, jak se ke mně na mokrém asfaltu otočí. Vzhlédnu a zjistím, že mě pozoruje, ruku má nataženou. „Můžeme?“

===

KAPITOLA 11

Stranou dal vše další

Slast, vše pozemské i jasné

Kvůli polibku, jímž srdce marní

Na rty její krásné

Lord Alfred Tennyson:

Sir Lancelot a královna Ginevra, 1842

„Dobré ránko, panenko!“

Slyším ženský hlas. Proč slyším ženský hlas? Zdá se mi to? Musí se mi to zdát.

„Seš pěkně pořádná! Zas tak moc by tě to nestálo, kdybys mi tu nechala něco na práci.“

Otevřu oči a honem se posadím, na moji hlavu příliš rychle. „Evženie,“ chraplám, v krku mám knedlík. Má věrná výpomoc trajdá po místnosti a něco nezřetelně vykládá, zatímco já se snažím probrat. Rozmazaný pohled se zaostřuje, skloním hlavu.

Jsem nahá.

Přitáhnu si přikrývku k hrudi.

Dobře. Nevyváděj. Slož si to dohromady. Bar. Salonek. Taxík.

A pak – nic. Nic se nestalo. Že ne?

Evženie otevře dveře do koupelny. „Bré ráno.“ To není Evženiin hlas.

Ten medový tón mi nakopne paměť. Něco se rozhodně stalo. Zaplaví mě obrazy z předešlé noci. Hezké obrazy. Velice hezké obrazy.

„Ránko, drahoušku,“ zazpívá Evženie. „Něco v koši?“

„Ani smítko,“ odvětí s lehkostí.

Evženie si povzdechne. „Jako by tady ta maličká ani nežila.“ Vyhrne se z koupelny, spiklenecky na mě mrkne a odejde.

Připravuju se na blížící se trapnou chvíli. Alespoň neodešel dřív, než jsem se vzbudila. Otevírám pusu, abych něco řekla, cokoliv, když z koupelny slyším: „Pokud dáš koš za dveře, vůbec nepůjde dovnitř.“

„To je něco jako ponožka na klice?“ zaskřehotám.

„Cože?“

„Ale nic.“

„Promiň, vzbudil bych tě, ale spala jsi tak mírumilovně.“ Vyjde z koupelny a všechno se to zdá být tak podivně normální. Ále, to nic, akorát mi z koupelny vychází Jamie Davenport a na sobě má totéž co včera, sametové kalhoty a tak. Bože, to byla ta konzultace teprve včera?

Musím se vzpamatovat. Odkašlu si. „Jak se má dnes ráno doktor Davenport?“

Shrne si rukávy a zapíná manžety. „Dobře. Skvěle. Vlastně velice dobře.“

S úlevou vydechnu: „Výborně. Já taky.“

V tichosti si oblékne sako. Rukou si projede vlasy. Natáhne se po klice, ale obrátí se zpátky ke mně. „Promiň, vážně musím běžet. Ta přednáška.“

„Samozřejmě,“ pronesu nenuceně.

Otočí se zpět ke dveřím, ruku položí na kliku, ještě jednou se ke mně otočí a s pohledem upřeným na podlahu říká: „Ello, něco bych ti rád vysvětlil…“

Rovnou ho přeruším. „Studentky jsou zakázané?“

Chvilku mlčí. „Vlastně technicky nejsou.“ Vzhlédne a zašklebí se na mě. „Na rozdíl od jiných není Británie zemí puritánů, když jde o tělesné záležitosti mezi dvěma svolnými dospělými.“

Usměju se. „Nehledáš vztah?“

Udělá krok zpátky do pokoje. „To bude ono. Tak nějak.“ Přikrývku držím na hrudi a rozčileně vyskočím z postele. „Jak můžeš!“ křičím. „Myslela jsem, že se ti líbím! Myslela jsem, že máme něco opravdového! Jsi akorát stejnej jako všichni ostatní!“

Jamie zbledne a natáhne ruku, jako by zastavoval dopravu.

„Bože můj, prosím,“ vyhrkne. „V žádném případě jsem nechtěl – nechci – aby ses kvůli mně cítila…“

Už to nemůžu vydržet a vyprsknu smíchy. „Měl by ses vidět!“ Jamie zamrká, konečně mu dojde, že si dělám legraci. Zkouší se zasmát, ale zní to spíš, jako že ho někdo škrtí. Možná se neznáme dost dobře na vtipy „ráno poté“.

„Nedělej si starosti,“ uklidňuju ho. „Vážně. Já taky nechci být ve vztahu.“ A pak, nevím vůbec proč, přikrývku pustím. Nahá se natáhnu pro kalhotky, které se nějak odplazily na opěradlo židle.

„Dobře,“ vydechne Jamie, „skvělé. Jsem rád, že jsme na…“ Předkloním se a zvednu podprsenku. „Na stejné lodi.“

„Rozhodně,“ souhlasím a stahuju si přitom vlasy do jednoduchého uzlu.

„Nerad bych, aby mezi námi bylo něco v nepořádku.“

„Není.“

Strnule přikývne a otočí se k už velice dobře známé klice.

Zastaví se a ke dveřím pronese: „Uvidíme se na semináři.“ Odejde.

Odmítám cítit se zklamaně.

Když pominu příšernou kocovinu, celý den se nese v příjemném duchu. Vlastně se mi zdá nemožné sedět v klidu dost dlouho na to, abych udělala nějakou práci, a tak to nakonec vzdám a pár hodin se procházím po městě, lačně nasávám obrazy, zvuky, vůně a textury, jako medvěd, který se probouzí z dlouhého, hlubokého zimního spánku. Na Cornmarket Street se loudám od jednoho pouličního hudebníka k dalšímu, do jejich otevřených futrálů trousím po jedné libře a vychutnávám si tu různorodost, tolik národností. Kluk se sitárem, bluesový kytarista, flétnistka hrající Mozarta nebo afrokaribský bubeník. Všichni jsou tu doma.

Taky mi to tu začíná připadat jako domov. Zabzučí mi telefon. Zpráva od Charlieho.

V sedm ve velké síni na večeři. Přijď včas. Vem si talár.

Talár jsem si pořád ještě nekoupila (vlastně je to černá vesta bez rukávů s kusy splývavé látky přes ramena). Hugh se zmínil, že bych ho mohla sehnat na Turl Street, a tak tam zamířím. Obchod najdu hned přes ulici od vstupu do Lincolnovy koleje, tedy vstupu k Jamiemu. Přistihnu se, jak skrz veliká okna vykukuju ven, zatímco mi prodavač tiskne účtenku. Nevím, jestli jsem zklamaná, že jsem ho venku nezahlédla, nebo jestli se mi ulevilo. Když začnou odbíjet kostelní zvony, mířím už zpátky k Magdalenské.

Znuděně vyhlížející žena usazená na stoličce u dveří si prohlédne můj školní průkaz a já vstoupím do síně. Připadám si jako při nějakém přechodovém rituálu. Přinutím se pokračovat v chůzi, nemůžu se jen tak zastavit ve dveřích a rozhlížet se jako nějaký turista. Je to tu úžasné. Gotické stropy, vysoké pilíře, obklad z tmavého dřeva a tři stoly s lavicemi, táhnoucí se přes celou místnost. Na konci síně stojí vyvýšeně ještě jeden stůl, kolmo k ostatním, zřejmě vyhrazený pro důležité osoby. U něj ještě nikdo nesedí, ale ostatní tři stoly se začínají plnit studenty. Pořád se v údivu rozhlížím a zahlédnu, jak na mě z čela jednoho z nich mává Maggie. V odpověď zvednu ruku a spěšně se pustím nejbližší uličkou, vstřebávám všechno to bílé nádobí, zářící křišťál a tříramenné svícny.

Maggie poplácá místo vedle sebe a já se posadím a políbím ji na tvář. Talár má přetažený přes vintage zelený svetr, pokrytý kreslenými sovami. Charlie a Tom sedí proti mně a vítají mě úsměvem.

„Tohle je úžasný,“ říkám pobožně a pořád se rozhlížím po místnosti. „Proč jsme sem na večeři nešli už dřív?“

„Protože jídlo je tu vcelku nepoživatelné,“ vysvětlí Charlie.

„Musíš si předem projít nabídku. Výjimku děláme, jen když jsou lasagne.“

Maggie mi položí dlaň na paži. „Jak ti je?“

„Dobře.“

„I po včerejšku?“

Sedím jako opařená. Nedovolím, aby se mi hlas třeba jen lehounce třásl, aby v něm bylo cokoliv kromě zvědavosti. „Po včerejšku?“ Rychle pohledem zkontroluju Toma s Charliem.

Charlie se k nám nakloní: „Nezkazil ti blbec Ian večer?“

„Aaah!“ Skoro se rozesměju a z lahve, která před nimi stojí otevřená, si naleju štědrou dávku vína. „Na to už jsem úplně zapomněla.“

„Tak skvělé. Dělali jsme si s tím krapánek starosti,“ vydechne Maggie s úlevou. Tom s Charliem přikyvují.

„Ridley s Ahmedem ho vzali domů. Potom, co ho násilím hodinu hydratovali,“ dodá Charlie.

„Ridley!“ vykřiknu. „Jak to s tím tvým veslařem šlo? Vesluje stejným směrem?“ povytáhnu obočí a ochutnám víno.

„To se teprve uvidí. Zatím chce vidět, jak mi to jde u kormidla.“ Začnu se trochu dusit vínem. Charlie na mě s opovržením mhouří oči. „U kormidla na lodi, drahoušku. Kormidelník je ten mrňavej břídil s velkou hubou, co sedí vpředu a ječí na veslaře…“ Dopije sklenku vína a naleje si další. „Nicméně – byla jsi už úplně hotová, nebo ses pustila do hledání jiných rozptýlení?“

V tu chvíli všichni v síni zničehonic zmlknou a postaví se. Maggie, Charlie i Tom stojí bez hnutí jako vojáci na přehlídce. Místo abych se ptala, co se to sakra děje, rozhodnu se je napodobit. Zeptám se až potom. Po chvilce se v nejširší uličce objeví zástup lidí v mnohem zdobnějších talárech, než jsou ty naše. Postarší, úctyhodně vyhlížející lidé – až na jednu rozcuchanou hlavu, ty hnědé vlasy…

Co tady dělá? Tohle není jeho kolej. Nevidí mě, ale já ho sleduju a nějaká iracionální část mého mozku přemýšlí, jestli tohle nenaplánoval. Jestli se mě nesnaží potkat.

Zástup se shromáždí u kolmého „důležitého“ stolu. Potom se zezadu ozve hluboký hlas, rychle, ale jistě něco říká latinsky. Všichni skloní bradu na prsa a zavřou oči. Je to dlouhá modlitba. Vlastně je tak dlouhá, že si nemůžu pomoct – musím lehounce pootevřít oči. Krásnou hlavu má skloněnou k modlitbě, ale oči má otevřené, upírá je na stůl před sebou a lehce se usmívá.

Když modlitba skončí, každý se znovu posadí na své místo a klábosení naváže, kde skončilo. Risknu ještě jeden rychlý pohled – zahlédnu Jamieho, jak mluví s ženou po pravici, žena se směje.

„Takže,“ připomíná se Charlie a já přepnu pozornost na něj, „včerejší večer?“

„Jo… no, šla jsem prostě domů a vyspala se. Už jsem to potřebovala.“

Zachrání mě jídlo, bez varování se kolem nás zjeví číšníci a rozdávají talíře. Znovu se podívám k čelnímu stolu, Jamie právě nalévá ženě, která sedí vedle něj, víno. Když se odvrátím, najdu před sebou talíř plný malých rybiček, které na mě obviňujícně hledí. Ančovičky. Celé ančovičky, ještě s hlavičkami.

„Pořád mají oči,“ zamumlám.

Tom, který už se pustil do jídla, šťastně kýve hlavou. „To je ta nejlepší část!“

Přisunu mu svůj talíř. „Počkám na ty lasagne.“

„Říkala jsi, že jsi to už potřebovala…?“ pobídne mě Charlie.

„Potřebovala! Byla jsem úplně grogy. Nejspíš adrenalin nebo tak něco.“ Nejsem si jistá, jestli to, co se v noci stalo, má být tajemství, jenom hádám, že Jamie by nechtěl, aby jeho studenti věděli, že spal s jednou z nich. Ale Charlie je příliš vnímavý, všechno vyčmuchá. Když se někde vznáší závan skandálu, Charlie ho vyčenichá.

Upije vína. „Neslyšela jsi nad ránem takový ječivý zvuky? Znělo to jako nějaká kočka.“

Lasagne dorazí a já se pustím do jídla, koupím si tak trochu času. „Hmm, ne.“

„Ne? Znělo to, jako by ji někdo vraždil hned pod našimi okny. Možná to bylo jen horkem.“

Když si dopřávám mohutný doušek vína, oči mi samy od sebe zamíří opět k Jamiemu. Pořád se baví s tou ženou po pravici. Ještě si mě nevšiml. Což je dobře. Nejspíš by to bylo divný. Pro něj.

„Neznělo to náhodou nějak takhle?“ zeptá se Tom a pak vydá neskutečně nekřesťanský jekot, něco mezi kočkou, sirénou a skřípěním pneumatik. Je taky nekřesťansky hlasitý, k našemu stolu přitáhne značnou pozornost. Honem se otočím, aby mě Jamie nezahlédl, kdyby se podíval naším směrem.

Maggie plácne Toma přes rameno, ale přemáhá smích. „Tome! Jsme ve velký síni, tak proboha ukaž, že se umíš chovat.“

Tom vypadá, že se ho ta poznámka nijak nedotkla. Podívá se na Charlieho a na mě, jako by se ptal, jestli jsme to pochopili.

„Horský lev?“

„Možná to byl troll Magdalenského mostu,“ přisadí si Charlie. „Možná zjistil, že mu ve spižírně došly děti, a vyrazil k Sainsbury.“

Tom olizuje vidličku a vrtí přitom hlavou. „Trollové děti nejedí. To dělají čarodějnice.“ Usmívám se, Toma bych mohla poslouchat celé hodiny, když říká tomoviny. Taky se mi ulevilo, že se pozornost na chvíli upřela jinam než na mě. Číšníci se vrací, aby nám odebrali poloprázdné talíře. „Promiňte,“ osloví Tom jednoho z nich, „co je dnes za moučník?“

„Vaječný krém,“ odpoví číšník na odchodu nevzrušeně.

„Tak toho už jsem měl dost,“ pronese Tom a odhodí ubrousek na stůl, „dal bych si spíš hranolky, sýr nebo fazole. Umírám hlady.“

„Mám nějakou čokoládu,“ nadhodí Maggie. „Táta se zrovna vrátil z Bruselu. Mám pro ni skočit?“

„Skoč,“ vloží se do rozhovoru Charlie. „Tome, ty vyzvedni v kebab dodávce tu svoji cholesterolovou bombu a sejdeme se u mě. Jo, a vzala bys tu svoji skotskou, Maggie? Uděláme si pěknej večer uvnitř.“ Usměje se na mě. „Ello? Přidáš se? Koneckonců odpočívala jsi dost. Užila sis to, co jsi potřebovala, a tak.“

„Domluveno!“ odpovídám s úsměvem.

Když už se zvedáme, Charlie se zarazí, nakloní hlavu na stranu a dívá se na stůl, jako by to byla vodní hladina. „Ještě něco jsem chtěl,“ mumlá, „něco jsem měl – Maggie, pomoz mi. Nevzpomínáš si?“ Podívá se na ni. „Ale no tak, říkal jsem ti, že to nesmíme zapomenout říct Elle.“

Maggie mhouří oči. „Tome, ty si nevzpomínáš? Jsem si jistá, že já jsem říkala tobě, abys mi to připomněl.“

Tom založí ruce v bok a zadívá se ke stropu.

„U všech svatých, co to jenom bylo? Počkat! Nemohlo to mít něco společnýho s poezií?“

Charlie luskne prsty. „Mám to.“ Zadívá se na mě. „Viděl jsem dneska Davenporta.“

„Jo, to je ono!“ vykřikne Maggie.

„Trefa!“ zvolá Tom. Polknu. „Vážně? Kdy?“

„No, dneska ráno. Ale kde?“ Charlieho pohled se teď zamyšleně přesune ke stropu. „No jasně.“ Dívá se teď přímo na mě.

„Na našem odpočívadle.“ Chystám se něco říct.

„Když vycházel z tvýho pokoje.“ Zarazím se uprostřed pohybu.

„Pořád měl na sobě ty sametový kalhoty.“

Spadne mi čelist. Charlie, Maggie i Tom se šklebí jako tři kočky, co snědly všechny kanárky. Charlie se natáhne a jemným dotykem prstu mi zavře pusu. „Opatrně, drahoušku. Nechceme přece, aby ses nám nastydla.“

Vybuchnou v nefalšovaném veselí. Maggie alespoň vypadá trochu provinile a rukama si zakrývá pusu. „Promiň,“ dostane ze sebe. Tom sebou ale mlátí v uličce, poskakuje na jedné noze a točí se dokola jako nešikovný krysař s píšťalou, zatímco Charlie se jen spokojeně producíruje u stolu, sako má frajersky přehozené přes rameno a vypadá jako předobraz spokojenosti sama se sebou.

Nevím, co je silnější – jestli moje zahanbení, nebo úleva, že už je to venku. Hluboce se nadechnu, abych se uklidnila, a vrhnu ještě jeden pohled ke stolu v čele.

Všichni vstávají a Jamie se dívá přímo na mě. Otírá si ústa, třese někomu rukou, vstává a zase se potkáme pohledem. Nenápadně pokyne směrem ke dveřím. Přikývnu.

Vezmu svoji sklenku vína a dřív, než se s ostatními vydám pryč, ho dopiju.

Vyjdu ze síně a jako kouzlem se vedle mě zjeví Jamie. Lehce se dotýká mého loktu a vede mě k zavřeným dveřím označeným Spižírna, otevře je a vtáhne mě dovnitř. Dveře za námi rychle zavře. Skříně a police jsou plné skla a dalších propriet ke stolování: smotaných ubrousků, svícnů, solniček. Voní to tu jako v prádelně.

„Ahoj,“ povídá tiše.

„Ahoj,“ odpovídám. „Co tady děláš?“

Vzdychne a uspěchaně vysvětluje: „Styanová zapomněla, že přijala pozvání k čestnému stolu, tak jsem ji zastoupil…“ Zvedne ruku a zahledí se mi přímo do očí. „Dnešní noc byla plná příjemných věcí. A překvapení. Vážně. Celá noc. Takhle dobře jsem se nebavil sakramentsky dlouho a dneska ráno jsem ti to dost dobře nevysvětlil.“ Tohle všechno vychrlí jedním dechem a bez jediného mrknutí. Pak se odvrátí, pohledem brouzdá po spižírně, jako by si vybíral skleničky na večírek. Konečně řekne:

„Promiň mi tu neomalenost, ale…“

„Chceš to spáchat znovu?“

„Ne, to bych nikdy…“ Loupne po mně překvapeně očima.

„Vlastně ano,“ Nadechne se. „Ale nemůžu. Prostě nemůžu.“ Bez zachvění se mu dívám do očí. Rozhodla jsem se. „Jamie,“ začnu opatrně, „běží mi tu spotřební lhůta. Odevzdám dizertaci a sednu na letadlo do Washingtonu. Ať se děje, co se děje.“

Vrtí hlavou. „Zdá se mi, že tyhle dohody nikdy nevyjdou tak, jak by měly.“

Teď vrtím hlavou já. „Nevycházejí, protože lidi nevědí, co chtějí. My to víme. Nebo alespoň víme, co nechceme. Vztah.“ Díváme se na sebe. „Mám jednu podmínku.“ Vmžiku vypadá vyděšeně, jako zaběhlý pes přesvědčený, že jen předstírám, že v ruce držím pamlsek, a že ho chňapnu za zátylek, jakmile se přiblíží. „Pokud do toho jdeme, musíme k sobě být upřímní. Když to jednoho z nás začne nudit nebo se začne cítit nepříjemně, nebudem si lhát. Musíme k sobě být upřímní.“

„Chceš upřímnost?“ Dívá se mi přímo do očí, oči mu září jako předchozí noc. „Když jsi ráno pustila tu přikrývku, opravdu jsem měl co dělat, abych dokázal odejít.“

Upřeně se na sebe díváme, až se všechno kolem rozpije a jediné, co vidím, je on. Oči jako jezírka. Navlhčím si rty a s vyzývavým úsměvem napřáhnu ruku. „Tak co říkáš?“

Na chvíli pohledem spočine na napřažené ruce. Zavrtí ale hlavou. „Pořád si myslím, že to není dobrý nápad.“

„Nemyslete, profesore. Musíte cítit.“

Plácne se přes čelo, touché, provinile uznává chybu, ale o krok ustoupí. Přeju si, aby mě políbil. Pokud to má takhle skončit, ráda bych měla kvalitní střízlivou vzpomínku na to, jaké jsou jeho rty. V noci byly naše polibky uspěchané, lajdácké, sloužily jen coby prostředek k dosažení cíle. Mám na víc – a ráda bych věřila, že on taky.

Odvrátí se ke dveřím. Zastaví se. Váhá.

Otočí se zpátky, přejde ke mně, uchopí moji ruku, která je stále natažená v nabídce, přitáhne mě k sobě, skloní hlavu a dokáže, že jsem měla pravdu.

A pak znovu.

===

KAPITOLA 12

Cikánská duše, již ty máš

Pokynula mému nevábnému

Srdci – z ďábla nezkrotného zbyl jen

Malinkatý plamen, krčí se a děsí.

Úryvek, autor neznámý

Řekněme, že nejste zrovna nejzkušenější z žen. Muže, se kterými jste byla, můžete spočítat na jedné ruce. (Tak dobře, na dvou, ale přesně víte, kolik jich bylo.) Jen jedinkrát jste zažila sex na jednu noc, ale nikdy jste neměla „opravdového“ přítele. Ale pozor – vy jste si to vybrala. Jste chytrá, neriskujete a máte kontrolu nad tou věcí, která všechny ostatní dokáže vykolejit: nad láskou.

Možná jste krapánek rozbitá (ne příliš, nepřehánějme). Možná to má co dělat s vaší rodinou. Možná někdo odešel. Možná někdo umřel. Možná bylo načasování náhodné, ale kritické – a v důsledku se běžné pubertální cíle změnily. Možná, že na klucích přestalo záležet. Možná nevíte, o čem mluvíte.

A pak řekněme, jen předpokládejme, že o deset let později potkáte muže. Je jiný než všichni, které jste kdy potkala, akorát netouží po vztahu. Což je báječný – protože vy taky ne. Pro vás dva jsou vztahy kafe bez kofeinu: K čemu to vůbec je?

A tak do toho vplujete.

No, vplujete… Je jako slunce v Indii brzo po ránu, které vás hřeje v zátylku. Navzdory chladu víte, že dneska bude pěknej hic.

Ve spižírně vás vyruší školní sklepník a zamračeně si vás oba měří pohledem, zatímco svatouškovsky berete nohy na ramena. Když se o půl hodiny později připojíte k přátelům na skotskou a čokoládu, uvědomíte si, že jste se nedohodli, kdy se zase uvidíte. Což nevadí.

Pak přijde pondělí a vy s ním jako každý týden máte seminář. Chová se profesionálně – vy nasadíte poker face. Požádá vás nicméně, abyste se po hodině zdržela, a pak vám hřejivým hlasem pošeptá, že při výuce nedokázal odtrhnout oči od vašich nohou. (Možná jste si ten den vzala sukni.) Navrhnete, že byste to mohli probrat během konzultace. Koneckonců, nerada byste v semináři působila rušivě. Odvětí, že je to velice dobrý nápad, a o hodinu později se sejdete u něj, kde se pak po semináři scházíte ještě dalších šest týdnů. Mimo tohoto pondělního rituálu nikdy nevíte, kdy se s ním potkáte. Nikdy spolu nic neplánujete, neboť plány vedou k vyššímu očekávání – a aby tohle fungovalo, nemůžete na sobě být závislí. Třeba mu napíšete:

Ahoj. Mám hodinu, než musím na přednášku.

Občas vám neodpoví. Což nevadí. Což je v pořádku.

Vždycky se scházíte u něj v Lincolnově koleji, což se vám zdá lepší než se potkávat ve vašem skromném podkrovním příbytku. Koneckonců, vy máte úzkou postel a sprchu, do které se jen stěží nacpete, a u něj je masážní vana a taky vývrtka. Co víc je třeba?

Nikdy moc netlačíte na pilu. Nehledě na to, jak vášnivá nebo vyčerpávající jsou vaše setkání, nikdy se nezdržíte. Vždycky jdete pryč. Ne že by vás snad žádal, abyste zůstala… Což nevadí.

V pořádku.

Pak se v nějakém bodě vaše eskapády přestanou omezovat na jeho kancelář. Zná se s každým. Dostane se kdykoli kamkoli. Skoro každá kolej má svoji kapli a ta je skoro pořád prázdná – a řekněme jen, že na kolenou se dají v kostele dělat kromě modlení i další věci. Nebo se možná ocitnete na největším stole v Knihovně Oxfordské společnosti a máte výhled na fresky raných prerafaelitů znázorňující Kamelot, a zatímco se blíží k vašemu klínu, vysvětluje vám, že to byli přesně takoví lidé, kteří by z celého srdce schvalovali to, co tady právě teď provádíte. Nebo je možná jedna v noci a zničehonic se vás zeptá: „Už ses byla podívat na věž Svaté Mary? V panenském kostele?“ A o hodinu později jste něco přes dvacet metrů nad zemí, držíte se kamenného zábradlí a vaše sténání se nese prázdným Radcliffovým náměstím.

Někdo má kamaráda s výhodami. Vy máte sex s výhodami.

Nikdy nepředstíráte, že je to o něčem jiném, než o čem to je. Ony výhody zahrnují všechno, co se vám na něm líbí: jeho hlas, smysl pro humor, intelekt. Pak se občas přistihnete, jak se ho vyptáváte na výzkum, a o Tennysonovi a královně Viktorii se toho dozvíte víc, než jste si kdy myslela, že chcete vědět. Ale teď to vědět chcete. Chcete vědět všechno.

Učíte se. Hodně se toho učíte o víně a překvapivě vás to nenudí. Naučíte se neodsuzovat láhev se šroubovací zátkou a taky se naučíte, jak si dát jen jednu sklenku místo tří. První noc, kterou spolu strávíte venku, zjistíte, že nepije přes míru – a dojde vám, že ani vy nechcete pít tolik. Chcete si pamatovat všechno. Třeba tu věc, kterou dělá prstem – a která vás neomylně přehoupne přes okraj. Zjistíte, jak chutnáte.

Nikdy nemluvíte o minulosti, o rodině, o bývalých partnerech ani o poníženích z rodného města. Ani on o těchhle věcech nemluví. Jako byste se oba prostě zhmotnili u dveří toho druhého – bez minulosti a opojní jako vůně nové hračky.

Čas od času ho přistihnete, jak vás pozoruje, a žaludek se vám zhoupne jak na horské dráze. Nejde o touhu, touhu byste pochopila. Tohle je vděk. Doprovází ho téměř neznatelný úsměv, když vás pozoruje a myslí si, že to nevidíte. Právě tenhle vděk ho odlišuje od všech ostatních kluků, se kterými jste byla. Právě tenhle vděk z něj dělá muže. Na oplátku jste zatraceně vděčná jemu. Za všechno.

Co mezi vámi dvěma je, není tajemství a kamarádi si vás kvůli tomu rádi dobírají. Některé dny má nějaké povinnosti, o kterých nikdy nevíte předem a na které se neptáte. Takové dny trávíte – k jejich radosti – s přáteli. Během takových dnů si toho vyslechnete spoustu o tom, jaký jste idiot, že jste do něj čím dál víc zblázněná, a že jediné, co z toho budete mít, je zlomené srdce. Berete to s úsměvem, protože víte, že není čeho se bát. Víte, že tentokrát je to jiný. Víte, že odsud odjedete. Víte, že budete v pohodě – a on taky.

Nikdy jste se nepovažovala za příliš sexuální bytost. Sex vám nikdy nevadil, ale mít jste ho taky nemusela. Teď vám ale dochází, že to tak úplně není. Ne že byste chtěla vinit ostatní muže, se kterými jste byla, ale stačí říct, že tomu, co jste dělala s nimi, by se ani nemělo říkat sex. Jako když obraz od Moneta visí vedle čmáranice ze školky, která nedostala místo ani na lednici. Je obojí umění? Možná. Ale raději si vezmete toho Moneta.

Pak se vás jednou zeptá, co děláte další den večer. Mlčíte. Má plán: strávíte večer spolu.

Plán.

Říká, že vás vyzvedne, což nikdy nedělá. Taky vám poradí, abyste se teple oblékla, což je přirozeně opak toho, podle jakého principu si vybíráte, co si na chvíle s ním oblečete – principu „méně je více“. Nezní to jako to, co spolu děláte. Zní to jako rande.

Další večer ho slyšíte na schodech: nedočkavé kroky, těžký dech. Otevřete dveře a on tam stojí v předklonu, roztomile zadýchaný, a dívá se vám do očí s uznáním, ze kterého se vám rozhoupe žaludek.

A pak se tím svým hlasem zeptá: „Můžeme?“ A vy víte, že na tuhle otázku nikdy nepřestanete říkat ano.

===

KAPITOLA 13

Smrti pevně držme cíp

Vejde, lehce odkráčí

Minulost tvou neznám já

A co ty z mé můžeš znát?

Christina Rossettiová:

Křehké sliby, 1861

„Jamie,“ šeptám nervózně a sleduju, jak poskakuje kolem, „jsem si celkem jistá, že podmínky mého vstupu do Anglie mi zakazují ukrást loď.“

„No, tak to je dobře, že tohle je jenom malá pramička – a že si ji jenom půjčíme.“ Zkoumá skupinku dřevěných loděk, které tu leží dnem vzhůru. Vypadají jako kříženci raftu, kánoe a gondoly. K jedné přejde, skloní se, s tichým heknutím zvedne konec a táhne ji ke břehu. Dřevo vydává hlasitý skřípavý zvuk. Přikrčím se a pospíším si za Jamiem.

Překlopí pramici a nechá ji sklouznout na vodu – než stihne odplavat, položí jednu nohu na její okraj, zřejmě se vyzná. Vzhlédne ke mně, odhrne si vlasy z očí a s lehkou úklonou mi pokyne.

Podám mu ruku a on mi pomůže na palubu, drží mě za paži, než najdu něco jako rovnováhu.

Ukáže na dvě nízké lavičky naproti sobě uprostřed pramice. Snažím se vybavit si hodiny baletu ze základky a pokouším se o skok jeté – místo toho padám k zemi asi tak elegantně, jako když slůně padá do pasti. Bez dalších snah o rovnováhu a důstojnost se po čtyřech plazím ke vzdálenější lavičce a nejistě se usadím na čalounění. Zaslechnu, že Jamie se potichu pochechtává.

„Chytej.“ Hodí mi svoji brašnu, zvedne dlouhou tyč přichycenou na boku lodi, zaboří ji do vody a odstrčí nás do noci.

Plujeme pod Magdalenským mostem a Jamie tentokrát směruje tyč vzhůru k hrubému kameni a vyplujeme na druhé straně. „Byla bys tak hodná a otevřela tu tašku?“ ptá se. „Vyndej deku a rozlož ji.“ Udělám, jak říká, a zjistím, že kostkovaná vlněná deka je omotaná okolo stříbrné termosky. Tázavě ji zvednu. Usměje se. „Kdyby bylo letní odpoledne, měli bychom s sebou džbánek Pimm᾽s. Zdá se ale, že představě normality se vyhýbáme.“

Noc je vlastně docela příjemná – neprší, nefouká. Jamie nás tyčí jemně posouvá po hladině. Pozoruje mě, zkoumá, jak se tvářím. Líbí se mi to. Všechno se mi to líbí.

Dívám se mu do očí a natahuju nohy, sesouvám se dolů, až skoro celá ležím na zádech na dně loďky, hlavu mám opřenou o lavičku. Koketně nakloním hlavu na stranu a dlaní poplácám místo vedle sebe – je jasné, co tím myslím.

Jamiemu v očích zabliká potměšilé světýlko. „Jen nás ještě kousek posunu,“ řekne tiše, „za ty zákruty. Vím o ideálním místě. Jen lež.“ Jeho hlas zní vyrovnaně – jako hlas ve videu řízené meditace. „Poslouchej vodu, jak naráží do lodi. Ztrať se ve hvězdách.“

Převrátím se na břicho a koukám dopředu. Blížíme se ke křížení s mnohem větší řekou, Isis, která se zběsile žene kolem louky před Christ Church. Měsíc všechno ozařuje, jako když bodové světlo dopadne na činel. Nechávám se unášet rytmem vln, šploucháním vody, slabým vrzáním dřeva. Jamieho zasněný hlas přeruší mlčení. „Musíš se sem vrátit pozdě v létě a projet se tady pořádně. Než odjedeš domů.“

Zaznamenám, že sebe do téhle budoucí projížďky nezahrnuje, ale neotočím se k němu.

Těsně před prolnutím s Isis nás nasměruje doleva mělkou odbočkou a zastavíme na jemné písčině. Nad našimi hlavami si duby protahují holé končetiny, příznačné pro pozdní podzim. Když Jamie odloží tyč a plazí se ke mně, překulím se. Teplo jeho těla mi prolíná na bok a oba hledíme vzhůru na mřížku větví a na hvězdy. Hruď nám stoupá a klesá ve stejném rytmu, nějaká neznámá síla způsobila, že dýcháme společně.

Není třeba mluvit, ale stejně neodolám. „Píšeš někdy poezii?“

„Ne, bože, to ne. Já netvořím, jenom sloužím.“

Nad tím rýmem si odfrknu. Naše ruce se najdou, prsty se nám propletou. Líně otočím hlavu jeho směrem a pozorně si prohlížím jeho profil. Rovný nos, vysoké lícní kosti rámované zatoulanými pramínky vlasů, dokonalá brada. „Rozhodně na to ale vypadáš.“

„No ano, jenže soudíš knihu podle obalu a tak dál. Nápadný obal často skrývá prázdné stránky.“

Škádlivě do něj šťouchnu. „Vsadím se, že by ti to šlo samo. Zkusil jsi to někdy?“

Zavrtí hlavou. „Problém je, že mám nějaké požadavky. Mám vkus. To mi zajistil ten zatracený DPhil. Kdybych něco psal, připadal bych si jako podvodník.“ Obrátí se ke mně. „Víš, jak těžký to je? Psát dobrou poezii? Zestručnit bohatství lidského citu do řídkého jazyka? Je v tom alchymie, která mi uniká, jakási destilace. Pořád obsah vaříš a vaříš a vaříš, až ti zbyde jen kapalné zlato. To dokázal Picasso s perem. Jedna dokonalá zakřivená linie a máš ženu z profilu.“

„To neznamená, že to nemůžeš zkusit.“

Vzdychne. „To s lidmi dělá tohle místo. V těch věžích žijí bohové. Trávím s Tennysonem dny – jsme dost dobří kámoši a hodně se toho od něj naučím. Vycházíme spolu skvěle. Stejně mě ale pořád k smrti děsí.“

„Je mrtvej.“

Vrtí hlavou. „Odejdeme z Oxfordu. Umřeme. Oni tu ale zůstanou. Vždycky tu zůstanou. Jsou nesmrtelní.“

„Apročbys nebyl ty?“ Ušklíbne seaodvrátí se. „Myslím to vážně. Nikdy nevíš, dokud to nezkusíš. Mohl bys být další Tenny…“ Jamie se zničehonic natáhne a chytí mě, přetáhne mě na sebe.

Loďka se zhoupne, až se skoro vyklopíme. Už už otevírám pusu, ale on mi ve výkřiku zabrání svými rty. Chvíli se oddáváme polibku – pak se oba zarazíme a odtáhneme, jako bychom měli něco na srdci. Jamie ale nemluví. Dívám se na jeho spodní ret a lehce se ho dotknu. Protože nemám nic naléhavějšího, utrousím: „Na každý pád si myslím, že bys byl zatraceně dobrý básník.“

Pozoruje mě, v očích má svoje roky, ale zároveň jakousi nevinnost. Pak mě měkce políbí. Drobné polibky posévají můj obličej jako kapky deště. Pak mě bez okolků převalí na bok.

„Hej!“ vyjeknu, když se loďka rozkymácí.

Šklebí se od ucha k uchu, sedí trochu vzpřímeně a šátrá po dně lodi. Vytáhne termosku. „A teď musíme ochutnat tohle. Je to moje specialita.“

„Co to je?“ ptám se a zvednu se na lokty.

„Čert vem poezii, tohle klidně může být věc, díky které si mě budou lidi pamatovat. Tekutá zima,“ řekne a odšroubuje víčko. „Tohle piju celý trimestr už od ohňostroje na noc Guye Fawkese. Zkus to,“ povídá a podává mi termosku.

Vezmu si ji a přivoním. Okamžitě se mi zúží hrdlo a zadržím dech. „Co v tom je?“

„Hádej.“

„Čokoláda, horká čokoláda,“ vyhrknu rychle. Pořád se mi těžko dýchá a hrdlo mám stažené.

„Ano, z velké části, ale přidal jsem tam…“

„Já to nechci,“ podávám mu termosku.

Honem si ji vezme. „Ale ne, ty jsi na ni alergická?“

„Ne.“

„No tak to prostě musíš.“ Znovu mi ji podává. „Je tam totiž taková zvláštnůstka – nikdo jinej… Ello? Co se děje?“

I přesto, že jsem se otočila stranou, abych se mohla dívat na vodu, cítím, že mě Jamie sleduje. Přinutím se dýchat a otočím se zpátky k němu. „Nic.“

Jamie se na mě dál dívá. „No tak, co se děje?“

„To jenom… můj táta.“ Stěží ze sebe ta slova vysoukám. Jakmile se mi to povede, ráda bych je vzala zpátky. Pohled mi klouže po vodní hladině, ale koutkem oka vidím, jak se Jamiemu na čele rodí vrásky. „O nic nejde,“ uklidňuju ho, „vážně.“

To on samozřejmě nezbaští. „Pověz mi to.“

„Není to důležitý.“

„Tak mi alespoň slib, že sem teď neletí, aby mi dal za vyučenou, protože zneužívám jeho holčičku.“

Podaří se mu tu chvíli odlehčit – oba se zasmějeme. „Ne, jsi v bezpečí, táta je mrtvej,“ odpovím.

Nemůžu uvěřit, že jsem to řekla zrovna takhle. Chvilku oba v ohromení mlčíme.

„Tak takhle to je?“ optá se potichu Jamie. Přikývnu. To je všechno, co zvládnu. Znovu se položí na záda vedle mě. Taky si lehnu, hlavu si opřu o sedátko. Konečně Jamie promluví: „Jaký byl?“

Tenhle tón jsem od něj ještě neslyšela. Je to rozpačitý tón; ani smyslný, ani škádlivý, ani šibalský, naopak je konejšivý. Ten tón je vlněná deka, do které zabalil termosku. Taky se jeho reakce liší od reakcí všech ostatních, když se dozvědí, že mi umřel otec. První otázka je vždycky: „Jak zemřel?“ Jamie chce vědět, jak žil. „Byl úžasnej,“ řeknu prostě. „Vím, že to si o svém tátovi myslí každá malá holka, ale můj takovej byl doopravdy. Byl vtipnej a hezkej a měl pořád energii a já byla jeho parťák.“ Říká se mi to kupodivu snadno. „Vždycky říkal, že čekat, až se naučím mluvit, bylo jako čekat, než se mu vrátí dlouho ztracený kamarád.“

„To je krásný. A tak by to mělo být. Ale…“ V Jamieho hlase je ještě něco. Vlastní zkušenost. Mám za to, že to má co dělat s úryvky rozhovoru Jamieho a jeho otce, které jsem zaslechla.

„Ale často to tak není?“ pobídnu ho. Jamie mlčí. Opatrně pokračuju: „Byli jste si vůbec někdy blízcí?“

Povzdychne si. „Sblížit se s mým otcem znamená riskovat zranění.“

„Promiň – to mě mrzí.“ Odmlčím se. „Proč je…“

„To je jedno. Úplně jedno. Plýtváme dechem. Ale ne v tvém případě. Co táta dělal?“

Tahle konverzace se tedy zřejmě odsouvá na jindy. Nadechnu se. „Měl bar. Pracoval hlavně v noci. Opravdový Irčan, chápeš? Ale bojoval za dobrou věc, byl politicky hrozně aktivní. Pokud nějaká škola nedělala svoji práci, objevil se na schůzi školní rady. Pokud byla někde nebezpečná křižovatka, zařídil tam semafory. Pokud na místní policejní stanici brali policajti úplatky – a to brali – odhalil to. Byl to drsňák. A já mu pomáhala. Sbírala jsem podpisy, oslovovala jsem lidi před obchody. Lidi, kteří si byli jistí, že jim budu chtít prodat skautský sušenky.“

Jamie se otočí na bok a hlavu si opře o ruku. Ticho ruší jen vrzání prken a šplouchání řeky. „Kdy umřel?“

„Skoro před dvanácti lety.“

Jamie chvilku mlčí. Rozhodně postupuje opatrně. „Byl nemocný?“

„Ne, ale já jo.“ Jamie se tváří zmateně, tak pokračuju. „Konala se oslava mých třináctých narozenin. Až na to, že žádná oslava nebyla, museli jsme ji zrušit. Byla jsem nemocná víc než týden a umírala jsem nudou. Žádné zabíjení draků s tátou, jenom postel.“ Nikdy jsem tenhle příběh nevyprávěla, ale nezarazila jsem se už dost dlouho na to, abych se přesvědčila, že mám pokračovat. „Bylo mu líto, že nemám žádnou oslavu, tak jsme celý den strávili sledováním našich oblíbených komediálních dvojic. Říkali jsme si navzájem hlášky, ale nikdy jsme je ani nedořekli, protože jsme se pořád museli smát.“ Stačí říct tohle a už se křením jako blbec. „Abbot a Costello, Laurel a Hardy, Martin a Lewis, Burns a…“ Zarazím se, vrtím hlavou. „Ta jména pro tebe nic neznamenají, ale pro nás…“

„Allen?“

Mlčím. „Ty znáš Burnse a Allena?“

„Abbota a Costella mám radši.“

Už to mezi námi zase jiskří. Že zrovna ve chvíli, kdy Jamiemu vyprávím, jak mi umřel táta, je přinejmenším divný.

„Promiň – pokračuj, prosím,“ pobízí mě Jamie.

„K téhle debatě se ještě vrátíme,“ zamumlám.

„Jasně.“

Nadechnu se. „Ve městě bylo jedno fajn místo, taková kavárna, kde dělali moji úplně nejoblíbenější pochoutku, a táta mi ji chtěl na narozeniny dopřát. Když jsme dokoukali videa, měl jenom hodinu, než musel být v baru, ale byl odhodlaný sehnat mi dárek k narozeninám. Nakonec jsem usnula na gauči. Probudilo mě klepání na dveře. Obývákem blikaly červený a modrý světla, šlo to zvenku. Máma šla otevřít. A začala křičet. Křičela z plných plic. Nevzpomínám si, že bych vstala, ani že bych šla ke dveřím. Pamatuju si jenom mámu, jak leží na zemi a policajt se ji vkleče snaží zvednout.“ Na chvíli se odmlčím, přemýšlím o původu propasti mezi sebou a matkou.

Celá se rozpadla. Já to chápu, opravdu to chápu, ale ona se z té podlahy vlastně už nikdy nezvedla. Jeden z policistů ji odvedl do kuchyně a další odvedl mě do příšerné podzimní bouřky a do tetina domu. Mámu jsem pak neviděla skoro tři týdny. Čekala jsem, že se objeví, že mě vezme domů. Vrátila jsem se do školy, kde jsem najednou byla ta holka, co jí zemřel táta. Od všech jsem se odřízla. Na konci dne jsem vyklouzla tělocvičnou, abych se s nikým nemusela potkat. Šla jsem k tetě domů, sedla si na zápraží a čekala, až přijde máma. Tohle jsem dělala dva týdny. Asi aby mě rozveselila, koupila mi teta jednoho dne výtisk časopisu Seventeen.

Když se máma konečně objevila, vystoupila z auta a já vstala, pořád ještě s modrou barvou pod nehtama, jak jsem ji pořád seškrabávala ze zápraží. Šla ke mně a já natáhla ruce, ona se ale zastavila a začala vzlykat – obličej zabořila do dlaní. Šla jsem k ní. Objala jsem ji, protože jsem chtěla – potřebovala – cítit, jak mě drží. Ale máma rukama ani nepohnula. Držela jsem ji, zatímco ona svírala svůj obličej a vzlykala. Když byla konečně schopná promluvit, řekla jen: „Pomoz mi, Eleanor.“ Opakovala to pořád dokola. Jako kdyby to byl refrén písničky, která jinak nemá žádná slova.

To bylonaposledy, co jsemsidovolilachtítněcoodostatních. Uvědomím si, že už jsem dlouho nic neřekla. Jamie potichu vyčkává. Vzpomínám, kde jsem vyprávění přerušila – policajti u dveří, matčin křik, otec mrtvý. Odkašlu si. „Vybavuju si, že úplně nejdřív jsem řekla: ‚Už nikdy si nedám narozeninovou čokoládu.‘ Rozčilovala jsem se kvůli tomu, brečela jsem. Zaměřila jsem se na to, že si už nikdy nedám horkou čokoládu, abych nemyslela na to, co dalšího se už nikdy nestane.“

Jamie se pomalu nadechuje, sbírá energii. Risknu to a podívám se na něj. Hloubavě mě pozoruje. „Říkali, že ho zabil náraz,“ promluvím, „takže mohlo být i hůř.“ Jenom mě pozoruje. Napadne mě, že hledá slzy. Opětuju jeho pohled a snažím se rozluštit, co vidím. Není to soucit, ne tak úplně. Je to pochopení doprovázené váhavou lítostí. Jako když se díváte na stárnoucího domácího mazlíčka, kterého budete muset brzo uspat.

„Každopádně,“ zašeptám a překulím se na něj. Jediným klidným pohybem se zvednu a obkročmo se na něj posadím. Pramice se téměř nepohne. Sehnu se k němu a políbím ho, tím polibkem říkám, že před sebou mám ještě pár dobrých měsíců, že není třeba mě uspávat. Spěšně mu rozepnu pásek a nadzvednu si sukni. Sahám po gumě vlněných punčocháčů.

„Ello…,“ říká – ačkoliv ho zrovna líbám.

„Copak?“ vzdychnu.

Lehce mě odstrčí. Podívá se mi do očí. „Tohle teď nemusíš dělat. Nemusíme to dělat.“

„Tohle my přece děláme.“ Začnu ho znovu líbat, ale on mi polibky nevrací.

Chytne mě za boky a jemně mě znehybní. „Ello, nezlob se, ale… no, ochrana by se měla používat k sexu – ne naopak.“

Najednou jsem plná vzteku. „Co to má znamenat?“ Slezu z Jamieho a ruce zkřížím přes prsa.

Jamie se zvedne na lokty a kroutí hlavou. „Říkala jsi, že ti nikdy nikdo nezlomil srdce, a přesto…“

„Bože! Přesně proto o sobě nic neříkám! ,Chudinka Ella, ztratila tatínka a srdce se vzdala, nikdy už nebude milovat.‘ Geniální, Jamie. Jak ty jsi bystrý! Všechno jsi to vykoumal. Řekni mi – proč ty nechceš vztah? No? Na co se vymluvíš ty?“

Jeho oči se zavrtají do mých, ruce má smířlivě roztažené.

„Nechci ti ublížit,“ odpoví.

Nevím, jestli je to odpověď na moji otázku, nebo se jen snaží předejít hádce, ale jeho něžná starostlivost mě trochu zchladí. Po chvilce ticha se oba nadechneme. Pak se na sebe podíváme. Váhavě se usměje. „To byla naše první hádka?“ Směju se. Vezme mě za ruku. „Něco mě napadlo,“ šeptá. „Co kdybychom udělali něco trošku bláznivýho? Zase si lehneme vedle sebe a já nás odstrčím. Vydáme se řece napospas. Poplujeme, kam nás zanese.“

„Beze slov?“

„Beze slov.“

Lehnu si a Jamie nás odstrčí od břehu. Pozoruju hvězdy do té doby, než si všimnu, že se mi hlava stáčí k němu, až se ocitne na jeho hrudi. Otočím celé tělo, přitisknu se mu k boku. Okamžitě mě obejme rukou, jako by to bylo křídlo a já se pod ním mohla schovat. Rukou najdu křivku jeho ramene a nechám ji tam. „Můžu říct ještě jednu věc?“ Hruď se mu otřásá sytým hlasem. Vibrace mi duní hlavou, až se mi skoro udělá špatně.

„Pokud já nemusím říkat nic.“

„Tak řekni jen ano.“

Přemýšlím. „To záleží na tom, co…“

„Řekni ano.“

Usmívám se. Pozor, koušu. „Ano.“

„Tak jsme domluveni. Zítra v sedm u mě doma.“ Zvednu hlavu. „Doma doma?“

„Ty mluvíš.“

„Přinesu zákusek,“ zašeptám.

Vybere si dokonalé místo – na křivce boků – a nechá tam odpočívat ruku. „To doufám,“ zamumlá. Druhou rukou najde můj obličej, hladí mě po vlasech. Jemným tlakem mě navádí, až mám hlavu opřenou stejně jako předtím. Zavřu oči.

Zvuky vody, větru, stromů a nočního hmyzu jsou stále hlasitější. Pod tím vším ještě tlukot jeho srdce, po tváři mě hladí jeho dech. Vzduchem se nese vůně, které jsem si dřív nevšimla, jak mě rozhodila ta čokoláda. Země se připravuje na zimu. Pootevřu oči a vodu kolem nás, měsíc na hladině, to všechno jen tuším. Studie v černé a bílé. Jemně hladím Jamieho rameno pod svetrem. Prsty si nepřítomně pohrávám s chuchvalci vlny.

Je úžasný, čeho všeho si všímáte, když nemáte sex.

===

KAPITOLA 14

Pokud bych snad s ní

Vstoupil v jednu loď

Věřím ti, nás osvoboď

Ať všechno je jak dřív.

Charles Lutwidge Dodgson (Lewis Carroll):

Bez názvu, 1855

„Tohle je šílený.“

„Jo, to je.“ Jamie si mne obočí.

„Ne, já myslím…“ Přejdu doprostřed prázdného tanečního sálu, rozhodím ruce. „Tohle je šílený, Jamie.“

„Naprosto souhlasím,“ přikývne.

„Ty máš taneční sál.“ Taneční sál odpovídající velikosti viktoriánských městských domů, ale stejně. Zírám na něj. „Jak se to stalo?“

Jamie zamyšleně přejede prstem po prasklině na mramorovém krbu. „To mámina teta Charlotte. Neměla děti. Když jsem přišel na Oxford dělat bakaláře, choval jsem se k ní hezky. Obstarával jsem nákupy, měnil žárovky, myl nádobí, takové běžné věci. Loni zemřela. Netušil jsem, že mi tohle odkáže. Na víkendy jsem začal z Cambridge jezdit sem, abych na tom pracoval.“ Rozhlížím se po té obří místnosti – lesklá dřevěná podlaha, veliká okna s výhledem na krásnou ulici a opravdový křišťálový lustr. „Skvěle zachovaný. Vypadá to tu jako na natáčení filmu podle Jane Austenový.“

„Vlastně jsem na ten dům docela hrdej. Charlotte ho po válce úplně zmršila. Byla to skvělá žena, ale pro historii neměla cit. Snažím se ho vrátit do původního stavu. Už je to skoro hotový. Jeden znalec přes památky mi doporučil skvělý řezbáře, kameníky, kováře a podobně. Kus práce si taky dělám sám,“ prozradí a zahledí se ke stropu.

„A teď si ho můžeš užívat. Žít tady, založit tady rodinu.“ Jamie neurčitě pokrčí rameny. „Snad ho nechceš prodat?“ zamrkám.

„Ne.“ Trochu se uklidním. „Daruju ho. Bude z něj pěkné muzeum, až už tu nebudu… bydlet…“ Zase si prohlíží strop.

Nemůžu si pomoct: „Doopravdy? Ale proč bys…“

S pohledem na hodinky mě přeruší. „Měl bych se mrknout na večeři. Doprovodíš mě?“ Uchopím nabízenou ruku a jdu za ním pozlacenými dvojkřídlými dveřmi a po širokém schodišti zpátky dolů do prvního patra.

„Jsou tu všechny tyhle portréty jen na ozdobu, nebo to je vážně tvoje rodina?“ volám ze salonu – Jamie v kuchyni čaruje s drůbeží.

„Rodina,“ volá zpátky.

Mezi všemi těmi klidnými dámami v nazdobených šatech a uhlazenými muži s rukou na jílci meče visí nad krbem fotografie. Zachycuje elegantní ženu na židli, za ní postává trojice mužů. V pozadí je zeď obložená knihami. Poznávám Jamieho, na sobě má smoking a ještě mu nemůže být ani dvacet. V té scenérii se odráží stejný stoicismus jako na starodávných portrétech okolo, ale jedním se liší: tahle rodina vypadá šťastně. Nechybí jí láska a hrdost, dokonce se mi zdá, že vypadá trochu uličnicky. Jamie se tváří uvolněně, což je něco, co u dospělého Jamieho zahlédnu jen zřídka. Rodiče jsou sami o sobě definicí toho, čemu se ve viktoriánské Anglii říkávalo „pohledný pár“.

Zaměřím pozornost na otce – muže, kterého jsem viděla vystřelit z Jamieho pracovny, když jsem šla na první konzultaci. Na fotce je asi o dvacet liber lehčí a vlasy má stříbrné jen na spáncích. Když si tak prohlížím, jak spokojeně rodina vypadá, dokonce i přes tu strojenou odměřenost prostředí a šatníku, musím se sama sebe ptát, co se stalo.

„Máš krásnou mámu,“ křičím.

„Bojím se, že je zadaná.“

Na fotce vidím ještě jednoho chlapce ve smokingu, vypadá jako sportovec a je mladší než Jamie. „Kdo je ten krasavec?“

„Já.“

„Ne, ten krasavec.“

„Jo tak, to je můj bratr.“

Odvrátím se od krbu a nakouknu do jídelny. Stůl je dost velký i pro čtrnáct lidí. Prostřel na obou koncích a místa označil sklenicí vína, stříbrným příborem a ubrouskem, všechno znalecky rozmístil. Taky zapálil řadu vysokých svíček, která vede středem stolu a vrhá světlo na propletené žilky mahagonu.

Za jiných okolností bych si myslela, že je to tohle romantické. Taková ta věc, nad kterou se ohromeně vzdychá. Něco, co se mělo stát před půl rokem, kdybychom se usnesli, že spolu budeme doopravdy randit. Dalo by se možná říct, že to, jak Jamie prostřel, je zavádějící. Není divu, že jsme tady nebyli dřív – nejspíš nechtěl, abych si něco vyložila špatně.

Jamie vpluje do místnosti, v rukou dva talíře. „Podává se večeře,“ říká. Přinese s sebou i nádhernou vůni česneku, cibule, vína a ohně. Položí jeden talíř. „Prosím,“ utrousí a hlavou pokývne k židli. Dychtivě se posadím. Jamie odpluje k protějšímu konci a pohodlně se usadí. Patří sem. Zdejší prostředí nad ním nemá žádnou moc. Zapadá do něj.

„Jamie,“ říkám uctivě a zírám na svůj talíř, „tohle je ohromný, tohle všechno. Děkuju.“

„To říkáš teď,“ ohradí se, „ještě jsi to neochutnala.“ Opatrně nožem řízne do křehkého masa.

„Co to je?“ vyzvídám.

„Kohout na víně,“ odpovídá a zkoumavě si prohlíží kus masa na vidličce.

Ochutnám víno. Lahodné. Ochutnám maso. Neměla jsem tušení, že může chutnat takhle. „Pane bože,“ zasténám, „Jamie!“

„Ještě jednou takhle zakřič moje jméno a k dezertu se možná nedostaneme,“ varuje mě.

Podívám se na něj a zvednu obočí: „Já jsem připravená.“

Když se naše oči setkají, dokonce i když sedíme skoro pět metrů od sebe, z pohledu je cítit… co vlastně? Uhnu jako první, vrátím se ke svému talíři. „Kde ses tohle naučil?“

„To Smithy.“

„Kdo je Smithy?“ Jamie je ale víc než konverzací pohlcen jídlem. „Jamie?“

„Hmm?“

„Kdo je Smithy?“

„Kuchařka,“ řekne nepřítomně.

„Jaká kuchařka?“

„Naše kuchařka.“

„Vy jste měli kuchařku?“

„Ještě máme. Pořád pro rodiče pracuje.“ Přimhouřím oči. „Máte komorníka?“

Jamie zvedne sklenku s vínem a s úsměvem odpoví. „Co za člověka má kuchaře, a komorníka ne? Neblázni, miláčku.“

Taky se usmívám. „A co takový sluha? Dívka na nádobí? První a druhý lokaj?“

Hluboce si povzdechne. „Přiznejme si, že moje rodina je, jak by lidově řekli Američané, ‚prachatá‘, a pojďme dál – šlo by to?“ Jamie mi na dálku připíjí a pořád se přitom rozkošně usmívá.

„Pracuje tvoje máma?“

„Ááá,“ vyskočí Jamie, „už vím, na co jsem zapomněl.“ Zmizí za rohem v salonu. O pár okamžiků později domem měkce zní opera La Traviata.

Husí kůži mám po celém těle.

Jamie se vrátí a zaměří pozornost na jídlo. Já ho napodobím.

„Takže,“ zkouším to znovu, „má tvoje máma zaměstnání?“

„Máma…,“ hledá správné slovo a nabírá omáčku na svém talíři, „organizuje.“

„Co to znamená?“

Přezíravě mávne rukou. „Charitativní záležitosti, akce, životy.“ Nejsem tupá – v téhle sérii otázek zřejmě nechce pokračovat. Já se ale včera večer odkryla celkem pořádně a jeho tajnůstkářství mě zraňuje. Přeřadím. „Když už mluvíme o matkách,“ zahledím se zase do talíře, „dneska jsem mluvila s tou svojí.“

„Vážně?“ Jamie drží skleničku proti svíčce a zkoumá, jakou má víno barvu. Před pár týdny mě to učil. Upřímně, raději bych ho prostě vypila.

Nadšeně přikyvuju. „Měla radost, že jsi mě konečně pozval k sobě domů.“

Prudce zvedne hlavu. „Ty jsi s ní mluvila o nás?“

„Jamie. Je to moje matka.“

Přestane žvýkat. „Co říkala?“ Ostražitě si lokne vína.

Roztáhnu ústa v širokém úsměvu. „Byla nadšená! Vyprávěla o tom v kroužku vyšívání. Už vybírá dupačky.“

Jamie se zatváří, jako by uviděl bezhlavého rytíře.

Já se směju. „Proč bych o nás říkala matce? Jsi blázen?“

Jamie mě přes stůl upřeně pozoruje, to mě ale jenom ještě víc rozesměje. Uličnicky se ušklíbne, jako by mi sliboval odplatu. „To nebylo vůbec hezký,“ pronese.

Zvednu skleničku a předstírám, že taky zkoumám barvu.

„Myslím, že se shodneme, doktore Davenporte, že já se k lidem nechovám hezky.“ Ani můj hlas teď nezní hezky.

„Mně se to líbí,“ zamumlá. Znovu se potkáme pohledem.

„Ty se mi líbíš.“

Sklopím pohled ke svému talíři. Je prázdný. Překvapuje mě, že jsou na něm kosti. Překvapuje mě, že jsem přestala jíst, jakmile jsem se dostala k talíři, a neprojedla se až na stůl. Cítím, že mě pozoruje.

A proč to neříct? Vzhlédnu a krčím rameny: „A ty se líbíš mně.“ Pořád mě pozoruje. Mrknu na víno a dopiju ho. „Všechno to bylo výtečné.“

Jamie se zvedne, vezme svoji sklenici a přejde ke mně. Usadí se na židli po mé levici, dělí nás roh stolu. Jeho mlčení mě zneklidňuje.

„Slibovala jsi dezert,“ řekne potichu.

„Slibovala,“ přitakám a už teď dýchám mělce.

„A?“

Pohled mi sklouzne na jeho ruce, pak se mu zase zadívám do očí. „Jak jsem řekla – já jsem připravená.“

Nade dveřmi se rozcinká zvonek, když se s Jamiem nahrneme dovnitř. Utíkáme před ranním deštěm.

„Jay Dee!“ zahřmí Simon.

„Simone, ty stará vojno,“ odpoví na pozdrav Jamie a uhne kousek stranou, abych byla taky vidět. Pozoruju, jak Simonovi zamrzá úsměv na rtech. Pak rozkvete do něčeho ještě většího.

„Ella z Ohia!“ zvolá. Jdeme k pultu.

Chodím sem alespoň jednou týdně, ale nikdy s Jamiem. Se Simonem jsme o Jamiem nemluvili, takže se teď velice bavím jeho výrazem.

„Jdete na rybičku? Já to věděl!“ říká a buší do pultu. „Ten první den tady jiskry přímo lítaly, fakt že jo!“

„Jsme jen přátelé,“ vysvětluju, „je to můj učitel.“

Simon nakloní hlavu na stranu a podezřívavě si nás měří pohledem. „A já jsem Bonnie Prince Charlie.“

Jamie krčí rameny. „Co ti mám vykládat? Pořád mě odmítá. Věřil bys tomu?“

Simon vzdychne a ruce založí v bok, vzdává to s námi. „Jako obyčejně?“

„Díky,“ usměje se Jamie a na pult položí peníze. Natáhnu se pro svoji peněženku, ale Jamie zavrtí hlavou. Váhám, přemýšlím, jestli na tom trvat. Už nevím, jaká jsou pravidla, po včerejšku už vůbec.

Zůstala jsem na noc a opravdu jsem spala, v jeho posteli.

O dvě minuty později se Simon přikolébá k našemu boxu s jídlem. Masitou dlaň položí na stůl a nakloní se ke mně. „Je to slušnej chlap, fakt že jo. Má docela pověst, to jo, ale nenechte se zmást – to není celej von.“

S vervou Jamieho poplácá po rameni: „No nemám pravdu, chlapče?“

„Beru to v úvahu,“ řeknu. Vyzní to vážněji, než jsem zamýšlela. Simon krátce přikývne, jako by říkal díky za obchod, a vrátí se na své místo za pultem.

Zvonek nad dveřmi zacinká, a než vůbec stihnu něco říct nebo si kousnout, objeví se u našeho stolu nějaký muž.

„Jamie!“

Jamie poplašeně vzhlédne. „Martine,“ vyjekne. O vteřinku později nasadí úsměv.

„Jamie, pane jo!“ hřímá Martin a dychtivě napřahuje ruku. Je to velkej chlap, slušně udělanej, ale vypadá trochu přihlouple. Jamie ruku uchopí a Martin mu důrazně zatřepe paží. „Sakra skvělý zas tě vidět, kamaráde! Jak se máš?“

„Dobrý, dobrý,“ přikyvuje naléhavě Jamie.

Martin se obrátí ke dveřím. „Soph! Kotě! Pojď pozdravit kamaráda!“

Aniž bych si předtím všimla, že tam je, vidím teď u dveří hezkou, dokonale nalíčenou dívku v krásných šatech. Stojí u dveří, jako by byla na stráži. Když se k ní ale Martin obrátí, vyrazí rychlým krokem k nám.

„Jamie, to je moje snoubenka, Sophie Elphicková!“

„Těší mě,“ řekne Jamie a potřese jí rukou. „Tohle je…“ Martin mu skočí do řeči: „Jak se máš, chlapče můj? Jsi v pohodě?“

„Dobrý, dobrý!“ opakuje Jamie tiše. „Martine, Sophie – tohle je Ella. Ella Durranová.“

Oba se ke mně otočí, na tváři horlivý úsměv. Nakloní hlavu na stranu – tak dokonale stejně, jak to umí jen páry, které jsou spolu už věčnost. „Kouzelná,“ řeknou unisono. Nepatrně zamávám.

Martin se chystá něco říct, ale Jamie ho předběhne: „Martin je můj kámoš ze školy.“

Když se Martin směje, zní to jako kulomet. „Kámoš ze školy! Jako bychom spolu cvrnkali kuličky.“ Jamie se uchechtne a zadívá se na stůl, trochu nesvůj. „Byli jsme pěkný hajzlíci! Tuhle jsem si zrovna vzpomněl, však víš, na ty Němky, co jsme je potkali v Paříži! Vzali jsme je do Les Chandelles! Kolik nám to bylo? Devatenáct?“ Zase ten smích. Ratatata…

Sophie Martina žertovně plácne a ukáže nám přitom (možná schválně) veliký prsten s diamantem: „Ty jsi nenapravitelnej, Martine.“

Ratatata… „To je už příšerně dávno, kamaráde!“ Poplácá Jamieho po rameni. „Vypadáš skvěle. Nechtěl jsem tě obtěžovat, víš? Nějak ses uzavřel.“

Jamie přikyvuje a usmívá se, jako by na tom závisel jeho život. „Uzavřel, uzavřel, to ano. Promiň, bylo to prostě šílený. Chtěl jsem se…“

„Ne, ne!“ zvedne hned Martin ruce. „Úplně to chápu.“

„Jé,“ spráskne Sophie ruce, „máme ve středu rozlučku se svobodou. Dohromady.“

Martin zvedne ukazováček: „První. Neformální, jen pro lidi z Oxfordu. Pořádnou máme příští měsíc v Londýně.“ Zakření se na Sophii. „Každej zvlášť, za což moc děkuju!“

„Jasné, no, určitě ti brnknu,“ drmolí Jamie. „Už bychom vážně měli jít, Ello.“ Rychle vstane.

Pohled mi sklouzne na moji netknutou porci ryby a hranolek.

„No jo, snídaně v Happy Cod,“ vydechne Martin toužebně, „to byl vždycky cíl, co?“ Mrkne na mě.

„Musíte dorazit!“ opakuje Sophie a bere mě za ruku, na prstě jí září diamant.

Usměju se na ni a dívám se na naše ruce. „To je nádherný prsten.“

„Že je úžasnej?“ zašveholí – chytla se komplimentu, jako tygřice lapí svou kořist.

„Kde ten večírek…“

Jamie mě přeruší: „Vlastně – mohli byste mi detaily poslat? Vážně už musíme jít.“ Sebere naši snídani. „Tohle si vezmem s sebou, Ello. Promiň mi ten spěch. Přestal jsem sledovat čas.“ Sevře se mi žaludek. Ztrapňuju ho? Nebo ho dokonce zahanbuju?

„Nedávno jsem ti zkoušel psát –“ zvedne Martin telefon.

„Vážně? Nic mi nepřišlo. S Vodafonem to šlo dost z kopce, konečně jsem ho vyměnil, už jsem to nemohl vydržet. Ello?“ Prosebně se na mě otočí. Rychle vstávám a vyklouznu z boxu.

„Promiňte, musím vzít Ellu na přednášku.“

Sophie se ke mně celá rozzářená otočí. „Aha, a co učíš?“

„Já… já jsem vlastně student,“ zakoktám se. Oba se otočí k Jamiemu.

„V postgraduálním studiu,“ vysvětluju v naději, že to nějak zachráním. Proč je všechno divný?

„Každopádně jsem vás moc rád viděl,“ dodá Jamie a napřáhne ruku k Sophii a pak k Martinovi. Jejich oči se potkají a zdá se, že je to poprvé od jejich příchodu, co se na něj Jamie doopravdy dívá. „Vypadáš šťastně,“ utrousí.

Martin nasadí seriózní hlas: „Jsem. Jsme. Díky.“

Jamie se ještě jednou ztuha usměje a vyrazíme ke dveřím.

„Kámo?“ zavolá Martin. „Zlepšilo se to?“

Jamie se ohlédne, ale nezastaví – ani tak úplně neodpoví.

„Skvělý. Díky.“

===

KAPITOLA 15

Již jsi kdysi byla mou

Dávno hloubkou tajemnou

Když tvůj krk však pohnul tvou

Hlavou k nebi s vlaštovkou

Závoj spad, já vzpomněl si

Na dobu kdys prožitou.

Dante Gabriel Rossetti:

Světlo náhlé, 1863

Jedeme v Jamieho starém kabrioletu – už jsem zjistila, že je to Aston Martin – a jsme skoro na Fakultě anglistiky, když dojdu k závěru, že mi ten humbuk v hranolkárně nehodlá vysvětlit. „O čem to Martin mluvil?“ ptám se.

„Cože?“

„Martin se ptal, jestli se to zlepšilo,“ pokračuju netrpělivě, „nemám tušení, o čem mluvil, a ty to zřejmě víš.“ Neodpovídá. Zastavíme na červené a Jamie se ani nepohne, dívá se přímo před sebe. Konečně potichu utrousí: „Jde o mého bratra Olivera. Podstupuje léčbu mnohočetného myelomu.“

Okamžitě změním tón. „Promiň.“ Když nic dalšího neříká, odvážím se zeptat: „Co je to zač? Pokud nevadí, že se ptám.“

„Je to rakovina krve. Konkrétně plazmatických buněk.“

„Bože můj,“ vydechnu, „to mě hrozně mrzí…“

Naskočí zelená a my přejíždíme křižovatku. „Radši to nechme být,“ mávne Jamie stoicky rukou.

„Ale je přece tak mladý!“

„Na nemoci není nic logického.“ Jamie zastaví před budovou Saint Cross.

I když se bojím, položím další otázku. „A je na tom líp?“

„Ne,“ odpoví Jamie bez obalu. „Vlastně na to není lék.“ Zadusím v sobě povzdech. Oliverův osud mi spaluje vnitřnosti. Jamie se teď zadívá na volant. „Promiň mi to, Ello. Měl jsem tě na to připravit. Prostě nejsem ten typ, který o tomhle začne mluvit. Teď ale snad líp pochopíš, proč jsem na tom takhle s časem. Vozím ho do Londýna na terapii a pak jsem s ním.“

Natáhnu se a vezmu ho za ruku, kterou pořád svírá řadicí páku. „Nemusíš přede mnou nic schovávat, Jamie. Jsem už velká holka. Zvládnu to.“ Jamie rychle přikývne, ale ani se na mě nepodívá. „Jamie,“ zkouším to znovu, nakloním se k němu, „pokud bys něco potřeboval, jsem tady pro tebe. Mohla bych jet do Londýna s vámi. Obstarala bych pochůzky, vařila bych, já nevím, třeba bychom se mohli podívat na Abbotta a Costella?“

„To je v pořádku,“ řekne a věnuje mi rychlý pohled, nepatrně se usmívá. „Vážím si toho, opravdu si toho vážím, ale už máme svoji rutinu. A Oliver je dost háklivý na svoje soukromí.“ Pohled mu sklouzne na naše ruce na řadicí páce. Otočí dlaň a sevře moji ruku. „Ale když už jsme k sobě takhle hezky upřímní,“ říká pomalu, „musím přiznat, že jsem příšerně pozadu s prací, a Oliver bude mít pauzu mezi terapiemi. Zdráhám se vůbec zeptat, ale urazilo by tě hodně, když bychom si dali v naší…,“ gestem naznačí vztah mezi námi, „věci krátkou přestávku?“

„Jistěže ne. Jak jsem řekla – cokoliv potřebuješ…“ Odpovídám tak mechanicky, až to zní jako nahrávka zákaznického centra. Pro neupřímné ujišťování stiskněte jedničku, pro pasivně agresivní kecy stiskněte dvojku…

„Jsi prostě jen hrozně… rozptylující, víš?“ řekne a důvěrně se ke mně nakloní.

Podívám se z okna. „Vlastně by se mi nějaký ten čas taky hodil. Měla bych začít přemýšlet, o čem bude moje dizertace, a teprve jsem načala Middlemarch.“

„Tu mám rád,“ vzdechne Jamie.

„Ale poezie to není,“ poškádlím ho.

„Já mám za to, že je. Však uvidíš. Na koho to čteš?“

„Na Hughese.“

Jamie protočí oči. „S Hughesem si můžeš zahrát takovou legrační hru. Spočítej, kolikrát má zapotřebí, aniž by to bylo k věci, všem připomenout, jak byla George Eliot pozoruhodně neatraktivní.“

Uchechtnu se a zvednu tašku, pořád se držíme za ruku. „No, a co myslíš? Kolik času potřebuješ?“

Jamie vyhlédne ven, přemýšlí. „Měsíc?“

„Měsíc!“ vykřiknu překvapeně, než se stačím zarazit. Jamie nereaguje, jen se dál dívá z okna. V žaludku mě nepříjemně bodá zklamání. Nejsem na to hrdá, vím, že jsem neomluvitelně sobecká. Potřebuju to ale vědět. „Jamie. Máš už dost? Protože jsme řekli, že k sobě budeme upřímní, až to budeme chtít skončit. A je to v pořádku. A pochopitelný. Chci tím říct, že jsi zřejmě…“ Jamie mě bez varování chytí za zátylek, nakloní se blíž, přitáhne si mě a políbí. Celá uvnitř roztaju – ať jsem chtěla říct cokoliv, už jsem to zapomněla. Nakonec se ode mě odtáhne a podívá se mi přímo do očí. „Nemám dost,“ řekne. Jednoznačný slib mi prosákne až do vnitřností.

„Dobře,“ zašeptám. Pustí mě a já otevřu dveře. Neochotně vystupuju. Tašku si přehodím přes rameno, předkloním se a dívám se na něj. „Takže já si teda půjdu poslechnout Saundersovu přednášku o významu přípisků na okraji stránky v rukopisech 18. století a ty pohneš s Tennysonem a budeme… v kontaktu.“

„Platí,“ odpoví mým typickým výrazem. Na rtech mu hraje rošťácký úsměv.

Víkend trávím trochu příliš opilá ve společnosti Charlieho, Maggie a Toma. Jamiemu nepíšu ani nevolám. Ani on se neozývá. Z naší neexistující komunikace jsem si udělala hru: kdykoliv zkontroluju telefon a on nenapsal, piju. Funguje to skvěle.

Gavin mě zahrnuje hromadou práce, a to i takové, kterou bych nejspíš neměla dělat. Práce, která se vymyká mé pozici vzdělávací poradkyně. Za posledních šest týdnů jsem přijala každý jeho telefonát a na každý e-mail od něj jsem odpověděla do hodiny. Myslím, že se na mě začal spoléhat, hlavně když jde o to poradit, co za práci by měli dělat mladí a hladoví (tzn. levní) koordinátoři místních kanceláří. Dokonce se mě tuhle zeptal, co si myslím o tom, jakou má kampaň reklamu. Je zvláštní představit si, kde budu za rok touhle dobou. Jestli budu pořád pracovat pro senátorku, nebo jestli bude zvolená prezidentkou. Nebo jestli tou dobou budu mít nějakého jiného klienta. Někoho z těch, které teprve potkám. Budu pořád v kontaktu s těmi, které jsem potkala tady?

Skypuju s mámou a vyslechnu si všechno o tom, jak už jednou nasněžilo, ne moc, jenom asi necelé tři centimetry, a sníh nevydržel, ale ona zjančila a nasadila zimní pneumatiky a teď jezdí se zimníma pneumatikama a neví, jestli má ty zimní pneumatiky sundat, nebo jenom počkat, než začne opravdu sněžit. A proč ještě nevymysleli dočasné řetězy! Člověka dostanou na měsíc, ale dočasné řetězy vynalézt nemůžou? Říkám jí, že můžou – a že už to udělali. Říkám jí, že moji sadu z Washingtonu má právě teď v garáži, i se zbytkem věcí, které jsem sbalila, než jsem odjela. Bavíme se o tom dobrých třicet minut, a když končím, dojde mi, že jsem jí vlastně neřekla nic důležitého. Ale ještě předtím se moje dveře rozletí dokořán a dovnitř vejde Charlie. Má na sobě novou košili a je bez kalhot (to ale máma nemůže vidět). Chce se poradit, jestli má límeček zvednout, nebo nechat dole. Máma mu řekne, ať ho nechá dole, a Charlie zas spokojeně odejde. Máma mi pak řekne, že je roztomilý, a zeptá se, jestli s ním chodím. Řeknu jí, že zatím ne, ale že doufám v nejlepší.

V pondělí po semináři (na kterém se od Jamieho nedočkám ničeho intimnějšího než nenápadného zamrkání) a po pár hodinách v knihovně se poddám přitažlivosti místních hospod. S Maggie, Charliem a Tomem jsme v Turfu a venku před improvizovaným ohništěm popíjíme cider, když najednou ve dveřích zahlédnu povědomou tvář, která pokračuje dál na terasu.

Chvíli si ho nedokážu nikam zařadit. Je to fešák. Že by to bylo jen tím? Šest týdnů mi nikdo nezamotal hlavu, a tak si pletu hezkou tvář s povědomou? Naše pohledy se ale setkají a po kratičkém okamžiku se mu ústa roztáhnou v úsměvu, poznal mě. Na dálku si se mnou připíjí pivem.

A právě pivo ho prozradí. Je to ten rozkošný mladík z Washingtonu, co má taky Rhodese. Vlasy má delší než před sedmi týdny a díky tomu vypadá míň jako z korporátu. Znenadání vstanu a ke kamarádům prohodím, že jsem hned zpátky. Právě když k němu přistoupím, vyskočí mi v hlavě jeho jméno a já ho rovnou vyslovím. „Connor Harrison-Smith.“

Otočí se zády ke skupince, se kterou tu je. „Ella Durranová! Už je to dlouho.“ Usměje se a celá jeho nádherná tvář se tím úsměvem rozzáří. Zničehonic si vzpomenu, že mám v telefonu jeho číslo. Nikdy jsem ho nepoužila. Teď toho trochu lituju. Jamie mě přepadl a odnesl mi život. Connor si mě s úsměvem prohlíží.

„Nikdy jsi nepřišla na žádnou akci Rhodesovy nadace.“

„Jo, no, totiž… asi si užívám nebýt s dalšími Američany.“

Zvedne obočí, přikyvuje. „To chápu. Jak jde anglický jazyk a literatura osmnáct set třicet až devatenáct set čtrnáct?“

Že si pamatuje moje jméno, je jedna věc – že si přesně pamatuje, co studuju, je něco úplně jiného. Dostal mě. „Dobře,“ odpovídám a taky přikývnu, „jak to jde ve zdravotnictví?“

„Příšerně. Má to něco společného s AIDS a špinavou pitnou vodou…,“ řekne kousavě. „Nevím. Jsem tady jen kvůli pivu.“

Zvednu ukazováček: „Nesmíme zapomínat na předražené potraviny.“

Connor se zasměje a upije piva. Je vážně moc hezký. Nepřítomně si mne bradu, a když skloní ruku, všimnu si, že se mu po hraně brady táhne tenká bílá jizva. Můj typ kluka – kluk s charakterem, kluk s tváří, která vypráví příběh. Nadechne se a povídá: „Hele, když už mluvíme o jídle, ve čtvrtek nemám žádný předměty. Říkal jsem si, že bych na Díkůvzdání jel do Londýna. V Mayfair je jeden hotel, kde ti dají k večeři krocana. ,Se vším všudy‘, píšou na stránkách. Nechceš se přidat?“

Trochu mě tím vyvede z míry. „To jedou všichni Rhodies?“ ptám se obezřetně.

„Ne. Jen já,“ zakření se na mě, „kdo by chtěl trávit čas s bandou Američanů, no ne?“

I když nechci, zamlouvá se mi. Je milej, vtipnej, roztomilej. Mohlo by mi to prospět. „V Londýně jsem ještě nebyla,“ přiznám. Koušu se do rtu.

Connor třeští oči. „Cože?“

Vrtím hlavou: „Neměla jsem na to čas.“

„Hmm. Nemá americký kamarády. Nemá čas. V Londýně ještě nebyla.“ Natočí hlavu, pozoruje mě teď koutkem oka. „Neměl bych o něčem vědět? O nějakém muži?“

Z úst se mi pomalu souká „ne“, cestou se z něj stane „ani ne“, ale ještě jsem k tomu nedodala hlas. Connor si musel všimnout, že o tom uvažuju, protože říká: „Hele, já na tebe netlačím. Jde jen o Díkůvzdání. O krocana. ‚Se vším všudy‘.“ Znovu se usmívá.

Oplatím mu úsměv. „Dobře, dám ti vědět.“

Connor se zašklebí, přemýšlí. „Jednou už jsem to na tobě nechal a nic se nestalo. Co kdybys to tentokrát nadhodila ty a já ti dal ve středu vědět?“ Ani nedomluví a už vytahuje telefon.

„Šlo by to?“

Směju se. „Tak dobře. Platí,“ řeknu a nadiktuju mu svoje číslo.

Večer si s Charliem a Maggie vezmeme pizzu a velký džbán vína do Charlieho pokoje. Sedíme na zemi a zajídáme svoje pocity. Téma večera zní: zdi. Charlie do jedné narazil s veslařem

Ridleym, Maggie do ní mlátí hlavou kvůli Tomovi a já ignoruju zeď, která se zničehonic vynořila mezi mnou a Jamiem.

Charlieho pokoj se mi moc líbí. Vypadá jako z Návratu na Brideshead. Orientální koberce na solidním dřevěném obložení, před postelí velký paraván, rudá pohovka potažená sametem a starožitné stojací lampy. Má tu sbírku rozteklých svíček v lahvích od vína (naprosto proti předpisům) a v rohu stojí přenosná myčka se sušičkou. Dokonce tu má i speciální krabičku s kolekcí čajů, kterými se za Charlieho vedení pomalu probírám. Bydlel v tomhle pokoji celé tři roky na bakaláři a nějak se mu podařilo nechat si ho i na tenhle rok.

„Jak může bejt tak blbej?“ skučí Maggie, když si pořádně zavdá ze džbánu.

„Viděla ses s Tomem?“ chápe hned Charlie.

„Prostě už nevím, co dalšího ještě můžu udělat. Je to trapný, jak se snažím!“

„Jak jako?“

„No, třeba jsme se bavili, jak člověk může najít tu pravou, a já mu řekla, že je možná přímo před ním a stačí jen otevřít oči!“ Zahledí se někam mezi nás. „Chápeš – to já jsem zrovna byla přímo před ním.“

„Bylas nahá?“

„Ello!“ křičí Maggie.

„Koukni, že mu předvádíš duši, nefunguje. Tak mu předveď zadek.“

„Tak se na to musí,“ přidá se Charlie, „musí tě vidět tak, jak tě nikdy dřív neviděl. Však víš, přitažlivou.“ Nakopnu ho. „Co tím chci říct, je, že nikdy není na škodu se trochu upravit. Chci tím říct,“ pokračuje a nervózně se popotahuje za klopu tvídového saka, „že člověk se může snažit, jak chce, ale v teplácích a botaskách klofne leda tak tryglodyta. Musíme tě trochu vyfintit.“

Pokyvuju hlavou. „Jo, potřebujem nějakou událost. Příležitost k proměně. Jako když byla Popelka na plese.“

„Joo!“ chytne se toho Charlie. „Blenheimský bál.“

„On nějaký opravdu bude? Myslela jsem to metaforicky.“

„Jestli nějaký bude? Přečti si toho Tatlera. Je to zlatý hřeb zimní společenské sezóny. Hezky ve smokingu, všichni ti nevýslovně bohatí lidé z Londýna.“

„A proč se koná?“

„Nějaká šílená charita.“

Krčím rameny: „Tak pojďme do toho.“

Maggie se ještě víc zamračí, zatímco Charlie se ušklíbne.

„Takhle to nefunguje, musíš být pozvaná,“ vysvětlí mi.

„No dobře, a jak se to dá zařídit?“

„To nikdo neví. Jako by byli z MI6 – prostě si tě najdou.“ Maggie, celá rozrušená, zaboří hlavu do dlaní: „Ale no tak,

Charlie… Netrap mě tím, co nemůžu mít.“

„Máš pravdu, Tom už se tě takhle natrápil dost,“ říká pomalu Charlie, „ale podívej se na to z tý lepší stránky. Alespoň víš, za jakej tým kope. Hetero každým coulem.“

„To je ten tvůj taky,“ připomenu mu.

„Pití, prosím,“ zasténá. Podám mu džbán a on se napije.

„Měl bys mnohem jednodušší život, kdybys prostě lovil ve známějších vodách.“

Charlie suše odvětí: „A kde je v tom zábava, když vytáhneš rybu z chovného rybníčku? Mám raději širé moře.“ Pozoruje mě. „Kde asi tak náš drahý profesor loví dneska večer?“

Chvíli nikdo nic neříká. Charlie mi vědoucně podá víno.

„Trávili jsme spolu až moc času,“ vysvětlím a loknu si, „máme pauzu. Je to tak správně. Mysleli jsme, že nám to prospěje.“ Charlie se chystá ještě něco říct, ale já ho předběhnu: „Potřebuješ plán, Maggie.“

Je středa pozdě odpoledne a po celém dni prosezeném na zadku, kdy jsem psala o zobrazení ženské krásy v Bleak House a Middlemarch, si vůbec nepřipadám krásná. Rozhodnu se pro dlouhou procházku k hippie stánku se saláty v Covered Market. Je čas na brzkou večeři – quinoa a falafel, je to chutné a zdravé. Pak zamířím k místu, které mě sem podvědomě přivedlo, totiž Moo Moo. Koupím si Cadbury karamelový milkshake a bezcílně bloumám mezi stánky, které jejich majitelé už pomalu zavírají. Růžovým brčkem ucucávám shake, dokud v celé hale neslyším jen zametání, řinčení zavíraných mříží a už nemám co cucat.

Když vyjdu do potemnělé Market Street a zabočím do Turl Street, zjistím, že jsem před branou Lincolnovy koleje. Náhoda? Ano. Ne. Možná.

Aniž bych přemýšlela, co to vlastně dělám (nebo proč to dělám), jdu na vrátnici. Vrátný, který mě už dobře zná, kývne na pozdrav a já projdu kolem něj, jako by se nic nedělo. Proběhnu až k nádvoří před kaplí a nahoru po schodišti číslo osm, až nakonec dorazím k Jamieho dveřím. Nadechnu se a zaklepu.

Žádná odpověď.

Jsem zklamaná, ale zároveň se mi ulevilo.

Pustím se po schodech zpátky dolů a ve stínu kaple se zastavím. Co to dělám? Měla jsem mu nejdřív zavolat.

Vytáhnu telefon a v historii hovorů hledám jeho číslo. Musím se vrátit šest dnů zpátky. Zaváhám, pak se nadechnu a stisknu tlačítko.

Když poznám, že je mu to nepříjemné, řeknu mu, že jsem se chtěla jen zeptat na četbu v semináři. Proč čteme Williama Barnese? (Ale vážně, Jamie – proč?) Když to nezvedne, vzkaz nechávat nebudu…

„Nazdárek, cizinko. Jaké to příjemné překvapení,“ šeptá. Svým hlasem mi v žaludku zapálí ohýnek, který je na takovou příležitost vždy pripraven. „Proč šeptáš?“ ptám se, i když bych mu ráda řekla milion jiných věcí.

„Jsem právě v knihovně.“

„Bodleianský?“

„V Lincolnově,“ šeptne a já se vydám na cestu. Ani nevím, kam jdu (Jamie mě nikdy nevzal na pořádnou prohlídku po koleji), vím ale, že Lincolnova knihovna je ten velký kostel na rohu High a Turl Street.

Projdu úzkým obloukem středověké zdi a ven na přední nádvoří. „Pracuješ na diplomce?“

„V jednom kuse,“ povzdechne si Jamie.

„A jak to jde?“ zeptám se, projdu vrátnicí a dám se doleva na Turl Street.

„Skvěle.“

„Doopravdy? Tak to je prima. To ráda slyším.“

„Ne, doopravdy ne,“ šeptá Jamie, „myslím, že touhle dobou by bylo vhodné vrátit doktorát a sám sebe se vší potupou vyhostit na Elbu.“

Blížím se k železné bráně, která vypadá, že by mohla vést do kostela. Zatlačím. Ani se nepohne. Tehdy si všimnu čtečky karet, která je na dveřích připevněná a pomrkává na mě rudým světlem. Kruci. „Jsem si jistá, že nebude tak zle,“ ubezpečím ho a doufám, že někdo vyjde ven, abych mohla proklouznout dovnitř.

„Co ty a George Eliot?“ ptá se Jamie a zrovna v tu chvíli ke dveřím přistoupí nějaká dívka a otevře je. Věnuju jí sebevědomý úsměv, jako že sem patřím, a vklouznu dovnitř.

„Překypuju emocema,“ odpovím po pravdě, ale nepřítomně. „Když ji čtu, jako by ke mně mluvil Bůh.“ Vystoupám k posuvným skleněným dveřím, které vedou do knihovny, a tam najdu další čtečku. Skřípu zuby.

„Já ti to říkal,“ vrní Jamie.

„Zapomnělas kartu?“ slyším za sebou. Rychle se otočím a spatřím vychrtlého chlapce. Na tváři má akné a rozpačitě se kření.

Pořádně zakryju mikrofon telefonu a vykouzlím ten nejpodmanivější úsměv, jakého jsem schopná. „Jo! Jsem taková kráva. Jsi moje záchrana.“

Zrudne a se skloněnou hlavou přejde s kartou ke dveřím.

O chvilku později se dveře otevřou. „Díky,“ ušklíbnu se.

„Není zač,“ šeptne.

„Co to bylo? Kde vůbec jsi?“ vyzvídá Jamie.

„Jen jsem si šla pro něco k jídlu,“ lžu, zatímco se blížím k nic netušící kořisti.

„Nezavírá Moo Moo v pět?“

Tak vy si myslíte, že už mě znáte, doktore Davenporte. „Pověz mi – kde přesně v tý knihovně jsi?“ vyzvídám šeptem a vcházím do hlavních prostor přestavěného kostela.

Pane jo. Tohle jsem nečekala. Taková nádhera. Nad hlavou mám mramorový strop s modrým malovaným vzorem, ve zdech jsou zasazená vysoká klenutá okna. Pod nohama mám dřevěnou podlahu, prkna se stáčejí do vzoru připomínajícího žebra a uprostřed stojí dlouhý stůl. Svatostánek knihomolů. Dokonce vidím i pozdně středověkou hrobku, jejíž horní stranu zdobí vytesaná podoba rytíře s mečem na prsou – zrcadlový obraz kostí, které sarkofág ukrývá. Strašidelný – ale je úžasný, že tu pořád je. Kdosi zřejmě pochyboval, jestli je duchovně správné relikvii ostranit. Na víku leží několik knih a čekají, až je někdo roztřídí.

„A nechceš taky vědět, co mám na sobě?“ uchechtne se Jamie.

„Tak trochu mě to vzrušuje, když si tak představuju, jak tam do úmoru pracuješ. Představuju si, jak tě…“

„Jasně,“ odkašle si Jamie. „Dobrá, tak mi dovol, ať ti pomůžu.“ Ztiší hlas a potichu, sladce pokračuje: „Mezi regály jsou studijní prostory. Poslední řada vzadu. Mám rád koutek úplně napravo, nejblíž oknu nad High Street. Občas na svém místě přistihnu nějakého prváka, a to ho pak vyzvu na souboj.“

„Ááá, toť krvavý sport. Sexy!“ vrním a měkce našlapuju nejširší uličkou.

„Vezmu si židli, rozložím bloky a knihy, pak si… no, rozepnu sako a pak, no, pak si asi sednu…“ Najednou se zarazí a zničehonic zní míň, jako by provozoval sex po telefonu, a víc jako někdo, kdo pracuje v telemarketingu a moc mu to nejde. „Tohle tě nemůže vůbec vzrušovat.“

„Ani nevíš jak.“

„Rád bych tě viděl,“ vzdychne. „Doufám, že to bude brzo.“

„Dřív, než si myslíš,“ oznámím mu, spokojená sama se sebou. Blížím se k poslednímu regálu.

„A sakra! Všimla si mě knihovnice. Musím končit. Brzo se ozvu, jo?“

„Mhm,“ odpovím, celá natěšená. Zavěsím přesně v okamžiku, kdy obejdu poslední regál a už vidím jeho oblíbený koutek. Není ani pět metrů ode mě.

Ale je prázdný.

===

KAPITOLA 16

I když směje se a tančí, radosti se účastní

I když davu jinochů podá bez rozpaků ruku

Nemiluje jiného, neboť on je jediný,

Kdo jí ve všem slastném hluku duši nikdy nezraní.

Charles (Tennyson) Turner:

Tanec lidu, 1880

Co jsem mu to říkala? Co jsem mu řekla, když tohle celé začalo? Řekla jsem mu, aby mi nelhal. Jednoduchý. Řekla jsem mu, že to může fungovat, jenom když k sobě budeme upřímní. O tom, kdy už máme dost. O tom, co k sobě cítíme. Ignoruju nepříjemný hlásek, který mi v hlavě připomíná, že v tom posledním jsem úplně upřímná nebyla, a raději se zaměřím na Jamieho pokrytectví.

Dokonce jsem mu dopřála nějaké ty pochyby. Prošla jsem každou uličku, prohlédla každý výklenek. Lhal mi.

Když se prodírám davem na High Street, píšu hromadnou textovku pro Charlieho, Maggie a Toma:

V 8 u mě. Vyrazíme si.

„Hughu!“ volám, když vrazím do vrátnice. „Připravte led a šampaňský! Ella Durranová si dneska vyhodí z kopýtka!“

Zarazí se ve svém večerním rituálu, který spočívá v tom, že všechno pomalu vypíná, a přes hranu brýlí si mě prohlíží.

„Opravdu, slečno Durranová?“

Ani se nezastavím. „Opravdu jdu, Hughu!“ zazpívám. „Vyrazím do města!“ Prudce se zastavím. Z jedné přihrádky vykukuje růže na dlouhém stonku.

Z mojí přihrádky.

„Hughu,“ vydechnu ohromeně, „kdy při…“

„Dnes ráno, slečno Durranová. Už jsem se začal strachovat, že zvadne. Vlastně jsem vám ji zrovna chtěl dát do vody…“

Vytáhnu růži z přihrádky, hodím ji na zem a dupnu na ni. Opakovaně. Tak on mi bude špinit přihrádku takovouhle lží? Ten má ale odvahu!

Vůně rozdrcené růže mě přivede zpět k rozumu. Těžce oddychuju a podívám se na Hugha. Výraz v jeho obličeji se během mého záchvatu ani trošku nezměnil. Pořád mě pozoruje, jako bych na recepci přišla jen z jediného důvodu: abych ho nudila.

„Takže vodu ne?“

Nevěřícně si prohlížím růži na zemi. „Promiňte,“ dostanu ze sebe a sehnu se, abych posbírala rozdrcené okvětní plátky.

„Já to udělám,“ řekne Hugh tiše.

„Moc se omlouvám, nevím, co…“

„Slečno Durranová.“

Zvednu hlavu. Hugh stojí nade mnou a pořád se dívá stejně znuděně, ale hlas se změnil. „Dovolíte?“ S tichým zabručením si dřepne vedle mě, v kolenou mu skřípe. Tak mě jeho vstřícnost ohromí, až se mi sevře hrdlo. „Moc se omlouvám…,“ zkouším to ještě jednou, ale Hugh jenom potřese hlavou.

„To nic. Radši už bežte, slečno Durranová. Čeká na vás město.“

Tenhle milý muž jen natáhne ruku a vytáhne mě z popela. Dokonce se teď i usmívám. „Děkuju vám, Hughu. Vy umíte člověka podržet.“

„V tom by s vámi exmanželka nesouhlasila, slečno Durranová.“

Znovu se usměju a odcházím.

Pachtím se po schodech nahoru. Charlie má otevřené dveře, a když mě slyší přicházet, vykoukne ven. Na sobě má svůj oblek à la Gatsby a nic ve zlém, ale voní jak francouzská štětka. V ruce drží lahev whisky, drží ji za krk, jako by to byla chcíplá kachna. Maggie, s ustaraným pohledem, se objeví za ním. Tom – pořád ještě má na hlavě cyklistickou helmu – vedle ní.

Nasadím široký úsměv. Až příliš široký. „Skvělý, jste tady všichni. Tak jdem! Pojďte tancovat!“ Pustím se zas po schodech dolů, ale když neslyším, že by šli za mnou, otočím se.

„Co je?“

Maggie se vlídně usmívá, jako by se chystala přesvědčit sebevraha, aby slezl z parapetu. „Promiň, zlato, ale je půl šestý.“

„No a?“

„A kluby nemaj v půl šestý otevřeno, zlato.“

Povzdechnu si. „No, tak teda…“ Hlas se mi zlomí. „Co budem dělat?“ rozhodím bezradně ruce.

Vymění si pohledy a zase se vrátí ke mně. Charlie zvedne whisky: „Můžeme se modlit.“

Když náš klub konečně otvírá, jsme už opilí. Dost na to, abychom věřili, že projížďka na kole je teď dobrý nápad. Jediný Charlie kolo nemá, a tak se usadí na řídítka Tomova kola – Pippa. Celou cestu nás pak oblažuje výkladem o úpadku monarchie a vzestupu „neschopnejch měšťáckejch pohanů“ (jenom hádám, že tím myslí Middletonovy).

V průjezdu, který vede ke klubu, slezeme z kol a vrávoráme ke vstupu, kde na mě čeká úsměv na krásné tváři. „Ello,“ přivítá mě vřele, „krásná noc na projížďku.“

Zapomněla jsem říct, že pěkně chčije.

Taky jsem zapomněla říct, že asi před hodinou mi psal Connor. Ptal se, jestli jsem přemýšlela o zítřku – o Díkůvzdání v Londýně. Na to jsem neodpověděla, ale pozvala jsem ho za námi do klubu.

Pozvání zřejmě přijal.

Oplatím mu úsměv, osuším si obličej a pustím se do představování. Maggie ostýchavě zrudne a Tom se začne chovat podezřele chlapsky – poplácává Connora po ramenou a dělá trapné fórky o ženách a tancování, něco jako: „Co s tím naděláš, no ne? Ženský se holt rády zatřesou.“ Nedávám pořádně pozor, protože pozoruju Charlieho, jak si Connora pečlivě prohlíží. Počíná si velice důkladně. Když k němu pak napřáhne ruku, střelí po mně koutkem oka výmluvný pohled. Beze slov, ale důrazně mi říká: Jamie Davenport to není. Vrátím mu neméně důrazný pohled: Sklapni!

Charlie se protáhne kolem mě a přitom utrousí: „Já jen jestli to víš.“ Projde temnými dveřmi do klubu a všichni jdeme za ním.

V klubech se rozhodně nevyznám, ale jak jsme jednou vevnitř, můžu s jistotou říct, že je to pořádná putyka. Tak zaprvé – jde o taneční klub ve městě, které má nejspíš na celém světě nejvyšší podíl nerdů na obyvatele. Takže tomu, co se odehrává uprostřed parketu, bych neříkala ani tak tanec, jako spíš řízená křeč. Zadruhé – namísto vedra, jaké v klubech většinou bývá, si tenhle drží lezavý chlad, tak typicky britský. Zatřetí – je středa. Takže tu nikdo není proto, že by musel. Ti, kteří tu jsou, k tomu mají buď velice dobrý, nebo velice špatný důvod.

Když vezmeme v potaz, v jakém jsem stavu, je to tu dokonalé.

„Pití?“ zakřičí mi Connor zblízka do ucha.

„Zatím ne,“ křičím zpátky.

„Určitě?“

„Určitě. Jsme už načatý.“

„Tak jen řekni, kdybys něco chtěla.“ Obrátí se k baru. Je tak milý, přirozený. Chybí mi američtí muži.

Měla bych si zatancovat. Tancování by mi teď bodlo.

Opustím ostatní na baru, vmísím se do tlačenice a nechám se unést horkou (no dobře, zas tak žhavé to není) masou těl do středu parketu. Během minuty sem dokonale zapadám, jsem jen další propocené tělo v davu.

Miluju tancování už od dětských střevíčků. Působilo na mě jako terapie. Proč jsem s ním přestala? Kdysi jsem tančila každý den po škole. Zapnula jsem rádio a prostě tančila. Kdy se ze mě stal ten vážný dospělák, co uběhne pět mil denně, místo aby si doma zatančil?

Nevím, kolik uběhlo času, ale dost na to, abych byla zbrocená potem a už si nepřipadala tolik opilá. Když skončí písnička, otevřu oči a vypotácím se z davu. Pořád jsem v tomhle příšerném klubu. U baru vidím kamarády. A Connora.

Zachytím jeho pohled. Usměje se, odloží sklenku na bar a vypadá to, že ostatním oznamuje, že se hned vrátí. Pak vyrazí přímo ke mně. Když ke mně přistoupí, do tváří se mi nahrne krev. Fakt, že tohle není Jamie Davenport, mi právě teď nevadí. Vůbec mi to nevadí. Troufale mi z obličeje odhrne stále ještě mokrý pramínek vlasů a hřejivě řekne: „Tanec ti sluší. Vypadá to, že tě baví.“

Po tváři se mi roztáhne úsměv. „Tancuješ rád?“ ptám se.

„A tancuje opravdu nějaký muž rád?“

Znovu se dám do pohybu a Connor se přidá. Docela mu to jde. Kdo by to byl řekl? Smějeme se na sebe. Nakloní se ke mně, abych ho slyšela, a jeho dech si hraje s mými vlasy, které zakrývají ucho. „Hejbeš se fakt dobře.“ Chvilku váhá. „To nejde říct bez toho, aby člověk zněl jako totální úchyl. Promiň.“ Směju se. O krok ustoupím a mávám si rukou před obličejem, abych se trochu zchladila. Široce, svůdně se na mě usměje. „Máš vážně fajn přátele,“ křičí, „kdo by potřeboval Američany?“

Směju se a přitisknu se k němu. Nenuceně mi položí ruku kolem pasu a nechá ji na neurčitém místě, kde záda přechází v zadek. Je to neutrální území v tom smyslu, v jakém je neutrální demilitarizovaná zóna, kde klid a mír visí na vlásku. Jsem v tu chvíli na Connora zvláštně pyšná. Zjevně je větší hráč, než by se zdálo. Můj odhad? Měl několik vážných vztahů, každý pár let. Je zkušený, ale ne promiskuitním způsobem, vůbec ne jako Jamie se svou legií zlomených srdcí. Na Connorovi je něco solidního, předvídatelného.

Někdo mi klepe na rameno. Zastavím se a otočím se na podpatku.

Usmívá se na mě hezká dívka v bílých šatech bez ramínek a neonově růžovém závoji. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že to je Sophie z Happy Cod. „Ahoj!“ pozdravím a mozek mi jede na plné obrátky. Pane bože, dneska je středa. Dneska mají Martin se Sophií společnou rozlučku se svobodou. Propadám panice. Co když je tu i Jamie? Ale proč bych si měla připadat provinile?

Sophie má tváře červené jako jablíčko a trochu nesoustředěný pohled. Ne však natolik nesoustředěný, aby si nevšimla, jak mě Connor pomalu pouští. Chviličku vypadá zmateně, ale nepřestane se usmívat. Nic jí nemůže zkazit radostnou náladu.

„Tys přišla!“ křičí.

„Jo, přišla!“ křičím zpátky a ústa roztáhnu v úsměvu.

„Kde je Jamie? Martin bude nadšenej!“ ječí šťastně a rozhlíží se kolem sebe.

„Jamie se mnou není.“ Raději to nebudu dál rozvádět.

Zdá se, že něco jí radost zkazit dokáže a že to něco je nepřítomnost Jamieho Davenporta. Tvář jí zničehonic pohasne a vypadá, že má na krajíčku. Beze slova mě vezme za ruku (spíš se o to pokusí – najde můj loket a váhavě pokračuje k dlani) a rychle mě odvádí z tanečního parketu. Na deseticentimetrových podpatcích vypadá nejistě jako právě narozené hříbátko. Ohlédnu se přes rameno na Connora a omluvně se usměju. Connor ukáže k baru a vydá se tím směrem.

Sophie rozrazí dveře na záchod (na chvíli ztratila rovnováhu) a na špinavých dlaždičkách se ke mně obrátí. Chvilku na mě jen tak zírá, ohromená a neschopná promluvit. Zrovna když se chystám přerušit nepříjemné ticho, vyhrkne: „Martin mi to všechno řekl, Emmo.“

Protože vypadá, že by se každým okamžikem mohla dát do pláče, neopravím ji. A protože nemám tušení, o čem mluví, řeknu jen: „Jo?“

Důrazně přikývne: „Je to hrozný. Prostě hrozný.“

Na tohle opravdu nemám náladu – ať už jde o cokoliv. Znamená to, že jsem zlá? Jenom chci za kamarády, za Connorem. Za koktejlem. „To jo,“ pronesu. To je dobré sousloví, když nevíte, co říct.

Jde ke mně, s roztaženýma rukama. Pověsí se na mě a poplácává mě po temeni. Vodka jí vane z pórů, jako by byla osvěžovač vzduchu.

„Co všechno si musíme prožít,“ mumlá mi do vlasů. Aha! Myslím, že už to chápu. Martin ji podvedl. To musí být ono. Zvednu ruce, položím jí je na záda a s přátelskou podporou ji jemně poplácávám. „Viděla jsem to u rodičů,“ pokračuje. Uvnitř si povzdechnu. Chudák holka. „Máma se pořád ptala:

‚Proč zrovna já?‘ A vážně – proč zrovna ona? Proč kdokoliv z nás? A co má člověk v takové situaci dělat?“

Vymaním se z objetí a podívám se jí přímo do očí: „Odejít. Má v tu chvíli odejít.“

Zdá se, že tahle představa Sophii vyděsila. „Ale vždyť on za to nemůže.“ Chudák holka, vymyli jí mozek.

Chytnu ji za paže – zakážu si předtím vytřepat z ní ty blbosti.

„No, rozhodně za to nemůžeš ty!“

Taky mě chytne, stejně jako já ji. A stejně silně. „Když už se to přihodí, není to ničí vina. Navíc Martin mi řekl, jaký je. Že se od lidí odtahuje – a nejvíc od těch, co má nejradši.“

Vrtím hlavou: „To není žádná omluva.“

O krok ustoupí, už zase vypadá rozrušeně, rukou nervózně kroutí v zápěstí. „To není, jasně že není, akorát že… ty jsi tady najednou s novým klukem – kterej mimochodem vypadá příšerně zdravě, ale o to teď nejde – a prostě je mi… je mi z toho… tak…“ Přestane kroutit rukou a jenom tam tak stojí uprostřed místnosti a ruce jí ochable visí podél těla. Vypadá trochu jako holčička, která přišla o svoji panenku. Hlas má teď o oktávu vyšší a tvář protáhlou: „Smutno!“

Ještě jednou k ní přistoupím, tentokrát ji vezmu za dlaně. Obvykle takováhle nejsem, ale Sophie je celá bez sebe. A má dneska rozlučku a Martin je kretén. „Odejdi od něj, Sophie. Tohle si nezasloužíš. Nikdo z nás si to nezaslouží.“ Zdá se, že má moudrá slova zabrala, protože už nebrečí. Popotáhne a podívá se na mě.

Když promluví, zní to, jako by na nose měla přicvaknutý kolíček. „Cože?“

V hlase má směsici překvapení a zmatku, jako bych právě řekla naprostou hovadinu. Jako kdybychom mluvily o stavu světa a já zničehonic vyhrkla: „Boty, boty, botičky! Jak já je zbožňuju…“ Okamžik na sebe jenom zíráme, a když vidím výraz v jejích očích, žaludek mi poskočí, jako by najel na retardér.

„Mluvila jsi o Martinovi, ne?“

„Ne! Bože, to ne! Nevím, co bych si počala, kdyby šlo o Martina. Já myslím Jamieho.“

Jamieho? Spěšně si celý rohovor přehraju v hlavě. „Co přesně ti Martin řekl?“

„Všechno. Obávám se, že úplně všechno. Ten den, co jsme se viděli v hranolkárně, pak Jamie Martinovi volal a všechno mu řekl.“

„A co to je, to všechno?“

Sophie smutně povzdechne. „Jak příšerný to všechno bylo. A vlastně pořád je. A chudák ta holka… Jak bylo to jméno?“

Já to věděla. Věděla, věděla, věděla, věděla! Ze všech sil se snažím zachovat klid. „Jak se ta holka jmenuje?“

„Nemůžu si vzpomenout.“

„Zkus to,“ naléhám skrz zaťaté zuby.

Už zase kroutí rukou. „Sarah?“ Takže nějaká Sarah… „Ne, to není ono. Ts…“

Taky jsem popuzená.

„Začíná to na C…“

Najednou se mi rozsvítí. „Ce? Cecílie?“

Sophie luskne prsty. Tedy, pokusí se o to. Vlastně je o sebe jenom otře. „To je ono! Martin říkal, že byla po pohřbu úplně zničená a že jí Jamie dost pomohl. Ale to už je pár let.“

Žaludek se mi začne kroutit. Já to věděla. Cecílie, jistě že Cecílie! Pár let! Proč jsem mu vůbec kdy věřila? Je to nechutnej…

„Pohřeb?“ zarazím se. „Jakej pohřeb?“

„No, Oliverův, pochopitelně,“ kroutí Sophie ohromeně hlavou.

Stojím tu s pusou dokořán, ale jinak se nemůžu ani pohnout. Od krku dolů jsem ochrnutá, dokonce se nemůžu ani nadechnout.

Oliver je mrtvý?

Jamieho bratr, kterého tak úzkostlivě v jednom kuse vozí na terapie do Londýna, je mrtvý?

Chce se mi křičet, ale abych toho byla schopná, musela bych nejdřív být schopná dýchat. Jen nasát do plic trochu kyslíku.

„Oliver je mrtvý?“ vypadne ze mě akorát.

„Hrozný, že jo?“ reaguje Sophie, jako by to nebyla otázka, ale pouhopouhý fakt.

Jsem tak bez sebe, že si jen stěží všimnu, že dovrávorá k umyvadlu, otočí ušmudlaným kohoutkem a opláchne si obličej studenou vodou.

Vyjdu z toalet naprosto klidná. Klidná navzdory šoku. Navzdory zradě. Je to klid před bouří.

Jedna věc mi přes ten klid vytane na mysli, jako když se na obloze objeví první tmavý mrak. Působí na mě jako magická síla příběhů, z nichž mi na rukou vstávají chlupy.

Jamieho něžný, ale naléhavý hlas a měsíc nad námi, když nás v loďce unášel proud.

Nechci ti ublížit.

===

KAPITOLA 17

Muž nemůže muže

Znát jak ona, neboť

Žena muže zná

Hlouběji, než muž putuje

Zná jej takového

Jakým jednou je

Autor neznámý

První kampaň, na které jsem pracovala, se týkala místa v městské radě v jednom zapadákově ve Virginii. Chtěla jsem nasbírat zkušenosti. Chodila jsem tehdy do prváku a vždycky krátce po poledni jsem tam zajela, po večerech obcházela domy, spala v autě a ráno na benzínce a na parkovišti před bankou sháněla hlasy, když lidi mířili do práce. Pak jsem vždycky jela zpátky do Washingtonu na polední přednášku. Byla jsem k nezastavení. Připravovala jsem nápadité slogany, snažila jsem se zaujmout voliče, kteří nikdy dřív nevolili, jedla hory barbecue a všechno si platila sama. Dělala jsem všechno. Jen jsem si neproklepla kandidáta.

Ukázalo se, že byl pedofil. A závislý na pervitinu.

Připadala jsem si příšerně. Kvůli tomu, co jsem málem způsobila. Ale co mě doopravdy trápilo úplně nejvíc a co jaktěživa nepochopím, je tohle: Proč se stavět do takovéhle pozice?

Pokud máte nějaké tajemství (nebo jich máte víc, jako v tomhle případě), proč se ucházet o veřejné funkce? Proč se vystavovat cizím pohledům? Proč se stavět do situace, kdy zklamete své nejbližší?

Chtěl být přistižen?

Patnáct minut poté, co jsem Sophii zanechala na nevábných záchodech, stojím před Jamieho dveřmi dočista promočená. Klid mě opustil, když jsem z Banbury Road zahýbala do Norham Gardens a s každým krokem ze mě stékala voda, vítr mi cuchal vlasy a pálil mě v krku. Teď cítím přímo vražedný hněv.

Měli jsme na víc, já a Jamie. Možná ne o moc, ale nemuselo to skončit takhle. Tohle je klišé. Další případ, který zapadá do statistik. Předvídatelná (bohužel) nevyhnutelnost. Jak při naší první konzultaci řekl Jamie: „My jsme ti chytří. Jsme přece Oxoniané.“

Nezdržuju se klepáním ani zvonkem. Myslím, že mám nárok otřást jeho jistotou, jako on otřásl mojí, tak rovnou sáhnu po klice. Kupodivu není zamčeno – jako by všechno tohle někdo naplánoval.

Otevřu dveře a vejdu dovnitř. V hale jdu za vzdálenými hlasy, zahnu doleva do salonu. Muž a žena. Cecílie? Zastavím v klenutých dveřích a vstřebávám výjev před sebou.

Jamie sedí na židli. Nemá na sobě triko a nějaká dívka v uniformě sestřičky ho drží za ruku. To je ale klišé!

Jamie i „sestřička“ vyskočí a obrátí se ke mně.

„Ello,“ vydechne Jamie a během jediné vteřiny mu přes tvář proběhne řada emocí.

„Sestřička“ pustí Jamieho ruku, ale pořád drží jakousi hadičku. Udělá krok směrem ke mně. „Promiňte, slečno, ale pan Davenport by teď neměl být rušen.“

„Stephanie,“ řekne Jamie velkodušně, „to je v pořádku.“ To, s jakou námahou a jak potichu mluví, mě přinutí si ho pořádně prohlédnout. Skoro týden jsem ho neviděla. Vypadá nějak jinak. Přikročím blíž a „sestřička“ ustoupí stranou. Odhalí přitom ještě něco – něco, co jsem předtím nemohla vidět.

Infuzní stojan.

Podívám se na dívku pozorněji a uvědomím si, že její obleček není ani náznakem sexy. Všimla jsem si sice předtím stetoskopu kolem krku a obtažených bílých šatů s černým lemováním, ale už jsem nezaregistrovala jejich střízlivou délku, obyčejný materiál a pohodlné staromódní tenisky.

Obrátím se zpátky k Jamiemu. „Co má tohle znamenat?“

„Neměla jsi sem…“

„Co má tohle sakra znamenat?!“ Začínám se třást a s každým otřesem ze mě odlétají kapičky deště. Na srdci cítím solidní zrychlení, z nuly na šedesát za jediný úder. Jsem si jistá, že jeho hlasité údery jsou slyšet přes celou místnost.

Poprvé od chvíle, kdy jsme se poprvé potkali, jsem přesvědčená, že si oba přejeme, abychom se mohli dívat na někoho jiného.

„Zatraceně!“ vyštěkne Jamie dost hlasitě na to, aby k němu opět přistoupila sestřička s rukou nataženou ve smířlivém gestu. „Tohle jsem nechtěl…“

I tentokrát ho přeruším: „Shodli jsme se přece, že oba chceme upřímnost! Nebo snad ne?“

Jamie hlasitě polkne, je bledý, jako by v těle neměl vůbec žádnou krev. „Prosím tě, Ello, tohle není zrovna správná chvíle. Mohla bys, prosím, prostě jít?“

„Prostě jít?! Nezdá se ti, že mi dlužíš…“

„Ello…“

„A víš ty co?“ rozkřiknu se. „To je jedno. Už mě to ani nezajímá…“

Jamie zakřičí jediné slovo, ale jak se nese skrz hrdlo a burácí, když se dostane na svobodu, zní to, jako když z tunelu vyjíždí nákladní vlak. „Padej!“

Mlčím. Nikdy jsem ho neslyšela křičet. Tohle bylo děsivý. Nikdy dřív jsem se Jamieho nebála. Beze slova se obrátím a vyjdu ze salonu.

V hale ještě slyším, jak Jamie volá: „Vrať se! Ello! Promiň, počkej!“

Už je pozdě.

Při odchodu prásknu dveřmi, až to otřese celým domem.

===

KAPITOLA 18

Milý, neplač pro to, co nemůže být

Bůh dal, že to není

Kdyby jen tu z nejnuznějších

Lásku měli bychom, patřil by nám ráj

Tohle je jen země, milý,

Kde lásku pravou nikdo nepozná.

Elizabeth Rossettiová (rozená Siddalová):

Jiná láska, 1899

Seběhnu po schodech na ulici, ale hned se zastavím. Jsem úplně ztracená – jako bych se dostala do jiného vesmíru a zničehonic se ocitla na tomhle chodníku, mokrém po dešti. Mám jít vpravo, nebo vlevo? Nahoru, nebo dolů?

Někdo otevře dveře, které mám za zády.

„Prosím tě, Ello, je mi to líto, počkej.“

Slyším, jak ztěžka a napjatě mluví, ale nijak to na mě nepůsobí. Pořád se chci dostat z téhle černé díry.

„Prosím, Ello, musíš mi dovolit, abych ti to vysvětlil.“ Vztek ve mně opět udeří a vtáhne mě zpátky do reality. Otočím se k němu čelem. „Aha, takže já musím!?“

„Vše, o co tě žádám, je…“ Odmlčí se a opře se o rám dveří. Je bledý, třese se. Snaží se to překonat, narovná se a rukou pokyne směrem dovnitř. „Co kdybych dal vařit vodu?“

„Já nechci čaj, Jamie!“

„Můžu ti nabídnout kapku něčeho ostřejšího?“ Založím ruce. „Vysvětlení. To mi nabídni.“

V očích má laskavost a únavu, tvář protáhlou a vyčerpanou. Nemůžu od něj odvrátit pohled. Během toho týdne se změnil, ale nevím přesně jak. Je to prostě tím, že ho vidím takového, jaký doopravdy je, a ne takového, jaký jsem si myslela, že je? Nebo je to něčím jiným?

„Dobře.“ Mělce se nadechne, odstoupí ode dveří a opatrně po schodech sestoupí o krok blíž. „Jsem zrovna v dost závažném zdravotním stavu. Jde o…“

„A víš, kdo není v dost závažném zdravotním stavu? Tvůj bratr. Tvůj mrtvý bratr,“ vybuchnu. Vyznělo to o dost bezcitněji, než jsem měla v úmyslu.

Obočí se mu srazí v překvapení. „Jak to víš?“

Vrtím hlavou. „Tady se ptám já.“ Začínám přecházet sem a tam, v hlavě si srovnávám myšlenky. Nebo se o to alespoň snažím. „O co jde? Co ti je?“

„Mnohočetný myelom.“

Zarazím se uprostřed kroku. „Neměl to… neměl to Oliver?“ Jamie přikývne.

„Není to to, co ho zabilo?“ Jamie přikývne ještě jednou.

„Takže… ty umíráš?“ Jak je možný, že to říkám tak klidně? Zní to, jako bych se ptala, proč na sobě dneska má zrovna tyhle kalhoty. Uvědomuju si, že si nevedu moc dobře, ale nemůžu najít ani náznak racionality, objektivity, nic z toho, čím obvykle vládnu. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak moc na konci svých sil. No… alespoň ne v posledních dvanácti letech.

Jamie nic neříká, jenom mě pozoruje, ale odpověď se mu jasně zračí v očích.

Nemůžu se do nich dívat. Váhavě sejde další schod. Zapotácí se a chytne se kovového zábradlí, to se pod jeho váhou prohýbá, je už staré, rezavé a nedrží. Pevně se drží oběma rukama a snaží se najít rovnováhu. Táhne mě to k němu, chci mu pomoct, ale ani se nepohnu. Teď to nejde. Pohled mi padne na jeho ruce. Na hřbetu jedné má náplast, uprostřed se rýsuje rudý bod. „To byla chemoterapie… to vevnitř?“

„Solný roztok.“

„Solný roztok?“

„Chemoterapie je – teda v tomhle případě – jenom malá injekce. A prášky. Pak ale potřebuju ten roztok.“

„Jak dlouho se už léčíš?“

„Šest týdnů. Tohle je třetí kolo. Nejdem dovnitř?“

„Jen běž.“

„To byl jenom návrh,“ řekne a opatrně sejde další schod. To zábradlí může každou chvilkou povolit a Jamie si to uvědomuje.

„Tohle bych měl vážně opravit.“

Otázky se ve mně hromadí, hotové tsunami. Neúprosně pokračuju, jako žalobce u soudu. „Jak to, že máš vlasy?“

„Tohle… to nevím. Někdo má prostě štěstí.“

„Štěstí?“ uchechtnu se sarkasticky. „Jak to, že nejsi víc nemocný?“

„Jsem dost nemocný, Ello.“

„Aha, a jak to, že jsem si toho nevšimla? Jak to, že nezvracíš? Neležíš v posteli? A kdo chodí na chemo domů se soukromou ošetřovatelkou…“

Z očí mu náhle zmizí veškerá něha a nahradí ji vyčerpané podráždění. „Chceš na ty otázky opravdové odpovědi? Protože já si s tebou rád sednu a vysvětlím ti to, nicméně tě žádám o špetku laskavosti. Prosím. Hrozně mě teď bolí hlava.“

Stěží ho vnímám, protože až teď mi dochází něco, co řekl.

„Léčíš se šest týdnů… takže to znamená, že celou tu dobu, co jsme spolu?“ Slova „jsme spolu“ se nad námi vznáší jako mlha. Nehodí se k nám. Je to jen zástupná fráze bez významu. Ta slova můžou znamenat cokoliv – nebo taky nic.

Maličko se usměje. Smutně. Jako by něčeho litoval. „Vlastně jsem měl první terapii večer potom, co jsme… byli v té spižírně. Promiň, musím se posadit.“ Přidržuje se nestabilního zábradlí a s úlevou si sedá na třetí schod nad chodníkem. Díky tomuhle manévru teď máme oči ve stejné výšce.

Vzpomínám, jak tehdy protestoval. Nemůžu. Prostě nemůžu. Myslím, že to není dobrý nápad. „Proč bys vůbec začínal…“

„Myslel jsem, že budeš má poslední radost,“ odhodlá se na mě podívat. K mému zděšení se pak uchechtne. „Moje rozloučení. Rozlučka – a pak šťastnou cestu.“ Směje se a tvář zaboří do dlaní. „Byl jsem blbec.“

Já se nesměju. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Proč bych ti to říkal?“

Hlava mi vybouchne. „Protože mě se to taky týká!“

Podívá se na mě, oči se mu lesknou. Už se nesměje. „A jak?“ pronese ochraptělým hlasem. „Nehledáš vztah, jsi tu jen na chvíli, máš svůj plán. Já ho měl taky.“

V tichu, které následuje, si Jamie pohrává s náplastí. Všimnu si, že rudý bod je teď větší. Cítím, jak se ve mně něco tříští, jak něco praská a objevuje se trhlina. V tom okamžiku mi dojde, že jsem dosud nikdy nikoho nenáviděla tak silně, jako nenávidím jeho.

Když umřel táta, dala mi máma jasně najevo, že já musím být ta silná. Že se nemůžu složit, protože mě potřebuje. Ona byla dvanáct let máma a já dítě – tak fungoval náš svět. Když se potom rozhodla pravidla změnit, byla jsem v pasti. Pozoruju Jamieho. Další změna pravidel. Zase jsem se chytila.

„Chtěls mě chytit do pasti.“

V očích se mu zableskne. „Do pasti?“

„Že se do tebe zamiluju. Že tady zůstanu a budu se o tebe starat.“

Brada mu spadne překvapením. Okamžitě jsem přesvědčená, že se mýlím. „To máš o mně opravdu takhle nízký mínění?“

Bolest v jeho očích je jen další potravou pro můj vztek. Já že jsem tady ta špatná? „Zjevně jsi ho měl ty o mně!“ utrhnu se na něj.

Zprudka se postaví (jsem si jistá, že tentokrát už se zábradlí z betonu vytrhne). Ani se nehnu. Jamie se pokouší něco říct.

„Ty…“ Není schopen pokračovat, tvář má bledou. Předkloní se a pořád se pevně drží zábradlí, které je ale vlastně k ničemu. Sklání hlavu a pokouší se nabrat dech. Krvavá skvrna na náplasti se zvětšuje. Už dost! křičí to v mé hlavě.

Jamie se vzdává. Dosedá zpátky na schod a zhluboka přerývaně dýchá. Konečně se na mě podívá. Natáhne ke mně ruku. Je to pozvání. „Prosím.“

Místo abych vyšla ty tři zdánlivě bezvýznamné schody, ustupuju. Jako matador, který právě zasadil smrtící úder. Jamie mě pozoruje, hlavu naklání na stranu, jak jsem to už tolikrát viděla, akorát že tentokrát v tom není žádná něha. Jen zmatek… bolest.

Právě teď tu jeho bolest nemůžu snést – pořád se ještě snažím pochopit tu svoji. Proč to tak moc bolí? „Páni,“ slyším se, jak říkám, „jsem ráda, že tě nemiluju.“

„Magdalenská.“ To je všechno, co řeknu taxikáři.

Připadám si jako vosková figurína, jako by všechny tělesné systémy měly moc práce na to, aby se nechaly rozptýlit něčím tak přízemním, jako je řeč. Nové a nové otázky mi v hlavě vybuchují jako ohňostroj a tlačí mě do opěradla zadního sedadla. Dusí mě. Než si stihnu zodpovědět jednu otázku, už se na mě hrne další.

A pak se vynoří myšlenka, která všechny ostatní smete: Právě jsem opustila umírajícího člověka.

Oprava: Právě jsem umírajícímu člověku řekla, že jsem ráda, že ho nemiluju – a pak jsem ho opustila.

Zvoní mi telefon. Nemotorně lovím v kapse kabátu, i když to nehodlám vzít. Už s ním nikdy nepromluvím.

Ale není to Jamie, nýbrž Gavin.

„Gavine,“ dostanu ze sebe.

„Jen jsem si říkal, že před svátkama zavolám. Pro případ, že by bylo třeba něco projít. Jedu k sestře a ta mě zítra nenechá ani zapnout telefon.“

Co se děje zítra? Pak mi to dojde. Zítra je Díkůvzdání.

Díkůvzdání! Sakra! Connor! „To ne… teda… teda jasně, myslím, že všechno v pohodě,“ vykoktám. „Dělám právě na tom… na tom projektu, s těmi podklady. Za pár to pošlu. Teda za pár dní.“

Chvilku je ticho. „Jsi v pořádku?“

„Jasně! Jenom…“ Co? Myšlení mě zradilo. „Promiň, Gavine, vydržíš vteřinku?“

„Jistě.“

Nahnu se k řidiči, alespoň tohle zvládnu. „Promiňte… prosím vás, mohli bychom to otočit? Potřebuju se dostat k…“ Jméno klubu si nemůžu vybavit. Nedokážu si teď vybavit vůbec nic.

„Jak se jmenuje ten klub? Hned u hradu.“

„U Hradu.“

„Jo, vedle oxfordskýho hradu.“

„U Hradu.“

„Však víte, je tam taková vražedná ulička…,“ pokračuju podrážděně.

„Jmenuje se U Hradu, zlato.“

Jo tak. Tak teda dobře. I když jsem poctivě vytrénovaná Abbottem a Costellem, tady mi to nepomohlo. „Jo, jasně, děkuju, to je on.“ Opřu se a snažím se soustředit na jednu jedinou myšlenku, ale nejde to. Nikdy jsem si nepřipadala tak zmateně. Drogy jsem v životě nebrala, ale takhle nějak si představuju špatnej trip. Jako noční můru, ve které něco hledáte, ale schody nikam nevedou a za dveřmi jsou místa, z nichž jste ani neodešli. Jsem uvězněná v Escherově kresbě.

A pak, aby se ta surreálnost završila, slyším svoje jméno.

Měkce. Vzdáleně. Jakoby pod vodou. „Ello? Haló?“

Pohled mi padne na telefon. „Haló? Omlouvám se!“ křičím a spěšně ho zvedám k uchu. „Už jsem tu.“

„Poslyš,“ říká Gavin, „chci, abys začala přemýšlet, koho najmem, ano? Jde mi hlavně o zástupce politickýho ředitele. Potřebujem někoho mladýho – protože jsme staří a unavení – ale zkušenýho. Nenapadá tě, kde bychom tenhle úkaz našli?“

„Zamyslím se,“ odvětím, ovšem jediné, co mě napadá, je: Proč prostě nenajmeš mě? Hned ale zas nevím, kde se ta myšlenka vzala. Vážně bych tu práci chtěla? Měla jsem za to, že jsem se rozhodla kampaně už nedělat.

„Kdoví,“ pokračuje, „třeba prostě najmu tebe.“ Směje se.

„Každopádně – pěkný svátky přeju. Hodně štěstí s krocanem. Nebude lehký ho tam najít.“

Zavěsí. Zírám na telefon. Myslel to vážně? Telefon znovu zazvoní, až se leknu a upustím ho pod sedačku. Roztřeseně ho zvedám a všimnu si, kdo volá. „Hrozně, hrozně, hrozně moc mě to mrzí,“ spustím, hned jak hovor přijmu.

„Ono to žije!“ Jako doktor Frankenstein si Connor nevede moc dobře, ale není pochyb, že v jeho hlase se ukrývá upřímná starost.

„Jsem v pohodě, šla jsem na dámy a…“ Do tohohle příběhu ho rozhodně zatahovat nebudu. Kéž bych z něj sebe mohla vytáhnout. „Nebylo mi dobře. Tak jsem odešla.“ Nejhorší lež v historii lží. Měla bych se něčemu přiučit od Davenporta.

„Proč jsi mi to neřekla? Doprovodil bych tě domů.“ Je to hodnej kluk. Krásnej, hodnej kluk. Connor Ať-už-je-jeho-příjmení-jakýkoliv rozhodně ví, co říct. „Takže,“ pokračuje, „stojím tu vedle Charlieho a před náma je velice smutná, velice opuštěná Vévodkyně. Mám se s ní za tebou stavit?“

„Takže ty jsi – ty jsi pořád v tom klubu?“ Klepu taxikáři na rameno jako nějakej blbec. Vypadá zmateně.

„Jo, pořád jsme všichni tady. Charlie ti psal.“

Zatraceně! Přestanu klepat, ztlumím telefon a otočím se k taxikáři. „Stát! Teda, ne úplně! Magdalenská! Ne U Hradu!“ Jeskynní lidé by si se mnou nezadali.

„Ale slečno, už jsme skoro tam.“

„To ne… Já vím, ale nechci – jenom ne Hrad! Magdalenská!“ Taxikář dupne na brzdu a začneme couvat, pak zas jedem dopředu a tak dál, dokud se úplně neotočíme. „Jasně, jasně, hlavně žádnej zmatek.“

Přiložím telefon k uchu. Connor zrovna mluví: „Ello? Ello! Slyšíš mě?“

„Promiň, poslyš, mohl bys poprosit Charlieho, jestli by mi vzal kolo na kolej?“

Slyším v pozadí mumlání, než Connor odpoví. „Tak žádný strach. Jsi si jistá, že…“

„Jsem v pohodě. Díky, Connore. Ještě jednou se omlouvám. Užij si…“

„Ello, počkej.“ Směje se. „Neodpověděla jsi.“

„Na co?“ Nemám tušení, o čem mluví.

„Londýn? Díkůvzdání? Ty, já, ‚se vším všudy‘?“

Teď se to nehodí, uvažuju. To nemůžu. Prostě nemůžu. Možná jindy, až mi…

„Ello? O nic nejde…“

„Pojedu ráda.“

Hned jak to řeknu, ve chvíli, kdy mi ze rtů splývají ta slova, bych nejradši umřela. Zavěsím a telefon hodím někam vedle sebe. Vyhlížím do rozmazané tmy, okénko je překryté deštěm jako nějakým závěsem.

Pak přijdou slzy.

Netrvá dlouho a už v sobě neudržím vzlyky. Zvuky pláče se rozléhají taxíkem.

Taxikář na mě zamrká ve zpětném zrcátku. „No tak, zlato,“ snaží se, „ať už jde vo cokoli, život je moc krátkej, jasný?“

V Londýně si připadám jak v úplně jiné zemi. Tak jsem si na Oxford zvykla, že když jsem teď v jiném městě, dochází mi, že pro mě už představuje domov. Londýn mi připomíná Washington, prosperující, pulzující světovou metropoli. Ale i tak se tu občas objeví něco dávného, co vám zničehonic učaruje. Hele, podívej, palác! Hele, podívej, double-decker! Hele, podívej, nefunkční, ale pořád ikonická telefonní budka! Connor už v Londýně byl, takže jako průvodce je skvělý. Taky umí nezávazně konverzovat. Jen párkrát se mezi námi rozhostilo rozpačité ticho – za normálních okolností by to bylo dobré znamení, my tu ale nejsme za normálních okolností. Až příliš často se mě ptá:

„Ello? Slyšelas mě?“ A já příliš často říkám: „Promiň, cože?“ Moc jsem toho v noci nenaspala.

Po pár hodinách chození už máme pořádný hlad, a tak natěšeně zamíříme na večeři, která na nás čeká ve fajnovém hotelu v Mayfair na Grosvenor Square. Restaurace je skoro prázdná. Kromě nás tu je jen párek amerických turistů a hned vedle nás čtyřčlenná rodina. Matka, Američanka, se snaží svým dětem, velice, velice britským dětem, vysvětlit, co se dneska slaví.

„Ale mami, proč máme krocana? Krocan je přece o Vánocích,“ ozývají se děti. Žena pohledem požádá svého anglického manžela o pomoc. Společně se pak pokouší svým překrásným dětičkám zodpovědět všechny dotazy. Představím si sebe v pozici té americké matky: manžel Brit, děti taky Britové, cizinec v cizí zemi. Jsem překvapená, když si uvědomím, že mě ta představa tak trochu přitahuje. Když se ale manžel nahne a políbí ji na čelo, odvrátím se.

„Ello?“ vtáhne mě Connorův hlas zpátky do přítomnosti. Vedle mě stojí číšník s podnosem a na něm jsou dvě skleničky šampaňského. „Nabízí nám šampáňo jako pozornost podniku. Dáme si?“

„Copak takovou pozornost můžeme odmítnout?“ Snažím se, aby to znělo vesele. Přiťukneme si, hledíme si do očí a ochutnáme. Myslím, že Connor se dobře baví. A já vlastně taky. Doopravdy. Je to zajímavý mladík. Během naší procházky jsme si povídali o školním vzdělávání, o tom, kde jsme dřív pracovali, mluvili jsme o Washingtonu a jeho čtvrtích, restauracích a barech. Mám za to, že tyhle věci, tyhle detaily, které člověka v podstatě utvářejí, nabízíme lidem výměnou za to, že o těch opravdových věcech se nemluví.

Connor pochází z dobré rodiny. Táta je soudce a máma doktorka. Měl dvě přítelkyně, o kterých stojí za to mluvit (měla jsem pravdu), má skvělé vzdělání, v politice zastává umírněné názory, je zcestovalý, sečtělý, mluví plynule španělsky, má rád etiopskou kuchyni a každé léto tráví dva týdny na rodinné „chatě“, kde mají i vinici. Co bude dělat po Oxfordu, není jasné. Zatímco ucucáváme šampaňské a z foyer se k nám nese zvuk harfy, vysvětluje mi Connor svoje dilema. Buď zamíří zpátky do Washingtonu a vydělá kupu peněz, anebo pojede na vlastní náklady do Indie a stane se dobrovolníkem, bude tedy „zase jeden další běloch, co jim jako idiotům vysvětluje, jak používat vodní filtr a nasadit kondom“. Jeho pohrdavý tón nejde tak docela dohromady s nadšením, které se mu třpytí v očích.

„Četl jsi Middlemarch?“ vyhrknu.

„Ne,“ odpoví. Zřejmě se mu ulevilo, že jsem se rozhodla něco říct, zhluboka se nadechne a usrkne šampaňského.

„Tak zaprvé: to bys měl. Zadruhé: je tam jedna pasáž,“ spustím, ale přeruší mě číšník, který před nás položí tác plný Díkůvzdání. Docela slušný, ale jak v roce 1988 Bentson během viceprezidentské debaty řekl Quaylovi: „Já znal Jacka Kennedyho – a vy, pane senátore, nejste Jack Kennedy.“ Jo, krocan tu je, ale brambory jsou pečené a červené. Je tu růžová omáčka konzistence mátového želé (asi brusinky?), která se pomalu začíná kamarádit se vším ostatním na tácu, včetně jakéhosi neidentifikovatelného vlhkého chleba (že by nádivka?), a samozřejmě je tu cuketa. V téhle zemi je cuketa všude. Tomu všemu vévodí kulturně neslučitelný yorkshirský puding.

„Šťastné Díkůvzdání,“ prohodí Connor a zvedá skleničku. Zvednu svoji a snažím se vydržet oční kontakt: „Šťastné Díkůvzdání.“ Usmíváme se. Odložím skleničku, aniž bych se napila. Žaludek se mi obrací a hlava mě bolí, jen se na ni podívám.

Connor řízne do krocana. „Takže Middlemarch?“

„No jo! Takže, ta kniha má asi tak osm set stránek a hlavní postava je zamilovaná do…“ Telefon, který doteď klidně ležel vedle mého talíře, začne zvonit. „Promiň, myslela jsem, že jsem ho vypnula.“ Když ho zvedám ze stolu, vidím na obrazovce, kdo volá. Máma.

Connor to vidí taky. „Vezmi to,“ pobízí mě.

„To není třeba.“

„Je to tvoje máma, Ello. Američani mají dneska svátek. To ji ani nepozdravíš? Mně to nevadí.“

Myslí si, že ten hovor nechci přijmout, protože se snažím být slušná. Connor nejspíš se svými rodiči mluví v jednom kuse, nejspíš jim k Díkůvzdání poslal tematické přání. Super. Teď už to vzít musím.

„Ahoj, mami.“

„Ahoj, zlatíčko!“ drmolí, očividně překvapená, že jsem to vzala. Chvíli ani jedna nic neříkáme. „No, šťastné Díkůvzdání!“

Vezmu si kousek pudingu. „Šťastné Díkůvzdání i tobě. Jdeš dneska k tetě Mal?“

„Jo, za chvilku. A jak se máš? Slavíš tam někde Díkůvzdání?

Zní to, jako bys něco jedla.“

„Taky že jo. Jím krocana v hotelu v Mayfair. Nikdy bych si nemyslela, že řeknu takovou větu.“

„Ale nejsi tam sama, že ne?“

Její zčistajasna ustaraný hlas mě vytáčí. Pozoruju Connorův krásný obličej skloněný nad talířem. „Vlastně ne,“ odpovím, protože vem to ďas, „mám rande.“ Connor zvedne hlavu a usměje se na mě.

„Óóó!“ zvolá, vždycky připravená na trochu toho vzrušení. Přes celý oceán cítím, jak se jí v hlavě srocuje zástup otázek. Nikdy jsem s ní nemluvila o svém milostném životě. Jestli se tomu tak vůbec dá říkat. „Jak se jmenuje? Je to Angličan? Co…“

„Jmenuje se Connor, je to Američan, doktor.“ Connor nad tou nepřesností povytáhne jedno obočí. Mávnu rukou; ale co, něco jako doktor.

„To zní dokonale,“ vydechne máma. „Nevěděla jsem, že s někým chodíš, El. Nikdy mi nic ne…“

„My spolu nechodíme. Pokud teda zrovna nejdem spát.“ Connor se skoro utopí ve své skleničce se šampaňským.

„Pro pána krále,“ vydechne máma. Moje nevybíravé chování zná velice dobře. A i když to může být překvapivé, když vezmeme v potaz všechny její zvláštnosti, prudérní ona rozhodně není. Koneckonců dělá ve zdravotnictví.

„Vždyť mě znáš. Žádné závazky, jen sex.“ Connor se pomalu opře, v ruce má šampaňské a na tváři široký úsměv.

„Eleanor! Ta tvoje pusa.“

„To je ale náhoda, včera v noci mi říkal to samý.“

„Tsss… Já vím, že mě jenom tak škádlíš, ale buď na něj hodná. Víš, jaká dovedeš být.“

Ano. To vím. Já mužům ubližuju. Já muže opouštím. Napřed je nalákám a pak odkráčím. Jsem ráda, že tě nemiluju mi zaburácí hlavou jako uhánějící stádo bizonů. Nevšímám si toho, jak jen člověk může ignorovat stádo bizonů. „Je v pohodě,“ skřípu zuby, „umí se o sebe postarat.“ Nemístný záblesk hněvu zamíří na hlavu mé matky a zároveň se ji před ním snažím ochránit. Není fér dávat jí to za vinu. Je mi dvacet čtyři, musím to překousnout sama.

Šampaňské se najednou jeví jako celkem dobrý nápad. Dopřeju si mohutný doušek a bezstarostnějším tónem dodám:

„Podívej, na konci roku oba odjíždíme, každý svou vlastní cestou. Bylo by hloupé začít nějaký vztah.“ Skoro už nevím, o kom to vlastně mluvím, ale Connor s úsměvem zvedne oba palce na znamení toho, že se mnou ze srdce souhlasí. Pokouším se o úsměv.

„No dobře, ale neboj se do toho jít úplně,“ říká máma vesele. Potlačím povzdech. Blíží se přednáška. „Jak to říká ten chlapík. Vždyť víš, ‚lepší lásku ztratit‘ – ne, počkej. Jak to bylo?

‚Lepší…‘“

Má to snad být poezie? Jako fakt? „,Je lepší milovat a ztratit než nikdy nemilovat‘, mami.“

„To rozhodně, rozhodně. Měl pravdu, věř mi. Měla bych to vědět.“ Odmlčí se, pak vzdychne. „O svátcích je to vždycky horší.“ Ten náhlý smutek se mě dotkne. Taky mě vytáčí, ale to není fér. Ještě se napiju. „Kdo že to napsal?“ ptá se.

Kdo to napsal? Než si tu otázku vůbec stihnu položit, mám odpověď. Sevře se mi hrdlo a s námahou polknu. Bublinky v šampaňském mi teď připadají jako štěrk. „Tennyson. Lord Alfred Tennyson, mami.“

„Jistě, jistě. Poslyš, zlatíčko, musím už vyrazit k Mal. Říkali, že možná bude sněžit, a já nechci být na silnici, až začne. Pozdravuj ode mě Connora. Mám tě ráda.“

„Já tebe taky,“ odpovím. Přeju si, abych to neříkala tak automaticky. Ale s rukou na srdci můžu prohlásit, že lež to není. Vážně ji mám ráda. Svým způsobem. Ať už je jakýkoliv. Ať už u mě láska vypadá jakkoliv.

Ukončím hovor, avšak oči od telefonu nezvednu. „Máma tě pozdravuje.“

Chvíli oba mlčky přemýšlíme a sníme pár soust. Pak Connor promluví: „Pořád nevím, co ta knížka o osmi stech stránkách, kterou si musím přečíst…“

„Přesně tak,“ nadechnu se. Mohla bych mlčet, ale něco mě nutí pokračovat. „Takže ta hlavní postava je v podstatě celých osm set stran zamilovaná do jednoho chlápka, i když je provdaná za jinýho. Ten její muž pak umře, ale stejně nemůže být s tím, kterého vždycky milovala, protože nebožtík manžel napsal do své poslední vůle, že pokud se za něj provdá – je to takový ten typ umělce, co umírá hlady –, zůstane zcela bez prostředků, protože tím ztratí nárok na všechny peníze, které jí zanechal.“

„To je ale blbec,“ komentuje to Connor a napíchne bramboru.

„Ani nevíš jakej. No ale nakonec, právě když se s ní její životní láska naposledy loučí a odchází, Dorothea se zhroutí a rozhodne se, že na to kašle. Všeho se vzdá, aby mohla být s ním.“

„Proč?“

Změřím si ho pohledem. Proč? „Protože láska.“ Connor vloží do úst další sousto. Cítím, že ho to nezajímá, ale nemůžu se zarazit. „Prší, je bouřka a on se chystá odejít. Ona začne vzlykat. Právě v tom okamžiku jí totiž dojde, že láska má svoji cenu. A ví, že bude muset přijít na to, jaká ta cena je. A to taky Dorothea říká: ‚Zjistím, jakou má všechno cenu.‘ Konec kapitoly.“

Connor přikývne, zvedne skleničku ke rtům. „Protože když bude s ním, bude chudá.“

Chvíli mlčím. „No, to ano, ale taky je to metafora.“ Vložím si do úst pořádnou porci krocana a dál mluvím: „Dorothea si nikdy nedovolí něco cítit, chápeš? Je zbožná a přemýšlivá a všechno dělá pro dobro lidstva, ale to znamená, že se nikdy nedostane k ničemu opravdu důležitému. Teda důležitému pro ni samotnou. Ten odstup ji chrání. Tím chci říct – nemůžeš tolik trpět, pokud jsi toho příliš neztratil, nemyslíš?“

Connor o tom přemýšlí. „Dobře, souhlasím.“

„Ale to je právě ten vtip vesmíru! Protože my stejně všechno ztratíme. Před tím není žádná ochrana! Je jenom smrt! To je ta cena!“

Connor chvíli upřeně pozoruje ubrus, zatímco já se snažím nabrat dech a zklidnit svoje šílenství. Věnuje mi rozpačitý úsměv. „Promiň. Poslední kniha, kterou jsem opravdu pochopil, byla Tuze hladová housenka. Literární analýzy – v tom jsem příšerný.“

Převaluju krocana na jazyku. „Začínám si myslet, že já taky.“ Povzdychnu si, po chvilce se usměju. „Je to o Indii. O tobě a o Indii. Zjistíš, jakou má všechno cenu. O to jde.“ Zdvořile přikývne. Vrátím se k jídlu a přemýšlím o Dorothee, o Middlemarch, o tom příšerném výkladu, který jsem právě vypustila do světa. Kéž bych si o tom mohla promluvit s Jamiem. On by to pochopil. Co to říkám? Není to jeho oblíbená kniha pro nic za nic, už to dávno chápe. Hluboce. Nasákla mu tím i kůže.

„Mimochodem,“ řekne Connor, „ten tvůj rozhovor s mámou… Nikdy jsem neměl vztah bez závazků, žádnou kamarádku s výhodami. Možná bych to měl zkusit.“ Ano, sice mě jen tak škádlí, ale zároveň zkouší vodu. Já tady vedu úvahy o lásce a smrti a ceně, a Connor myslí na to, že by si mohl zašukat. Neodsuzuju ho za to. Zatraceně, vždyť bych si přála, abych taky byla schopná myslet na tohle.

Odstrčím se od stolu a v ruce zmuchlám ubrousek. Až poté přemýšlím, co to vlastně dělám. V kabelce hledám peníze a slyším se říkat: „Kdybych někdy měla mít další vztah bez závazků, kamaráda s výhodami, rozhodně by to bylo s tebou, Connore. Chci říct, podívej se na sebe. Ale to já teď nehledám.“ Jsem překvapedná tím, co říkám, i tím, co ještě dodám: „Odcházím.“

Vypadá to, že jsem se dotkla jeho citů. „Ello, já nechtěl – počkej, neodcházej, hrozně se omlouvám…“

Hodím na stůl padesátilibrovku, ruka se mi trochu třese.

„Ne, ne, to není kvůli tobě. Věř mi, to vůbec není kvůli tobě. Jen se musím… o něco postarat.“

Trošku se uvolní. Hledíme si do očí. „Myslíš o někoho?“ upřesní. Neochotně přikývnu. Zakření se. „Co řeknem tvojí matce?“

Oba se trochu smějeme, rádi, že napětí povolilo. Váhám.

„Bylo to tu hrozně fajn. Ty jsi hrozně milej. Mrzí mě to, Connore.“

„To nemusí,“ ujišťuje mě, trochu příliš klidně. Svaly na tváři se mu napnou, když ještě velkodušně dodá: „Je to klikař.“

Stisknu Connorovi rameno a odcházím, mířím do časné noci a přemýšlím. Tak ke klikaři má Jamie sakra daleko.

===

KAPITOLA 19

Kolik jen jich milovalo tvůj radostný půvab?

Kolik milovalo krásu? Láskou falešnou či ryzí?

Jeden ovšem miloval tvou poutnickou duši

I zármutky tváře, tváře, která mizí…

William Butler Yeats:

Stáří, 1891

Jamie nevypadá překvapený, že mě vidí stát u sebe na verandě. Otevře dveře (tentokrát jsem zaklepala) a ustoupí, pohybem mě zve dál. Na sobě má flanelové pyžamové kalhoty a nevkusné triko Christ Church College. Nikdy jsem ho takhle oblečeného neviděla. Soudě podle mé zkušenosti je vždycky buď ustrojený, jako by právě vystoupil z reklamy, nebo nahý. Když kolem něj procházím, všimnu si, že úplně ztratil barvu. Vypadá hubenější než včera, obličej má propadlý.

Beze slova mě vede do kuchyně a přistoupí ke dřezu. Já se zastavím u ostrůvku stolu. Zapne elektrickou konvici – to je ta britská posedlost čajem. Pak se ke mně obrátí a podívá se mi do očí.

„Jak se cítíš?“ ptám se.

Pokrčí rameny. Jednou rukou si obepíná hruď a škrábe se na předloktí. „Myslím, že bych ti měl popřát šťastné Díkůvzdání. Šťastné? Říkáte to tak?“

„Říkáme, děkuju.“

Oba jsme prkenní. Formální. Je to vůbec poprvé, co si připadám víc jako Angličanka než Američanka. Upírám pohled na svoji ruku, přejíždím jí přes mramorovou desku stolu, zkoumám v něm bílé, šedé a černé žilky. „Omlouvám se,“ vydechnu.

„Já taky.“

Vzhlédnu k němu. Dívá se na podlahu. „Za to, jak jsem reagovala,“ doplním.

Vzhlédne ke mně. „Já se omlouvám za všechno.“ Zkoumavě se díváme jeden na druhého. Pozorujeme člověka, o kterém jsme si mysleli, že ho známe. Jeho oči mi říkají, že tahle jednoduchá omluva prozatím stačí, a já souhlasím. Problém je, že teď chci jít k němu, obejmout ho, držet. Ale pořád stojím na místě. Už si nejsem jistá, co pro sebe znamenáme.

Konvice začíná hučet, jak se zahřívá.

„Budeš mi o tom povídat?“ zeptám se.

Čtyři roky zpátky Oliverovi ve věku jednadvaceti let diagnostikovali mnohočetný myelom a o dva roky později zemřel. I když genetika může hrát roli, neděje se to často, tvrdí Jamie. Byl na testech, když Oliver potřeboval vhodného dárce kmenových buňek, a všechno bylo v pořádku, takže se domníval, že není proč si dělat starosti. Ani ne za rok od Oliverovy smrti dostal Jamie – tou dobou byl v Cambridge a pomáhal kamarádce bioložce s výzkumnou částí dizertace – rozbor krve. A tak se to dozvěděl. V Jamieho případě je nemoc stejně agresivní, jako byla u Olivera, ale diagnostikovali ji dřív. Vypráví mi, jak okamžitě začal s léčbou, jak dělal totéž co Oliver: podstoupil terapii obnášející výměnu kmenových buněk. Bylo třeba podrobit se sérii chemoterapií, získávat jeho vlastní buňky a další implantovat od dárce. Kvůli tomu musel zůstat v nemocnici, ze strachu z infekce v naprosté izolaci, celý měsíc. Koupil si tím rok v remisi.

Ve stejný den, kdy jsem poprvé přijela do Oxfordu, se Jamie dozvěděl, že se mu nemoc vrátila. Zamířil do univerzitního klubu, kde si na střeše dopřál skleničku. Tam taky potkal blonďaté rozptýlení, které pak vzal na rybu s hranolky do „nejlepší restaurace v Oxfordu“, a doslova tak vrazil do Elly z Ohia, celé rozhozené z dlouhého letu.

Voda se vaří, konvice teď hučí naléhavěji. Musím se naklonit přes stůl, abych slyšela Jamieho tichý hlas.

Vysvětluje mi své týden staré rozhodnutí odtáhnout se ode mě. Prochází osmitýdenní „údržbovou“ chemoterapií, než se v prosinci rozhodne, jestli ještě jednou podstoupí výměnu kmenových buněk. Měl po dvou sezeních a nedokázal dál skrývat veškeré vedlejší účinky. Byl neustále unavený a jídlo v sobě už ne vždycky udržel. Taky mu začaly řídnout vlasy. Bál se, že by se mohla dostavit impotence. Proto mě požádal o měsíční pauzu, protože tak dlouho zbývalo, než tahle terapie skončí.

Jamie ví o své nemoci všechno, i to, jak postupuje. Prožil si to s Oliverem a teď to musí prožívat sám se sebou. Už je znalec. Léčbu si zorganizoval tak, jak sám chtěl: doma, podle svých časových možností. Když má člověk peníze, je to samozřejmě jednodušší. Může si dovolit zaplatit ošetřovatelce, aby přišla v noci, aby mohl jít spát, hned jak kapačka dokape, nebo v neděli, takže další den může učit, aniž by pociťoval nějaké vedlejší příznaky.

Jamie, kterého jsem vždycky měla za spontánního hazardéra, je ve skutečnosti plánovač nejvyššího kalibru. Až mi moje vlastní organizační schopnosti připadají k smíchu.

Konvice se automaticky vypne a vydá u toho ránu, jako když někdo vystřelí z pistole. Oba sebou polekaně trhneme. Místo aby vzal konvici a připravil čaj, tam ale Jamie jen tak stojí, zády opřený o lednici, a dívá se do země. „Nejspíš bys chtěla vědět, proč jsem ti to neřekl.“

Vlastně to vědět nechci. Vím, proč mi to neřekl. Přemýšlela jsem o tom v noci, zatímco jsem se s Connorem procházela Londýnem, i během nekonečné cesty autobusem zpátky do Oxfordu. „Myslel sis, že tou dobou, kdy budeš muset cokoliv vysvětlovat, už nebudeme. Což by ti i vyšlo, kdyby… kdyby ti to vyšlo.“ Nedokážu líp vyjádřit, co pro mě znamená. Že pro mě znamená víc, než na čem jsme se dohodli tehdy ve spižírně. Jamie ale vrtí hlavou. „Kéž bych mohl říct, že je to pravda.

Obávám se, že to celé bylo o něco sobečtější.“ Odtrhne pohled od země a mně se tají mi dech. „Když jsem byl s tebou, dařilo se mi předstírat, že vůbec nemocný nejsem. Když jsem byl s tebou, ta nemoc byla pryč. Je to vážně ubohé.“ Slabý hlas se mu zlomí, praskne jako připálený toust. „Přesvědčil jsem sám sebe, že si tě zasloužím. Nejen kvůli posledním osmnácti měsícům, ale taky za ty poslední čtyři roky. A asi taky kvůli tomu, co mě čeká. Byla jsi má odměna. Byla jsi dar. Moje poslední šance zažít…“ Větu nedořekne. Začnu si zaplňovat to prázdné místo na konci věty. Rozkoš? Vzrušení? Vášeň? Nakonec se spokojí s tím, že řekne: „Tohle… ještě jednou. Naposled.“ Honem se otočí ke kuchyňské lince, kde stojí krabice s papírovými ubrousky. Několik jich vytáhne a otočí se zpátky ke mně. Ani jsem si nevšimla, že pláče. „Bože, Ello, promiň mi to.“ Podává mi ubrousky a mně dochází, že brečím já. Mám vlhký obličej.

„Ale ty snad neumíráš,“ řeknu.

Nakloní hlavu na stranu, jak to má ve zvyku: „Co tím myslíš?“

„Chci říct, přece se léčíš – a už jsi byl jednou v remisi. Takže přece neumíráš. Bojuješ s tím.“ Prostě tomu nerozumím. Jak může někomu, kdo má v sobě tolik života, život unikat?

„Jsou různá stadia,“ vysvětluje, „ale tahle nemoc je rozsudek smrti. Nedá se vyléčit.“ Ty otřepané fráze mi předhazuje, abych se cítila líp. Sklenice je způlky plná, není konec, dokud to neskončí, neházej ručník do ringu a tak dál… „Trik je v tom,“ pokračuje Jamie, „odrazit se od jedné terapie k další. Jako když hraješ tenis… Snažíš se udržet míč ve hře, zas a znovu ho posíláš přes síť. Jenom ho nesmíš minout, jinak prohraješ. Když ten míč dokážeš odrážet dost dlouho, možná se ti podaří vyhrát. To je moje strategie.“

Z očí mi vyčte němou otázku: Jestli je to tak jednoduché, jak to, že je Oliver mrtý?

„Byl v pokročilejším stadiu než já. Taky za ta léta od doby, kdy onemocněl, léčba udělala pořádný skok dopředu.“ Odmlčí se, polyká. „Kdyby Oliverovi tu nemoc našli v době, kdy mně, kdyby to bylo obráceně, nejspíš by byl ještě naživu.“ Dořekne to a zbledne. Oči má skelné. Už už mu podávám ubrousky, když mi dojde, že za tím, co se s ním děje, nejsou emoce. „Omluvíš mě?“ Vyklouzne z kuchyně, projde jídelnou a zaslechnu, jak zavírá dveře do koupelny. Pak se ke mně donese zvuk zvracení. Sevře se mi žaludek a tváře mi jen hoří. Dělali jsme spolu všechno. Všechno! Ale tohle se přece jen zdá být příliš intimní. Snažím se pořádně dýchat. Znovu mi začnou téct slzy. Ruka mi vystřelí k očím, k puse, k srdci – zdá se mi, že se ve mně pokouší udržet všechny city a neví, kudy můžou utéct příště.

Přemýšlím o tom, co Jamie řekl. Kdyby Oliver onemocněl až jako druhý, nejspíš by ještě žil. Takže obráceně to platí taky: kdyby onemocněl dřív Jamie, byl by teď mrtvý. Nikdy bych ho nepotkala. Přijela bych do Oxfordu, žila bych v Oxfordu, v Oxfordu bych studovala, opíjela se a měla sex, ale nebyl by to Oxford s Jamiem. Představa, že bych se s ním v tomhle životě o několik let minula (o dva krátké, hloupé roky – v historii Země nekonečně krátký okamžik; jen co příroda mrkne), mě úplně omráčí.

Z koupelny slyším spláchnutí, potom se otevřou dveře, Jamie se vrací do kuchyně, nohy jenom v ponožkách. „Omlouvám se,“ řekne se zrudlými tvářemi.

Rychle zakroutím hlavou. „Ale prosím tě. Nesednem si?“

„To bych rád. Děkuju.“ Jdeme do salonu. „Po ránu je to lepší,“ oznamuje mi. Usadíme se na gauč, každý na jeden konec. Nohy skrčím pod sebe, Jamie se předkloní a rukama si obejme kolena. Zkoumám ho z profilu. V tomhle obrovském domě vypadá jeho obličej drobný. Působí osamoceně, opuštěně. „Co tvoji rodiče?“ zeptám se ho.

„Co s nimi?“

Vlastně nevím. Mám prostě pocit, že bych se na ně měla zeptat. Nikdy o nich nemluví. Nechce o nich mluvit. Jak se věci dostaly až sem? „Musí je to ničit,“ řeknu. Jamie nijak nevyjádří souhlas, ani to nepopře. Napadne mě příšerná myšlenka. „Vědí, že jsi nemocný, že jo?“

„Vědí.“

„Dobře… A účastní se…“

„Ello,“ přeruší mě Jamie, „všechno se se mnou točí. Mohli bychom pokračovat zítra?“

„Samozřejmě.“

„Zavolám ti, až se vzbudím.“

„Nezavoláš.“

Ztuha přikývne, jako by to čekal. „Slibuju. Už ti znovu nezmizím. Máme toho…“

„Nezavoláš mi, protože nikam nejdu.“ Nedokážu ihned rozklíčovat, co jsem to zahlédla v jeho očích. Úlevu? Lítost? Naději? Strach? Možná trochu ode všeho. „Chceš jít nahoru?“ ptám se měkce.

Pomalu vrtí hlavou. „Rád spím tady. Svoji koupelnu si šetřím na chvíle, kdy je mi dobře.“ Dívá se mi do očí. Vzpomenu si, jak jsme spolu byli naposledy, právě v té ložnici nahoře. Vážně je to jenom týden? „Omezuje to negativní asociace. Když si z tohohle pokoje udělám nemocniční, ložnice zůstane pořád opravdu ložnicí.“

Nevěřícně si ho prohlížím. „Ty to máš vážně všechno promyšlený, co?“ Opře se a otočí se ke mně. Oči se mu zavírají. Posunu se a chci ho vzít za nohy. Ospale otevře oči. „Natáhni se,“ řeknu měkce. Když se ho dotknu, vydechne úlevou a radostí.

„Můžeš spát nahoře. Vem si tričko, jaké chceš. Ovladač k televizi je v nočním stolku.“ V tu ránu usne.

Vypadá klidně, jako ta socha na rytířově sarkofágu v Lincolnově knihovně. Dlouhé prsty má propletené na břiše, hlavu uprostřed polštáře. Rozhodně potlačím představu hrobky.

Nepřítomně zírám na jeho dlouhé, hubené nohy. Představují dokonalou součást jeho bytostné elegance. Nikdy dřív jsem si jeho nohy neprohlížela. Jak je to možné? Přemýšlím o věcech, které dřív říkal, o zdánlivě nedůležitých věcech. Třeba že tenhle dům daruje. Nebo jak navrhoval, že v létě si můžu vyjet na vodu, ale sebe už do té představy nezahrnul. Dochází mi, že nespoléhá na to, že tu bude, a žaludek se mi odporně zhoupne. Přicházejí další otázky: Jak se tímhle věci mění? Můžu s ním pořád být, i když tohle všechno vím? Jak bych s ním mohla nebýt? A co bude dál? Samozřejmě platí, že se v červnu vracím do Států, ale jak to bude v příštích šesti měsících? Například v prosinci chci cestovat. Vážně ale jen tak odjedu? S vědomím, že zůstává nemocný v Oxfordu? Chce se mi vůbec někam jet?

Jamie teď oddechuje pravidelně, z haly se nese vzdálené tikání stojacích hodin. Snažím se všechno si utřídit. Všechno, co mě sem přivedlo. Do tohohle města, k tomuhle muži, ke zkušenosti, jaká se naskytne jednou za život.

===

KAPITOLA 20

Skutečný, pravý muž. Nedělitelnost.

Muž je pouhou polovinou. Žena druhou musí být.

James Thomson: Pan MacCall v Cleveland Hall, 1866

„Ello?“

Sním a hlas z karamelu pokrytý čokoládou říká moje jméno.

„Promiň, ale mám už úplně odumřelou nohu.“

Prudce otevřu oči a na druhém konci gauče vidím rozmazaného Jamieho. V noci jsme se do sebe nějak zamotali. „Promiň,“ zamumlám. Posunu se, aby mohl nohu vytáhnout.

Když se trochu proberu, všímám si, že vypadá skoro normálně. Jako by ho jedna vydatná noc kouzlem vyléčila. Dochází mi, že právě kvůli tomu jsem si jeho nemoci nikdy nevšimla – pokud se mi dokázal v určité dny vyhýbat, opravdu mě nemohlo nic napadnout. Už už otevírám pusu, abych mu popřála dobré ráno, ale Jamiemu z tváře zmizí úsměv. „Nechtěl jsem tě chytit do pasti.“ Chvilku mi trvá, než odpovím. „Já vím.“ Musím si odkašlat, než dokážu pokračovat. „Věděla jsem to i tehdy, když jsem ti to říkala.“

Jamie váhavě natáhne ruku a položí mi ji na kotník. „Musíš pochopit, že ty v tom nejedeš. My dva jsme jedna věc – a ta moje nemoc, to je zase něco jiného.“

Zvažuju to. V jistém smyslu má naprostou pravdu. Co kdyby dál nemoc skrýval? Možná bychom se rozešli. Možná bych 11. června odletěla a nic netušila. Je to jeho nemoc, ne naše.

„Nic se nemusí změnit,“ pokračuje, „až na to, že už ti nemusím lhát.“ Sarkasticky se ušklíbne. „Můžeme prostě pokračovat, jestli chceš. Nic se nemusí změnit,“ opakuje.

Přemýšlím o něčem, co mi v noci řekl. Že tohle mělo být – já jsem měla být – jeho poslední povyražení. Dochází mi, že já to cítím stejně. Než se vrátím zpátky ke svému životu, než se vrátím k předem vytyčené trase, ke svému plánu… chci tohle. Ať už je to cokoliv. Prvotní instinkt mi radil od toho utéct, ale teď cítím přesný opak. Zdá se mi nemožné s Jamiem nebýt. Jako by mi byla dána možnost držet čas ve své dlani.

Nejspíš mlčím příliš dlouho, protože Jamie hlasitě polkne a dodá: „Samozřejmě chápu, jestli s tím necheš mít nic společného. Jestli nechceš pokračovat tak důvěrně, jako jsme…,“ zarazí se, „možná můžeme být kamarádi?“ Pohled mu sklouzne na ruku na mém kotníku, jako by si ten obrázek chtěl zapamatovat. Jako by mu mohl zmizet přímo před očima.

„Nechci s tebou kamarádit.“

Zvedne ruku, automaticky přikývne.

„Chci být tvoje přítelkyně.“ Vzhlédne ke mně: „Doopravdy?“

„Co ty na to?“ Napřáhnu k němu ruku, takhle to děláme. Uchopí ji, celý rozzářený, a jemně si mě přitáhne.

„Platí.“

Po snídani (což pro Jamieho znamená jen kávu a toust se dvěma silnými plátky slaniny) otálíme u kuchyňského stolu. Jamie už zase vypadá, že každou chvíli usne. Já už zase přemýšlím – konkrétně o cestě, kterou jsem si naplánovala na prosinec. Pořád chci jet, ale není to ode mě sobecké? Bylo by skvělý, kdyby jel se mnou, ale tou dobou jsou svátky a už má určitě nějaké plány. A bude mu vůbec dost dobře na to, aby mohl cestovat?

Jamie prolomí mlčení: „Na copak myslíš?“

Zavrtím hlavou. „Jen jsem tak přemýšlela… kam bych ráda jela o prázdninách.“

Zvedne hlavu. „A kam chceš jet? Zpátky do Států?“

„To ne. Vlastně chci vidět Evropu.“

„Celou Evropu? Opravdu?“ Zamířím mu na hlavu a hodím po něm kus slaniny. Smějeme se. „Kam pojedeš?“

„Chci se podívat všude.“

„Je vidět, že to máš dobře promyšlený.“

„Když vezmu v úvahu, že jsem nikdy nikde nebyla, tak mi to, že se chci podívat všude, přijde jako skvělá odpověď.“

„Počkej,“ zbystří Jamie, „co myslíš tím, že jsi nikdy nikde nebyla?“

„Tím myslím, že Ella z Ohia nikdy nevytáhla paty ze starejch dobrejch Spojenejch států americkejch. Dokud sedmadvacátýho září nepřistála v Heathrow.“

Jamie teď sedí rovně jako svíčka. „Děláš si srandu?“

„Nedělám.“

„Ale vždyť vypadáš…“

„Světaznale?“ navrhnu s předstíranou sebedůvěrou.

„Sofistikovaně?“

„Tvrdohlavě.“

Je hrozně příjemné zase se spolu smát. „Chceš slyšet, jak to mám naplánovaný?“

„Rozhodně.“

Už jsem opět nabuzená. Nohy schovám pod židli a posunu se na ní dopředu. „Dobře, takže dvacátého prosince jedu Eurostarem do Paříže, tam strávím Vánoce a potom se vlakem svezu do Bruselu, tam budu tři dny…“

„Do Bruselu? Proč do Bruselu?“

Pokrčím rameny. „Je to přece Brusel.“ Jamie se zatváří zmateně. Takhle bych se tvářila, kdyby mi řekl, že jede do Ameriky

a chce vidět Ohio. Nicméně se nedám tak snadno: „Na silvestra pojedu do Amsterdamu, na čtyři noci…“

Jamie mi znovu skočí do řeči: „Co je špatného na zbytku Francie?“

„Nechci si půjčovat auto. Je to moc drahý.“

Znovu ten výraz. Neochvějně pokračuju: „Z Amsterdamu potom přes noc pojedu do Benátek…“

„Počkej, Bruggy budou kousek a ty se tam nepodíváš?“ Nafouknu tváře, začíná mě rozčilovat. „Tak mi alespoň řekni, že máš v plánu podívat se do Gentu…“ Probodnu ho pohledem. „Promiň – jen mi to přijde škoda,“ krčí rameny, „trimestr začíná až osmnáctého ledna, máš skoro měsíc, a ty chceš jenom pendlovat vlakem sem a tam od jednoho velkoměsta k dalšímu? Přitom ve všech mají akorát stejný McDonald ̛s, stejné laciné krámky, kde si můžeš koupit tričko, všude najdeš stejně ošizenou zmrzlinu a jednu a tu samou irskou hospodu – Blarney Stone – a s každým, koho potkáš, si pokecáš anglicky.“

Ve vzduchu visí dusivé ticho, takový ten okamžik těsně předtím, než se v divadle zvedne opona. A pak to řeknu: „No dobrá, když seš teda tak chytrej, měl bys jet se mnou.“

Jamie nezaváhá ani vteřinu – natáhne se přes stůl pro telefon, něco zkoumá na displeji. „Poslední sezení mám 16. prosince. Nejspíš budu potřebovat tak tři dny, abych se dal do kupy.“ Zvedne pohled od kalendáře a podívá se mi přímo do očí. „No teda. To je ale náhoda. Bude akorát dvacátého. Takže pojedeme?“

Srdce se mi rozbuší. „A kam?“

„Podíváme se všude. Nebo kam že to bylo?“

Znovu se dostaví pocit viny. „Jamie, zpomal. Chováme se, jako bys byl v pořádku, jako by se nic nedělo. Možná by bylo lepší, pro jistotu…“

Nakloní se nad stůl: „Nic. Se. Nemění. Tak zněla dohoda.“ Mnu si čelo, hrozně moc bych tomu chtěla věřit. Ale napadne mě ještě jiná věc. „Víš, že si v žádném případě nemůžu dovolit verzi à la Jamie Davenport.“ O penězích jsme se nikdy nebavili a Jamie se nijak nepředvádí, ale je mi jasné, že je má a že jejich zdrojem není skromný univerzitní plat. Důkazem je jeho veterán (o kterém mi řekl, že ho má už od osmnácti), možnost restaurovat tenhle dům tak, jak sám chce, všechno to víno. A ty sametové kalhoty.

Jen mávne rukou. „O všechno se postarám.“ Naježím se. „To ne! To rozhodně ne… Zbláznil ses?“

„Cože?“

„Nevezmu si od tebe peníze.“

„A kdo tady mluví o tom, že by sis ode mě měla vzít peníze? Jen bych je rozdělil. ‚S sebou si je stejně nevezmeš‘ a tak dál, znáš to.“

„Nech toho,“ obořím se na něj, „není to vtipný.“

Teď teprve se na mě Jamie opravdu znovu podívá. Na žertování o jeho nemoci ještě nejsem připravená. Ztěžka polknu, pokračuju trochu přívětivěji: „Podívej, nikdo za mě nikdy neplatil – za nic. Pokud spolu pojedeme, přizpůsobíme to mým možnostem. Nebudu přece, já nevím… nenechám se… vydržovat.“

Jamie mě pozoruje. Mám radost, že to chápe. Neprotáčí oči v sloup ani záležitost nezlehčuje – chápe, že pro mě je to otázka cti. Jenom lehce pokyvuje hlavou a přemýšlí. Že se chystá vyjednávat, vím bezpečně dřív, než vůbec otevře pusu. „Pokud ti na něco z toho, co sis už naplánovala, nezbydou peníze, zaplatím to.“

To by ještě šlo. „Dobře.“

„Vezmeme si astona – do některých zapadlých městeček v horách se bez auta nedostaneme. Třeba bys mohla platit benzín.“

„Platí,“ přikývnu.

„A já budu mít pět trumfů.“

„Co to znamená?“

„Když si budeš stěžovat, že je něco moc drahý – hotel, zážitek – můžu pětkrát vynést trumf, a pak to musíme udělat. Jinak si potom budeš vyčítat, že jsi něco mohla udělat, ale neudělala – a to odmítám.“

Přimhouřím oči. „Tři trumfy.“

„Jsem snad nějakej džin?“

„Trojka v sobě má něco příjemně pohádkového, nemyslíš?“ Odfrkne si. „Platí. A ještě něco. Když ti budu chtít cestou udělat radost, něco malého ti koupit, vzít tě na hezkou večeři, nebudeš odporovat, protože teď jsem tvůj přítel a tím pádem si takové zvláštnůstky můžu dovolit.“

Těžko můžu zadržet úsměv, když jsem celá vzrušená, jako by ve mně vybuchla supernova. Takřka okamžitě mě to ale přejde. Po očku ho pozoruju. „Nepotřebuješ být o svátcích s rodinou?“ Z haly se ozve něco podobného zašeptání a pak tichý zvuk, jak něco dopadá na zem. Než se stihnu zeptat, co to bylo, Jamie bez známky znepokojení vstane a vyjde z místnosti. „Protože bychom mohli jet až potom…,“ volám za ním.

„Vážně nemám moc chuť být s rodinou.“

Přemýšlím, jak to myslel, dokud se s hromádkou dopisů nevrátí do kuchyně. „Ale ty přece… no, vždyť víš.“

„Umíráš?“

Vyčítavě se na něj podívám. Jamie se zase klidně usadí ke stolu a začne poštu třídit do tří úhledných komínků. „Chci jenom říct, že kdyby moje máma žila ve stejný zemi a já se o Vánocích neukázala, měla bych po zbytek života vystaráno – mluvila by o tom pořád.“

„Já to chápu, ale myslím, že bys to nějak překousla, kdybys věděla, že zbytek tvého života nebude zas tak dlouhý.“

Na tom něco je. Tak nějak sarkasticky, makabrózně, ale stejně. Jednou bych o jeho rodině ráda něco zjistila – hlavně o tátovi – ale teď ne. Teď jsem příliš nadšená. Že spolu budeme cestovat, je jako splněný sen, o kterém jsem ani nevěděla, že ho mám.

Jamie odloží poslední kousek pošty na hromádku, která je zjevně určena k vyhození, a vstane. Přejde k lince pro další kávu. Ten poslední exemplář vypadá příliš zdobně na to, aby byl jen tak bezstarostně odsouzen k záhubě. Je čtvercový, z tlustého smetanového papíru a na okrajích pozlacený. Na přední straně je něco napsáno vytříbeným kaligrafickým stylem. Zvednu ho z hromádky. „Dáš si ještě kapku?“

„Huh?“ Podívám se na druhou stranu.

„Kafe.“ Nepříliš důvěryhodně pak napodobí způsob, jakým se mluví v takových těch bistrech, kde se stravují výhradně kamioňáci: „Vohřeju ti kafe, fešáku?“

Usmívám se, ale nevzhlédnu od papíru. Je to pozvánka na ples, o kterém se zmínil Charlie, když jsme se snažili povzbudit Maggie: Blenheimský bál. Ten bál, kvůli kterému byla Maggie ještě smutnější, protože jsme ji „trápili něčím, co nemůže mít“. Koná se za dva týdny. „Jamie?“

Podezřívavě si mě měří pohledem. „Hádám správně, že teď bude následovat nějaká žádost?“

Významně list zvednu. „Tohle je pozvánka na Blenheimský bál. No, už jsem o něm slyšela a… Nikdy jsem na ničem takovém nebyla. Vlastně…“

„Neumíš si ani představit, jak hrozně tyhle večery nesnáším,“ přeruší mě.

„Ale je to v paláci. A já v paláci nikdy nebyla,“ pokračuju neústupně.

Jamie odmítavě mávne rukou s hrnkem. Pár kapek kávy se rozprskne po podlaze, což Jamie napraví nohou v ponožce.

„Dostaneme se na spoustu míst. Počkej, až uvidíš Versailles. Vlastně bychom tam mohli jet hned zkraje. Začneme v Paříži a vyvezeme se vlakem z města, znám tam v jedné vesnici rozkošnou hospůdku.“

„Já tam chci.“

„Však tam taky pojedem. Počasí nás možná zradí, ale…“

„Jamie!“ Konečně se na mě podívá. Vášnivě zvednu pozvánku nad hlavu, jako by to byla mapa k nějakému zakopanému pokladu. „Já. Tam. Chci. Chci na ten ples.“

Vypadá zděšeně: „Proč?“

„Protože jsem vždycky chtěla!“ To je nejspíš pravda. Asi.

Chci říct – komu by se nechtělo na ples? „Jsem z Ohia!“

Jamie vrtí hlavou, posadí se. „Ello, tyhle věci jsou děsný. Příšerní zazobanci si tam akorát navzájem dokazujou, jak příšerní a zazobaní jsou.“

„No jasně! To je super!“

„A taky tam budou moji rodiče,“ varuje mě.

„No a?“ Jamie se s pozvdechem zahledí do země. „Pokud… ti teda nevadí, že by mě tam mohli potkat.“

„Ty jsi ale liška prohnaná. Víš, že v tom to není.“

Politikaření mi nedělá problémy. „To je to mezi váma tak špatný, že nemůžeš splnit prosté přání své americké přítelkyně,“ u posledního slova se trochu zadrhnu, „protože tvoji rodiče budou na druhé straně místnosti?“ Jamie ke mně vzhlédne. Jdu ještě dál: „Buď mi řekni, proč s nimi nemůžeme být v jedné místnosti, nebo mě vezmi na ten ples. Můžeš si vybrat.“

Jamie párkrát váhavě otevře pusu a nakonec si povzdychne:

„Dobře. Půjdeme.“

„Vážně?“ Odpoveď mě překvapila, a ještě víc mě překvapilo, že se doopravdy těším.

„Jen bych ti…“ Já mu ale skočím na klín, až se káva rozstříkne do všech stran. Jamie se směje, když mu lepím polibky po celém obličeji.

„Děkuju, Jamie. Hrozně moc děkuju.“

„Bude mi vřelým potěšením vás doprovodit, madam,“ nasadí Jamie okázale afektovaný tón. Pak se na mě podívá zachmuřeně. „Ale musíme si vyjasnit, že odtamtud možná budu muset odejít brzo.“ Nakloním hlavu na stranu. „Pokud mi nebude dobře, nebudu tam dělat atrakci, aby lidi měli o čem drbat.“ Chápu. S takovými věcmi bych měla počítat. Jamie lehce zvrátí hlavu, nasadí zamyšlený pohled. „Možná bychom s sebou měli vzít ještě někoho, jen tak pro jistotu.“

„To je skvělý nápad!“ vyhrknu, krapet příliš rychle a hlasitě. Jamie mě pozoruje – podezřívavě nebo zmateně, to si nejsem jistá. „Ano, nějakého společníka.“

Koušu si ret. Teď, nebo nikdy. „A nemohlo by těch společníků být víc?“

Přísně se na mě ze své zakloněné pozice podívá: „Kolik by jich mělo být?“

„Já vím o třech, kteří by tam chtěli, přímo faustovsky za každou cenu.“

„Já to věděl!“ říká se zvláštně vítězným úsměvem. „Já věděl, že máš nějaký skrytý motiv.“

„Vážně tam chci jít, akorát že…“

Úsměv se mu ještě rozšíří. „Připíšu ty lístky rodičům na účet.“

„Určitě?“

„Určitě. Koupí si jen tak pro radost všechno v tiché aukci už jen z šoku, že tam budu. Rotschildův kufr, večeři od šéfkuchaře v Dorchesteru nebo třeba ještě jeden vstup na golf v St. Andrews, kam otec nikdy nepůjde. Naše rodina se zkrátka úplně sama postará o prosperitu nadace.“

Obejmu ho.

Skoro jako by si to říkal sám pro sebe, s tváří zabořenou do mých vlasů zamumlá: „To jsem zvědavej, jestli přijde Cecílie.“

„Cecílie?“ Dokonce ani teď, po tom všem, nejsem vůči jejímu jménu tak imunní, jak bych chtěla. Vadí mi to.

„Jo. Jsem si jistý, že to otec zařídil, ale zeptám se.“

Odtáhnu se, abych se na něj mohla podívat. „Proč by jí to zařizoval tvůj otec?“

„Dělá všechno pro to, aby se měla dobře.“

„Ale proč?“

Natočí se ke mně: „Protože Cecílie a Oliver se měli brát.“

===

KAPITOLA 21

Co to bzučí v hloubi uší?

„Když v smrt vcházím, je pak svět

Údolím jen slz a běd?“

Velebníčku, ne mé duši!

Robert Browning:

Vyznání, 1864

Blenheimský palác je tak velký, až to s jedním zamává. Když se snažím pochopit, jak tahle kolosální stavba půdorysu podkovy mohla někomu sloužit jako domov – a částečně to tak je pořád, cítím, jak můj mozek trpí. Jo, v Americe máme taky velká sídla, ale v porovnání s tímhle jsou to jen venkovské domečky. Roztomilé pokusy osadníků. Chaty na léto. Lesní sruby. A přitom jsme pouhých dvanáct mil od Oxfordu. Jeli jsme sem patnáct minut elegantním černým mercedesem – limuzínou, která má na dveřích Jamieho rodový erb.

Chtěl ho zamaskovat tím, že se před něj postaví a bude opakovat: „Ne, prosím, opravdu až po tobě.“

Dneska je „dobrý den“. Když se vzbudil, cítil se normálně – k jeho zklamání. Vím, že by to dneska rád zrušil, jen kdyby měl na co se vymluvit.

Ale smoking mu teda zatraceně sluší.

Všem to tu sluší. Žádná z žen na sobě nemá třpytivé ani jinak křiklavé šaty, naopak, všechny róby jsou elegantní, z přepychových látek a dokonalého střihu. Muži na sobě mají obleky, které oživují časy dávno minulé, kdy se ještě nosila dvouřadá saka. Následujeme dav ke hlavnímu vchodu. Dva obří koksové koše, jeden po každé straně, vrhají světlo plamenů na procházející hosty. Maggie mě vezme za ruku a tiskne ji ve své.

Byli jsme ve velké síni, když jsem Maggie, Charliemu a Tomovi oznámila, že s Jamiem oficiálně chodíme. Měli z toho radost. Když jsem jim oznámila, že mám pro všechny lístky na ples, popadl je kolektivní psychotický amok. Tom se svíjel na podlaze a vypadal přitom jako žirafa, Charlie se zvedl, pomalu vylezl na stůl, roztáhl ruce a začal prozpěvovat Jeruzalém a Maggie se potichu rozplakala.

Vrhnu pohled na Charlieho ve fraku a s knírkem à la Salvador Dalí, který si pro tuhle speciální příležitost nechal narůst (nebo se o to alespoň pokusil). Na Toma s cylindrem, který mu na výšce přidává dalších, nepotřebných osm palců; pohupuje se na patách a jen tak tak nevrazí do malé modrovlasé stařenky, kterou má před sebou. Je dokonale rozptýlen něčím jiným. Po očku sleduje Maggie. Zírá na ni, a než ho objekt jeho pozornosti může přistihnout, zase se dívá jinam. Maggie v rudých saténových šatech až na zem a s límečkem u krku vypadá jako Veronica Lake. Vlasy má dnes platinově blond, upravené do dlouhých vln, které jí splývají přes jedno rameno. Jako z čtyřicítek. Když ji takhle Tom poprvé uviděl, vyvalil oči a vyjekl: „Páni, Mags, vypadáš nádherně! Vůbec ne jako normálně!“ Oba jsme ho s Charliem plácli a on hned zmlknul. Pořád na ni ale zíral s otevřenou pusou, než jsme nasedli do limuzíny a on se – poté co jí pomohl dovnitř – nejspíš rozhodl, že už se na ni nikdy znovu nepodívá. Což mu vydrželo až doteď. Vypadá přitom krapet kajícně a zmateně. Zachytím Charlieho pohled – s nadějí se na sebe usmějeme. Zatím dobrý.

Já mám na sobě vintage šaty, které mi vybral Charlie. Maggie mi vyčesala vlasy do jakýchsi složitých vln a taky mi udělala oční stíny, o jaké bych se sama nikdy nepokusila, a teď se na sebe musím dívat do každého zrcadla, které potkám. To já vůbec nevypadám jako normálně.

Vstoupíme do paláce. Musím si připomínat, že nesmím přestat dýchat.

Je tu vánoční výzdoba. Mramorová podlaha se třpytí jako sklo a odráží světla dvou vánočních stromů, které ve své šestimetrové výšce stojí na stráži ve vstupní hale, a girland rozvěšených na galerii podél zábradlí. Z klenutého stropu s freskou, který se ve výšce dvanácti metrů opírá o zdobné hlavice kamenných sloupů, vychází jemná oranžová záře a mihotavě se odráží v oknech s fazetovým sklem.

Všude, kam se podívám, jsou sochy, gobelíny, knihovny, výklenky nebo nástěnné malby. Jamie nás provádí místnostmi a chodbami (tedy těmi, do kterých smíme), jako by tady vyrůstal, a přidává historický výklad o zdejších architektonických zvláštnostech. Vypráví o dávných aférách, které se zde zrodily, a sem tam naznačí, že jeden nebo dva jeho předci v některých možná hráli klíčovou roli. Rozčiluje mě, jak na něj nic z toho všeho nepůsobí, jak přirozeně se v tomhle prostředí pohybuje. Lokajové mu otevírají dveře, odebírají mu kabát, podávají šampaňské a Jamie tím vším bezstarostně proplouvá. Oproti tomu, ze mě se stal papoušek, který se co chvíli opakuje: „Děkuju! Děkuju! To nemusíte, děkuju!“ Smoking nosí, jako by to byla jeho druhá kůže – tělo drží o trochu víc vzpřímené, hlavu lehce zakloněnou. Do téhle role vstoupil jako pravý herec.

Vzpomenu si na Jamieho slova: příšerní zazobanci si tam akorát navzájem dokazujou, jak příšerní a zazobaní jsou. Jako někdo, kdo nevyrůstal v bohatých poměrech – ani s velice přimhouřenýma očima – vnímám všechen ten luxus kolem s úžasem, ale zároveň je mi to všechno velice nepříjemné. I když se můžu rozhodnout, že si toho nebudu všímat, Jamie z tohohle prostředí pochází. Až teď mi dochází, jak moc se to na něm podepsalo. Ale stejně se rozhodl, že se bude pachtit v akademické sféře, že bude bádat, psát, učit. Napadá mě, jestli právě to částečně nemůže za napětí, jaké v rodině panuje. Možná chtějí, aby dělal něco… vhodnějšího? Lukrativnějšího? Prestižního? Tam, odkud pocházím, je nemyslitelné, že by někdo měl doktorát, učil na Oxfordu poezii a bydlel ve městě ve zděděném viktoriánském domě. Možná je takový život nepředstavitelný i tam, odkud pochází Jamie, akorát z naprosto opačného důvodu: je to selhání.

Jamie mi musel něco z mých úvah vyčíst z obličeje, protože si mě upřeně prohlíží. „Jsi v pohodě?“ ptá se. Jsme teď sami. Maggie, Charlie i Tom se vydali najít bar a my pátráme, kde bychom se usadili.

Chci odpovědět, ale moji pozornost přitáhne žena středního věku, která stojí pár metrů za ním. Má na sobě jedny z těch barevnějších šatů, s kašmírovým vzorem, a v ruce drží vějíř. Opravdový vějíř, jako bychom byli v Jihu proti Severu a ona se jím chystala někoho koketně poklepat po rameni. Prachy z ní úplně odkapávají.

„Nedívej se tam,“ mumlám potichu, „ale definice ‚příšerný a zazobaný‘ stojí přímo za tebou – sakra, dívá se sem. Pojď pryč.“

„Jen klid, neboj se,“ zadrží mě Jamie a na rtech mu hraje úsměv. „Jsem si jistý, že ať je to kdokoliv, jenom si říká, jak úchvatně dneska vypadáš.“ Natáhnu se, abych ho políbila, ale žena rozhodným krokem míří k nám. Spiklenecky na mě zamrká (což je zvláštní) a pak se rozběhne a zaútočí na Jamieho – chytí ho kolem pasu. Jamiemu se tváří mihne zděšení, ale pak uvidí prsty ověšené prsteny a usměje se. Rychle se otočí a obejme ji. Odtáhnou se od sebe a žena položí ruce na Jamieho tváře. Dlouze se mu dívá do očí a obličej jí září kombinací lásky, pýchy a radosti, jaká přebývá jen v jediné osobě: v matce, která se dívá na svoje dítě.

„Nádherný chlapec,“ vydechne.

„Překrásná máma,“ odpoví Jamie – zřejmě pozůstatek jakési dětské hry.

Když pozoruju její lásku, připadám si, jako bych se dívala přímo do slunce.

O krok ustoupí a jako generál si syna prohlédne odshora až k patě. „Vypadáš celkem dobře, drahoušku, celkem dobře.“ Dloubne ho do žaludku. „Ani nejsem s to vylíčit, jak jsem ráda, že jsi přišel.“

Ať už jsem od Jamieho matky – a od jejich vztahu – čekala cokoliv, tohle to nebylo. Ani omylem. Jsem tak zmatená, že tu od chvíle, kdy se na něj vrhla, stojím s pusou dokořán.

Pronikavě se podívá mým směrem. „Představíš mě, nebo si musím všechno udělat sama?“

„Ano, samozřejmě.“ Jamie se lehce dotkne mého ramena.

„Eleanor Durranová, rád bych ti představil svoji matku, Antonii Davenportovou.“

S vervou mi potřese rukou: „Eleanor! Jak půvabné. Takové jméno už dneska neslyšíte často.“

Usmívám se. „Proto používám spíš Ella.“ Směje se. „A příjmení?“

„Eleanor Roosevelová,“ říkám. „Otec byl tak trochu megaloman.“

Jamie nám vstoupí do konverzace: „Tohle oceníš, matko, Ella tě viděla stát…“

„Stát opodál a chtěla jsem vám říct, že se mi hrozně líbí vaše šaty!“ dořeknu za něj, nasadím široký úsměv a očima šlehnu po Jamiem – můj pohled mu vyhrožuje smrtí, pokud by snad chtěl moji verzi vyvracet.

„Nápodobně,“ vrací mi Antonie stále s úsměvem lichotku. Jako by vůbec nebyla fyzicky schopná se neusmívat. Má přirozený, opravdový úsměv, vepsaný ve tváři láskyplným krasopisem. Je na ní cosi nezbedného, stejně rozmarného, jako vídám u Jamieho v jeho nejšťastnějších chvílích. Je to nakažlivé. „Ta žlutá se mi hrozně líbí. Po pravdě, toho jsem si všimla nejdřív a pomyslela si: ‚Co vidím tamhle za světelnou ženu?‘ A pak mi došlo, že tamhle znamená vedle mého syna.“ Znovu Jamieho dloubne pod žebra. „Dobrá práce, synu!“

Jamie ji uchopí za zápěstí a zkoumá vějíř, který drží v ruce:

„Co má být tohle?“

„Oh, Jamie, objevila jsem dokonalou záminku k úniku.“ Široce rozevřené oči a neskrývané nadšení jí v obličeji ubírají třicet let. „Pokud se mi nedaří dostat se z obzvlášť hrozné konverzace, jednoduše tím zamávám a trvám na tom, že musím na vzduch. Menopauza je vskutku zázračná výmluva.“

Jamie vytáhne jedno obočí: „Opravdu? Tak to musím někdy zkusit.“

Dívá se někam za mě. „Williame! Pojď se pozdravit!“ volá. Ohlédnu se přes rameno a spatřím muže, kterého jsem viděla rozzuřeně opouštět Jamieho kancelář. Vypadá, jako by ho do smokingu někdo nacpal násilím, jako drsný, divoký muž, kterého týrali tak dlouho, až do něj vpravili nezbytnou dávku uhlazenosti. Když se k nám přiblíží, usměju se na něj. Na oplátku mi věnuje něco, co se dá nazvat úsměvem, jen s notnou dávkou fantazie – několikrát mu zacuká levý koutek. Nečekám, až nás někdo představí, a místo toho statečně napřáhnu ruku:

„Ella Durranová. Ráda vás poznávám, pane.“

Přijme nabízenou ruku a krátce, ale pevně ji stiskne, jako bych byla muž. Přece nebude měnit svůj způsob pozdravu jen proto, že jsem žena, nebo nedej bože přítelkyně jeho syna.

„William Davenport,“ pronese bezvýrazně hlubokým, rachotivým hlasem. Vybaví se mi lev v animáku. „Slyšel jsem, že můj syn má nádhernou americkou přítelkyni,“ pokračuje. Snaží se, aby to znělo mile, ale ta snaha nevypadá o nic přirozeněji než jeho smoking. Ani se na mě nedívá.

„Také jsem ty klepy slyšela, pane, ale nedovolím, aby mě to zastavilo.“ Antonie se nahlas rozesměje a Jamie se usmívá, ale William se jen nepatrně, napjatě ušklíbne. Zběžně si prohlédne syna. „Jamie.“ Nedokážu říct, jestli to byl pozdrav, nebo pokárání.

„Otče,“ odpoví Jamie, zčistajasna zcela vážný, jako by Williama napodoboval.

V tu chvíli zasáhne Antonie: „Už jste někdy byla ve Skotsku, Eleanor?“

„To ne, nebyla.“

Obrátí se k Jamiemu. „Pozvi k nám slečnu na Vánoce. Moc rádi bychom ji tam měli.“

„To je od tebe moc pěkné, matko, ale my vlastně,“ nasadí měkčí hlas, „jedeme na svátky pryč.“ Tváří se jí mihne zklamání a obrátí se zpátky ke mně.

Jsem v rozpacích. Jamie o tom s nimi nemluvil? „Hrozně moc vám děkuju, opravdu, ale víte, já nikdy nebyla v Evropě,“ vysvětluju, „a tohle je možná jediná příležitost, jak se někam podívat, dokud jsem tady.“

Už se zase usmívá. „Ale v tom případě prostě musíte jet!“ zvolá. „Tak tedy někdy jindy.“ Velice okouzlující, milá žena. Antonie zahlédne něco za mnou a trochu protočí oči. „Omluvte mě, volají mě povinnosti. Musím jít někoho pozdravit. Za chviličku jsem zpět.“ S těmi slovy odkráčí a zanechá mě samotnou s Williamem a Jamiem.

William nemrhá časem a hned se nakloní k Jamiemu: „Doktor Solomon mi řekl, že odmítáš další kolo náhrady kmenových buněk.“

I když mu zbývá ještě jedno sezení chemoterapie a do ledna nebude mít průkazné výsledky testů, rozhodl se Jamie, že terapii kmenovými buňkami už znovu podstupovat nebude. Říká, že to je bolestivé a vyčerpávající a že jediné, co mu to minule dalo, byl rok v remisi. Taky by musel měsíc úplně odříznutý od světa ležet v nemocnici. Další možností je jiný druh chemoterapie, čemuž Jamie, zdá se, dává přednost. Ze všech sil se snažím neplést se do toho.

Když se Jamie nemá k odpovědi, William na něj uhodí:

„Můžeš mi to vysvětlit?“

Veškerá nenucenost, kterou ještě před chvílí vyzařoval, zmizela, hned jak odešla jeho matka. Teď z něj čiší chlad. Ledový chlad. Otupěle přes otcovo rameno pozoruje dění. „Ne.“

„I přesto, že je to tvá nejlepší naděje na remisi?“ Na mě se William ani nepodívá. Je zjevné, že do téhle konverzace nepatřím.

Jamie utrousí: „Tamhle je Cecílie,“ a přes celou místnost jí zamává. „Pojď, Ello. Půjdem ji pozdravit.“

„Jamie,“ ozve se tiše William a v hlase mu zní napětí. „Teď bys neměl riskovat, teď nemůžeš být nezodpovědný. Co kdybys zkusil…“

Jamie se ale obrátí ke mně, jako by se jeho otec vypařil.

„Jdeme?“

Provinile po Williamovi pokukuju. „Hned jsem u tebe,“ prohodím směrem k Jamiemu.

„Pospěš si.“ Než stihnu vyjádřit, že se mi jeho pokyn nelíbí, je pryč.

Zhluboka se nadechnu a s úsměvem se otočím čelem k Williamovi, připravená ho ukonejšit, ujistit ho, že jsem tu pro jeho syna. „Asi se shodneme, že Jamie je tak trochu paličák, co se týče léčby. Ale zvládáme to. Vlastně ještě neměl příležitost vám to říct, ovšem má teď opravdu dobrou šanci…“

„Skončila jste?“ Williamův pohled mnou projede jako laser, jako bych byla pod rentgenem. Ztuhnu. Než dokážu zareagovat, vrátí se Antonie a celá rozesmátá pohladí manžela po paži.

„Hrozně nerada ruším, ale opravdu bychom si už měli jít sednout. Beauchampovi čekají a víš, že Matthew si nedá skotskou, dokud si ji nedáš ty, a víš, že Caroline ho nemůže ani vystát, dokud si ji nedá. Určitě se pak za námi zastavte, Eleanor,“ vychrlí s úsměvem. „A to pozvání jsem myslela vážně. Bylo by to úžasné, kdybyste nás přijela navštívit. No řekni, Williame, nebylo by to báječné?“

William na mě konečně přestane nasupeně hledět a pak, jako by se mezi námi neodehrálo vůbec nic nepříjemného, řekne:

„Báječné.“

Antonie ho odvádí pryč a já, pořád nesvá ze srážky s Williamem, se vydám za Jamiem a Cecílií. Postávají asi deset metrů ode mě, hlavy u sebe. Znepokojení z Williama je hned vystřídáno nervozitou ze setkání s Cecílií.

Netuším, co jí říct.

Jamie mi pověděl, že se s Oliverem seznámila, když tu studovala druhým rokem. Oliver tou dobou chodil na londýnskou King’s College. Jeli stejným vlakem a ten měl někde mezi Londýnem a Readingem poruchu. Protože neměli nic lepšího na práci, dali se do řeči. Jamie tvrdí, že když se vlak zase rozjel, bratr mu volal a řekl jen: „Našel jsem ji. Tu pravou. Odvolej pátrání.“ Chodili spolu půl roku, když Oliverovi diagnostikovali mnohočetný myelom. Okamžitě se zasnoubili. „Romantický pud mládí,“ okomentoval to Jamie a protočil oči v sloup. Mně ale ten příběh přišel neobyčejný: mladá žena ve věku jednadvaceti let, zřejmě neobyčejně bystrá, která má celý život před sebou, se oddala budoucnosti, která, úplně jednoduše řečeno, vlastně neexistovala.

Co na to říct?

S úsměvem k nim přistoupím a Jamie mě vezme za ruku.

„Promiň, že jsem tě v tom nechal,“ omlouvá se a políbí mě na odhalené rameno. „Prostě jsem ho už nemohl poslouchat.“

Nehádám se. Ani mu neuložím rozhřešení. Ještě si o tom promluvíme. Obrátím se k Cecílii. „Máš krásný šaty! Nádherná barva!“ Po pravdě, ani jsem se na ně nepodívala. Ani jsem nezkoumala, jakou barvu vlastně mají. Co já vím, klidně by na sobě mohla mít plavky.

„To ty taky,“ odpoví s úsměvem, pod kterým by zamrzla i tekoucí láva.

„Skočím nám pro něco k pití,“ řekne Jamie a rukou se nás lehce dotkne na lokti, „bůh ví, že to potřebuju. Co si dáte?“

„Grey Goose martini, tři olivy,“ diktuju svoji objednávku.

Jamie se s úsměvem obrátí k Cecílii.

„Bílý – ať už mají jakýkoliv.“

„Sauvignon blanc?“ ptá se Jamie už na odchodu. „chardonnay, pokud nebude moc dubový? Nebo tramín?” Cecílie se na něj přísně podívá: „Bílý.“

Cecílie se obrátí zpátky ke mně, tentokrát se už usmívá trochu upřímněji: „Jamie a víno.“

Uchechtnu se. Až moc hlasitě. „Bylo to hotové školení.“ Nikdy jsem si nedala tu práci, abych se na ni opravdu dívala – abych pronikla její krásou a dostala se k tomu, jaká je doopravdy. Teď se o to pokouším. Je to snazší než dřív. Dveře už nejsou zamčené a zajištěné zástrčkou – jsou jenom zavřené.

„Umím si to představit,“ řekne vědoucně. V té odpovědi se schovává upřímnost, která na mě působí jako jistá nabídka.

A já ji přijmu. „Poslyš… Neumím si představit, čím sis prošla, ani se nepokouším předstírat, že vím… ale já… taky jsem někoho ztratila. A pokud…“

Položí mi ruku na rameno. „Chápu. Kdyby ses chtěla na něco zeptat nebo si jen tak popovídat, jsem k dispozici. Ráda bych tehdy někoho takovýho měla.“

Na jejím hlase, na ní samotné je něco hebkého. Uvědomuju si, že je mi sympatická. Teď už chápu, že ten chlad a odstup, který jsem mylně pokládala za žárlivost, byly jen projevy její snahy Jamieho chránit. „Jen bych ráda řekla…,“ vyhrknu. Bože, kde se Jamie s tím pitím fláká? S vodkou by to bylo mnohem jednodušší. Namáhavě polknu. „Je mi to hrozně, hrozně moc líto.“

„Děkuju,“ odpoví okamžitě. Vím, co je to za odpověď: je to bezděčná reakce člověka, který slova „tvoje ztráta mě velice mrzí“ slýchá každý den, každou hodinu, takže pro něj dávno ztratila význam. Podle jejího výrazu ale soudím, že ví, že tentokrát to bylo upřímné.

Pak naprosto změní téma. „Jaký C kurz budeš mít v příštím semestru?“

„Co-cože?“

„Říkala jsem si, že bych si zapsala Vnímání humoru: od Wordsworthe po Eliota.“ Pozoruje mě a konečně se trochu usměje. „Docela ráda bych se naučila znovu se smát.“

Myslím, že jsem se v životě tak nenasmála. Veškerá nervozita úplně zmizela a na okázalost kolem jsem si zvykla. A nejen proto, že jsem si dala pár skleniček. Usídlili jsme se v rohu hned u tanečního parketu a Jamie nám vypráví, kdo je kdo. Charlie následně u každého z nich prozradí, jaký je ten člověk ve skutečnosti. Jamie třeba ukáže na důstojného muže s ustupujícími vlasy a řekne něco jako: „To je Geoffrey Mondale, sedmý hrabě ze Sheffieldu.“ K čemuž Charlie ihned přidá: „Pro přátele Geoffy Sheffy, známý tím, že pobíhá nahý po svých lesích a stopuje veverky, tvář si přitom maluje jako původní obyvatelé Nového Zélandu. Veverky se mu vždycky vyhnou velkým obloukem.“ I Cecílie se směje. Třese přitom hlavou a snaží se ze sebe dostat:

„Bože můj, už dost.“ Ale je to samozřejmě právě Cecílie, kdo Charlieho se slovy: „Ale no tak, Charlie… Nebuď labuť!“ plácne přes rameno, když se jednou nemá k tomu, navázat na Jamieho představení dalšího hosta.

Když Jamiemu dojdou lidi, o kterých může něco říct, požádá Maggie Charlieho, jestli by si s ní nezatancoval. Už se otáčejí k odchodu, když Tom – ano, Tom! – o krok předstoupí a nekompromisně, jako by šlo o nějakou práci, oznámí: „Já to udělám.“ Jako by byl voják, choulil se v příkopu a někdo prostě musel vyběhnout za nepřátelskou linii a zachránit padlého druha. Všichni se na něj otočíme. „Co je? Jsem přece…“ Tom trochu zvadne, „vyšší.“ Charlie ustoupí a zvedne ruce na znamení, že se vzdává. Maggie vmžiku zrudne a natáhne ruku k Tomovi. Jenže ten se už otočil na podpatku a zamířil k parketu. Maggie se na mě podívá, v očích se jí třpytí naděje. Povzbudivě se na ni usměju, ona se otočí a na vysokých podpatcích cupitá za Tomem. S Charliem si vyměníme udivené pohledy. Díváme se, jak začínají tančit. Ruce mají natažené jako děti na střední škole a drží od sebe značný odstup. Maggie otevře pusu, zrovna když to samé udělá Tom. Maggie se – pravděpodobně – omlouvá a Tom se zahledí na špičky svých bot. Znovu už nevzhlédne. Maggie nás najde pohledem… Na čele má víc vrásek, než jsem u ní kdy viděla.

„Já to vzdávám,“ povzdychne si Charlie a otočí se ke mně.

„Co naplat. Jdu na bar. Je vědecky dokázáno, že na celém širém světě není dost alkoholu, aby se tohle,“ přezíravě mávne rukou směrem k našim kamarádům, „dalo pozorovat… s klidem, ale já to s radostí ještě přezkoumám.“ S tím odejde.

Jamie se ke mně obrátí a natáhne ruku: „Smím prosit?“

Už skoro přikývnu, když zahlédnu Cecílii. Pozoruje tančící páry, na tváři výraz lehkého smutku a nostalgie. Šťouchnu do Jamieho loktem a hlavou pohodím směrem k ní. Nechápavě nakloní hlavu na stranu. Zkusím to ještě jednou. Ještě víc nakloní hlavu a pak pochopí. „Ce?“ Obrátí k němu svůj klidný obličej.

„Nechtěla by sis zatancovat?“

Napůl čekám, že bude něco namítat, ale tvář se jí rozjasní v úsměvu. Rychle přikývne, skoro jako by se styděla: „Hrozně ráda.“

Jamie jí nabídne ruku a vydají se spolu na taneční parket. Nemůžu uvěřit, jak jsem zničehonic šťastná, když je pozoruju. Jak opravdově šťastná v tom okamžiku jsem, navzdory všemu, navzdory okolnostem, když pozoruju na parketu lidi, na kterých mi záleží. Je na tom něco kouzelného.

S povzdechnutím se vydám hledat Charlieho a vrazím přímo do Williama.

„Ježíši!“ vykřiknu a snažím se uhlídat obsah své skleničky a odstoupím od jeho hřmotného těla. „Promiňte.“

„Nechtěl jsem vás vyděsit,“ prohlásí.

„Nic se nestalo!“ Připomenu si, že bych se měla usmívat.

„Šla jsem právě…“

„Pojďte si zatancovat.“ S nataženou rukou se rozhlíží po parketu.

„Dobře, ráda.“ A myslím to vážně. Docela vážně. Chci s ním začít znovu, poznat ho. Odložím sklenku na stůl.

Zrovna když k němu natáhnu ruku, začne mi vibrovat kabelka. Zatraceně. „Promiňte,“ utrousím k Williamovi. Obrátí ke mně hlavu. „Jenom musím…“ Vydoluju telefon z kabelky a podívám se na displej. Gavin. Jak jinak. „Bude to rychlý.“

„Počkám,“ řekne William a už se zase rozhlíží po místnosti. V tom prohlášení je něco zlověstného. Kajícně sebou škubnu, ale to on už nevidí.

Ano, je sobota večer, a ano, jsem na plese v paláci v Anglii, ale já jsem prostě taková. Já beru telefony. Krom toho vím, oč jde, a bude to rychlý. „Gavine.“

„Viděla jsi ta čísla, co jsem ti poslal?“

„Viděla.“ V limuzíně cestou sem. „Jsou skvělá.“

„Jenom skvělá?“ Zní tak rozrušeně, až mám pocit, že jeho večer už pokročil do stadia několika manhattanů.

„Skvělá nebo ještě lepší, na tom nesejde, když mluvíme hypoteticky.“ Pohledem zkontroluju Williama. Prohlíží si lidi kolem sebe, ale prakticky vidím, jak se mu ucho natáčí směrem ke mně. „V podstatě se lidí ptáme, jestli by volili spíš Santu Clause než vílu Zubničku. Je to fikce.“ Zahlédnu, jak se Williamovi na tváři rodí zdráhavý úšklebek. Odvážně trochu zvýším hlas. Přehrávám? Jistěže. „No tak, Gavine, ty máš být ten ostřílený veterán, co ví, že hop se neříká, dokud se nepřeskočí, a já mám být ten naivní idealista.“

Gavin se tomu zasměje: „Co ty víš? Jsi jenom naivní vzdělávací poradce.“

„Tak proč mi posíláš ta čísla?“ vypálím zpátky. „Proč mi voláš?“

„Protože jsi jediná, o kom vím, že mi to zvedne.“ Následuje moment ticha a přísahala bych, že slyším, jak led naráží do skla. Je sobota pět hodin odpoledne a Janet je nejspíš na Floridě se svým přítelem a s nejmladším synem. A třikrát rozvedený Gavin volá mně. „Vedeš si dobře, děvče,“ chválí mě. „Opravdu. Odvádíš dobrou – ne, odvádíš skvělou – práci.“

„Děkuju,“ řeknu a znovu mrknu po Williamovi.

„V administrativě se nám budeš hodit.“

Uši mám v jednom ohni. Kupodivu jenom uši. Krev se mi vzrušením nahrnula do náhodné části těla. Neubráním se smíchu: „Hlavně ještě nevybírej závěsy do Oválné pracovny.“

Uchechtne se. „Zítra ti zavolám, mám tu seznam lidí, které bysme mohli přijmout, a rád bych ho s tebou prošel.“ Jako obvykle zavěsí bez rozloučení.

Vrátím telefon do kabelky a poklepu Williamovi na paži. Vypadá překvapeně, že už jsem skončila – jako by celý rozhovor neposlouchal. Moc dobrý herec ale není. „Omlouvám se.“

„Naprosto v pořádku,“ odvětí a nabídne mi rámě. Zaklesnu se do něj a vydáme se k okraji tanečního parketu. Tam se ke mně William otočí čelem a měkce uchopí moji pravou ruku do své. V dalším okamžiku položím volnou ruku na jeho rameno a zaujmeme předpisově taneční postoj. V duchu děkuju mámě, že mě ve druháku donutila chodit na kurz společenského tance. Pátrám očima po Jamiem a Cecílii, ale nejspíš odtančili někam na druhou stranu. Vidím, že Maggie a Tom jsou teď o maličko blíž u sebe, ale každý zírá jiným směrem a jen občas na sebe rychle pohlédnou. Ani nemusím říkat, že spolu nemluví. Dívám se Williamovi do tváře s nadějí, že se podívá na mě a usměje se. Neudělá ani jedno z toho. Pečlivě si ho prohlížím, na svůj věk vypadá překvapivě dobře. Má Jamieho bradu a ramena, ale oči má tmavé. Dvě tůně neprostupné temnoty. Začne si protahovat krk, dozadu a dopředu, jako boxer, který se zahřívá před zápasem. Než se ho stihnu zeptat, jestli je mu dobře, pustí moji ruku a nahmátne uvázaného motýlka. Zastavíme se uprostřed tance a William se ho snaží povolit, aniž by ho rozvázal. „Hrozně mě to škrtí,“ bručí.

„Myslíte, že tohle je zlý? Zkuste podprsenku!“ vyhrknu s úsměvem.

Zamračí se na mě – nebylo to vtipné, já vím, že to nebylo vtipné – a znovu mě vezme za ruku. Pokračujeme v tanci. Ani jeden nic neříká. Když už to nemůžu vydržet a chystám se nějak rozptýlit rozpačitost situace, předběhne mě.

„Užíváte si Británii?“

„Ano, hrozně moc. Zbožňuju to tady.“ Dál tančíme. „Tohle je krásný večer. Děkuju vám, že sem mohli moji kamarádi. Hrozně dobře se ba…“

„Když jsem se do Antonie zamiloval, ani jsem nevěděl, že je lady Duncanová. Byla to jen holka z univerzity, kterou jsem potkal na diskotéce a která mi ve tři ráno udělala čaj. Chodili jsme spolu půl roku, než jsem zjistil, že její titul sahá patnáct generací zpátky a že má stovky tisíc akrů půdy a pět domů rozesetých po tomhle Bohem opuštěném ostrově. Myslel jsem si, že jsem našel zlatej důl.“ Nedívá se na mě, místo toho upírá oči někam přes moje rameno. Čekám, až bude pokračovat, není pochyb o tom, že má nějaký důvod, aby se do tohohle příběhu pouštěl, jenom nevím jaký. „Bylo mi tehdy pětadvacet. Neměl jsem nic, všechno, co jsem vydělal, šlo rovnou zpátky do podniku. A ten první ples, kam mě vzala… Oblek jsem si musel vypůjčit od jejího otce.“ Na rtech se mu objeví pokřivený úsměv, ale vmžiku je zas pryč. „Utekli jsme, abychom se vzali. Prsten, co jsem jí dal, jsem vyrobil z pytlíku od brambůrek.“

Tenhle William se mi zamlouvá, William – mladý romantik.

„Další rok její otec zemřel a já zjistil, kolik člověka stojí stovky tisíc akrů půdy a pět domů – a zjistil jsem i, že tolik neměl. Dva roky jsme bydleli v kuchyni v Argyllu – to je ten dům ve Skotsku – protože jsme se mohli spolehnout, že tam budeme v teple. Což se o zbytku těch míst říct nedalo. Tam Toni porodila Jamieho. Neměla přitom nic než kýbl horký vody, mě a Smithy, která pořád vykřikovala, že když si pod matraci dáme nůž, nebude porod vůbec bolet. A to bylo v osmdesátém devátém, myslím tím rok devatenáct set osmdesát devět, ne třináct set osmdesát devět. A pak jsem vzal svoji firmu a šel s kůží na trh. Těch padesát liber, co jsem v šestnácti vzal tátovi z pokladny, se vrátilo milionkrát. Oliver se narodil v soukromém pokoji u Marie Panny v Paddingtonu.“

Proč mi tohle říká? Netvrdím, že to na mě nezapůsobilo, ale proč?

Poprvé od chvíle, kdy jsme začali tančit, se na mě podívá.

„Víš, proč Jamie odmítá další léčbu kmenovými buňkami?“ Dočista mě šokuje, stejně jako tím, že mi začal tykat. V rozpacích otevřu pusu, ale William pokračuje: „Ne proto, že je to bolestivé a únavné, ani kvůli tomu, že je to, jak tvrdí Jamie, zbytečná procedura, ale kvůli tobě. Nechce se od tebe odloučit, odtrhnout se od tebe na celý měsíc. To ti musí dělat dobře, co?“

S tím, co řekl, samozřejmě nesouhlasím, ale je mi jasné, že se mě pokouší rozčilit, a rozhodnu se, že na tuhle návnadu se nechytím. „Je to Jamieho rozhodnutí.“

William zvedne jeden koutek. Nedokážu posoudit, jestli je to úsměv, nebo úšklebek. „Ach tak. Tys před ním ještě nikoho nemilovala.“ Naježím se. Tohle je stejné, jako když kritizuju ty příšery, co má moje sestřenice místo dětí, a moje matka spustí monolog na téma „ty nevíš, co to je, mít děti“. Nic na světě mě nedokáže víc naštvat. Až na tohle. Chci něco říct, ale zase mě předběhne. „To je v pořádku. Jsi mladá. Láska je ve tvém věku ještě silně hormonální záležitost.“ Ze všeho, co tenhle muž řekne, prýští kritika. „Máš Rhodesovo stipendium, že?“

„To mám,“ odpovím opatrně.

„Skvěle! Rád se bavím s chytrýma lidma. Pokud se nepletu, máš letenku zpátky do Států na 11. června… Budeš zase v Americe, budeš pracovat dvacet hodin denně, každý den v jiném městě a možná se ti podaří udělat z Janet Wilkesový prezidentku.“ Ráda bych se ho zeptala, odkud sakra tohle všechno ví, ale jsem příliš v šoku na to, abych mohla promluvit. William neúprosně pokračuje: „Myslíš, že do té doby se budeš s mým synem toulat po Evropě? Plavit se po Seině? Lyžovat v Alpách? Tak já ti něco povím. Buď bude příliš nemocnej, než aby mohl cestovat, nebo bude mrtvej. Až s ním skončíš, pořád budeš mít svůj život. On ale dost dobře možná nic takovýho mít nebude.“

Sotva se držím na nohou. William mě v pase stiskne pevněji a pořád tančíme. Snažím se nabrat dech, přes ohromení a hněv, které v sobě pociťuju, to ale dost dobře nejde. Nestává se často, že by vás někdo zaskočil takhle zpomaleně.

„Já chápu přitažlivost rodokmenu,“ pokračuje, „výhody, dostupnost. Opravdu to chápu. Veř mi, že jsme si podobnější, než si uvědomuješ. Můj otec měl taky bar.“

Srdce mi skoro vystřelí z hrudi. Jak to ví?

„Oba známe tu potupu, když člověk vyrůstá v chudobě.“ Okamžitě se naježím: „Já se za tátu nestydím.“

„Ale mohla bys, kdyby žil dýl.“

Přestanu tančit a pokusím se vytrhnout ruku z Williamova sevření. Sevře mě jako do svěráku a vyštěkne: „Nezastavuj, Eleanor. Nechceme na sebe přece zbytečně přitahovat pozornost.“

Má pravdu. Už teď cítím, jak nás lidi zvědavě pozorují. Vře to ve mně, ale tančíme dál. Tvář proti tváři. Oko proti oku. V duchu ho vyzývám, ať se jen opováží ještě něco říct. Poslechne, jako by rozuměl. „Chci tím říct, že se navzájem chápeme. Oba jsme v životě zažili hlubokou ztrátu…“

„O mém otci mluvit nebudeme,“ přeruším ho rozhodně,

„Williame.“ Použiju jeho křestní jméno, protože pokud se mnou může mluvit takhle, obejdeme se bez zbytečných formalit. „To, že o mně něco víte, ještě neznamená, že mě znáte. Nebo že víte, co cítím k vašemu synovi. Peníze mě vůbec nezajímají. Stejně tak vy.“

„Takže ty máš mýho syna ráda, jo?“ Ze způsobu, jakým vyslovil „ráda“, přezíravost přímo přetéká. „Zavrtala ses nám hluboko do života, nelegálně ses usadila v našem domě, ale jsi tu jen na skok. Kdežto my, Antonie a já, jsme tu trvale. Jsme zodpovědní za život našeho syna. Za jeho život, slyšíš? Pořádně mě poslouchej: rozhodně nevezmeš matce na Vánoce pryč jejího syna, nemocného a bohužel jediného syna. Nebudeš otci, kterej tím už sakra jednou prošel, vykládat, jak to ‚zvládáte‘. Jsi jen prchavej zážitek. Ty, má milá, jsi jen rozptýlení. Možná smrtelný. Dokážeš s tím žít? Stojí ti to za to? Za limuzínu s erbem na dveřích? Za plesy protančený ve žlutých šatečkách? Za tu pohádkovou říši pro chudý dítě? Stojí tohle za život mýho syna?“ Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila. Je ke mně brutálně nespravedlivý a uráží mě, ale chápu ho. Na jeho místě bych se taky strachovala, kdyby se nějaká holka zničehonic začala motat kolem mého bohatého, umírajícího syna. Když se zamyslím, nemůžu pochopit, že jsem od něj tohle nečekala. To překvapivé je ve skutečnosti vřelé přijetí, kterého se mi dostalo od Antonie.

Soustředím se a v hlavě si sumíruju, co chci opravdu říct. To ošklivý, co chci říct.

Pak se mu ale podívám do očí a vidím, jak vražedně mě pozoruje, nafoukaně a jistý si svou pravdou. V tom pohledu je všechno, proti čemu Jamie neustále bojuje, i když by neměl – měl by si jen být jistý, že ho otec miluje. Všechno v tom pohledu mě rozčiluje. A tak to ošklivý přece jen řeknu: „Víte, je to vlastně docela vtipný: nikdy jsem nechápala, jak si může Jamie tak málo vážit vlastního otce. Teď už to ale chápu.“

William okamžitě zbrunátní a z jeho očí teď létají jiskry.

„Kdo si myslíš, že jsi?“ burácí. „Já už jednoho syna ztratil. O dalšího přijít nehodlám.“

Jako by se najednou zlomilo nějaké kouzlo, vidím teď, jak zničeně vypadá. V očích se mu lesknou slzy hněvu a bezmoci. Vím, že si kvůli nim musí připadat trapně. Trochu vychladnu. Jenom trošinku. „Vy to nechápete. Pokud bude Jamie chtít chemo, budu sedět u něj. Pokud chce kmenové buňky, počkám na něho. Pokud bude chtít plavat s delfíny, vezmu si ručník. Tohle nezáleží na mně. Je to Jamieho rozhodnutí, ne moje. Musíte ho nech…“

„Musím ho nechat, aby si dal poradit od malý proradný holky, co nemá ani to nejmenší tušení, o čem mluví? Ne, zlatíčko, myslím, že nemusím.“

Už mě nezajímá, jak to vypadá. Přestala jsem tancovat a chci se dostat z jeho sevření, ale William mě v pase drží ještě pevněji.

„Počkej…“

„Ne, milý pane, myslím, že nemusím,“ syknu, vytrhnu se mu a nechám ho stát na parketu. Bez zaváhání vyrazí za mnou. Nezůstane tam sám. Iluze funguje, pouze pokud odejdeme společně.

Jsem už skoro v bezpečí dámských toalet, když cítím, že je hned za mnou. Jeho hlas, i když tichý, ostře prořízne okolní hluk – taky mám zdroj přímo u ucha: „Posloucháš mě vůbec?“ Rozrazím dveře toalet a přes rameno odpovím: „Ne. A Jamie taky ne.“

===

KAPITOLA 22

Paní Život voní květem

Všude páchne Smrti dech

Ona obývá svůj pokoj

Smrt, rváč, číhá na schodech.

William Ernest Henley: IX – věnováno W. R., 1877

Jsme necelých padesát kilometrů od Oxfordu, když se mě Jamie asi posté zeptá. „Máš s sebou pas?“

Chvíli nic neříkám, jako bych o tom přemýšlela. Pak sebou náhle trhnu, až mě zarazí bezpečnostní pás, a zběsile plácám po kapsách džín a bundy: „Ale ne!“

Jamie se snaží udržet klid. Šlehne po mně očima. Zvednu jedno obočí. Vyčerpaně vzdychne a dívá se zase dopředu. „Už jsem se ptal?“

„Párkrát.“

„Promiň,“ zamumlá.

Říkáme tomu „chemomozek“, je to pro Jamieho netypický sklon zapomínat. Občas je to drobná věc, jako když zapomene, jestli se na něco už neptal, jindy si celé hodiny nemůže vzpomenout, kde nechal klíče, až pak otevře lednici a najde je vedle smetany, která je pořád v tašce z obchodu.

Natáhnu ruku a rozpustile mu rozcuchám vlasy, přitom mi mezi prsty zůstane několik vlasů. Poslední chemoterapie byla před třemi dny a mně je jasné, že se Jamie cítí hůř, než dá najevo, ale stejně v autě panuje vítězná atmosféra. Pro Jamieho nemůžeme udělat nic lepšího, než že přes venkov dojedeme do Doveru a tam chytíme trajekt do Francie.

Pořád platí, že na prázdniny jedeme pryč.

Když jsem byla zamčená v kabince na toaletách v Blenheimském paláci, dlouho jsem usilovně přemýšlela, jestli mám Jamiemu říct, co všechno se stalo mezi mnou a jeho otcem. Rozhodla jsem se, že v žádném případě. Nejen že nechci do ohně, nebo co to mezi otcem a synem doutná, přihazovat další polínka, ale také odmítám jakkoliv s Jamiem manipulovat. Hrálo by to Williamovi do ruky – a to teda ne! Dokud jsem tu já, nepřipustím to.

Tak jsem vypila na ex sklenku šampaňského a tančila s Jamiem, dokud se nenechal slyšet, že už je „krapet unavený“. Jamie našel Antonii – naštěstí byla od Williama dost daleko – a na rozloučenou ji políbil. Ona pak obrátila svou vřelou, rozesmátou a vstřícnou tvář ke mně a trvala na tom, že si musím vzít její navštívenku a zavolat jí, že spolu zajdeme někam na čaj. Číslo jsem si uložila, ale ještě jsem se jí neozvala. Držím se totiž toho, co mi pověděl William: do jisté míry jsem tu jen na skok. Nevím, co se mezi Williamem a Jamiem odehrálo, nevím, proč se jejich vztah rozpadl, ale až to začnou nějak řešit, já už tady nebudu. Nakonec přece odjedu.

Takže pokud Jamiemu nevadí, že svátky nestráví se svými rodiči, nevadí to ani mně. Vlastně se těším. Hrozně se těším.

Začínáme v Normandii, kde strávíme dva dny, pak jedeme na čtyři dny do Paříže. Potom zamíříme na jih, do Jamieho milovaného kraje vína, a nový rok přivítáme na Azurovém pobřeží. Pokaždé když to vyslovím (nahlas nebo jen v hlavě, na tom nezáleží), musím se zahihňat. Zahihňat, doopravdy! Na Nový rok se rozhodneme, kam chceme na další dva týdny. Žádné velké plánování – budeme se jen tak toulat. Možná to bude Švýcarsko… Nebo zamíříme dolů do Itálie, kde bude tepleji. Kývnu na cokoliv.

Koukám z okénka na ubíhající krajinu. Nádhera. V okolí vyrůstají zelené kopečky s puntíky, ve skutečnosti jsou to duby a nadýchané ovečky. Vše zakrývá krásný zimní závoj. Na obloze visí mráčky, zčásti světle šedé a zčásti bouřkově modré, jako by se z nich někdo pokoušet spíchnout kilt. „Tohle se mi moc líbí,“ utrousím. „Samotná tahle země je oživlý román. Bezčasá, drsná a tak trochu divoká, ale taky půvabná. Hmm, to zní jako někdo, koho znám,“ dobírám si Jamieho. Nic na to neříká. „Hele, nechceš zůstat v našem pruhu, chlapče?“ O kousínek přesahujeme bílou čáru na okraji vozovky. Mírná zatáčka, a hned jsme zase za čárou. „Jamie, teď vážně.“ Pohlédnu na něj a vidím, že je v obličeji bílý jako duch, oči má přivřené a čelo se mu leskne potem. „Jamie?“

Hlava mu klesne na prsa.

„Jamie!“ vyjeknu a vrhnu se k volantu. Jamie vylekaně otevře oči, ale stejně rychle zase omdlí. „Jamie, brzdi! Brzdi!“ Škubne hlavou a jednou nohou dupne k podlaze, brzdu ale mine. Instinktivně držím jednou rukou volant, zatímco druhou se snažím položit Jamieho nohu na brzdový pedál. V ohybu silnice od auta létají kamínky. Zatlačím na nohu, jak jen dokážu, a začneme zpomalovat – jenže ne dost rychle. Zatáhnu ruční brzdu a smykem zastavíme v oblaku prachu.

Jamie se převáží dopředu jako hadrová panenka.

Odpoutám se a zachytím ho, oběma rukama ho vezmu za hlavu a snažím se ho přinutit, aby se na mě podíval. „Jamie!“ Zamručí něco, co zní jako „promiň“. Jednou rukou ho podpírám na prsou, druhou zabořím do zadní kapsy kalhot, kde mám telefon. „Jamie. Jamie! Zůstaň vzhůru! Prosím!“ Pokusí se něco říct, ale hlava mu hned znovu spadne na prsa.

Opatrně ho opřu o okýnko na straně řidiče. „Je to v pohodě, bude to v pohodě,“ drmolím a roztřesenýma rukama začnu horečně vytáčet 911, vtom se však zarazím. Sakra! Je i v týhle zemi tísňová linka 911? Jak to, že to nevím?! Jak můžu chodit s klukem, kterej má rakovinu, a přitom nevědět, jak zavolat pomoc?! Jsi idiot!

Začnu Jamieho poplácávat po tváři, jen jemné staccato, aby se probral. „Jamie, Jamie!“ Otevře oči. Jen na škvírku, ale otevře. „Jak zavolám sanitku?“ Něco mručí. „Sanitka, Jamie! Jak ji zavolám?!“ Ještě jednou ho plácnu. Tentokrát silněji.

„Devět devět devět… a už… nefackuj.“ Znovu omdlí, tentokrát s drobounkým úsměvem na rtech.

„Fakt vtipný,“ dostanu ze sebe. „Blbečku.“ Zbaví mě to ale paniky na tu chvilku, kdy vytáčím číslo. Když už mám telefon u ucha, vezmu jednu jeho ruku, přiblížím si ji ke rtům a políbím. „Všechno bude dobrý, hlavně se snaž dýchat. Jasný?“ Srdce mi dávno vyskočilo z hrudi a plácá sebou na zemi. „Neboj se. Pomoc je na cestě. Zůstaň se mnou, JaAno, dobrý den!“

Jakmile mám na drátě dispečera, Jamie mi slabě stiskne ruku. Podívám se mu do očí, pátrám, co mi chce říct. „Nevolej rodičům,“ vydechne s posledním kouskem síly.

Pak omdlí nadobro.

===

KAPITOLA 23

Úsilí že nepřineslo nic, to neříkej

Že rány jsou a práce zlobou přemarnou

Nepřítel nespí, nikdy nezklame

A jak věci byly, navždy zůstanou

Arthur Hugh Clough: Úsilí, 1862

To zvládneš. Je to jenom auto.

Auto, který stálo nejspíš víc než celé moje vzdělání, ale pořád jenom auto.

Auto, ve kterém je všechno obráceně, jako to mají některé domy v zábavních parcích.

Ještě jednou zkontroluju zrcátka a automaticky a nepřítomně sáhnu doprava. Ale místo abych našla řadicí páku, narazím rukou do dveří.

Proboha, soustřeď se.

Když se mě zdravotníci ptali, jestli pojedu za nimi, jenom jsem přikývla. Proč jsem přikývla? Protože jsem si potřebovala připadat užitečná. Říkali, že nemocnice je jen tři míle odsud. Dokážu cokoliv, pokud je cíl vzdálený jen tři míle.

Teď už ale světla sanitky blikají, nabíhá siréna a je čas vyrazit. Sešlápnu spojku a zařadím (levou rukou). Následuju sanitku zpátky na silnici a pomalu nabíráme rychlost. Převodovka zaskřípe a já se přikrčím.

Jako by samo o sobě nestačilo, že poprvé od chvíle, co jsem se naučila řídit na tetině starém Volkswagenu broukovi, řídím auto s manuální převodovkou, ještě k tomu jedu na opačné straně silnice a sedím na opačné straně auta. To ode mě vyžaduje veškeré soustředění. Problém je, že zrovna teď se mi ho nedostává, protože každičký kousek mé mysli je zaměstnán Jamiem. Čeho jsem si nevšimla? Je tohle normální? Je v pořádku? Je tohle jen letmý náznak toho, co přijde?

Musíme přejet do jiného pruhu. Instinktivně zvednu pohled vpravo nahoru, ale nic nevidím – jen roztrhané mraky. Přiměju se otočit hlavu doleva a podívat se do zpětného zrcátka.

Na tohle nejsem připravená, nikdy jsem kolem sebe žádnou nemoc neměla. Jsem k ničemu, a přitom z nějakého záhadného důvodu jsem jediný člověk, kterého u sebe Jamie chce.

A příští rok odletím.

Někdo se o Jamieho bude muset postarat, až budu pryč. Ať už to přizná, nebo ne, s postupující nemocí bude čím dál víc potřebovat pomoc. To je fakt. Budou muset padnout rozhodnutí.

Jamie bude potřebovat svoji rodinu.

Pane bože! Kruhový objezd… Prsty kolem volantu svírám tak pevně, až mám klouby celé bílé, a projedu jím v těsném závěsu za sanitkou.

Takhle krize působí, pomyslím si. V jediném okamžiku se můžou priority úplně změnit.

Přesvědčení se může změnit.

Vztah Jamieho a jeho rodičů je třeba napravit jakkoliv, čímkoliv… Nemůžu ho tu takhle nechat, aby se 11. června jako zvíře odplazil do lesa, kde by pak o samotě vypustil duši.

Nějakým zázrakem jsme zvládli dojet do nemocnice. Řidička sanitky s rukou vystrčenou z okénka ukazuje na přilehlé, téměř prázdné parkoviště. Nacházíme se kdesi v kentské divočině a zdá se, že jsme na celém světě jediní.

Dokonce i když se nemusím vyhýbat dalším autům, příliš si při parkování najedu a zastavím nad čárou. Kašlu na to. Jen ať mě poprosí, ať se posunu. Zastavila jsem přímo před cedulí zakazující parkování přes noc. Pane bože, možná to auto budu muset řídit v noci, pomyslím si. A bude v něm i Jamie.

Duchem mimo vypnu motor, otevřu dveře a nasaju ostrý zimní vzduch. Vzdálené zahoukání vlaku mi připomene (vůbec poprvé) trajekt, který nestihneme. Mám zavolat do té společnosti? Nemám na ně číslo. Najdu si ho v…

Země se mi hýbe pod nohama. Optická iluze, ve skutečnosti jede auto dopředu. „Zatraceně!“ Skočím do něj a zatáhnu brzdu. Předtím už ale Aston najede do zákazu parkování přes noc a za žalostného skřípění značku ohne o třicet stupňů.

Opřu si hlavu o palubní desku. Nárazník nechci ani vidět.

Zhluboka se nadechnu.

Vytáhnu telefon. Vím, co musím udělat.

„Hrozně se ti omlouvám,“ opakuje znovu Jamie, zatímco mu načechrávám polštář, který má pod zády. Snažím se všechno zařídit tak, aby mu v salonu bylo co možná nejpříjemněji.

„Pokud jsi nechtěl jet, mohl jsi mi to prostě říct,“ zavtipkuju, „a nemusel jsi vyvádět takovej šílenej kousek.“

Hluboce si vzdychne, ale v tom zvuku zaslechnu i droboučké uchechtnutí.

Anémie. Silná anémie. Ukázalo se, že už se celý týden cítil otupělý a na omdlení, jenom to nikomu (to znamená mně) neřekl. Než jsme dneska ráno vyrazili, všimla jsem si, že je trochu otupělý. Myslela jsem ale, že jde jen o vedlejší účinek chemoterapie. Nebo jsem o tom možná nechtěla moc přemýšlet. Neřekl mi, že skoro omdlel ve sprše. Připadám si hrozně – jako by to byla moje vina. Chovala jsem se snad sobecky nebo hloupě? Nebo…?

Doktoři mu chtěli dát krevní transfuzi. To by ale znamenalo, že zůstane v nemocnici, a Jamieho onkologa znervózňovaly možné následky. Plán B byla série injekcí, která tělo nakopne, aby si samo vytvořilo víc červených krvinek, což je fajn. Až na to, že budou až za dva týdny schopni říct, jestli došlo k nějakému zlepšení. Takže Jamie je teď odkázán na gauč. Na dobu neurčitou.

Jsme doma asi hodinu a zatím je Jamie pořádně naštvanej a já pořádně zklamaná. Oba se stydíme za to, jak se cítíme.

Dál jsme se zatím nedostali.

„Nemá smysl, abys tady zůstávala. Měla bys jet,“ vybízí mě.

Přestanu mu urovnávat polštář. „Kam jet?“

„Na prázdniny, ťuňťo!“

„Neříkej mi tak!“ vyštěknu podrážděně. Škádlivý úšklebek na tváři mu okamžitě opadne. Nadechnu se. „Omlouvám se. Za to všechno, jasný? Mělo mi dojít, že nejsi…“

„Prosím tě, nech toho. Připadáš si provinile a já si tak připadám taky. Ale nebudeme se tím přece takhle trápit. Je to pošetilý pocit, vyhrazený těm, o nichž si myslíme, že cítí míň, než by měli.“ Podívá se mi do očí: „My, ty a já, kráčíme dál. Pokud zastavíme, tak jen abychom nabrali dech. Nuže… dech už jsme nabrali.“

„Já tě tady nenechám, Jamie.“

Slabě vzdychne. „Itinerář máš, všechno máme potvrzený. Prosím tě.“ Narovnám se a zavrtím hlavou. Vezme mě za ruku:

„Nepřežil bych, kdybys kvůli tomuhle nemohla cestovat.“

„Tolik asi k tomu tvému ‚žádná vina‘, hmm?“ škádlím ho. Protočí oči. „Pořád ještě máme velikonoční prázdniny v březnu. Nic se neděje.“

„Ne, Ello,“ přiloží si dlaň na prsa, „se mnou se nic neděje. Jenom jsem se trošičku přepínal, to je celý. Za měsíc, až se vrátíš, budu jako rybička.“

Tak hrozně teď připomíná malého kluka – optimistického, zranitelného a tolik odpoutaného od reality – až mi vytrysknou slzy. Odvrátím se, aby je neviděl. „Uvidíme.“

Přitáhne si moji hlavu, chce, abych se na něj podívala. „Kráčíme dál. Jasný?“

Než stihnu odpovědět, ozve se od vchodu zaklepání. „Jídlo je tady, hned jsem… Nevstávej!“ napomenu ho důrazně. Zrovna se totiž začal zvedat. Nejhorší pacient v historii.

Hned jak jsme dorazili, objednali jsme si indické jídlo. Za Jamieho chuť k jídlu ruku do ohně nedám, ale já umírám hlady.

Všechno, co chci, je obrovská mísa rýže a tikka masaly a přibližně čtrnáct kousků naan. Sáhnu do kapsy pro peníze a otevřu dveře. „Omlouvám se, nemám nic menšího než padesát…“ S výkřikem se zarazím.

Antonie. A William.

Z Antonie čiší klid, ale tvář má zvrásněnou starostí. „Holčičko moje, jak je ti? Je v pořádku?“

„Jo, jo, je v pohodě.“ Pak si padneme do náruče. Je to jako nějaký reflex. Nevím, kdo se k tomu měl první, ale už zase mi tečou slzy. Dávno jsem zapomněla, jakou úlevu a útěchu dokáže do situace vnést matka. Šokuje mě, jak moc jsem právě tohle potřebovala. „Mně nic není,“ vydechnu jí do vlasů. „Jenom jsem nečekala…“

„Určitě mi odpustíte.“ William se kolem nás protlačí a netrpělivost z něj prýští stejně zřetelně jako vztek. „Jamesi?“

Antonie se honem vymaní z našeho objetí a stiskne mi paži.

„Omlouvám se,“ řekne. Pak pospíchá za manželem: „Williame, nenuť mě nechat tě čekat venku.“

Zavřu dveře a rychle je následuju. Když zahýbám za roh do salonu, slyším Jamieho výkřik: „Co to je, krucinál!“

William stojí u gauče a tyčí se nad Jamieho ležící postavou.

„Užíváš si prázdniny?“

„Co tady…“

„Teď už máš radost?“ pění William. „Vidíš, kam nás ta tvá bezohlednost dostala?“

Jamie se posadí, aby se mohl lépe bránit. „Co tady děláte?“ Vrhne na mě rozzlobený pohled. „Říkal jsem ti, abys jim nevolala.“

„Ano, tos jí řekl – a zasloužil bys za to zaškrtit!“ zachrání mě Antonie a sedne si na gauč vedle Jamieho. Aby se na ni podíval, vezme mu obličej do dlaní. „Jsi v pořádku?“

Jamie ji uchopí za ruce a jemně je skloní. Přitom nervózně pokukuje po Williamovi. „Nic mi není. Vážně. Jen se mi trochu zatočila hlava. Není třeba volat do zbraně.“

Vytřeštím oči. Že se mu jen zatočila hlava? Ani k nim nedokáže být upřímný.

Právě proto jsem Antonii řekla, ať počká, ať mě s Jamiem nejdřív nechá promluvit, přesvědčit ho, že jejich návštěva není špatný nápad. A zamračený důvod mé žádosti náhodou zrovna stojí hned za ní. Nenapadlo by mě, že se tu jen tak objeví, Skotsko je odsud šest hodin jízdy. Museli nasednout do auta, hned jak jsme domluvili. Nebo možná někde existuje nějaké soukromé letadlo, o kterém nevím.

William se nenechá odbýt: „Navzdory všem radám, doktorů i dalších lidí, trváš na tom, že si vesele odjedeš na pevninu,“ hřímá. „Kdy jsi chtěl v léčbě pokračovat? Hmm?“

„Až se vrátím. To dá rozum,“ odsekne Jamie.

„V lednu? Za měsíc? Nádhera! Měsíc si bude jíst, co chce, bude se bezohledně ničit, chlastat a šoustat jako puberťák, co právě zjistil, že má péro?“

Trhnu sebou. Ne kvůli tomu, jak surově to William popsal, ale protože to popsal přesně. Když se to řekne takhle, zdá se opravdu nezodpovědné na měsíc odjet. Jamie vyskočí z gauče a poháněn adrenalinem začne pochodovat po místnosti.

„Jamie, jakou léčbu začneš v lednu? Williame, nebuď hrubián,“ promluví k oběma rozumně Antonie.

„Chemo,“ odpoví napjatě Jamie.

„Chemo?“ vyštěkne William. „Co ty kmenový buňky?“ Jamie se nadechne. „Už jsem ti řekl…“

„Doktor Solomon říkal, že tě přesvědčil, aby sis to ještě promyslel…“

„Promyslel jsem to a došel ke stejnému závěru…“ Pozoruju Jamieho. Tohle jsem netušila. Zběžně na mě pohlédne, vypadá, jako že se trochu stydí za to, co řekne pak: „Ještě o tom popřemýšlím, až bude Ella zpátky ve Státech…“

„Pokud nebudeš mrtvej.“

„Williame!“ okřikne ho Antonie. „Tohle ti zakazuju říkat.“ Hlas se jí zadrhává. „Slyšíš? Tohle nebudu poslouchat.“

William protočí oči a odvrátí se, takže stojí čelem ke zdi.

Měl tehdy na plese pravdu? Odmítá Jamie terapii kmenovými buňkami, protože ode mě nechce být odříznutý? V břiše se mi začíná usazovat nepříjemný pocit.

Antonie vzdychne. „Co máš v plánu, drahý?“

Jamie odmítavě mávne rukou. „Budu dál na chemo, bude to taková udržba. Za půl roku pak zvážím svoje možnosti.“

„Seš paličatej blbec!“ řve William a obrací se zpátky. „Když pes štěká, přitáhneš mu obojek!“ pokračuje, a aby svým slovům dodal větší důraz, buší v jejich rytmu pěstí do dlaně druhé ruky.

Jamiemu dochází energie. Klesne zpátky na gauč.

„Když už nic jinýho, běž na ty testy,“ zapřísahá ho William.

„Testy?“ slyším se říkat.

Williamův obličej se rozzáří v domýšlivé nadřazenosti: „Zdá se, že Jamie ti přece jen neříká všechno.“ Stojí mě veškeré sebeovládání nepřipomenout mu, že tady stojí jenom díky mně. Obrátí se zpátky k Jamiemu. „Mám jí to říct? Nebo to chceš udělat sám?“

Jamie zatne čelist a pak tiše hovoří: „Existuje nový lék pro lidi v terminálním stadiu. Můj otec by chtěl, abys uvěřila, že je to učiněný zázrak…“

„Objevily se velice dobré…“

„Bože můj!“ vypění Jamie. „Nikoho to nevyléčí. Tohle nejde vyléčit. Mluvíme tady o něčem, co by mi možná, možná mohlo koupit trochu času.“

„Jak to, že o tom nevím?“ ptám se naštvaně. „Proč jsi mi nic neřekl?“

Jamie upřeně pozoruje konferenční stolek. „Protože to přijde draho.“

„Přijde to draho!?“ křičím hlasitěji, než jsem měla v úmyslu.

„To myslíš váž…“

Jamie pevně stiskne víčka. „Nejde o peníze. Jde o vedlejší účinky.“

„Co jsou zač?“

„To sakra nikdo neví! Teprve se to testuje. Nikdo to nemůže vědět.“ Zničehonic se na gauči posune dopředu, lokty se opírá o kolena. Zírá na Williama a snaží se nabrat dech. „Oliver šel do něčeho podobného a zabilo ho to. Pomalu, bolestivě. Vnitřně vykrvácel, utopil se, udusil se vlastní krví…“

„Olivera nezabil ten lék,“ přeruší ho znovu William.

Zničehonic se ve vzduchu objeví Jamieho ukazováček, jako by odněkud vytáhl pistoli. Ukazuje jím na Williama, jako by ho z něčeho obviňoval. Ruka se mu třese potlačovaným vztekem a upřeně na otce zírá. Překvapuje mě, nikdy jsem ho neviděla takhle naštvanýho.

„Říkám jen, že Oliver byl už v moc pokročilym stadiu. Ty se na to skvěle hodíš,“ řekne teď změněným tónem.

Jamiemu se třese hlas, když potichu řekne: „Nevystavím Ellu neznámým vedlejším účinkům. Nedovolím, aby se z ní stala pečovatelka.“

„O mě tady nejde!“ okřiknu ho, vyděšená, jak zdůvodňuje svoje rozhodnutí. Ve stejný okamžik se rozkřikne i William:

„O ni tady nejde!“ Obezřetně se na sebe podíváme. Představa, že spolu souhlasíme, není ani jednomu z nás příjemná.

Antonie kroutí hlavou. „Člověk by myslel, že jsme se minule všichni něčemu přiučili.“ V okamžiku, kdy promluví, od sebe Jamie s Williamem konečně odtrhnou pohled. Jsou jako boxeři, co zamíří každý do svého rohu, jakmile zakročí rozhodčí. Rozhostí se ticho, vypadá to, že se blíží konec horské dráhy. Vozík zpomaluje, přijíždí do cíle. Ještě ale radši zůstanu připoutaná.

Antonie upírá pohled někam mezi ně: „Pro nikoho z nás ta situace není jednoduchá, něco rozhodnout je naopak pro každého velmi náročné. Jistě, Jamie, ty si vybereš svou budoucnost, ale my všichni v ní pak budeme žít. Žádná odpověď není ta správná. Nebyla by to úleva, kdyby byla?“

Její diplomatické schopnosti jsou ohromující, mohla bych se od ní učit.

„Takže, můj milý, naslouchej, zvažuj a nezahazuj nic jen proto, že to navrhl tvůj otec. Pak se rozhodni a my budeme stát za tebou.“

William se stáhl do rohu a civí na podlahu. Jamie si nepřítomně mne čelo. Vypadá vyčerpaně, ale taky doopravdy zamyšleně. Já nevycházím z úžasu nad Antonií.

Jamie na okamžik zcela ztuhne. „Vyzkouším ten lék. Pod jednou podmínkou,“ pronese potom a zvedne pohled k otci.

„A to, že se do toho nebudeš plést. Nebudeš mluvit s mými doktory, ani mi nebudeš volat a jezdit za mnou. Ty tři měsíce mě necháš na pokoji.“

William vypadá, jako by měl každou chvíli explodovat.

„Jamie… je to opravdu nutné?“ zkouším to.

„Ano,“ nespustí Jamie oči z Williama.

„Proč?“

Neodpovídá. Konečně promluví William: „Počkám venku.“ Nic dalšího neřekne a odchází. Žádné „omlouvám se“, žádné

„Jamie, prosím“, žádné „mám tě rád“. Nikomu nevěnuje jediný pohled, prostě odejde.

Antonie se obrátí k Jamiemu usazenému na gauči a políbí ho na tvář. Nijak nespěchá. Pak se se synem obejmou. Beze slov, jen se navzájem drží. Jelikož stojím za Jamiem, zahlédnu, že Antonii zpoza pevně sevřených víček stékají slzy. Tohle v sobě celou dobu dusila. Slyším přiškrcený, nakřáplý hlas: „Opatruj se.“ V tom okamžiku nejsem s to poznat, kdo z nich to řekl. Na tom stejně nezáleží.

Takovouhle lásku jsem v životě cítila jen jednou a právě teď bych nepřežila, kdybych na ni měla myslet.

Antonie poplácá syna po zádech a odtáhne se. „Krásný chlapec.“

„Nádherná máma.“

Vstane a uchopí mě za ruku. Na objetí si netroufneme, myslím, že obě víme, že bychom to nevydržely. Kývne hlavou směrem, kterým zmizel William: „Omlouvám se, Eleanor.“

Za co se krucinál omlouvá? Ve snaze odlehčit atmosféru zakroutím hlavou: „Je tak trochu slon v porcelánu, co?“

„Ušlechtile řečeno, drahá,“ usměje se nepatrně a zdá se, že o tom chvilku přemýšlí. „I když někdy se člověk musí ptát, jak se ten slon vůbec mezi porcelán dostal.“ S těmito slovy odchází.

Zatímco se zvuky jejích kroků vzdalují, přemýšlím, jestli nemám jít za ní. Ráda bych to věděla – jak se tam dostal. Ráda bych věděla, co stojí mezi otcem a synem. Podívám se na Jamieho a vidím, že hlavu má zvrácenou a oči zavřené.

„Jamie…,“ začnu.

„Potřebuju chvilku klidu.“

Zlobí se. Já to chápu, taky jsem naštvaná. Vykročím do haly, zrovna když se za Antonií zavřou dveře. Pozdě. Už je pryč.

Ven nepůjdu, to bych si přímo říkala o potíže, a těch už bylo pro dnešek dost. Přejdu k oknu vedle dveří, které zakrývá mušelínový závěs. Mezerou mezi oknem a závěsem vidím přímo na verandu, aniž bych vůbec musela pohnout látkou. Vím, že špehuju, ale nemůžu si pomoct, zdá se mi to nutné.

Antonie stojí na nejvyšším schodu a pohledem si měří Williama pod sebou. Ten stojí pod schody, svírá madlo zábradlí a hrubě za něj rve, až ho nakonec odtrhne i s rezavými šrouby. Hodí ho do křoví vedle schodů a na okamžik zůstane nehybně stát, rozšířenými nozdrami těžce nasává vzduch. Pořádně zábradlí nakopne a zůstane na něj civět. Nakonec sáhne do kapsy, vytáhne cigaretu, zapálí si a přechází sem a tam. Občas zlostně kopne do země. Znovu a znovu nadechuje a vydechuje vzduch smíšený s kouřem a zřejmě by rád ještě něco zničil, jen si není jistý co.

Antonie pomalu, ale rozhodně schází po schodech. William na ni namíři cigaretu, s tváří zkřivenou, připravený vybuchnout.

Sáhnu po klice… Pak si to rozmyslím. Antonie totiž klidně dál schází po schodech, až se zastaví tak, že mají oba oči ve stejné úrovni.

Nikdy jsem neviděla, že by spolu dva lidi mluvili beze slov, a přece tak jasně.

Konečně se William pohne. Chystá se cigaretu zahodit na zem, ale Antonie ho zarazí a převezme ji od něj. Dlouze natáhne kouř, zakloní hlavu a vydechne. Vrátí se pohledem k Williamovi a cigaretu zahodí. William svěsí hlavu, ale pořád pozoruje manželku. Přemožený dobyvatel. Ona je tu pro něj.

Když se na ni zhroutí a hlava mu spočine na jejích prsou, vezme ho kolem ramen a William jí hluboce důvěrným pohybem položí ruce kolem pasu. Antonie ho oběma dlaněmi hladí po zádech, nahoru a dolů, nahoru a dolů – stejně jako člověk hladí psa, když přijde a složí mu hlavu do klína. William otočí hlavu mým směrem, ale oči má zavřené, ústa pevně semknutá do rovné linky – jeho obličej je ztělesněním napětí. Antonie zvrátí hlavu k obloze a ústy lačně nasává vzduch.

Nevím, proč se nakonec odvrátím – jestli kvůli jejich neskrývané bolesti, nebo důvěrnosti.

Jdu zpět do salonu, kde Jamie pořád sedí na gauči. Když se k němu blížím, otevře oči. „Poslyš,“ spustí.

„Ne, už dost. Prostě už dost, Jamie. Stačilo. Omlouvám se, že tě takhle přepadli. Já je nezvala, aby bylo jasno, ale nebudu se omlouvat za to, že jsem jim volala. Mají právo vědět, co se děje s jejich synem.“

„Do tohohle se nechceš pouštět, Ello. Tebe se to netýká.“

„Ale týká. Víš proč? Protože teď jsem tady,“ nechám ze svého nitra promluvit Antonii. Když Jamie otevře pusu, aby protestoval, pokračuju: „Tvrdil jsi, že se nic nezměnilo. A já ti v tu chvíli věřila, protože jsem ti chtěla věřit. Ale Jamie… ono se změnilo úplně všechno.“ Pozoruju, jak se mu v očích promítá popíraná pravda. „Nemusí to znamenat konec,“ naznačím nás dva, „ale ani to nemůžeme ignorovat.“

Posadím se na roh konferenčního stolku naproti němu, dotýkáme se koleny. „Už mě znáš dost dobře na to, abys věděl, že si ráda o všem něco myslím.“ Jamie si pobaveně odfrkne.

„Naštěstí pro tebe jsem v tom dobrá. Lidi mi za názory platí, ale pro tebe jsou zdarma. Že přede mnou budeš něco tajit, jestě neznamená, že já si nebudu nic myslet. Znamená to jen, že pro své názory nebudu mít dostatek informací, takže nebudou k ničemu.“ Vezmu ho za ruku a risknu to: „Chceš mě tady?“

Dívá se mi do očí a na chvilku zase vypadá jako ten Jamie na naší první konzultaci. „Jistěže.“

„Tak se ke mně chovej, jako že tu jsem, a nezavírej mě venku. Nechovej se, jako by už bylo jedenáctýho června. Protože to samo přijde dost brzo!“

O pár vteřin později Jamie vzdychne. „Takže… kráčíme dál? Společně?“

Přikývnu. „Společně. Pojedeme v březnu. Stejně bude lepší počasí.“ Všechno bude lepší, dodám ještě sama pro sebe.

Po chvíli mě vezme za ruku a políbí mě na dlaň. Nechá tam rty jen tak ležet a zavře oči. Nadechne se. „Jsme tu tedy a jen planina a tma. Pomatenci armády v noci když střetnou se,“ recituje potichu. Pak otevře oči a podívá se do mých. I když je má unavené, vábí mě jak půlnoční jezírka. Ovšem nejtěžší na tom všem je křehkost; je to příkrov, který jako by v takovéhle chvíli říkal: Dívat se můžeš, ale nesahat! Jakýsi filtr: Není mu nic? Jak je mu?

Skloní hlavu. Hladím ho ve vlasech a on se hlavou zlehka otírá o mou dlaň – jako to dělá kočka. Předkloní se a položí mi hlavu na prsa.

„Jestli tamten chlap je den,“ mumlá potichu, „pak přísahám, že já jsem noc.“

Položí mi ruce kolem pasu. Natočí hlavu doleva.

Zatímco ho hladím po zádech, musím myslet na to, že den i noc jsou jen opačné strany jedné planety.

Už to běží.

===

KAPITOLA 24

Buď u mě, až smyslů řád

Zpřeláme bolest, zlomí víru

Čas šílenec nezná míru, víří prach

Život vzteklý vrhá plamen.

Lord Alfred Tennyson:

In Memoriam, zpěv 50, 1850

Přemýšleli jste někdy, jaký by to bylo, kdybyste si založili obchod v koupelně na podlaze? Já taky ne. Teď se v tom ale vyznám. Mohla bych o tom vést workshopy.

Trik spočívá v pevných polštářích. Obyčejné z postele nestačí. Ty jsou pro amatéry. Potřebujete velký polštář z gauče značky Oxfam, ten položíte před záchod. Pak potřebujete propustnou deku (žádná mikrovlákna, i když by pak šla lépe vyčistit), kterou může odhodit podle toho, jak se mu mění teplota. Ve studené dny budete potřebovat taky teplomet a pak větrák na dny, kdy to odnášejí nadledvinky. A tohle je zásadní: sežeňte si čisticí prostředek, ale takový, jehož vůně mu ještě nepřitíží. Nakonec – ale to neznamená, že to není důležité – najděte si na internetu video, které vás naučí (krok za krokem, je to těžší, než si myslíte) vyměnit obyčejný vypínač za vypínač se stmívačem, na němž se dá nastavit intenzita osvětlení. Proč? Aby se vyhnul záři přímo do obličeje, až se ve tři ráno vřítí do koupelny. Časem pochopíte, že světlo může opravdu bolet.

Ráda sedávám, jako právě teď, na mramoru kuchyňské linky. Záda opřu o zrcadlo a do klína si rozložím knihu o Reformním zákoně z roku 1832. Jamie se trochu neklidně pohne. Připravím se, vím, co se blíží. Odhodí deku a klopýtavým krokem vyrazí na toaletu. Už lezu dolů, když zvedne ruku, abych počkala. Chvilku se ohýbá nad mísou, metaforicky řečeno zkouší vodu. Nechávám mu prostor, ale sleduju ho jako ostříž. Někdy omdlí, když zvrací, a asi měsíc poté, co začal s testováním nového léku, ztratil vědomí a rozřízl si čelo o hranu stojanu na toaletní papír. Obličej, který jsem kdysi měla za příliš dokonalý na to, aby byl krásný, teď zdobí bílá jizva přes levé obočí. Nakonec mám muže s tváří, která vypráví příběh. Po téhle příhodě jsem trvala na tom (a on konečně uznal, že na tom něco je), že tam budu chodit s ním.

Ukázalo se, že v téhle koupelně si dost často skvěle pokecáme. Bavíme se o minulosti (světa i naší), jedním z témat je George Eliot (píšu diplomku o pojetí vzdělávání v Middlemarch), povídáme si o kultuře, vědě, filozofii a samozřejmě o literatuře. Občas se podíváme na Abbota a Costella. Zkouším napodobit, jak padají na zadek. Není to moc příjemný, ale udělám cokoliv, jen když se zasmějeme.

Jamie se posadí a opře se o zeď. Falešný poplach. Roztáhne nohy do širokého véčka, jako by právě doběhl maraton. Taky že tak trochu jo.

Vedlejší účinky léku jsou podle Jamieho „docela v pohodě“. Na každé dva špatné dny vychází pět dobrých a jenom dvakrát ho hospitalizovali (znovu anémie a strach z otravy krve). Dokázal si nezlomit žádnou kost (k jejich slábnutí dochází u myelomu běžně), a i když hodně spí, energie nemá na rozdávání. Tenhle trimestr neučí, ale dodělává revize, a dokonce párkrát přednášel. Myslím, že ze všeho nejvíc ho rozčiluje, že se nikdy nemůže plně spolehnout na svoje tělo. Jeden den mu bude dobře, ale další den se vzbouří kyseliny, pak přijde dobrý den, ale potom zácpa. Nikdy nevíte, co přinese další den.

Kupodivu má pořád svoje vlasy, což z něj na skupinových sezeních dělá vyvrhele. Ukazuje totiž ostatním, kde mu na temeni řídnou. Je jako maminka v očekávání, která je štíhlá v pase, a přece ostatní ženy na předporodním kurzu ujišťuje, že jí tenhle týden trochu ztloustly paže. Kráva. Nemám to srdce říct mu, že svými chabými pokusy všechno jenom zhoršuje.

„Byla jsi někdy v Domě dějin Oxfordshiru?“ zeptá se mě Jamie po hodině naprostého ticha.

Takhle to tu chodí: dlouhé chvíle ticha občas přeruší nenávazná poznámka. Děláme to oba. Za poslední tři měsíce jsme si už vysloužili pozvánku do zákulisí, něco jako VIP přístup k mozku toho druhého.

„Ne, nebyla,“ odpovím.

„Měli bychom se tam podívat.“ Seskočím dolů. „Jen si vezmu kabelku.“

Jamie se pobaveně pochechtává, byl to dobrej fór. Pak začne zvracet. To už tak dobrý není. Čekám. Když se to zklidní, pokračuje: „Nebyl jsem tam už věčnost, ale mají tam… takovou… věc, takovou… historickou tabuli, která se mi celkem líbila. Pořád na ni myslím.“ Opře se o zeď.

Svezu se po zdi naproti němu a podám mu lahev s vodou. Nalije si pár kapek do pusy, obrátí se a vyplivne do mísy. Jsou to rituály. Na zkoušku si dám jeho nohy do klína a pokouším se je masírovat. Dívám se mu přitom do obličeje, jestli nenaleznu známku nepohodlí. Jeden z podivnějších vedlejších účinků je chvilková nervová bolest, která zmizí, stejně jako přišla. Když se objeví, na Jamieho se nesmí sahat. Ani on se dokonce nesmí ničeho dotýkat. Židle, gauč, postel – to všechno mu působí bolest. Jako zombie bloumá z místnosti do místnosti a sází na to, že jeho „výdrž vydrží“ déle než neuropatie. Teď úlevně zasténá, naznačuje mi tak, že můžu pokračovat. „Hrozně mi chybíš,“ vydechne.

Impotence. Silné, obávané slovo, jaké se na sezeních vyslovuje zásadně šeptem, jako by se jím mohl přivolat nějaký zlý démon. Manželky se ke mně vždy zvědavě připlíží. „A jak dlouho spolu jste?“ Kličkuju: oficiálně spolu, nebo jak dlouho spolu spíme? Ať už si vyberou kteroukoliv možnost, když vyslovím odpověď, vyvalí oči. Tyhle ženy ve svém vztahu dávno počítají roky, nebo dokonce desítky let, ne měsíce. „Cože? A to je všechno? Ubohé dítě.“ A jejich rada? Nemluv o tom. Nezraňuj jeho ego. Vezmi si do vany knížku, nějakou romanci. A to jsem taky udělala. Trochu jsem si to trochu upravila – když jsem si ji tam vzala, Jamie mi ji četl.

Vším možným, nebo v tomto případě knihou, jsme našli způsoby, jak to může fungovat. Ale upřímně, pořád to není dost. Připadám si ohromně prázdná. Můžu jenom vzpomínat, jaké to s ním je.

Věřte mi, že když vezmu v úvahu, jak tenhle vztah začal, oceňuju tu ironii.

Ale Jamie měl včera poslední den léčby. Na konci tunelu je světlo, veliké rudé světlo ve stylu Amsterdamu.

Jamie mlčí a mě napadne, že možná usnul. Stává se to. Někdy spí celý den (od desíti večer do desíti další večer). Dávno už nestoná v salonu, přesunuli jsme ho na jeho postel. Asi tolik k negativním asociacím. Když spí, sedím vedle něj a pracuju buď na diplomce, nebo na kampani. Nebo si nasadím sluchátka a potisící se koukám na Západní křídlo. O špatných dnech ho nerada nechávám samotného, když spí.

Ale o těch dobrých dělám to, co normálně. Chodím do Bodleianské knihovny nebo do knihovny na Fakultu anglistiky, scházím se se svým školitelem, chodím na semináře a přednášky, zajdu na pár piv s Maggie, Charliem a Tomem. Asi půlku času trávím na Magdalenské koleji, a když už tam jsem, vyměním pár slov s Hughem, zatímco se zabývám svou poštovní přihrádkou, a brzo ráno pokecám s Evženií. Moji tři mušketýři jsou nadšení, že s Jamiem chodím, ale na jeho přání pořád nic netuší o jeho nemoci. Na svoje soukromí si dává nesmírný pozor – a to by taky měl. Když Jamie někomu řekne, že má myelom, nedostane se mu soucitného pohledu, nýbrž pekelného zděšení (protože přece Oliver), jako by dotyčný stál hned vedle ducha.

Charlieho plán s Blenheimským bálem nevyšel. Zdá se, že teď je Tom z Maggie jenom zmatený. Stěží jí řekne pár slov, když je v její společnosti, je odměřený a chladný. Maggie z toho usoudila, že mu učarovala nějaká jiná. Vytváří se z toho nebezpečná síť. Chodím s kamarády na večeři, poslouchám školní drby a o čem kdo píše diplomku, sleduju Charlieho pokusy přivést Ridleyho k žárlivosti tím, že bude projevovat zájem o kluky, kteří kolem něj projdou… To všechno mi znovu dává příležitost cítit se normálně. Jsem jenom holka, co studuje v zahraničí, bezděčně si přivlastnila příšerný středoatlantský přízvuk (objevuje se hlavně po pár skleničkách) a žije v pronajatém podkrovním pokoji jen s nezbytnými věcmi. Nic mě v tu chvíli nesvazuje. Všechno se to ale vmžiku změní, když zamířím do Severního Oxfordu za Jamiem do jeho viktoriánského domu.

Některé dny se zdá, že je v pohodě, skoro jako když jsme se poznali. Smějeme se, dotýkáme se. Dáme si skleničku vína. Vypadneme ven, projdeme se parkem, dojdeme k Port Meadow, zaskočíme za Lizzie, Bernardem a Rickym, dáme si kapku Jamieho whisky a popcorn. Stavíme se v Happy Cod, kde si dáme dohromady pár hranolek. Když prší (což je strašně často), jdeme do Ashmoleanu nebo do Přírodovědného muzea a procházíme sály s anglosaskými poklady, iluminovanými rukopisy a dinosauřími kostmi.

Pozorovat, jak tím vším Jamie prochází, je pro mě lekce v síle ducha. Nepokládá si otázky typu „proč já?“, „proč můj bratr?“,

„proč se to všechno děje?“, „co přijde pak?“. Nikdy přede mnou nerozvíjel podobné myšlenky, pochybnosti, ani se přede mnou nezavíral. Jenom hádám, že se toho všeho zbavil už tehdy s Oliverem. Když zažil první velkou ztrátu, která, hádám jako první láska, vybízí k otázkám. Možná, že jakmile vám jednou dojde, že žádná odpověď neexistuje, naučíte se s těmi otázkami žít.

Alespoň jednou týdně obědvám s Cecílií. Opravdu nevím, co bych bez jejích zkušeností a rad dělala. (A neuškodí, že díky práci o Elizabeth Gaskellové ví taky všechno o ženském

vlastnickém právu v Británii devatenáctého století; pomohla mi proniknout do složitějších částí toho, o čem píšu.)

Po pravdě řečeno, jsem do ní tak trochu zamilovaná.

Po pravdě řečeno jsem tak trochu zamilovaná do tohohle života.

Života, jaký jsem nečekala.

Člověk by si myslel, že budu spěchat na opačnou stranu, pozorovat hodinky a vyhlížet autobus, který mě 11. června odveze zpátky na Heathrow, ale tak to není. Nevím proč, nedokážu to vysvětlit.

Zvlášť když pořád zbožňuju svoji práci. Vidím, že mi volá Gavin, a najednou jsem celá rozechvělá, nakopne mě to jako nějaká droga. Janet navzdory vyhlídkám přežila první primárky (a odborníci utrpěli šok, když v Iowě dokonce vyhrála) a všichni další kandidáti kromě viceprezidenta Hillersona odstoupili. Už sedm týdnů jsme ale nezaznamenali jakoukoliv změnu preferencí, zbylí dva kandidáti jednoduše na střídačku vyhrávají primárky. Dneska je poslední debata a za týden jsou primárky v pěti státech – to by mělo rozhodnout.

Zdá se, že všechno směřuje k vyústění. Poslední debata, Jamieho poslední den léčby, můj poslední trimestr tady… a já nemám ani tušení, jak cokoliv z toho skončí.

Život.

Jamie otevře oči a pokračuje, jako by nikdy žádná prodleva nebyla: „V Oxfordshire History Centre je stará mapa znázorňující, jak Oxford vypadal bezprostředně poté, co tady začala fungovat univerzita. Žilo tu asi pět tisíc lidí, což není zrovna málo, když vezmeme v úvahu, že v Londýně jich tehdy bylo údajně okolo dvaceti tisíc. Díky řece byl Oxford strategicky významným a Normani tu postavili hrad, přímo na kopci, který už předtím využili Dánové, když město vyplenili…“ Jamie se zarazí, jak to dělá často, když si uvědomí, že přednáší. Domnívá se, že mi to vadí. Já si myslím, že je to rozkošné. „Chci tím říct, že něco na tomhle místě muselo být, co lidi přitahovalo. Pro Sasy Oxford sloužil jako centrum obchodu a transportu, protože to především bylo místo, kde mohli překročit řeku i se zvířaty, hlavně s dobytkem. Dobytčí brod. Z toho se přirozeně časem stal Oxford.“

Přikývnu, ale nepřestávám mu třít nohy. „Oxenford…“

„Přesně tak,“ zašeptá zasněně. „Takhle prosté to je. Nic než brod na řece, jedinečné místo, kde se nejsnadněji přejde na druhou stranu. To bylo nesmírně žádané. A pořád je.“ Položí mi ruku na stehno. Je to tak příjemné, až málem zapředu. Jamie už dál nemluví. Vzhlédnu.

Jeho pohled dokážu popsat jen jako vyčerpaně odevzdaný. Představuje všechno, co jsem v jeho očích nikdy nechtěla vidět. Ten pohled mě děsí. Srdce mi hlasitě zabuší, pouze jednou jako zvířeti, které v buši něco zaskočí.

„Oliver z toho místa musel odejít,“ říká Jamie tichým hlasem. Zatnu ruku v pěst, aby nevystřelila a nezakryla mu ústa.

„Táhli ho a on kopal a křičel. Přinutili ho bojovat, i když už dávno prohrál. Neměl sílu vzepřít se otcovu naléhání, jeho vlivu a lžím. ‚Ještě máš dost síly, Ollie, jsi mladej, hochu, dlužíš nám to, dlužíš to těm, kteří tě milují. No tak, chlapče, už jen jeden boj.‘ Ustoupil. A trpěl. Z mýho bratra ragbisty se stala jenom kostra. Sral krev, měl halucinace, viděl pekelný ohně. Pokusil se zabít, ale oni ho zachránili. Táhli ho dál a dál proti proudu. Pryč od jeho brodu.“ Jamie se mi pořád dívá přímo do očí, svaly na tváři se mu zatínají, jak skřípe zuby. Rozzlobeně, ale zároveň v touze po spravedlnosti. „Znovu už to nedopustím.“

Nezmůžu se na odpověď. Těch pár měsíců byl tak vyrovnaný, o mnoho stoičtější, než jak si dokážu v jeho situaci představit sebe. Vím, že ho nemoc unavuje, a vím i, že ho už srazila na kolena. Tohle všechno rozumově vím, ale necítila jsem to, doopravdy jsem to nechápala – až teď.

„Říká se, že teď žijeme dýl. Omyl. Jenom nás dýl udržují naživu. Důstojná smrt? To znala každá kultura. Řekové pili bolehlav, Římani nalehli na svůj meč a samurajové měli harakiri. Středověcí rytíři byli tak obrnění, že nebylo možné spáchat sebevraždu přímo na bitevním poli, a tak si tu čest prokazovali navzájem. Rána z milosti. Meč proklouzl mezi pláty přímo do srdce. Ale dnes? Žádná rána z milosti. Léčíme lidi až do smrti.“ Odmlčí se. „V takové chvíli by měli zasáhnout ti, kteří tě opravdu milují, a pomoct ti. To by měli udělat.“ Jamie polkne. „V těch hrozných posledních dnech Ollie nechtěl ani vidět toho, koho nejvíc miloval, toho, kdo mu mohl přinést nějakou útěchu, odmítal se vidět s Cecílií. Nemohl vystát, když se dívala na to, co z něj zbylo. A zbylo z něj tak málo právě kvůli otci.“

V následném tichu slyším, jak Jamiemu sílí dech, je hlasitější a hrubší. Snaží se zadusit už tak dlouho potlačované emoce, ale nedaří se mu to. Konečně slabě řekne: „Otec by ho nechal připojenýho k těm blbejm strojům napořád. Oliver mě učinil svým opatrovatelem. Dal mi plnou moc.“ Polkne. „Po pravdě… Doufal jsem, že Ollie zemře dřív, než se budu muset rozhodnout. Bylo to zbabělé? Ano. Ale mohli jsme tím vším projít, aniž by William kdy zjistil, že jsme přepsali papíry. Mohli jsme zachovat iluzi, že tu pořád velí. Když na to přišel… něco jsme si řekli.“ Konec. To je všechno. Víc se nedovím.

Jamie je někdy otupělý, hlavně když mluví v afektu. Hovoří pak úryvkovitě, v kouscích, které si musím poskládat dohromady.

Williamovi se musí nechat, že dodržel svou část dohody. Jako by poslední tři měsíce ani neexistoval. I když Antonie chodí na návštěvu často a vím, že její manžel měl v Londýně spoustu obchodních schůzek, on sám se z Jamieho života vystřihl, a to jenom proto, aby jeho syn dělal to, o čem Willaim věří, že mu to zachrání život. Když si to přeložím: William Jamieho miluje. A miloval i Olivera. To teď vidím naprosto zřetelně.

Jamiemu se do koutků očí derou slzy. Ráda bych řekla něco, co by mu pomohlo, co by všechno zlepšilo, ale co by to tak mělo být? Na bratrovu smrt a otcovu zradu není žádný lék. Tak mu dál třu nohy, zatímco on mi masíruje stehno.

Jamie vzhlédne a podívá se svýma lesklýma modrýma očima do mých. „Neboj. Já se nevzdávám. Nechtěl jsem to naznačit ničím z toho, co jsem řekl… Jen tak žvaním.“ Uchechtne se, jedinkrát, měkce, sebeshazovačně. „Ještě se mě nezbavíš. Jenom říkám, že až přijde čas, nech mě jít přes brod.“ Vrátí se pohledem ke svým chodidlům. „‚Zapadlo slunce, Venuše vládne, jasný hlas se nese, vím, zduste steny, písčiny, na moře až vypluji.‘“ Zavře oči.

Tennyson. Vždycky Tennyson.

Každý má svou metaforu. Pro Tennysona to byly písčiny, Jamie má svůj brod. A moje metafora?

Ještě nevím.

Nedokážu o tom přemýšlet.

Nejsem připravená přemýšlet o tom, že bych tenhle svět opustila. Právě teď se akorát vypořádávám s představou, že Jamieho v červnu opustím. A pro to není žádná metafora.

Jamie navrhl, abych se k němu nastěhovala, ale já si nepřinesla nic než kartáček na zuby a pyžamo.

Možná proto, že až budu v červnu balit, nechci to dělat v tomhle domě. Musí to být na Magdalenské koleji. Na místě, kam jsem původně přišla, na místě, které opustím. Tam jsem kořeny moc hluboko nezapustila, kdežto tady se už uchytily a bude těžší je vyrvat, až nadejde čas.

„Uvolnit se,“ řekne Jamie, klidněji a vyrovnaněji, „vědět, kdy je čas jít. Osvobodit se. Není nic horšího než být chycený, uvězněný v neschopnosti se rozhodnout.“ Tyhle nahodilé myšlenky, které z něj občas vyklouznou, jsou jako malé rozbušky, které ve mně zapaluje.

Když můj otec umíral, stihl se uvolnit? Stalo se to tak rychle. Nejspíš své poslední okamžiky strávil tím, že sám sebe proklínal za to, že projel zledovatělou zatáčkou příliš rychle. Věděl ale, že manželka s dcerou ho milují, tím jsem si jistá. Otázka je, jestli to v tom okamžiku stačilo…

Nedokážu si představit, v jakém děsu musí William žít – že mu může o půlnoci zazvonit telefon a budu to já – já, kterou nenávidí – a oznámím mu, že Jamie už není mezi námi. Vzpomenu si, co říkala Antonie. Někdy se člověk musí ptát, jak se ten slon vůbec mezi porcelán dostal.

Neexistuje správné nebo špatné rozhodnutí či soudce, který by vyřkl jednoznačný ortel. Život se zkrátka zkomplikuje, když se lidé mají rádi. Vybrat si – marnost nad marnost. Jak se ale té nutnosti výběru zbavit?

Jak můžu s čistým svědomím zanechat Jamieho napospas jeho otci, dokud se nic nevyřeší?

Já to zařídím. Vymyslím plán, koneckonců je to můj dar od Boha a bude to i můj dárek na rozloučenou pro Jamieho a jeho rodinu. Vlastně to bude i dárek pro mě samotnou. Náležitě provedený plán, čisté svědomí.

Hrobové ticho přeruší zvonění telefonu. Skloním hlavu.

„Promiň,“ zamumlám.

Jamie mi stiskne stehno. Říká mi tak, že se nic neděje. „Poslední debata. Jenom ve dvou, Wilkesová a Hillerson. To je dneska?“

„Jo,“ odpovím a vstávám. „Dneska lámem chleba.“ Vytáhnu telefon z kapsy a vyjdu z koupelny do ložnice. „Gavine.“

„Takže… Janet je těhotná.“ Cože? „Cože?“

„Je těhotná.“ Nikdy jsem ho neslyšela mluvit takovýmhle hlasem, jako by mu už bylo všechno jedno a jenom mi to chtěl oznámit. Vůbec se mu to nepodobá. Proto mi tak dlouho trvá, než si uvědomím, že si nedělá legraci.

„Moje to není,“ prohlásí.

Bože, možná si opravdu dělá legraci. „Gavine, poslyš, takhle ty si představuješ…“

„Je toho jejího přítele. Petera.“

Ani nevím, odkud začít. „J-jak dlouho už…“

„Čtyři měsíce.“

„Čtyři měsíce!“ ujede mi.

„Zřejmě není úplně – co to vůbec říkám? – úplně ‚v pořádku‘, má to něco společného s menopauzou, takže jí pár měsíců trvalo, než na to přišla. Ten doktor si to, blbec, nechal utýct z kanceláře. Akorát včas na dnešní debatu. Ne že by to mohla skrývat navěky.“ Vzdychne. Už zní víc jako Gavin, když řekne:

„Konec, děvče. Už jsme toho překonali dost, ale…“ Znovu vzdychne. „Tohle je nad naše síly.“ Nic neříkám. „Musím zavolat pár lidem.“

„D-dobře,“ řeknu konečně, ale to už zavěsil. Zůstanu zírat na prázdnou obrazovku.

Konec.

Měla bych být překvapená, a taky že jsem. Měla bych být šokovaná, a taky že jsem. Měla bych být naštvaná, a taky že jsem.

Měla bych se bát toho, co přijde. Taky že se bojím.

Ale i když se ve mně mísí všechny tyhle pocity, jediné, na co můžu myslet, je, že můžu zůstat v Oxfordu.

To přebije všechno. A to mě sakra děsí.

Vrátím se do koupelny a vidím, že Jamie vsedě spí, opřený o zeď, s bradou na prsou. Takhle může usnout snad jenom batole. Chvíli ho pozoruju. Dlouhou chvíli.

Pak se vrátím do ložnice a vytočím Gavinovo číslo.

„Jo?“ zvedne telefon.

„Proč?“ ptám se.

„Jak proč?“

„Proč konec? Proč odstupuje?“ Rozhostí se takové ticho, až mě napadne, jestli se nepřerušilo spojení. „Haló?“

„No, já nevím, Ello, střílím jen tak od boku, ale možná proto, že nemůžeme mít za prezidentku svobodnou matku, samoživitelku?“

Na konci už křičí. Já ne. „Proč ne, Gavine? Proč nemůžeme mít za prezidentku svobodnou matku, samoživitelku?“

Vzdychne. Vůbec mě neposlouchá. „Hillerson ji dneska vykuchá, když neodstoupí. Nepostavím ji do pozice, kdy…“

„Odpusť, ale tohle rozhodnutí není na tobě. Ani na Hillersonovi. Dokonce ani na straně. Není na nikom jiném než na americkém lidu. Dej jim možnost se rozhodnout. Nikdy se nedozvíme, co chtějí, pokud jim nedáme možnost, aby se vyjádřili.“

Kratičký okamžik se nic neozývá. „Promiň, Ello, ale tohle není tvoje…“

„Janet je tam s tebou?“ Polknu. „Prosím, Gavine, vím, že tohle není moje parketa, a vím, že ses neptal, co si myslím, ale já si něco myslím!“

Trvá celou věčnost, než vydechne: „Vydrž.“

Slyším, jako by se v pozadí někdo šoural, a pak Janetin odevzdaný hlas. „Ello?“

„Nesmíte odstoupit.“

„Zlatíčko,“ začne, „my to dítě s Peterem chceme. Myslela jsem, že to v mém věku už nepůjde. Tohle je příležitost, jaká se naskytne…“

„Dítě si nechte. Ale neodstupujte.“ I když si nejsem jistá, jak si vyložit její mlčení, pokračuju: „Běžte do té debaty.“

„Cením si vašeho nadšení, ale nevím, jak bychom tohle mohli překonat.“

Hromadí se ve mně vztek. „Poslyšte, ono není co překonávat! Musíte jen něco vykonat!“ Přecházím po pokoji. „Staňte se ženou, která se postaví těmhle nesmyslům. Staňte se ženou, která zaútočí na pravidla patriarchátu.“

„Ello…“

„Nesmíme už předstírat, že existují pravidla, že kdokoli cokoli ví. Všichni víme hovno!“

Slabě se uchechtne. „Veřte mi, já s vámi souhlasím, ale…“

„Pokud nic jinýho,“ začínám se vztekat, „tak jestli to v úterý skončí a zjistíme, že je to na lidi příliš, alespoň jsme pozvedli diskurz, když jsme měli možnost. Budete alespoň kandidátka, která nejen že měla odpovědi, ale ještě si troufla klást otázky. Běžte do té debaty. A ptejte se proč. Přinuťte to Hillersona říct, přinuťte ho říct, že jste ‚nevhodná‘, nejen vám do očí, ale před očima každé ženy v zemi. Všechny jeho argumenty jsou falešný.

‚Nemůžeme mít těhotnou kandidátku, prezidentem Spojených států amerických nemůže být máma od rodiny.‘ Proč? Protože jsme takovou prezidentku nikdy neměli? A pak se ho zeptejte, jestli by mu vadilo, kdyby se prezidentem stal novopečený otec… A pak, až ho vlastní sexismus zažene do kouta, se ho zeptejte, jestli tím chce říct, že byste se na prezidenta hodila, pouze kdybyste šla na potrat. Nasokratujte mu prdel!“

„Nasokratujte… Oxford se na vás podepsal.“ Slyším, že se během řeči usmívá. „Popřemýšlím o tom,“ pozdechne si pak.

Opravdu? Jsem dost překvapená.

Pane bože, co jsem to udělala? Jsem si dost jistá, že jsem právě skvělé ženě poradila, aby šla do národního vysílání a bičovala sama sebe u feministického pranýře.

Polknu. „Platí.“ Zavěsíme.

Nohy mám najednou celé roztřesené. Když se vrátím do koupelny, překvapí mě, že mě Jamie zpoza přivřených víček s lehkým úsměvem pozoruje. „Koukneme se večer na tu debatu?“ ptá se.

„Pokud nějaká bude,“ upřesním.

Kývne hlavou k telefonu. „Nemůžu se dočkat, až zjistím, o čem jste to mluvili.“

Usadím se mu zas k nohám, s úmyslem navázat na naši předchozí konverzaci. „Řekla bych ti to, ale to bych tě pak musela zabít.“

Zvedne obočí: „Proč myslíš, že jsem se ptal?“

Pobaveně funím. Je to smutný, vtipný, ale zničehonic si připadám unavená. Skloním hlavu. Cítím, jak mi Jamie jezdí prsty ve vlasech, na tváři mám jeho dlaň. Opřu se o ni, chci z ní načerpat trochu síly. „Takže,“ přede Jamie, „tvoje narozeniny.“

Zvednu hlavu, výrazná změna tématu. Oči mu jiskří jako dřív, je mu o něco lépe.

Usměju se, snažím se trochu vzchopit. „No, to už je lepší.“

„Máš je příští týden.“

„Jo, to mám.“

„Chtěl bych tě někam vzít. Vyrazíme někam?“

Dělá si srandu?

Navzdory slibu, že prosincovou cestu odložíme na velikonoční prázdniny, se asi před dvěma týdny ukázalo, že Jamie není ve stavu, kdy by mohl cestovat. Jeho onkolog to přísně zakázal, jenže Jamiemu viditelně pořád dělá problémy to přijmout.

Po narozeninách mám pár týdnů, než začne trimestr, a Charlie, Maggie a Tom mě pozvali, abych s nimi na konci prázdnin jela do Maroka. Asi bych mohla, ale připadám si, jako by mi běželo jakési odpočítávání. Chci s Jamiem strávit každou minutu, chci sledovat, jak se zotavuje. Zasloužíme si to.

Vrtím hlavou. „Máme domácí prázdniny, vzpomínáš? V plánu máme uzdravování, znovunabývání sil, sex, psaní, sex, krevní obraz a ještě sex.“

Zakření se. „Nebudeme to přehánět, slibuju. Jen na pár dní. Nechám se vyšetřit, než odjedeme. Nepojedeme daleko. Mohli bychom se podívat do Jezerní oblasti. Nebo do Cornwallu. Nebo Bath! Co bys řekla na Bath? Nebo bych ti mohl ukázat Cambridge? Něco si vyber, cokoli.“ Mlčím. „Cokoli chceš. Cokoli chceš a nezahrnuje to loď nebo letadlo. Máš přece narozeniny.“

V hlavě se mi rodí myšlenka. „Cokoli?“

Krátce přikývne, rozhodně a šťastně, myslí si, že vyhrál.

Napřáhnu ruku, abychom si mohli potřást. Takhle v tomhle vztahu uzavíráme dohody. A chci, aby se mi zavázal. „Cokoli?“ ujistím se.

Jamie mi třese rukou a usmívá se. „Mě nevyděsíš,“ holedbá se. „Cokoli.“

Než mu stihnu říct, co jsem si vybrala, cinkne mi telefon. Podívám se na něj. Přišla mi zpráva od Gavina, jsou to jen tři slova.

===

KAPITOLA 25

Tráva živá nad mou hlavou

Vlhká od přeháňky, rosy

Chce-li se ti, vzpomínej

Zapomeň, když musíš.

Christina Rossettiová: Píseň, 1848

Itálie, Řecko, Chorvatsko, Nový Zéland… to jsou místa, o kterých slýcháme, jak jsou krásná. Proč mi ale nikdy nikdo neřekl, jak nádherné je Skotsko? Člověku až vypadnou oči nad tou krásou, je to tu úžasný.

Už deset minut stoupáme do kopce, když se Jamie konečně uráčí promluvit. Vítaná změna oproti bručení a vzdechům, kterými mě celý týden oblažoval. „Matka tě bude chtít provést po domě. Všechno, co ti navykládá, je lež.“

Až příliš horlivě se rozchechtám – jako když někdo honem honem roztrhne pytlík brambůrků a všechny se rozletí. Jamie si toho nevšímá a pokračuje: „Taky si vymýšlí rodová jména.

‚MacGrubberlochovi měli nejkrásnější stádo dobytka v celé zemi‘ a tak podobně.“

Zkusím ho vzít za ruku. Neucukne. Velké vítězství. „Tolik se těší…,“ špitnu.

„To by měla. Tohle bude poprvé, co si domů přivedu slečnu. Nejspíš přichystala slavnostní přehlídku.“

Dobře, já to chápu. Převezla jsem ho. Byla to rána pod pás. Nehrála jsem podle pravidel. Ale člověk občas musí schovat lék do kousku masa, pokud chce, aby ho pes spolkl. (A když to nezabere… no, tak ho vezme za čenich, roztáhne tlamu a pilulku tomu paličákovi nacpe až do chřtánu.) Musí se však nechat, že dodržel slovo. Ani jednou se nepokusil vycouvat ze slibu, že mě vezme, kam jen budu chtít.

Tu noc, kdy jsem mu oznámila, že chci do Skotska, jsme na mém počítači v koupelně sledovali debatu. Viceprezident si tu záležitost s těhotenstvím nechal až na konec, protože je – v jádru – šoumen a mediální děvka. Takže když spadl do jámy, kterou jsem mu vykopala, nevyškrábal se z ní až do konce debaty, v jejím závěru vypadala Janet naprosto vyrovnaně a Hillerson si s ní na odchodu odmítl potřást rukou. Když se ho pak někdo s kamerou ptal, jak si myslí, že to šlo, Hillerson, celý rozhozený, se rozčilil: „Furt se ptala ‚proč‘!“ Ani ne za hodinu se zrodilo virální video. „Furt se ptala proč“ má teď Janet jako neoficiální slogan kampaně. Když mi pak od Gavina přišla zpráva, ve které stálo: To všechno ty! Paráda. Super, konečně jsem si dopřála okamžik opravdové osobní hrdosti. I když se na mě pořád zlobil kvůli Skotsku, otevřel Jamie jedno ze svých luxusních vín (pít ho ale nemohl) a připil si se mnou sklenkou vody.

Přitáhnu si jeho ruku k ústům, políbím ji a přitom si všimnu skrvn, které má rozeseté po kůži. Je mu už o hodně lépe, skoro jako dřív, a tak trval na tom, že v druhém poschodí vytrhá podlahu a položí novou. Což taky posledních pár dní dělal. Psycholog by se nejspíš chytil symbolické povahy tohoto aktu, ale Jamie akorát chtěl využít času, kdy budeme pryč, aby si podlaha sedla a prostor se vyvětral.

Zpod řas k němu vzhlédnu a nasadím koketní, roztomilý hlas, při němž Jamie pokaždé protočí oči. „Ty mě teď nenávidíš?“

Jak jsem čekala, Jamie protočí oči: „Už jsem přežil horší věci než týden se svou rodinou.“

Podívám se okénkem ven. „Tady jsi vážně vyrůstal?“

„Tak trochu. V létě o prázdninách.“

„Pane jo!“ zaječím, když Jamie zabočí a otevře se mi pohled na rozeklanou šedou skalní stěnu, která přechází v jarně zelené pastviny. Dělí je nízké kamenné zídky a v dálce vidím tečky – chundelatý horský skot. Vlevo si všimnu starého strážního domku. Vypadá opuštěně a vrata jsou otevřená, ale než stačím říct, jaká je to nádhera, Jamie odbočí a projedeme bránou.

Bože můj.

Před námi se táhne cesta lemovaná vysokými duby, větve nad námi se proplétají, vytvářejí podloubí a vypadá to, jako by nás vítaly. Jamie šlápne na plyn a uháníme vpřed.

Zírám na dům, který se před námi náhle vynořil zpoza stromů, ústa otevřená v úžasu. Omlouvám se, řekla jsem dům? Myslela jsem velkostatek. Totiž hrad. Opevnění. Ekosystém.

Jamie ještě zrychlí a motor zaječí, jako bychom zajížděli do depa a místo v astonu jeli v Indy 500. Od kol odletuje štěrk, smykem zastavíme. Zatáhne ruční brzdu, podívá se na mě a zhluboka se nadechne, jako by se na něco připravoval. Otevře dveře a vystoupí. Já nemůžu. Ještě ne. Jsem teď schopná jenom ohromeně zírat na průčelí domu, celé z kamene. Takhle zepředu vypadá jako Blenheimský palác (nejspíš pochází ze stejné doby), ale pravé křídlo se zdá být starší a svými věžemi a cimbuřím víc připomíná hrad.

Když se vyhrabu z auta, dvojité přední dveře se rozletí a vyjde Antonie. Zatleská. Další žena, stejně široká jako vysoká, s krátkými bílými zcuchanými vlasy se vykolébá ven a rozhodně se po schodech dolů vydá za Antonií. V zástěře a s utěrkou přehozenou přes rameno si to zamíří přímo k Jamiemu. Vrazí do něj jako cihlová zeď a silně si ho přitiskne na prsa. Pak se odtáhne a přísně si Jamieho změří.

„Tak se na tebe mrknem!“ zvolá. Jamie se napřímí a natáhne ruce, jako by byl na přijímacím pohovoru u armády.

„Přesně jak jsem se bála! Hubenej!“ prohlásí a třese hlavou. Buclatým palcem ukáže za sebe. „Mám tam polívku. Fakt se povedla.“

Jamie mi věnuje hřejivý, upřímný úsměv, jaký jsem neviděla už týden. „Ello, tohle je Smithy, láska mého života. Její polévka má léčivé účinky.“

Smithy zabručí na znamení souhlasu a pečlivě si mě prohlíží. Napřáhne ruku, stisknu ji. „Ty musíš bejt ta oslavenkyně, co s ní všichni tolik nadělaj.“

Antonie proklouzne kolem Smithy a obejme mě. „Tak už ses konečně zbavila toho hrozného učitelského košiláče, co? Jak že se jmenoval? No to už je jedno, udělalas dobře. Přivedlas s sebou krásného chlapce.“

„Klidně můžu zase nastoupit a odjet,“ řekne Jamie a nedělá si tak docela legraci.

Antonie se nafoukne. „No tak, snad nejsi taková cimprlína.“ Přejde k synovi a pořádně ho obejme. Jamie jí dá pusu do vlasů. Ať se dál stane cokoliv, už takhle jsem hrozně šťastná. Třeba jen z toho důvodu, že je tu teď vidím společně, že jsem poznala Smithy, stál poslední týden za to.

Jamie dá jednu ruku kolem ramen Antonii, druhou Smithy a obrátí se k domu. „Poslyš, matko… Slíbil jsem Elle pořádnou prohlídku a dost se na ni těší. Víš, jak zbožňuje historii, a ty se k tomu dokonale…“ Hlas se mu vytratí a zastaví se. Sleduju jeho pohled.

William se nad námi tyčí u dveří. „Zdravím,“ škubne hlavou. Dívá se na mě. „Vítej, Eleanor.“

„Děkuju,“ odpovím. „Jsem moc ráda, že tady můžu být.“

William se obrátí zpátky k Jamiemu a prohlíží si ho, jako by hodnotil, jak vypadá. „Jamie.“

„Otče.“

„Vypadáš dobře. Docela.“

„To ty taky. Docela.“

Dál na sebe v tichosti civí. Dva býci, každý na opačné straně pastviny.

„Chlapci, prosím vás,“ zašeptá Antonie jako na divadle a hlavou pokyne směrem, kde postává Smithy. „Musíte být tak vášniví zrovna před personálem?“ Smithy se zachichotá. Směje se přesně tak, jak jsem si její smích představovala, a musím se kousnout do rtu, abych se k ní nepřidala.

William zrudne. „Jistě, takže… Řeknu Colinovi, aby se postaral o zavazadla a tak.“ S tím se vrátí do domu. Jamie se zhluboka nadechne a všichni jdeme za ním.

Antonie nakoukne do koupelny pod schody a s potutelným úsměvem řekne: „Dřevo na stěnách pochází z Warwicku, bylo odtamtud přivezeno během Reformace.“ Pak mi Jamie pošeptá: „Z Kenilworthu.“ Antonie pokračuje: „Těsně předtím, než Jiří VI. tento dům s pozemky věnoval mému pra-pra-pra-pradědečkovi.“ („Jiří V.,“ špitne Jamie.) V patnáct metrů dlouhé galerii nad bazénem Antonie ukáže na jeden portrét. „Tohle je Jamieho předek, jeden z rodu MacTartanishů, který se během Konfliktu ukrýval před Angličany v přestrojení za ženu a žil se služebnictvem v kuchyni.“ (Jamie: „MacTavishů; ve stájích.) Antonie ukáže na vchod do místnosti ve věži, s kamennými zdmi vypadá jako kobka. „Tady Alžběta v roce čtrnáct set třicet sedm věznila Marii Stuartovnu,“ oznámí nám.

Jamie: „Absurdní.“

Antonie: „Utekla po prostěradle přivázaném k topení.“ Jamie: „Myslíš asi středověké topení.“

Vyjdeme schody a nacházíme se v dlouhé široké chodbě s řadou vysokých bílých dveřích na kadé straně. Dvoje naproti sobě jsou otevřené. „Tohle bude tvůj pokoj,“ řekne Antonie a zamíří do těch napravo. Jdu za ní a všimnu si, že můj batoh leží na pohovce hned u masivní postele s nebesy a se závěsy z těžkého brokátu, které jsou samy o sobě starožitnost. Čtveřice obrovských oken poskytuje výhled na rozlehlý rodinný majetek, je vidět až k útesům v dálce. Každý kousek nábytku v místnosti patří do muzea.

„Je to tu senzační.“

Rozplývala bych se víc, ale Jamie, který šel dál do místnosti, zřejmě něco hledá a předběhne mě: „Matko? Kde mám tašku?“

„Je v růžovém pokoji, drahý.“

Jamie založí ruce v bok a vážně se na matku podívá. „Tak v růžovém pokoji…“

„Mysleli jsme s otcem, že to tak bude nejlepší. Máme tu nějaké tradice, dlouholeté tradice,“ poznamená Antonie.

„Sahají až k eskymácké invazi roku čtyřicet pět před Kristem,“ mumlá Jamie.

Antonie se ke mně nakloní: „Připravila jsem ti k posteli pantofle. Na chodbě je v noci dost studená podlaha, nechceme, abys tady nastydla.“ Vyjde na chodbu a zanechá mě s Jamiem samotného.

„Co říkala?“ ptá se nervózně a nedočkavě. Bože. Postavte ho blízko Williama a jediné, co uvidí, budou stinné stránky jeho otce.

Stisknu mu paži. „Bude to dobrý.“

Jamie hlasitě vydechne. Vím, proč se mu nelíbí, že máme spát odděleně. Ještě jsme neměli příležitost být pořádně spolu – kvůli tomu, že se zotavoval, kvůli podlahám a, no, mým podpásovkám.

Zdá se, že se trochu uvolnil. „Jasně. Tak dobře.“ Rozhlíží se po pokoji, po tapetách s liliemi, marnivém přepychu, přejede pohledem přes zrcadlo a spousty ozdobných polštářků. Vypadá, že o něčem přemýšlí. Už to musí být dávno, co procházel těmihle místnostmi. Když se já vrátím do domu, ve kterém jsem vyrůstala, vždycky mě šokuje, jak je malý. Jamie nejspíš neprožívá to samé, ale vím, jaké to je, vidět něco tak známého jinýma očima. „Je to tu dost… přeplácaný,“ prohlásí nakonec.

„A je tu zima.“

„Já to tady miluju. Tohle všechno. Každej kout.“ Podívám se na něj. „Miluju tvoji matku.“

Konečně se na mě podívá. V očích má jiskru, jakou jsem neviděla několik měsíců. Jiskru, jakou měl tehdy při konzultaci. Jako v té spižírně nebo u něj v jídelně. Vyzařuje sílu. „Taky ji miluju,“ pronese tiše.

Nevím, čím to je, že to oba dokážeme jen tak říct o jeho matce, ale o tom druhém jsme si to ještě neřekli. Možná to tak necítí, možná se prostě chová jako Angličan. Nebo chrání sám sebe.

Rozhodně vím, který z těch důvodu platí pro mě.

Stoupnu si na špičky. Jemně ho políbím. Zareaguje, už ne tak jemně.

„Jdete, vy dva?“ volá na nás Antonie z chodby.

Jamie vydá hrdelní zaúpění – jako nespokojený medvěd. Antonie nás vede zpátky dolů, popisuje fresky a bitvu, kterou zobrazují (přitom dokonce i já poznám, že hlavním motivem je hon). Zastavíme se u masivních dubových dveří.

„Poslední zastávka,“ usmívá se Antonie, „je knihovna. V ní jednou Jamie zavřel svého bratra do brnění.“

„Požádal mě o to!“

„Na celou noc?“

Směju se. Antonie kývne hlavou směrem ke dveřím: „Až po tobě.“

Radostně uchopím kulaté knoflíky a dramaticky zatlačím, jako bych já prováděla matku se synem…

Co tady dělají balónky? Co tady dělají ty stužky? Proč se William usmívá? Co oni tady dělají?

„Překvapení!“ křičí všichni.

Charlie, Maggie a Tom (který má na sobě jakýsi lovecký oblek a rybářské boty) vyrazí ke mně a hromadně mě obejmou. Do očí se mi derou slzy. Přes Charlieho rameno vidím, jak Jamieho úsměv přejde v neskrývaný smích, když se obejme s Antonií, a slyším, jak matce říká: „Netušila vůbec nic.“

„Nemohlo to vyjít lépe,“ přitakává Antonie.

Vymaním se ze sevření kamarádů a obejmu matku se synem. Jamie se prsty zaklesne za prsty mojí ruky, nakloní se ještě víc ke mně a políbí mě na tvář. Zahřál mě až na kost, hřeje mě to jako oheň v zimní noci. Jamie tohle naplánoval. I když na mě byl naštvanej, i když se mu sem nechtělo, stejně pro mě připravil tohle.

Miluju ho. Miluju na něm všechno. Slibuju sama sobě, že mu to povím.

Po narozeninovém čaji v knihovně otevírám dárky. Od Toma jsem dostala sbírku filozofických knih (ohmataných), od Maggie deník v kožených deskách a od Charlieho lahev nóbl skotské – ta od Williama získá uznalé pokývnutí. I když pořád odchází z místnosti, aby si zavolal, vždycky se zase vrátí. Přestože jsme si nic neřekli, vyměnili jsme si značný počet napjatých úsměvů a přikývnutí. Že by pokrok?

Jamie mi podává poslední lístek: „Od Ce.“ Prohlédnu si obálku. Na obálce je psacím písmem moje jméno. Když už ji skoro trhám, ještě dodá: „Zoufale tady chtěla být, ale má povinnosti, ze kterých se nemůže vykroutit.“

Maggie, která sedí naproti mně na širokém křesle, se otočí k Tomovi a šťouchne ho do žeber: „To ti musí být líto.“

Tom vypadá zamyšleně, zdá se, že je duchem někde jinde. Pořád ještě se Maggie nedokáže podívat do očí. „Cecílie Knowlesová? Dávná historie.“

Tvář se jí stáhne ve zmatené grimase, ale stejně Toma popichuje: „Jo? Nepovídej…“

Tom strnule přikývne: „Šel jsem dál. Na úrodnější půdu.“ Charlie, který si v knihovně prohlíží vzácná první vydání, nemá ani vůli podívat se na něj, když Tomovým směrem zasténá: „Pane bože, tak co tentokrát? Zelenina, kámen nebo zvíře?“

„To nemůžu říct. Zatím.“

Maggie se zase dívá před sebe, ruce vzorně na kolenou, a neví, co říct. Dokonce i když z obálky vytahuju dárkový poukaz do oxfordských lázní (a v duchu Cecílii žehnám za to, že přesně ví, co potřebuju), nepřestávám pozorovat Maggie s Tomem. Sedí teď vedle sebe jako sovy, které se dělí o pahýl větve, a oba zírají přímo před sebe. Maggie si všimne, že ji pozoruju. Je celá zachmuřená.

Pak se ke mně nakloní Jamie. „Dárek ode mě dostaneš později,“ pošeptá mi do ucha.

Se zvednutým obočím se k němu otočím. „To doufám,“ odpovím taky šeptem.

„Není to to, co myslíš.“ Pohled mu sklouzne na moje rty.

„Tedy, klidně to být může.“ Zvedne oči. „Mám pro tebe něco jako dárek. Docela hloupý, sentimentální. Nic pro oči veřejnosti.“ Zazvoní mi telefon. Vyndám ho z kapsy a místnost ztichne. „Mě si nevšímejte!“ naléhám. Všichni pokračují v hovoru. Všichni kromě Williama, který mě nepřestává pozorovat. Je to jako zpátky na Blenheimském bále. Vstanu, jdu do rohu místnosti a přijmu hovor: „Gavine.“

Gavin mě potěší laciným blahopřáním, kovovým hlasem pronese: „Všechno nejlepší.“ Janet není vůbec rozumět a její hlas se úplně topí v Gavinově basu, ale pořád je to od nich ohromně milé. Když pronesou blahopřání, tleskají. Proč to dělají?

„Nádhera!“ směju se. „Děkuju. Děkuju vám oběma!“

„Kolik ti je?“ ptá se Janet s potlačovaným smíchem.

„Dvacet pět.“

„I moje ponožky jsou starší než ty,“ protáhne Gavin.

„Ale no tak, Gavine,“ pokárá ho Janet, „vždyť to je přece úžasný, že je jí pětadvacet, no ne?“

„Jasně, Janet, máš pravdu. Je to úžasný.“

V uchu mě bodne, jako by se nějak změnila frekvence, jako by to měli nacvičené. Říkají to tak nějak škádlivě, mám dojem, že se přitom náramně baví. „Proč je to úžasný?“

„No…,“ vydechne Gavin dramaticky. „Víš, jaký máme problémy s obsazením pozice zástupce politickýho ředitele.“ To teda vím. Už měsíce v podstatě nemluvíme o ničem jiném. Janet se nelíbí nikdo z lidí, které jí Gavin, já nebo kdokoliv jiný předhodí, a už nám dochází nápady. „Přišli jsme na to, že jde o jeden detail, jeden kvalitativní rys, který nikdo z nich nemá.“

V ústech mám úplně sucho. „Opravdu?“

„Nikomu z nich není dvacet pět.“

„Nikomu!“

„A shodli jsme se, že přes to nejede vlak. Prostě nemůžeme přijmout nikoho, komu není dvacet pět.“

Připadám si, jako by mi měl úsměv každou chvíli roztrhnout tvář. „Naprosto s vámi souhlasím,“ vysoukám ze sebe.

„Skvělý,“ říká Gavin. „Věřili jsme, že to řekneš.“ Teď už se oba smějí. „Takže s tebou můžem počítat?“

Je zvláštní, když se vám v jediném okamžiku navždy změní život, a vy přesně víte, že se to děje. Právě teď. Význam okamžiku většinou nabývá obrysů až při pohledu zpátky. Jako když ve zpětném zrcátku vidíte sjezd, kterým jste se chtěli vydat. Tentokrát je to ale jiné. Představuju si, že nějak podobně to musí být, když vidíte svého přítele, jak si před vámi kleká na jedno koleno. Nebo když těhotenský test potvrdí, že čekáte dítě. Nebo když otevřete dveře a za nimi stojí smutný policajt s kloboukem v ruce.

A tak přemýšlím o jiných narozeninách, před dvanácti lety, ale vzápětí tu vzpomínku potlačím.

„Ano! Děkuju! Děkuju vám oběma!“

„Užívej si ještě Anglii,“ pokračuje Gavin přísným otcovským hlasem, „ale pamatuj… s jedenáctým červnem se kočár změní v dýni a sluhové v myši. Přijedeš domů a pomůžeš nám změnit svět. Spoléháme na tebe.“

„Platí!“

Ukončíme hovor. Omámeně propluju místností k přátelům.

Vrátím se na své místo vedle Jamieho. Vezme mě za ruku.

„Všechno v pořádku, Eleanor?“ ozve se Antonie.

„Jistě!“ vypísknu. „Omlouvám se.“

„To nic, drahoušku. Ale jestli dovolíš… něco pro tebe máme.

William a já,“ vysvětlí.

William se přesune za její židli. Vypadají, jako by pózovali na fotku. Tím mi připomenou fotografii z Jamieho jídelny a uvědomím si, že byla pořízena právě v téhle knihovně. Když zaboří ruku do kapsy, William jí položí ruku na rameno. Z kapsy se vynoří malá modrá sametová krabička. Ošoupané hrany prozrazují její stáří. Když Antonie natáhne ruku s krabičkou na dlani, srdce mi spadne až do žaludku.

„Asi si tě chtějí vzít,“ pronese pomalu Jamie.

Když se k ničemu nemám, Antonie se předkloní, aby byla ještě blíž: „No tak…“

Vezmu ji do dlaně, snažím se uklidnit roztřesenou ruku.

Snažím se dýchat.

Odklopím víčko. Přesně tohle jsem nechtěla vidět. Prsten s diamantem. Podávám jí ho zpátky. „Antonie, prosím, tohle je…“

„Ten diamant má kazy,“ vyhrkne Antonie. „Nemá žádnou finanční hodnotu, opravdu. Není proč ho odmítat. Jamie nám pověděl, že na šperky si moc nepotrpíš,“ říká s úsměvem. „Ale máš ráda historii, a tohle je něco na památku, co bys mohla ocenit.“

S napětím ji pozoruju.

Nadechne se. „Před světovou válkou – tou první – se jistá bohatá Američanka přivdala do téhle rodiny. Nebylo to příliš dobrovolné. S mladým úředníkem, kterému dávala přednost, byla více než šťastná, ale otec jí nedal povolení k sňatku a poslal ji do skotské divočiny. Tohle je prsten, který dostala od svého milého úředníka.“

Prohlížím si ho. Diamant, i když malý, je krásně zasazený do smaragdu. Kovový kroužek vypadá jako nový, jako nikdy nenošený.

„Schovávala ho úplně vzadu ve svém nočním stolku. Možná je ti jí líto, ale to nemusí. Její manželství bylo překvapivě šťastné. Měli čtyři děti, nejstarší z nich byl můj otec. S babičkou jsme si byly velmi blízké.“

„Byla to totiž moje pratchyně,“ poznamená nesmyslně William.

Všichni se zarazí. Antonie k němu vzhlédne a usměje se. S láskou ho poplácá po ruce: „Ano, drahý, to jsi řekl pěkně.“ Obrátí se zpátky ke mně a pokračuje: „Ten úředník jí pak už nikdy nenapsal. Udělala, co se po ní chtělo – no, abych byla přesná, tak to, co se jí řeklo – ale stejně se jí vedlo dobře. No, jak všichni víme, nemůžeme si vždy zvolit, jak se má život odvíjet. Ale můžeme se rozhodnout, jak se zachováme na cestě, po níž jdeme.“ Odmlčí se. „Takže tenhle prsten je teď tvůj. Je to poděkování od rodičů, na něž jsi svým rozhodnutím nejednou udělala opravdu dojem, když vezmeme v potaz situaci, v níž se nacházíš.“ Pohled jí na okamžik sklouzne k Jamiemu a usměje se na mě.

Nemůžu se odtrhout od jejích očí. Nosí v nich tíhu obou svých synů. Jeden z nich je tady, druhý nikdy nebude, ale stejně se na mě pořád usmívá. Děkuje mi a dává mi rodinný klenot, jako bych byla její dcera.

Jsem si vědoma toho, že mám překvapením otevřenou pusu. Otočím se k Jamiemu. Pokrčí rameny: „Tenhle příběh řekla správně.“

Zahlédnu, jak si Maggie, Charlie a Tom vymění zmatené, zvědavé pohledy, ale jsou příliš slušní, než aby se zeptali.

Jako by se vůbec nic nestalo, pohlédne Antonie na hodiny a vstane. „Musím si se Smithy promluvit o té pečeni. Všechno nejlepší, zlato.“ Políbí mě na tvář a jde ke dveřím.

„To jí ani neprozradíš, jak se tvoje babička jmenovala?“ volá za ní Jamie.

„Panečku… ale jistě,“ vydechne a ještě jednou se ke mně obrátí, tentokrát jen na chviličku. „Carolina Vanderbiltová.“

Jsem tak hrozně plná dojmů… A žádný z nich jen tak nevyprchá. „Jamie, kde je tady koupelna?“

„Ukážu ti to.“

„Ne, jen mi řekni kudy.“ Vyznělo to ostřeji, než jsem chtěla. Jamie mi ukáže, kterým směrem se mám dát, a já projdu obrovskou halou a pak dlouhou chodbou. Chce se mi vystřelit ven, ale místo toho se jdu na chvilku zamknout do jedné ze sedmadvaceti koupelen v domě. Jen na chvilku.

Konečně ji najdu a zavřu za sebou dveře. Opřu se o ně a zhluboka dýchám. Nádech, výdech. Nádech, výdech.

Prohlížím se v nádherném zrcadle nad umyvadlem. Jako bych mohla vidět své myšlenky – běhají sem a tam jako lidi ve špičce na Metro Center.

Chci se ještě jednou podívat na prsten, chvíli se na něj soustředit. Vyndám krabičku z kapsy a otevřu ji. Je opravdu krásný, cetka necetka. Opatrně ho vyndám a – sakra! – vyklouzne mi z ruky přímo do měděného umyvadla. Snažím se ho rychle zachytit, než spadne do odpadu. Těsně ho minu. Moje druhá ruka vystřelí a uvězní ho v dlani. Pomalu zvedám ruku, držím ho mezi palcem a ukazováčkem, ale znovu mi spadne. Je ještě blíž odpadnímu otvoru. Bože! Hmátnu po něm oběma rukama. Je to poslední, zoufalý pokus ho zachránit, než navždy zmizí. Mám ho!

Snažím se zbavit ruce třesu a pak prsten velice, velice opatrně zvednu z umyvadla a ohleduplně vrátím do krabičky.

Už ho z ní nikdy nevyndám. Jako by ten prsten věděl, že ho nejsem hodna.

Dívám se do zrcadla. Vidím nově jmenovanou zástupkyni politického ředitele.

Neexistuje nic podobného vůni dobrého jídla připravovaného lidmi, kteří vědí, co dělají. Smithy je jedním z nich.

„Naučíte mě, jak připravit kohouta na víně, než odjedeme?“ ptám se jí.

Rozzáří se. „Chutnal ti, co?“

„Nic lepšího jsem nikdy nejedla.“ Nedělám si legraci. Bez kohouta na víně teď nedám ani ránu.

Charlie, Maggie a Tom se courají po pozemcích a Jamie si šel na chvíli lehnout. Je unavený z cesty. Pozoruju Antonii se Smithy, zatímco dokončují večeři. Já dostala podřadný úkol – skládám ubrousky, a stejně mě musely naučit, jak na to. Netušila jsem, že to jde pokazit tolika způsoby.

Zničehonic do kuchyně vejde William. Trochu ve svém rázném kroku znejistí, když si všimne, že tu jsem. Chvíli se zdá být v rozpacích, jako by v restauraci omylem vešel na dámské toalety. „Zdravíčko,“ utrousí, „pro dnešek jsem skončil. Přišel jsem se podívat, jestli můžu s něčím pomoct.“

„Nechcete mi pomoct skládat?“ navrhnu.

„Na to jistě bohatě stačí jeden člověk,“ řekne a otočí se k Antonii. Pak mu asi se zpožděním dojde, co řekl, mrkne na mě a dodá: „Ale děkuju.“

Antonie k němu cupitá a utírá si mokré ruce do zástěry. Vezme ho za loket a nasměruje k překrásným starým dveřím s ručním kováním. Shodou okolností už chvíli přemýšlím, kam asi vedou. „Seběhni do sklepa a vyber nějaké víno. Na začátek šampaňské.“

„To může udělat Colin. Víš, že se v tom moc…“

„Mám v tebe naprostou důvěru,“ přeruší ho. „Utíkej!“

William vzdychne. Vypadá jako dítě, kterému právě vzali oblíbenou hračku. Projde dveřmi a zmizí na točitém schodišti. Je roztomilé, jak tenhle neomalený, horkokrevný muž ustupuje své manželce.

Antonie se vrátí ke stolu, kde krájela cibuli. Po chvíli mi prozradí: „William je ve skutečnosti moc rád, že tu jsi. Ví, že kdybys to nezařídila, Jamie by tu nebyl. Má hroznou radost, nemluví o ničem jiném.“

„Už si něco vyjasnili?“

Smithy mezi námi těká očima. Dál hněte těsto, ale přitom nás s našpulenými rty pozorně sleduje. „Když mlčej, řeknou si toho nejvíc… teda podle mě.“

Nakloním se nad stolem a spiklenecky pronesu: „Měly bychom je někde zamknout, dokud se jeden z nich nevyplazí, celý od krve, ale nadšený z vítězství, a nesní srdce toho druhého.“

Antonie pobaveně zafrká. „To by se stát mohlo, ani by mě to moc nepře…“ Vzhlédne a tvář se jí rozjasní v úsměvu, který si šetří pro Jamieho. „Dítě moje, ty jsi vzhůru. Je ti lépe?“

Vypadá rozkošně, jak tam stojí ve dveřích. Vlasy má po spánku rozcuchané, košili špatně zapnutou. „Ano, díky. Vlastně jsem trochu zaspal,“ odpoví chraptivým hlasem. Přejde ke mně a políbí mě na spánek. Přitisknu se k němu. Miluju vůni rozespalého Jamieho. „S čím můžu pomoct?“ ptá se.

„Pomůžeš mi skládat ubrousky?“ Jamie mě neodmítne.

Přikývne a přitáhne si židli vedle mě. Nenucené ticho v místnosti mě uklidňuje. Nevím, kdy jsem naposledy něco takového cítila – rodina dělá něco společně, připravuje jídlo. Všechno je to tak… správné. Jediný William to kazí. Patří sem, ale stejně by působilo rušivě, kdyby tady byl. Kéž by ti dva viděli to, co v nich vidím já. To klukovství, něhu. Úplně si přestali všímat…

„Jamie, nedáme si šampaňské? Teď?“ navrhnu. „Připadám si tak nějak slavnostně.“

„Samozřejmě.“ Vstane a políbí mě. „Jen si nahoru zaběhnu pro svetr, ve sklepě je krapet chladno.“

Odejde a v kuchyni je naprosté ticho.

Antonie si vymění pohled se Smithy a pak obě naráz otočí oči ke mně. Antonie mě pozoruje s rozšířenýma očima. „Ty jsi opravdu chytrá holka,“ špitne.

Zpanikařím, takhle to být nemělo. Plán byl sednout si a v klidu si popovídat. Uspořádat setkání, za jaké by se nemuseli stydět ani v Camp Davidu. „Určitě? Ani nevím, jak mě to tak najednou napadlo. Moc jsem nad tím nepřemýšlela…“

„Byl to skvělý nápad.“

„Připravíme whisky a obvazy?“ zavtipkuje Smithy a pleskne na stůl těsto.

Antonie se přerývaně nadechne. Její přirozená statečnost ji opustila. „Co teď?“

„Hádám, že budeme čekat.“

„No jistě, budeme čekat.“ Vrátíme se každá ke své práci. Smithy dál zpracovává těsto a Antonie krájí cokoliv, co se před ní ocitne.

„Co když budou potřebovat rozsoudit? Vy jste v tom tak dobrá.“

Mluvím teď nějak rychleji.

Antonie přestane krájet a podívá se na mě. „Měly bychom jim dopřát trochu soukromí, co myslíš?“

„Ano. Rozhodně, samozřejmě.“

„Počkáme dvacet minut. Pokud se do té doby neobjeví, sejdeme za nimi po zadním schodišti.“

„Tam je i zadní schodiště?“ Zdá se mi, že to zní zoufale. Antonie krátce přikývne.

Skládám, Antonie krájí. Přeložit ubrousek, sek, rána do těsta. Přeložit. Sek. Rána do těsta.

„Dvacet minut je dlouhá doba,“ vysoukám ze sebe.

„Tak deset minut. Počkáme deset minut.“ Přeložit. Sek. Rána do těsta.

Smithy přebíhá očima z jedné na druhou, až jí kmitají jako metronom.

Přeložit. Sek. Rána do těsta.

Obě se s Antonií zastavíme. Podíváme se na sebe.

Aniž bychom si cokoliv řekly, vstaneme a vyjdeme z kuchyně.

===

KAPITOLA 26

Okamžik vzácný všeho je hodný

Jen soulad duše s duší mít

A jak dva proudy střetnou se rovny

V rozechvělý klid

Coventry Patmore:

Rozpačitý čas, 1876

Zadní schodiště je v jedné z věží. Ošlapané kamenné schody vedou do bývalé hladomorny. Rozhodně se sem ještě vrátím, abych to tu prozkoumala. Samozřejmě pokud neodjedeme nebo pokud mě nebude vyslýchat policie.

Antonie jde přede mnou a na posledním schodu, těsně předtím, než vejdeme do klenuté chodby, se zastaví. Slyším, jak se k nám blíží kroky, s ozvěnou se nesou chodbou. Zacouváme zpátky na schody a schováme se do hlubokého výklenku silné zdi. Ozve se slabé zakašlání. Okamžitě poznám, že patří Jamiemu. Kroky zahnou, než dojdou k nám, a zastaví se. „Aha! Promiň.“

„Není vůbec co,“ slyším Williama odpovědět. Dochází mi, že sklep musí být hned na druhé straně zdi, o kterou se opíráme.

„Můžu pomoct?“ Když ho doprovází ozvěna, působí Williamův hlas ještě zlověstněji.

„Ella mě požádala, abych přinesl šampaňské.“ Odmlčí se.

„I když si začínám myslet…“

S Antonií se na sebe provinile usmějeme.

„Jasně,“ utrousí William. „No když už jsi tady, mohl bys vzít i…“

„Jsem si jistý, že to zvládneš.“ Ozve se zvuk, jako by se Jamie otáčel k odchodu.

„Jamie.“ Williamův hlas je napjatý. „Můžeme si promluvit?“

Zadržím dech. Zíráme na sebe s Antonií, napnuté k prasknutí. „A musíme?“ vzdychne Jamie.

Antonie zavře oči. Vypadá stejně zklamaně, jako se já cítím.

Sakra, Jamie.

„Jistěže ne,“ odpovídá podrážděně William. „Jen jsem si říkal, že bys mi mohl říct svůj názor na tohle víno, ale dokonale to zvládnu…“

„Myslím, že to mělo být šampaňské…“ Zdá se, že i rozmlouvání o vínu je až příliš. „Ale to nic.“ Prastarým kamenným tunelem se rozlehnou Jamieho kroky a pak se začnou vzdalovat.

S Antoniíí si vyměníme pohled. Máme odejít? Máme zůstat? Slyšíme, jak se na druhé straně zdi William probírá lahvemi s vínem, vytahuje je z polic a zase ukládá zpátky. Pak se rozhostí nepřirozené ticho.

Následuje strašná rána, pří níž se tříští sklo.

Obě vyskočíme. To nebyl zvuk způsobený tím, že by něco spadlo… William úmyslně mrštil lahví o zem. Dýchá teď tak nahlas, až to slyšíme i přes zeď. Dech má těžký a přidušený. Slon se dostal mezi porcelán.

Vzápětí slyšíme vzlykot. Nezkrotné, zvířecí vzlyky. Antonii splyne ze rtů tiché bolestné zasténání a obrátí se, že půjde za ním. Chytím ji za ruku. Zaraženě na mě pohlédne. Ukážu na chodbu a na svoje ucho.

Jamie se vrací.

William ho také musel zaslechnout, protože udusí vzlyky. Jamieho kroky zahnou do sklepa a znovu se prudce zastaví.

„Doufám, že to nebylo jedno z Château Lafites.“ Ticho. „Zdálo se mi, že jsem něco zaslechl, když už jsem byl skoro nahoře,“ dodá ještě. William nic neříká, Jamie se ani nepohne. „Všechno v pořádku?“ troufne si Jamie na otázku.

„Drtivě,“ dostane ze sebe William přidušeně.

„Koukám.“

„Vypadla mi. Není třeba kolem toho dělat povyk.“

Jamieho hlas teď zní slaběji, jak zachází hlouběji do sklepa: „Zametu to.“

„Nech to, řeknu Colinovi nebo někomu ze…“

Ozve se ale zavrzání starých pantů a Jamieho hlas: „Já to udělám.“

„Ne. Nech to být. To poslední, co potřebuju, je, aby ses pořezal.“ Sklo skřípe o podlahu. „Sakra práce, řekl jsem: nech to být!“ vybuchne William. „Můžu si to ve svým vlastním domě rozhodnout?“

„Pane bože, vždyť to jenom…“ Těžší kroky si to rázují ven ze sklepa. „Jistě, jak jinak! Jen si jdi. Bože, já tě…“ Jamie se odmlčí. Úplně ho vidím, jak zatíná čelist, pěsti, každičkou část těla, připravený vybuchnout.

„Pokračuj,“ vyzve ho William. „Ty mě…? Zřejmě máš něco na srdci, tak to řekni, ty nevděčnej…“

„Dost!“ Ticho. „To bylo to poslední, co Oliver řekl, pamatuješ?“ dodá Jamie.

„Proč to teď vytahuješ?“ Antonie mě chytne za ruku.

Po chvíli Jamie pokračuje: „Stáli jsme nad jeho postelí, každý na jedné straně, a hádali se přes něj, když řekl: ‚Dost.‘ Dělal jsi, že to neslyšíš. Řekl ‚dost‘, pak ztratil vědomí a už se neprobral. O čtyři hodiny později potřeboval ventilovat a já se musel rozhodnout. A tys mě za to nenáviděl. ‚Dost.‘ On to řekl, ne já.“

Antonie mi mačká ruku a já vidím, že se jí oči plní slzami a po chvíli jí tečou po tvářích jako malé potůčky.

„Nevěděl jsem…,“ zařve William. „Neslyšel jsem…“

„Dost.“

Za okamžik zase slyšíme cinkání skla. „Podej mi koš,“ vzdychne Jamie. O podlahu zaskřípe plechový kbelík a pak je slyšet, jak sklo padá dovnitř.

„Vyšachoval jsi mě,“ pronese William důrazněji.

„A tys mnou pohrdal,“ oplatí mu Jamie.

„Proč myslíš?“ rozkřikne se William. „Možná kdyby ses se mnou poradil, místo aby ses urážel jako dítě…“

Koš někdo nakopl. Bože, přijdou teď na řadu pěsti?

„Tys řekl,“ řve teď už i Jamie, „ještě ani nevychladl, a tys řekl:

‚Proč Oliver? Proč to musel být Oliver?‘“

Vytřeštím oči, stejně tak Antonie. Taky o tomhle nevěděla?

Dokonce i William se vyděsil. „Nic takovýho jsem nikdy neřekl!“

„Ale řekl!“

„To bych nikdy neřekl!“

„Nejdřív jsi mě obvinil, že jsem ho zabil, a pak jsi to ještě zhoršil, když sis přál, abych já byl na jeho místě.“

„Ne! To není pravda! Otec nikdy nedává přednost…“

„Ale no tak, s radostí bys nás vyměnil…“

„Myslel jsem tím sebe!“ hřímá William. „Přál jsem si, abych tam ležel já! Já! Ne ty! Ne ty, bože můj.“ Skřípavě se nadechne. „Řekl jsem, co jsem řekl, Jamie. Vinil jsem tě, to ano.“ Hlas má teď napjatý jako pružinu. „Ale abych ti přál smrt? Já tě miluju! To jenom, že… ta bolest neměla kam jít, chápeš? Neměla kudy…“

Ze sklepa se ozve vzlyknutí a odráží se mezi kameny. Střelím pohledem po Antonii, ale ta má oči zavřené. Jamie se ztěžka nadechne, snaží se nabrat ztracené sebeovládání. „Omlouvám se,“ dostane ze sebe přiškrceně, „to, co jsi teď řekl, jsem opravdu… nečekal.“

Když znovu promluví, zní William zmateně: „Co jsem udělal? Upřímně, Jamie: co jsem udělal, že sis mohl myslet, že bych si kdy přál…“

„Nemám na mysli tohle.“ Jamie si odkašle. „Tedy, jistě, ale co mě překvapilo, bylo slovo ‚miluju‘.“

„Ale jdi,“ utrhne se na něj William, „nedělej, jako bys to nevěděl.“

Ticho přeruší až další cinkání. Zase. Jamie, který se teď víc ovládá, promluví: „Slyšel jsem od tebe každou jinou blbost. Slyšel jsem zklamání i vztek. Ale lásku? Ne. Ta v tobě zůstala zavřená jako víno v těchhle lahvích – jenom tu tak leží, čeká, až si ho někdo vezme, až si ho někdo vychutná, ale na to, aby ho někdo otevřel, je moc drahé. Máš strach, že až ho někdo vypije, žádné už nezbyde, všechno bude pryč. Ale jednoho dne stejně bude pryč, ať už ho vypiješ, nebo ne.“

„Musím uznat, že jsi opravdu básník,“ protáhne William. Jamie poraženě vzdychne a zamumlá něco pro nás nesrozumitelného, co Williama vybudí k protestu: „Ale no tak, jenom žertuju. Já… já to chápu. Chápu, co říkáš, vážně jo. Jenže můj otec…“

„Sakra!“ zasyčí Jamie. „Já už na to kašlu.“ Vylekaně s Antonií zvedneme oči.

„Bože, ty ses pořezal?“

„Nic se nestalo.“

„Ukaž mi to.“

„Nic mi není.“

„Mám kapesník. Zavážu ti to.“

„Zůstane tam flek.“

„Tak to mě fakt netrápí. Dej mi ruku.“ Ticho.

Dlouhé ticho.

Jako první promluví William: „Zdá se, že jsem možná věci tak trochu zamotal.“

„Stejně ty věci byly jenom starý krámy.“ William si odfrkne.

Jamie vzdychne a vypadá to, že veškerý vztek ho opustil. Jako by výměna těch ostrých slov jeho i Williama očistila. Utlumila do netečnosti. „Umírání je náročný.“

„To neříkej.“

„Není to snad pravda?“

„Ty ale neumíráš.“

„Všichni umíráme,“ ušklíbne se Jamie. Ticho.

„Nemůžu vás ztratit oba, Jamie. Nedovolím to.“ Na konci se mu zlomí hlas.

„Tak ty to nedovolíš.“

„Synové neumírají dřív než jejich otec. Není to tak v řádu světa. Udělal jsem, co jsem udělal, chovám se, jak se chovám, protože odmítám přijmout, že by tohle byl můj úděl. Prostě nesnesu, že to nemůžu napravit. Nemůžu dát rakovině peníze, aby tě nechala jít. Nemůžu jí zaplatit, aby odešla, a nemůžu ji zastrašit. Co jsem v tomhle životě udělal tak hroznýho, že musím sledovat, jak mi před očima umírají oba synové?“

Když Jamie konečně odpoví, zní jeho hlas přiškrceně: „Je mi to líto. Vážně je. Ale žádný řád světa není. Nedovolím ti provést mi to, co jsi provedl Oliverovi, jen aby ses cítil, jako že jsi udělal všechno, cos mohl. Nedovolím, aby moje poslední slovo bylo ‚dost‘.“

„Žij a nech žít? To chceš říct?“

„Spíš žij a nech zemřít.“

Antonie si opře hlavu o zeď, skoro se stává tou zdí.

William polkne a jazyk mu mlaskne o patro a prozradí, jak sucho má v ústech. Prozradí, jaký má strach. „Všechno se to zdá tak zbytečný. Pořád něco řešíme a opravujeme, řešíme a opravujeme. Jenom proto, aby se to pak zas pokazilo. Nevím, co mám dělat, Jamie. Řekni mi, co mám dělat.“

„Otevři tu lahev. Sakra, otevři jich, co jen můžeš, dokud můžeš. A pak mě nech jít. S láskou. Tohle můžeš udělat.“

Zničehonic si vzpomenu, jak jsme oba na konzultaci odříkávali báseň a jak se mě Jamie ptal, co Matthew Arnold říká. Na to, jak jsem odpověděla: Ve smrti je láska jediné, co zbývá. Chtěl vědět, jak to na mě působí, a já mu tehdy hloupě, naivně odvětila, že se cítím osaměle. Ale ne tak Jamie. Jamie odpověděl, že cítí naději.

Protože Jamie už tohle všechno věděl.

Po chvíli slyším slabé zašustění a uvědomím si, že se objali. Zaslechnu popleskání ruky po zádech a Williamův chraplavý hlas. „Čert vem odměřenost. Hádám, že nakonec všechno nějak dopadne.“

„Tak si zkus chodit s Američankou,“ zavtipkuje Jamie a oba se uchechtnou.

William si odkašle. „Co dělá ruka?“

„Přežiju to.“ Oba pobaveně zafrkají. „Musím říct, že se teď cítím o dost lépe.“

„Kéž by to, že se člověk cítí lépe, všechno ulehčilo.“

„Přinejmenším to nic nezhorší,“ oponuje Jamie. William slabě zaúpí. „Optimistou na věčné časy.“

„Říká pesimista.“

Oba se smějou, ale za okamžik si William znovu vzdychne:

„Měli bychom zpátky nahoru. Máma už nejspíš volala pro koronera. Na, tohle vezmeme k večeři.“

„Tohle pít nebudeme.“

„Co je na něm špatnýho?“

„Člověk by se měl spíš ptát, co je na něm dobrýho.“

„Tam, odkud pocházím,“ bručí William, „pijeme pivo. Celej tenhle povyk kvůli vínu – všechny ty ročníky a roky sklizně…“

„To je to samý, kamaráde.“

Vyměníme si s Antonií pohled a neudržíme úsměv, když posloucháme, jak se hašteří. Ukážu nahoru a pokývám hlavou. Zdá se mi, že už bychom to mohly nechat na nich. Antonie mi ale zatáhne za ruku. Nechápavě se na ni podívám. Zatahá silněji a přitáhne si mě. Pustí moji ruku a obejme mě. Vlepí mi pusu někam do vlasů nad uchem a slabě řekne: „Děkuju.“

Polknu. Nechat se objímat matkou, zatímco ve vzduchu je pouze vděk a radost, to jednomu stoupne do halvy. Na chvíli ji sevřu a pak ji, ani nevím proč, jemně odstrčím. Díváme si do očí a Antonie se znovu usmívá. „Nepůjdeme k nim?“ pošeptá.

Málem bych šla s ní, ale něco ve mně – ani nevím proč – samo šeptne odpověď: „Jen jděte.“

Vypadá zklamaně, ale osuší si oči, zhluboka se nadechne, otočí se a vykročí chodbou a pak doleva, do vinného sklípku.

„Ááá, baječné!“ zvolá čiperně. „Vy jste se nezabili.“

Smějí se. Nenuceně si povídají. Škádlí se, popichujou a žertují.

Zjistím, že nejsem schopná udělat jediný krok. Že se na chviličku musím opřít o zeď. Jenom na chviličku, pak už mizím. Přísahám. Chci si tohle jenom chvilku užívat.

Ti tři na druhé straně zdi jsou teď jeden celek. Nevidí to, netuší, že jsem si to naplánovala. Mám, co jsem chtěla. Teď už můžu odejít.

Tak proč se mi nechce?

Nadechnu se a přinutím nohu vykročit na schod. A pak na další. A další. Nechávám je za sebou.

„Takže, profesore Davenporte,“ říká Charlie a se sklenkou šampaňského u rtů se přes stůl naklání k Jamiemu, „rád bych věděl, co máte za lubem.“

„Charlie, prosím tě,“ odpovídá Jamie, „moji rodiče o nás ještě nevědí.“

Všichni se tomu zasmějou, včetně Charlieho, který se nafoukne: „Museli by být slepí, aby neviděli, jak se na mě koukáte.“ Sedíme ve velké jídelně. V sedmi lidech obklopujeme stůl určený pro dvacet osob. Antonie sedí v čele, William naproti ní, Jamie vedle mě a Charlie s Maggie a Tomem naproti nám. Máme za sebou už dvě lahve šampáňa a tři lahve vína. A to jen od chvíle, kdy jsme začali večeřet. Měli jsme dokonalou anglickou pečeni, kterou připravila Smithy. Sama si dopřála jediné zamyšlené sousto z Jamieho talíře, pak jídlo prohlásila za poživatelné, popřála mi všechno nejlepší, hodila na sebe kabát a omluvila se, že na noc odchází.

Charlie se opírá lokty o stůl, což by za střízliva nikdy neudělal. Jeho hladový pohled mě spolu s tím, že si nalévá další šampaňské, znervózňuje.

„Ale teď vážně,“ pokračuje, „co máte v plánu?“

Jamiemu je ta otázka už poněkud nepříjemná. „Vlastně nic moc.“ Zdvihne sklenku směrem k Williamovi, který ji beze slova znovu naplní.

„Promiňte, ale budete učit?“ doráží Maggie.

„No, to se ještě uvidí…“

„Už dost vytáček!“ praští dramaticky Charlie pěstí do stolu.

„Co bude s Ellou z Ohia, naším drahým americkým sirotkem?“ Posunu svoji skleničku doprava. „Williame?“

Obrátí se s lahví ke mně. „S radostí.“

Charlie před Jamiem třese rukou. „Přestěhujete se do Washingtonu? Určitě i v Americe potřebují vyzáblé objekty tužeb v džínech, o nichž by studentky mohly snít.“

„No, já vlastně,“ vložím se do toho, „budu nejspíš cestovat s kampaní, takže nemá smysl, aby se Jamie stěhoval…“

„Snad se nerozcházíte!“ křičí Charlie, co ho zrovna napadlo. Jamie jenom dál upíjí svoje víno. Blýsknu očima po jeho rodičích, před kterými tohle opravdu nechci řešit a kteří teď přestírají, že najednou ohluchli. „Vezmi ho s sebou! Na tvé své proklaté dizertaci může dělat kdekoliv!“

Maggie mu poklepe na předloktí: „Charlie…“

Nevšímá si jí. „Co je jeden nebo dva roky v Americe?“ Upře na Jamieho skelný pohled. „Jeďte objevovat kolonie, pak se vraťte a zaujměte své právoplatné místo jako lord a dědic…“ Protože si nemůže vybavit jméno domu, ve kterém sedí, zakrouží jen rukou: „Tohohle a pak si vemte tamhletu Fanny Briceovou“ – má na mysli Fanny Priceovou – „a pořiďte si podomky“ – tím myslí potomky – „jak náleží muži vašeho vznešeného původu!“

„Charlie je tak trochu monarchista,“ zamumlá Maggie.

„Jenom říkám, že…“

Dobrá, už toho bylo dost. „To není jenom práce, Charlie, ale taky můj život. Pokud Janet Wilkesová vyhraje volby, možná dostanu místo v administrativě, kde bych mohla mít nějaký vliv. V nejlepším případě by to bylo na dvě volební období. Pak seženeme novýho člověka a všechno to začne odznova. Nemůžu to dělat na dálku z kanceláře v Londýně, když dělám v americký politice.“ Proč to zní, jako že se bráním nebo obhajuju? A proč to zní tak hořce, když říkám: „Dekádu za dekádou se snažit, aby se má země ubírala správným směrem – to je můj život.“

Charlie, lhostejný k tomu, co jsem řekla, vypadá naprosto ohromeně: „To může určitě dělat někdo jiný!“ Už už otevírám pusu, ale on pokračuje: „Copak si myslíš, že jsi na tomhle bájném kopci jediná? A že jako jediná tu stojíš s kouzelným vzdělávacím mečem, abys čelila blížící se hordě negramotů? Že ty jediná můžeš se svojí veselou partičkou učitelů umění vyřešit problémy amerického vzdělávání…“

„Záleží mi na tom, Charlie, co se s mojí zemí stane…“

Obrátí oči v sloup. „Na někoho, kdo má svoji zemi tolik rád, se nějak podezřele nemůžeš dočkat, až ji změníš. Teď mě poslouchej, ty můj pošetilý bonbónku. Mám tě moc rád, opravdu, ale jsi prvotřídní idiot, pokud si myslíš, že tamto je život. Tohle…,“ mává rukou od Jamieho ke mně a zase zpátky, „co vy dva máte, to je život.“

U stolu se rozhostí ticho. Nadechnu se, abych mu to ještě jednou vysvětlila (nebo tuhle diskuzi ukončila), ale Charlie vstane. Mrkne na Jamieho a znovu se dívá na mě: „Máte o čem přemýšlet.“ Pak v náhlém přívalu inspirace ještě dodá:

„Zatímco já musím hned!“ Vypotácí se z jídelny a směje se vlastnímu vtipu.

Otevřu pusu, ale Tom – skvělej, zlatej, spolehlivej Tom – se do toho vrhne po hlavě: „Mohli byste si vymyslet vyhovující cestovní rozpis, na jehož základě strávíte stejné množství času cestou do místa, kde byste se mohli potkat… Mohl bych vám pomoct s algoritmem…“

„Obávám se, že k cestování nejsem způsobilý,“ řekne tiše Jamie, konečně odloží skleničku a bez hnutí sleduje Toma. „Necítím se zrovna nejzdravěji.“

Tom sklopí oči na svůj talíř a pečlivě si prohlíží zbytky jídla.

„Mně nic není.“

Nakloním se k Jamiemu: „Tohle nemusíš.“

Dál upřeně pozoruje Toma. „Mám rakovinu krve v terminálním stadiu.“

Maggie upustí vidličku a ruka jí vyletí k ústům. Vidlička s rachotem spadne do talíře. Tom nakloní hlavu, jako štěňátko:

„Je to vážné?“

„Říkal ‚v terminálním stadiu‘,“ šeptne Maggie a tázavě se na mě podívá. Pokusím se přikývnout, ale do očí se jí podívat nedokážu.

„Už se nějakou dobu léčím…,“ začne Jamie vysvětlovat, ovšem přeruší ho Maggiin vzlyk. Hlasitý, zoufalý vzlyk.

Všichni se k ní obrátíme.

Pláče pořád usedavěji a lapá po dechu. Tom jako malý kluk, který si neví rady, skloní hlavu na prsa. Jamie na mě letmo pohlédne a cynicky pozvedne skleničku.

Samozřejmě právě tehdy se do jídelny vrátí Charlie, doklopýtá na své místo, zběžně přelétne pohledem Maggie s Tomem a utrousí: „Bože, kdo umřel?“

William se zprudka postaví a vyštěkne: „Přípitek!“ Obrátí se ke mně a zvedne sklenici. Všichni ho napodobíme, dokonce i Maggie, která si jednou rukou zakrývá ústa, zatímco druhou roztřeseně zvedá skleničku. William se na ni zašklebí: „Není třeba kvůli tomu plakat, drahoušku, budu stručný.“ Tahle poznámka z každého vyloudí úlevné uchechtnutí. Až na Maggie, která jenom popotáhne, a na Charlieho, který ji celý nesvůj pozoruje.

„Co se to tady sakra…“

„Eleanor…“ Williamův tón Charlieho odradí od pokračování. William se na mě dívá a jeho pohled je čím dál měkčí.

„Ello,“ opraví se, „rád bych ti poděkoval. Za to, že jsi…“ Zarazí se a zřejmě se rozhodl změnit notu: „Všechno nejlepší k narozeninám. Kéž tu ještě všichni oslavíme mnoho dalších.“

V očích mám slzy.

Maggie unikne další vzlyk.

William znovu pozvedne skleničku: „Na Ellu z Iowy.“

„Z Ohia,“ šeptne Jamie.

„Sakra práce, tak tedy na Ellu z Ohia!“

„Na Ellu z Ohia!“ přidají se se smíchem všichni a přiťuknou si.

Kývnu na Williama a on mi odpoví stejně. Na tom se dá stavět.

Než se William posadí, vyskočí Maggie jako čertík z krabičky. „Promiňte, jen bych ráda řekla…,“ vyjekne. Třaslavě se nadechne, otočí se k Tomovi a shůry se na něj podívá:

„Jsi idiot.“

Tom se pořád dívá na mě.

„Tome!“

Vyskočí: „Tady!“ Konečně k ní vzhlédne.

Obličej se jí protáhne, zničehonic zase smutný, zmučený.

„Já na to nemám. Prostě nevydržím čekat, než si projdeš zase dalším poblouzněním. Už mám dost.“

„Ale – vždyť ty jsi… ty!“ koktá Tom.

„Ano, já vím, jsem to já,“ sykne, „nikdy dost dobrá, nikdy dost hezká, nikdy jsem si od tebe nevysloužila jediný nemravný návrh…“ Tom chce něco říct, jenže Maggie se nezastaví. „Ne, já to teď skončím, protože mám dost, už mám dost toho, jak jsem vždycky trpělivá, jak tu pro tebe vždycky jsem! Copak nechápeš, že zítra můžem klidně umřít a nikdy se…“ Ubohá Maggie. Dojde jí, co právě řekla, a vyděšeně se otočí k Jamiemu a mně.

„Promiňte, chtěla jsem tím říct…“

„Pokračuj!“ zavolám.

Otočí se zase k Tomovi, ale než stihne promluvit, promluví Tom: „Ano.“

„Ano? Cože?“

„Cože?“

„Proč říkáš ‚cože‘?“

„Protože jsem řekl ,ano‘ a ty jsi pak řekla ‚cože‘.“

„Proč?!“

Zachytím Jamieho pohled a zaslechnu, jak mumlá: „Třetí meta!“ Všimne si podobnosti s Abbottem a Costellem… Potlačíme smích, který tolik potřebujeme.

„Proč?“ vyprskne Tom. „Protože, dobře, dobře, tak teda: Maggie?“

„Co!“

Tomovi vystřelí ruka. „To nebylo Maggie a otazník. Teda bylo, ale mělo to být Maggie a tečka.“

„Dobře, takže?“

Tom sevře víčka tak pevně, až to vypadá, jako by prováděl nějaký složitý výpočet. „Pššt! Nemluv! Musím se dost soustředit.“

„Tome, tohle je…“

Skoro se zhroutí. „Ne! Dost!“ Dýchá teď o hodně rychleji.

„Jen mě nech… připravit… prostě jenom, chápeš… Dobře, tak když se vrátíme, kousíček, víš, k tomu, co jsi právě řekla, to s tím nikdy dost hezká a nikdy dost nevím co a nikdy – jak to bylo? Žádný návrh! Copak to nechápeš, Mags? Od začátku jsi… to byla ty, no ne? Vždycky jsi to byla ty, ale nemohl jsem, nešlo, chci říct, že jsem mohl, kdybys chtěla… To bych samozřejmě mohl, ale kdybys nechtěla se mnou, tak bych… no, nevydržel bych to, nemohl jsem, nešlo to… ale já už na to kašlu!“ Tom vyskočí, popadne Maggie kolem krku a políbí ji. Je to jenom krátký polibek. Maggie, s rukama volně podél těla, stojí jako solný sloup. Pak se ale probudí k životu, s chutí ho chytne za ramena, vyskočí a nohy mu obtočí kolem pasu.

Nevěřícně na ně zíráme.

Antonie se postaví, uhladí si šaty a složí ubrousek. „Dort si dáme v knihovně?“

Po další hodině zábavy, dortu a kávy a poté, co Charlie na další přípitek otevřel skotskou, kterou mi dal k narozeninám, klopýtáme (někteří z nás výrazněji) na noc nahoru. Políbím Antonii i Williama na tvář a poděkuju – bez výhrad – za nejlepší narozeniny, jaké jsem kdy měla. Jdeme chodbou a postupně mizíme do samostatných (podle tradice) pokojů. Dopřeju si rychlou sprchu a vyčistím si zuby. V koupelně visí župan, tak ho na sebe hodím a nazuju pantofle, které mi Antonie připravila.

Nemůžu se přestat usmívat, zdá se, že úsměv se mi už natrvalo usadil na tváři.

Otevřu dveře, vzduch je čistý. Vyklouznu na chodbu a zavřu za sebou tak potichu, jak jen dokážu. Když se pak otočím, zahlédnu, že dveře vedle Jamieho pokoje jsou dokořán. Pomalu z nich vyjde Maggie. Usmívám se. Otočí se, spatří mě a leknutím sebou trhne. Pak se zatváří provinile, ale je vidět, že to nemyslí vážně.

Míjíme se v půlce chodby, kde si vyměníme spiklenecký pohled. Pak se ale Maggie zamračí a úsměv jí posmutní. Obejme mě. „Je mi to tak líto,“ zašeptá.

„Dneska ne,“ dostanu ze sebe, „dneska nám nemá být co líto. Dobře?“ Vezmu ji za ruce, odtáhnu se a hluboce se jí podívám do lesklých očí. „Jsem za nás šťastná. Za nás za obě.“

Vidím, že je vzrušená, ale taky nervózní. Možná se dokonce bojí. Což by nejspíš měla. Čas pro sesterskou radu: „Pamatuj,“ šeptám, „že je to Tom. Musíš na něj prostě a jasně. A trpělivě. A taky nedělej žádný prudký pohyby.“ Zasměje se, zhluboka se nadechne a pustí mě. Když kolem mě prochází, plácnu ji přes zadek. S potlačovaným smíchem zmizí v pokoji.

Teď já. Potichu otevřu Jamieho dveře a zase za sebou zavřu.

Je tu tma. Pode dveřmi sice prosakuje světlo z chodby, ale vidím jen asi metr před sebe. Vůbec netuším, kde je postel.

„Jamie?“ zašeptám a malými krůčky se vydám vpřed.

„Kdo to sem kráčí?“ zapřede Jamie odněkud zleva.

S nataženýma rukama pokračuju v chůzi. „To být jenom já, pane.“

„Ello.“ Nesnáší, když nasadím přízvuk sirotka jako vystřiženého z Dickense. A tak to dělám ještě častěji.

„Ano, pane? Já fás zklamalo? Tak moc še omloufám, pane.“

Jamie si povzdechne a moje oči se přizpůsobují temnotě a měsíčnímu světlu, které propouštějí závěsy. Už ho vidím. Leží v posteli, natočený ke mně, a opírá se o loket. Čeká na mě. Ze všech siluet, jaké může světlo a tma vytvořit, je tahle nejvíc sexy.

Dojdu k okraji postele a zastavím se. Podívám se dolů, na své oblečení nasvícené okolní stříbřitou září, rozvážu pásek a nechám župan spadnout na zem.

Je to jako ozvěna našeho prvního rána, kdy jsem upustila přikrývku, jen abych ho šokovala. Nejsem si jistá, jestli si to pamatuje, dokud zastřeným hlasem neřekne: „Když jsi tohle udělala naposledy, vyprávělas mi, jak moc nechceš být ve vztahu.“

„Hups.“

Natáhne se dopředu, vezme mě za ruce a přitáhne mě na vysokou přepychovou postel. Chichotám se: „Ale pane! Šem tam se mi líbí, dyž mě někdo pošádně pšešízne, ale…“ Jamie mi položí prst na rty a já ztichnu. Cítím, jak z něj sálá teplo, když mi rukou přejede po rameni, pokračuje na krk a palcem mi po něm přejíždí po bradu.

Rozpouštím se.

„Sklapni, holka,“ zamumlá Jamie tiše hrubým hlasem s nejsvůdnějším skotským přízvukem, jaký jsem kdy slyšela. Jeho dech mě hřeje na krku a rty najdou prohlubeň mé klíční kosti.

„Teďkon jsme ve Skotsku, je ti to jasný?“ Dotkne se mě jazykem a celým tělem mi projede touha. „Tady mluvíme takhle…“

Už to nevydržím. Přitáhnu si jeho hlavu k obličeji a líbám ho, tisknu se k jeho rozpálené nahé hrudi. Je tak horký, až mám chuť se zahrabat a uložit se k zimnímu spánku.

Ale až později. Právě teď mám jiné plány.

Jamie teď dýchá rychleji a mělčeji, trochu v něm při nádechu píská. Odtáhnu hlavu: „Určitě se na to cítíš?“ ptám se. Beze slova přiblíží svoje rty k mým a pokračuje v polibcích. Přes bok mi přehodí jednu nohu a přitáhne si mě blíž. Od pasu dolů se k sobě tiskneme a já už znám odpověď na svou otázku.

Jamie neplýtvá časem – překulí mě na záda a kolenem mi roztáhne nohy. Zvedne se na loket, jednou rukou mi zajede do vlasů a druhou mi položí na břicho. Prsty mu pročísnu vlasy. Ruka na břiše se trochu chvěje a při nádechu pořád sípe.

Jsem úplně mimo. Možná za to může tenhle dům, možná všechno, co se dneska stalo, možná prsten, který mi dala

Antonie, ale najednou si připadám, jako bych se octla v jiné době. Jsme tu jen my dva v tomhle bezčasém pokoji, vracíme se k sobě. Z toho, jak Jamie naklání hlavu, z pozornosti, kterou věnuje mému tělu, je cítit vážnost. Jakási posvátnost, blaženost, a dokonce i něco podobného manželství. Napadne mě, kolik svatebních nocí se tu za dlouhá staletí asi odehrálo… Zachvěju se a Jamie se mi podívá do tváře. Oči se mu v šeru třypí. „Děkuju,“ šeptne.

Nemusím se ptát za co, protože na tom nezáleží. To slovo mnou projede jako kámen hladinou jezera a slyším se, jak říkám: „Já děkuju.“ Za to samé jako ty, ať už je to cokoliv.

„Miluju tě.“

„Já miluju tebe.“

Zdá se, že moje odpověď bez známky zaváhání ho překvapila. Není ten typ muže, který by chtěl ujištění, který by se zeptal: „Opravdu?“ Ale stejně tu otázku vidím v jeho očích. Jak o tom může pochybovat? V odpověď mu pevněji sevřu vlasy. Jo, opravdu.

Skloní hlavu, dá mi pusu na břicho a pak rty pomalu postupuje nahoru. Nakloní se nade mě a uvelebí se mi mezi nohama. Zvedne se na dlaních výš, zatímco já pokrčím kolena a obtočím mu nohy kolem pasu, velice, velice připravená. Jamie se ale zarazí. Všimnu si, že se mu třesou ruce, pořád je slabý. Svěsí hlavu. Políbím ho na čelo, je hrozně horké. Přepíná se.

Než stihne udělat něco hloupého, třeba se omluvit, vezmu ho za ramena, zatlačím a překulím ho na záda. Už jen jeho překvapení za to stojí. Směje se. Nezaváhám ani na vteřinu, obkročmo si na něj sednu a jediným pohybem ho do sebe nechám zajet. Prudce se nadechne a zakloní hlavu.

Nemůžu si pomoct – musím se ušklíbnout. Možná jsme bezčasí, ale něco mi říká, že tenhle pokoj neviděl moc žen nahoře.

Pomalu, beze spěchu otevírám oči. Časně ranní světlo proniká mezerou mezi těžkými sametovými závěsy. Jamie leží na boku zády ke mně. Vzpomínám na noc a přisunu se blíž, tvář mu položím mezi lopatky.

Prudce se odtáhnu. Je zalitý potem a třese se. „Jamie, jsi v pořádku?“ šeptám. Nereaguje. Popadnu ho za ramena a přetočím na záda. Dýchá, jako by mu v hrudi uvízlo dětské chrastítko. „Jamie!“ syknu. Žádná odpověď. Zatřesu s ním. „Jamie, vzbuď se!“ Natáhnu ruku a položím mu ji na tvář.

Celý hoří.

Hned jsem docela vzhůru. „Jamie!“ Pořád neotvírá oči. Sednu si na něj v tragické nápodobě noci a otevřu mu víčka.

Vidím jenom bělmo. Vykřiknu.

===

KAPITOLA 27

Srp pro mého přítele, znavený je životem

Rychlý úder, pravda, nic

I na tebe z boží vůle

Čeká zářný půlměsíc.

Úryvek, autor neznámý

Nejhorší je čekání. Čekání, než se do dveří vřítí Antonie s Williamem, než někdo vytočí 999, než dorazí záchranářský vrtulník. Čekání, než Jamieho připoutají na nosítka a než mi William řekne, co už vím – že bych měla letět s Jamiem a že se potkáme v nemocnici. Čekání, než dorazíme do nemocnice, zatímco doktoři ve vrtulníku perou do Jamieho kyslík. A čekání na nepohodlné židli, poté co se za ním dveře zabouchnou s děsivou konečností.

Zatímco čekám, hodně přemýšlím, ale není to produktivní myšlení. Myšlenky mi víří hlavou roztříštěné, intenzivní, ale zmatené a často bez kontextu. Jak se to mohlo stát tak rychle? Díky bohu, že jsem na sebe hodila župan, než dovnitř vtrhli rodiče. Zapomněla jsem záchranářům říct o té anémii… A mezi těmito myšlenkami s nezlomnou vytrvalostí proplouvá ještě jedna; takový solitér, který s ničím nesouvisí, jen občas s bodnutím vyskočí nad ty ostatní: Jestli tohle přežije…

Těch pár slov se jen tak objevuje, mizí a znovu se vrací. Jestli tohle přežije. Opakuju si to jako slib, jako nějakou obchodní dohodu. S kým nebo s čím ji uzavírám a co nabízím na oplátku, to nevím. Jestli tohle přežije…

Počkat!

Je tohle smlouvání? To už jsem ve třetí fázi smutku?

Konečně dorazí Antonie s Williamem. Chtějí vědět všechno, ale já nevím nic. Všechno, co jim můžu říct, je, že když jsme dorazili, byl v bezvědomí, ale dýchal. S úlevou se zhroutí na židle a já si pomyslím: Takže tohle je teď skvělý výsledek? V bezvědomí, ale dýchá? Hrbíme se vedle sebe, trojice naděje.

Teď teprve začíná opravdové čekání.

Jestli tohle přežije…

O celou věčnost později se u nás objeví doktorka, roušku má spuštěnou na dohněda opáleném krku, na platinově blond ježatých vlasech má posazenou čepici na jedno použití. Její hlas je pravá skotská ocel. „Jsem doktorka Corriganová, mám na starosti Jamese. Pan a paní Davenportovi?“ dívá se na Antonii a Williama. Přikývnou. Doktorka se obrátí ke mně: „A vy jste…“ Mrkne na kartu, kterou drží v ruce. „Eleanor? Jen nerada říkám, že v této chvíli nemám moc informací. Čekám na záznamy z Oxfordu. Zdravotník, který ho přivezl, říkal, že zrovna skončil s testováním léčiva…?“ Přikývnu. Znovu se podívá do karty a kolem očí se jí roztáhnou vrásky. „A vy říkáte, že v noci mu ještě bylo dobře?“

„Ano,“ odpovím, „tedy, měl teplotu a trochu namáhavě dýchal, ale…“

„Nenamáhal se nějak? Nedělal něco vyčerpávajícího?“ Zaváhám. Nevím, jestli se mi to teď tak docela chce říkat.

„Doktorko,“ zasáhne William, „máte nějakou představu, co s ním je?“

Na chvilku odtrhne pohled od karty: „Má pneumonii.“ Všichni si s úlevou oddechneme. „Díky bohu,“ šeptne Antonie.

Doktorka ale zvedne ruku na znamení, abychom se neukvapovali. „Je akutní.“

„Ale není to rakovina,“ řekne William. „Zápal plic se dá léčit.“

„Ano, za normálních podmínek.“

William mi ta slova ukradne přímo od úst: „Co to znamená?“

Doktorka Corriganová se pustí do vysvětlování. „Zaprvé to, že jsem nikdy neviděla, aby se takhle agresivní forma objevila tak náhle. Zadruhé, imunitní systém vašeho syna je vážně poškozen. Skoro už nemá, jak se bránit. Nachází se teď v lékařsky navozeném kómatu.“

„Prosím?“ Poprvé za dobu, co Antonii znám, vypadá vyděšeně. To zase děsí mě.

„Kóma zabraňuje tomu, aby se udusil,“ uklidňuje ji doktorka. „Je to jeho i naše nejlepší šance, jak nemoc porazit.“ Hlas se jí změní, zní teď mnohem soucitněji, nejspíš vidí, že máme strach. „Pochopte, prosím, že není neobvyklé, aby člověk po chemoterapii onemocněl pneumonií. Co mě znepokojuje, je intenzita onemocnění.“ Podívá se na mě a pokračuje: „Pije?“

Pohlédnu na Antonii s Williamem. „Moc ne. Ale včera toho vypil nejvíc za posledních několik měsíců.“

Doktorka chvíli přemýšlí. „Nebyl v poslední době vystaven nějakým chemikáliím? Čisticí prostředek? Ředidlo, lepidlo…“

„Bože. Podlahy.“ Všichni mě pozorují. „Před pár dny doma v celém patře zbrousil a namořil podlahy.“

„Měl přitom masku?“

„N-ne, ale měli jsme otevřená všechna okna, větrali jsme…“ Hlas se mi zadrhává. Nemám sílu dál mluvit. Je mi hrozně. Proč se člověk takovouhle věc dovídá, až když je mlíko rozlitý?

„Velice jste mi pomohla,“ prohlásí doktorka tónem, jako by našla chybějící díl skládačky. „Příštích čtyřiadvacethodin by nám toho mělo prozradit víc. Udělám krevní a jaterní testy, magnetickou rezonanci a prostuduju si jeho složku, hned jak přijde. Klidně můžete jít domů. Až budeme vědět víc, zavoláme vám.“

„Nikam nejdeme,“ řekneme s Williamem jedním dechem.

Corriganová přikývne. „Tak tady počkejte, a jakmile budu něco vědět, zase přijdu.“

„Cokoliv, prosím,“ přinutí se Antonie promluvit. Hrozně nerada ji vidím takhle bezmocnou.

Doktorka odejde.

My se posadíme a čekáme.

Čekání časem přejde v jakési aktivity. Není to nic důležitého nebo nezbytného, prostě jen musíme něco dělat. Jít na záchod, skočit si pro žvýkačku, pak si potřebujeme protáhnout nohy. Jsme souhvězdí, ve kterém se jednotlivé hvězdy pořád někam přesouvají. William vstane a na hodinu zmizí. Když se vrátí, má zarudlý obličej, nese noviny a jsou z něj cítit cigarety. Antonie se schoulí do rohu na zemi a předstírá spánek. Já přechazím po chodbě. Občas, když se sejdeme pohromadě, si vyměníme pár slov, i když upřímně vůbec netuším, o čem mluvíme.

Někdy pozdě odpoledne, zhruba po hodině mlčení, mě Antonie měkce osloví: „Ello? Jsem jenom zvědavá – co vlastně dělají rodiče?“ Pohled mi sklouzne k Williamovi. Netečně mě pozoruje, zřejmě manželce neřekl všechno, co o mně zjistil. Nejspíš proto, že by musel přiznat, že to „zjistil“.

„Máma je recepční.“ Musím si odkašlat, dlouho jsem teď nemluvila. „V lékařské ordinaci. Táta už nežije.“

Pohled jí změkne. „Promiň. Neměla jsem tušení…“

„To nic.“ Její upřímnost mě ponouká, abych pokračovala.

„Bylo to rychlé. Autonehoda.“

„To pro tebe muselo být příšerné.“

Málem už řeknu: Ne, vůbec ne. Takhle je to ještě dobrý. To je moje standardní odpověď, když se někdo dozví o smrti mého otce. Tentokrát je to ale jiné kvůli tomu, jak to řekla.

Ale čím to? Než stihnu zformulovat odpověď, Antonie pokračuje.

„Neumím si představit tu bolest ze smrti blízkého, kterému jsi nemohla prokazovat lásku, zatímco umíral.“

Na tuhle konverzaci nejsem připravená. „No, to člověk neovlivní. Nemůže si jen tak vybrat.“ Antonie jenom přikývne.

„Když ještě žil, měl bar.“

Usměje se. „Bar. To je pěkné. Williamův otec taky vlastnil bar.“

Dělám, jako že tohle je pro mě úplně nová informace, ale William se ozve: „Taky byl dost společensky uvědomělý, že? Tvůj otec… Něco jako politik? Tak trochu bojovník za dobrou věc?“

Antonie se na něj překvapeně podívá, stejně jako já. „Ano, to je pravda.“

Antonie se s úsměvem obrátí zpátky ke mně: „Takže odtud máš ten zápal. Jablko nepadá daleko od stromu, a kdoví co ještě. Máš ráda svoji práci?“

Nadechnu se k odpovědi, ale zaváhám. Moje chápání lásky se za posledních pár měsíců tolik proměnilo, že si nejsem jistá, jaká bude odpověď.

Je to složitý. Jakákoliv láska je složitá. Další slova volím opatrně, jako bych byla na pracovním pohovoru: „Ráda v něco věřím a bojuju za to.“

Antonie přikývne. „A jsi šťastná?“

„Jsem,“ odpovím – že tak odpovídám ze zvyku, si uvědomím, až když to vyslovím.

Antonie jednoduše znovu přikývne. „Skvělé. Jsem si jistá, že otec by na tebe byl hrdý.

Všichni rodiče chtějí, aby jejich dítě bylo šťastné a zdravé,“ dodá. „Ty navíc svého otce udržuješ živého v sobě. To je nádherné.“

Po chvíli mlčení Antonie pustí televizi zavěšenou v rohu; zřejmě netuší, jak na mě právě zapůsobila. Dělám to, co dělám, právě proto? Udržuju svého otce naživu tím jediným způsobem, jakým toho jsem schopná?

Co kdyby tu nehodu přežil? Třeba jen o den nebo dva? Co kdybychom spolu mluvili, drželi se, projevovali si lásku a až pak by umřel? Změnilo by se něco? Byla bych někým jiným než tím, kým jsem se rozhodla…

Zachytím Williamův pohled. Sleduje mě, jako by byl schopen číst mé myšlenky.

„Promiňte?“ Všichni se otočíme za hlasem, který se za námi ozval z průchodu na sesternu.

Mladá, drobná žena ve stejnokroji sestry se dívá přímo na mě. „Ptá se po vás nějaký Sebastian Melmoth, slečno…“

Maggie, Charlie a Tom se v nemocnici zastavili cestou do Oxfordu. Stojíme ve vyhřátém vestibulu mezi dvojitými vchodovými posuvnými dveřmi. Předají mi můj i Jamieho kufr a já jim poděkuju. Maggie, která ani na okamžik nepustí Tomovu ruku (ani když se mi vrhne do náruče), se mě tónem, který naznačuje, že ji tahle otázka už nějakou dobu trápí, zeptá: „Nevracíš se domů, že ne?“

„Ne, zůstanu tady.“ Obličej se jí rozzáří. Ještě jednou mě obejme a já ji poplácám po zádech. „Nepotřebuju být v Oxfordu dřív, než začne trimestr.“

Maggie se ode mě odtáhne. Už takhle neustále zachmuřený vzhled je ještě prohlouben zmateným pohledem.

Charlie se do toho vloží: „Maggie nemyslela Oxford, zlato, ale tvůj opravdový domov. Ameriku.“

„Aha. Jo tak!“ dojde mi to. „No, jasně že jo. V červnu. Musím.“ Vymění si pohled, který ve své úzkosti a únavě nejsem schopná rozklíčovat. „Chci tam jet. Jamie chce, abych jela.“ Všechny je hromadně obejmu, slíbím, že jim dám vědět, a sleduju, jak míří zpátky k Maggiinu autu. „Charlie!“ zavolám. Otočí se. „Dal bys prosím vědět Cecílii, co se stalo?“

Vytáhne z kapsy telefon a jde zpátky k vestibulu. Sundá si sluneční brýle a zadívá se do telefonu.

„Jo, mám její číslo,“ řekne po chvíli a vzhlédne ke mně. Nemá se k tomu, aby se obrátil zpátky k autu. Nakloní hlavu. To, jak se na mě dívá, je už na mě moc.

„Neříkej to,“ varuju ho, ale už teď mě v očích pálí slzy.

„Včera večer. To, co jsem říkal.“

„Vím, že jsi byl namol. Omluva se přijímá.“

„Aha, ale já se neomlouvám. Slovy nesmrtelné Piaf: ‚Je ne regrette rien‘. Ne.“

Hledá správná slova. „Ona tě nedělá slabou.“

„Kdo?“

„Láska.“

Trochu protočím oči – nemůžu si pomoct. „To říkáš zrovna ty?“

Pokrčí rameny. „Máš to, co každý chce, co chci dokonce i já.“ Roztočí v ruce brýle.

„Tedy, ne právě teď, ale však víš, jednou. Až toho budu mít víc kolem pasu a míň na hlavě a až budu žít“ – při dalších slovech se otřese – „ve skutečném světě.“

Ušklíbnu se: „A do té doby Ridley?“

„Kdože?“

Podívám se na něj přísně. Usměje se, znovu si nasadí brýle a pohlédne do dálky. „Ano. Jistě. Proč ne?“

Zdá se mi, že neuplynulo ani pár hodin, a už je tu Cecílie. Vtrhne do ponuře osvětlené (ještě nezačalo svítat) čekárny, růžová ve tvářích, se zarudlýma očima a rozevlátou šálou kolem krku. Zvednu hlavu od básní Matthewa Arnolda, kterou jsem našla u sebe v batohu a již teď čtu jako Bibli. Zamíří přímo ke mně a já vstanu. Padne mi kolem krku, dýchá z ní chlad zvenku. Přitisknu se k ní. „Hned jak mi Charlie zavolal, nasedla jsem na první vlak,“ vydechne.

„Myslela jsem, že máš něco v Oxfordu…“

„Tohle je důležitější.“ Odtáhne se ode mě. „Je v pořádku? Jak je mu?“

„Nevíme.“

Spatří Antonii s Williamem, kteří podřimují na židlích naproti mně.

Antonie má hlavu opřenou o Williamovo široké rameno, ten ji jednou rukou objímá. Dělá to často, že ji takhle obejme, políbí na tvář nebo drží za ruku. Vždycky jsem si myslela, že Antonie je Williamova opora, že mu pomáhá procházet emotivními okamžiky, připomíná mu, aby dýchal, vyčiní mu, když se k jiným nechová hezky. Ale to jsem viděla jen jednu stranu mince. Jak jsem naivní. Žádná mince nemá jenom jednu stranu. Moje úvahy přeruší až Cecíliin hlas. „Jak jsou na tom?“ ptá se.

Jak jsou na tom? Stojí tváří v tvář už příliš dobře známé popravčí četě. Oči se mi plní slzami.

Když si toho Cecílie všimne, vezme mě za ruku a odvádí mě ven z čekárny.

O deset minut později už sedíme v bufetu, v rukou držíme hrnky ze styrofoamu, ve kterých je slabý čaj, a předstíráme, že nás zahřívá, i když obě víme, že tomu tak není. Klábosíme, dokonce se sem tam zasmějeme. Nechávám se ukolébat jejím klidem, když mi říká, že všechno bude dobrý.

I když to takové zrovna není, i kdyby se všechno pokazilo, Cecílie mě – už jen svou přítomností – ujišťuje, že nakonec to bude všechno dobrý. Pořád je přece tady, no ne?

Do bufetu pomalým krokem vejde Antonie. Při pohledu na Cecílii se rozzáří, ale její obvyklé nadšení je jako v mlze – připomíná vojáka, který, ač stále oddaný myšlence, je už bojem vyčerpaný. Nepatrně zamává, když k nám zamíří, pak se sehne a políbí Cecílii. „Jsi takový drahoušek, že jsi přijela,“ vítá se s ní.

„Nevím, kde jinde bych měla být.“

Antonie se sesune na židli. „Nikdy bych si nepomyslela, že tu tak brzy budeme znovu.“

Z úst jí unikne povzdech.

Cecílie svírá rty. Ve své hluboké vyrovnanosti nezapře srdce pionýra. „Já vím. Ale Olivera jsme milovali. A milujeme i Jamieho. A jak ty říkáváš, kráčíme dál.“

Kráčíme dál. Podívám se na Antonii. Takže je to rodinné motto, pro Jamieho intimnější, než jsem si myslela.

Společně sdílené ticho mi připadá skoro pobožné. Konečně Antonie měkkým, vřelým hlasem řekne: „Musím teď myslet na to, co jsi řekla na Ollieho pohřbu. ‚Milujte hluboce ty, kdo umírají, ať mohou umřít s láskou‘. Přes veškerý smutek, přes veškerou bolest mi tohle přineslo útěchu. Uvědomila jsem si, jaké jsem měla štěstí, že jsem s Oliverem mohla být.“ Její pohled sklouzne ke mně. Vím, že teď myslí na mého otce.

Nikdy jsem neviděla jeho tělo. Nikdy jsem ani neviděla, co zbylo z jeho auta. Do dnešního dne nemám jediný opravdový důkaz, že je po smrti. Kdoví? Klidně to všechno mohl být jen složitý žert. A přesně tak to na mě dlouho působilo. Když jsem ho viděla naposledy, u dveří si oblékal kabát, zachrastily klíče a slíbil (jeho hlas se mi každým rokem, ať dělám, co dělám, z paměti o něco víc vytrácí), že se brzo vrátí. Dělala jsem pak všechny začátečnické chyby. Něco jsem si přečetla a pomyslela si: To se bude líbit tátovi. Než jsem si to stačila uvědomit, už jsem vytočila jeho číslo. A pak samozřejmě sny. Ale on byl pryč. V jediném okamžiku zmizel.

Cítím silné nutkání promluvit: „Ten čas… já nikdy neměla. Ne-nevím… jak…“ Sevřelo se mi hrdlo a nejsem si jistá, jestli mi to brání brečet, nebo zvracet. Chystám se odejít dřív, než jedno z toho nastane, ale Cecílie mě uchopí za ruku. Ve stejnou chvíli mě Antonie vezme za druhou.

Jak tu tak sedíme kolem stolu a držíme se za ruce, připadám si jako příslušník nějakého kmene, účastník rituálu, obřadu kruhu jednoty. Antonie se předkloní a zopakuje Cecíliina slova:

„Kráčíme dál.“

„Kráčíme dál,“ opakuju po ní. Akorát že v okamžiku, kdy to vyslovím, se rozbrečím. Obě ženy mě pustí a položí mi ruce na ramena.

Nemůžu přestat brečet. Ani nechci přestat. Úplně poprvé mi pláč přináší úlevu.

Vrátíme se do čekárny, kde William pochoduje sem a tam. Cecílie jde k němu. Obejme ji (což je něco, co já jsem si ještě nevysloužila) a ona ho políbí na tvář. William se obrátí ke mně.

„Ello, můžem na slovíčko?“ řekne a mně spadne srdce až na zem.

===

KAPITOLA 28

Znaven už jsem z hodin, dní

Z poupat květů ztracených

Tužbami, sny i mocnostmi

Znaven vším, jen spánkem ne.

Algernon Charles Swinburne:

Zahrada Persefony, 1866

Najdeme prázdnou místnost a usadíme se naproti sobě na nemočniční postele. William svírá okraj matrace, hlavu má svěšenou a dívá se na zem. Já vdechuju zatuchlý vzduch prosáklý antiseptiky a jsem zvědavá, co přijde. „Už jsem se rozhodl,“ začne, ale v tu chvíli mi začne vyzvánět telefon.

Vyndám ho z kapsy. Gavin.

Ztiším ho postranním tlačítkem.

Vrátím ho do kapsy. „Omlouvám se,“ říkám, „pokračujte.“ William na mě zírá a zpracovává fakt, že jsem nepřijala hovor. Vidím mu to na očích.

Nadechne se. Sleduje mě. Tentokrát začne jinak. „Pokud nám řeknou, že jsme došli na konec cesty, že už není návratu… a když ho známe tak, jak ho známe, jak ty ho znáš… necháme ho jít?“

Ne! Jasně že ne! To zvládne! Jak bys vůbec mohl? Musíme udělat všechno, co můžem!

Ještě jsem se nerozloučila.

„Ano.“

Po dvacet pět let jsem byla dítě. Teď jsem dospěla.

„Dobře.“ William vstane a odkašle si. Udělá krok ke dveřím.

„Williame?“ oslovím ho tiše.

Tělem se ke mně napůl otočí, ale do očí se mi nepodívá.

„Děkuju vám. Že jste se mě zeptal.“

„Děkuju,“ řekne směrem k podlaze.

„Za co?“

Teď se na mě podívá. „Nebýt tebe, nebral by ten lék. Bez tebe ne, Ello.“ Sklopí pohled zpátky k zemi. „Děkuju za to… že jsi mu dala důvod bojovat.“

Vstávám a přistoupím k němu. Zavěsím se mu na krk a bradu opřu o jeho rameno. Nakonec mě trochu nemotorně a opatrně obejme.

Pak pláčeme jako jeden.

Později, mnohem později, dotáhnu svůj kufr na toalety a ve volné kabince se převléknu. Ráda bych se zase cítila alespoň trochu upravená a čistá. Přitáhla jsem s sebou i Jamieho kufr, chtěla jsem v něm najít kousek jeho oblečení, který bych si mohla vzít na sebe, něco, co voní jako on. Vyberu si tmavě modrý svetr s výstřihem do V, který skvěle poslouží, a navléknu si ho přes svoje triko s dlouhým rukávem. Když se chystám zatáhnout zip Jamieho kufru, všimnu si mezi vrstvami oblečení hnědého papírového sáčku. Zvědavost mě přemůže. Vytáhnu ho.

Ve skutečnosti je to balicí papír a v něm jakýsi obdélný balíček tlustý asi dva a půl centimetru. Vepředu je Jamieho akademickými klikyháky napsáno: Elle z Ohia k jejím dvacátým pátým narozeninám.

Dárek, který mi nechtěl dát před ostatními. Ten, o kterém řekl, že mi ho dá později, v soukromí.

Váhám jenom chviličku, než ho vytáhnu z obalu. Je to deník.

Otevřu ho a podívám se na přední obálku. Čeká mě tam věnování:

Říkala jsi, že to dokážu. Zkusil jsem to.

(Uvidíš dál)

S duchem zmetka, v zazobanství,

Navěky

Tvůj

JD

Obrátím list.

Deník je plný básní. Vyvedených Jamieho rukopisem.

První báseň je uprostřed stránky, krátká a sladká, nadepsaná jednoduše „E. D.“

Cikánská duše, již ty máš

Pokynula mému nevábnému

Srdci – z ďábla nezkrotného zbyl jen

Malinkatý plamen, krčí se a děsí.

Další stránka: „Díkůvzdání“.

Muž nemůže muže

Znát jak ona, neboť

Žena muže zná

Hlouběji, než muž putuje

Zná jej takového

Jakým jednou je

Chlupy vzadu na krku se mi naježí. Třese se mi ruka. Název další básně ze mě vymáčkne vzlyk a ze všech sil se snažím zachytit slzy dřív, než dopadnou na stránku.

Oxenford

Srp pro mého přítele, znavený je životem

Rychlý úder, pravda, nic

I na tebe z boží vůle

Čeká zářný půlměsíc.

Projdu ještě přinejmenším dvanáct dalších stránek, „Sláinte“, „Spižírna!“ „Cit, ne myšlenka“, „Kohout na víně“. U jedné se nahlas směju. Je rozkouskovaná do oddílů jako epická viktoriánská báseň, až na to, že jsou jenom tři a má úmyslně těžkopádný název:

O filozofii aneb o věčné debatě aneb s přáteli na prknech amerického divadla (1938)

aneb o moudrosti

I.

Kdo je na první metě?

II.

Cože, na druhý?

III.

Nevím, kdo je na třetí.

Ještě rozesmátá si otřu oči a otočím na poslední stránku, kde rozmazaně čtu:

Horká čokoláda

Necháš, co tě váže

Svazovat tě dál?

Navěky zaslepen

Nebo lanko ztrouchnivělé

Přerveš jedním pohybem

Nežli tě zcela obroste?

Otočím poslední stránku a na chvíli zavřu oči. Vstřebávám jeho slova, jeho život. Náš život. Tahle kniha, to jsme my. Jamie z nás udělal nesmrtelné bytosti – z příliš krátkého setkání učinil věčné. Otevřu oči a v tvrdé obálce úplně na konci knihy vidím vyrytý nápis. Jsou to dvě prostá slova:

Kráčíme dál.

Zavřu deník, náš deník, a vrátím ho do kufru. Jako by tohle nestačilo, všimnu si dalšího předmětu. V postranní kapse kufru je zastrčená obálka. Rozhodně ji tam jen tak nenechám. Klidně celej ten kufr rozeberu. Otevřu obálku. Je v ní měsíční jízdenka na vlak s mým jménem, ale s žádnou cílovou destinací. A samozřejmě nacházím i lístek. Není podepsaný, není poetický, stojí tam jen:

Platí od zítřka: Kamkoliv, všude. Všechno nejlepší.

Tak tohle byl jeho dárek. Představím si Jamieho, jak stojí přede mnou a se stydlivým úsměvem mi podává knížku plnou básní a říká něco, čím by se mohl shodit. A pak, když mu řádně poděkuju a dám mu pusu, mě ponouká, abych otevřela obálku. Ale, ale. Co to tu máme?

Je to ta nejsladší, nejohleduplnější věc, jakou pro mě kdy kdo udělal. Ale taky mě to štve. Proč by to vůbec dělal? Proč by mě posílal pryč přes prázdniny, kdy se zotavuje, během času, který máme, abychom k sobě dál hledali cestu? Abychom si užívali čas, který nám zbývá?

Protože v červnu odlétám. Protože ví, že tohle je moje poslední příležitost cestovat, jak jsem vždycky chtěla. Protože ví, že on nemůže, a nechce mě brzdit. Protože jeho láska ke mně je větší než touha strávit se mnou čas, který ještě máme.

Co zmůžete s takovou láskou?

===

KAPITOLA 29

Mysli na mne, jak jen halil by mě stín

Jsem stále tvůj a ty zas má, pamatuj jen to nejlepší

Z toho, co měli jsme, a zbytek odlož si

A právě taková přijď tam, kde čekám tě.

William Allingham:

Bez názvu, 1890

Nakonec se trochu srovnám a zamířím zpátky do čekárny. Cecílie je schoulená na židli jako kočka, akorát že vertikálně. Antonie podřimuje Williamovi na rameni, zatímco ten zírá na podlahu.

Než k nim dojdu, vynoří se zpoza rohu doktorka Corriganová. William vzbudí Antonii a Cecílie se probudí sama, když zaznamená okolní neklid. Všichni jdeme doktorce naproti. Vypadá naštvaně, což znamená, že se mi zběsile rozbuší srdce.

„Zatím žádná známka zlepšení,“ prohlásí a srdce se mi zastaví. „Pořád udržujeme spánek a intubaci. Na antibiotika zatím nereaguje. Ale…,“ zatváří se zmateně, „přišel jeho krevní obraz. A i když je počet bílých krvinek pořád dost nízký, zdá se, že testovaný lék možná pomohl.“

„Jak pomohl?“ ptám se.

„Ve srovnání s údaji, které mi poslali, se zdá být rozsah myelomu relativně malý. Je na tom pozoruhodně dobře.“

Antonii se z nitra vydere nepatrný vzdech. Nemůžu se ani hnout. „Je v remisi,“ ujasňuje si William.

Doktorka zavrtí hlavou. „Nejsem jeho onkolog a znám jen výsledky nejobyčejnějších testů, ale troufnu si říct, že je tam rozhodně viditelný posun. Dalších dvanáct hodin je kritické období. Pokud zvládne pneumonii…“

„Chci ho vidět.“ Hlas mám klidný, ale nakřáplý, jako bych při nejmenší provokaci mohla sklouznout k hysterii.

„Je v izolaci…“

A to je ta provokace. „Hned! Chci ho vidět hned!“

„Je pod silnými sedativy, nepozná, že tam…“

„To je mi jedno!“

Antonie se mi pokouší položit ruku na rameno, ale já ji setřesu. Cecíliina dlaň vklouzne do mé a dodá mi sílu, podporu. Slyším její hluboký, klidný hlas. „Dejte jí roušku, doktorko. Cokoliv je třeba. Jsem si jistá, že ji tam můžete pustit.“

Doktorka Corriganová přemýšlí, pak krátce přikývne a pevně stiskne rty. „Pojďte za mnou,“ řekne.

Když se navléknu do nemocničního úboru a nechám sestřičku, aby mi pomohla umýt a osušit si ruce, a když dostanu roušku, vedou mě k Jamieho pokoji. Doktorka Corriganová ukáže na okénko ve dveřích: „Jenom se připravte.“ Nahlédnu do místnosti. Jamie vypadá příšerně. Je stejně bílý jako prostěradlo, na kterém leží, tvář mu zakrývá ventilátor, v ruce má kapačku a všude kolem něj jsou přístroje. Doktorka přejde ke dveřím a otevře je. „Za deset minut se vrátím a vyzvednu vás. Nesmíte se ho dotýkat. Nebezpečí další infekce je příliš velké.“

Ve dveřích otálím. „Můžu se zeptat… kolik mu zbývá času?“ Vypadá zaskočeně. „Jak to my-“

„Myslím…,“ zarazím se a mrknu na Jamieho. „Řekněme, že nad zápalem plic zvítězí. Mluvíme teď o rozšíření rakoviny v těle. Kolik mu zbývá?“

Doktorka vrtí hlavou: „Takhle to nefunguje.“

„Prosím. Kolik?“

„Já nevím.“

„Přibližně.“

Doktorka zafuní, jako bych řekla něco zábavného. „Eleanor.“ Její hlas teď zní opravdověji, jako by odložila lékařský závoj. „To nikdo nemůže vědět. Jeho onkolog mu nejspíš řekl nějaký odhad, viďte? Že mu zbývá tolik, pokud podstoupí léčbu, a tolik, pokud ne? Nepočítal ale se zápalem plic. Když se mě ptáte, kolik času mu zbývá, je to stejné, jako byste se mě zeptala, kolik zbývá vám. Vy víte, kolik vám ho zbývá?“

Zakroutím hlavou, na víc se nezmůžu.

„Vidíte. A nevím to ani já. Co vám ale můžu říct jistě, je, že teď máte deset minut.“ Otočí se a zmizí v chodbě.

Nejistě vejdu do místnosti.

Není tu ani židle. Dívám se na Jamieho a pomalu se přibližuju k jeho posteli. Ruka mi vystřelí dřív, než si vzpomenu, že se ho nesmím dotýkat. Chytím si ji druhou rukou a pevně je svírám.

Všechno, co jsem mu chtěla říct, je rázem pryč. Co tady dělám? Jaký je plán? Urážkami a obviňováním ho přimět, aby se uzdravil? Nebo brečet a prosit, dokud se neprobere, aby mě umlčel? Bít se v hruď? Vyrvat si pár vlasů?

Když ho tak pozoruju, jak tam leží, oči má zavřené, hlavu zvrácenou, v krku trubičku, nemůžu uvěřit, že od doby, kdy jsem ho poprvé potkala, uběhlo jenom půl roku. Od chvíle, kdy mě v hranolkárně zamazal omáčkami. Od chvíle, kdy jsem ho na první pohled nenáviděla. Od prvního semináře, od té konzultace, od whisky a piva, našeho prvního, opileckého osahávání, polibků ve spižírně a dostaveníček v kapli. V jednu chvíli suchý britský vtip, pak hned šibeniční humor. Ty jeho oči. Jezírka všech odstínů i veškeré hloubky.

Oči, které už možná nikdy neuvidím, napadne mě najednou.

Opatrně se posadím do nohou postele a chvíli ho pozoruju.

„Jamie?“ Stačí vyslovit jeho jméno a už mi tečou slzy. „Jamie, doufám, že mě slyšíš. Prosím. Tohle není tvůj brod. Je to jasný? Ty tady nepřecházíš.“

Nevím, kdy ten čas přijde ani kde to bude, ale tady ne. Tady to být nesmí.

Prosím, ať to není tady.

Zůstaň, Jamie. Jestli můžeš, jestli chceš, prosím, zvol si jiný čas. Neodcházej. Zůstaň tady se mnou.

Zůstaň se mnou a já zůstanu s tebou. Trhnu sebou.

Ta myšlenka přišla tak přirozeně, ale je to pravda? Protože to nemůžu říct, nesmím si to ani myslet, jestliže to není pravda. Nebylo by to fér ani k jednomu z nás.

Koneckonců, naše jediné pravidlo znělo, že k sobě budeme upřímní.

Což možná znamená, zaprvé a především, že musím být upřímná sama k sobě.

Upřímně, když pomyslím na to, že bych 11. června měla odletět, připadám si, jako bych se připravovala vyříznout si z těla nějaký orgán.

Připadá mi to jako oběť. Jako smrt. Smrt z čistého nebe. Ten druh smrti, do něhož spadá i autonehoda. Jako když se zlomí větvička a zabodne se do srdce, rychle a pravdivě, a vy se ji neodvážíte vytáhnout, protože se bojíte, že to bude hrozně bolet. Prostě ji tam necháte, chodíte s ní po světě. A když si jí pak lidi všimnou a zatváří se soucitně, shlédnete na svou hruď a pokrčíte rameny: Ne, fakt, takhle je to lepší.

Tohle měla Antonie na mysli.

Ztratit někoho je těžké samo o sobě. Ale ztratit někoho bez procesu umírání, to je hnus. Stvořit život trvá devět měsíců a zdá se nepřirozené, přímo jako zločin proti přírodě, že opak by žádný čas nezabral. Čas nechat jít, co známe, a připravit se na neznámé.

Možná že tehdy se Oxenford dotýká více lidí. Možná neslouží jen lidem, kteří přecházejí řeku, ale i těm, co zůstali na břehu. Spočívá to v pohledu do milovaných očí, když v nich vidíte poznání, nevyhnutelnost, a řeknete: Miluju tě. Moje láska s tebou bude až do konce – tvoje se mnou do mého.

Protože láska neumírá, nebo ano?

Jak řekla Cecílie na Oliverově pohřbu: Milujte hluboce ty, kteří umírají, ať mohou umřít s láskou.

S láskou.

Bože, prosím, vzbuď se, Jamie.

Prohlížím si ho, jeho kostnatá ramena, zubožený obličej, hruď se mu nepřirozeně zvedá a zas klesá. Dochází mi, že tu máme dva možné narativy: může to být kluk, se kterým jsem se stýkala během roku v Oxfordu, první, kterého jsem kdy milovala a o němž jsem někdy později zaslechla, že už je někde jinde.

Nebo to může být kluk, se kterým jsem po téhle cestě šla až do konce.

Když jsem zjistila, že je Jamie nemocný, věřila jsem, že jeho nemoc je odrazem mých povinností v Americe. Oba jsme si nesli svoje břímě, oba jsme měli závazky, ze kterých se nejde jen tak vykroutit.

Rozdíl je v tom, že Jamie nemá na výběr. Můj táta taky neměl na výběr.

Já jo.

A když máte na výběr, bylo by hloupé si nevybrat.

Ale já odjíždím. S příchodem června obejmu Antonii, Williama (když už teď můžu), políbím Cecílii, dám sbohem svým třem společníkům a zmizím. Třikrát klapnu podpatky a vrátím se domů.

Ale co když chci zůstat v zemi Oz?

Co když je to teď můj domov, do něhož patří muž přede mnou a všechno s ním spojené – rodiče, přátelé, Oxford?

Akorát že to není v plánu.

Byl to můj otec, kdo mě naučil, jak se o věci vášnivě starat, jak za ně bojovat. Ráda v něco věřím a bojuju za to. To jsem řekla Antonii – a je to pravda. Právě radu v tomhle duchu jsem dala Janet, a to na národní úrovni. Vyber si, v co věříš, a pak za to bojuj.

No… Už vím, za co budu příště bojovat já.

Za lásku.

Tak jsem se rozhodla.

„Eleanor?“ Lékařčin mírný hlas mě vyzývá, abych se vrátila.

„Už jdu,“ řeknu a polknu. „Jamie,“ šeptám, „poslouchej, prosím. Tohle není tvůj brod, není to náš brod. Ale slibuju ti, že ho najdeme. Spolu. Protože tě miluju a nikdy tě neopustím. To mě budeš nejdřív muset opustit ty. Vyber si, že tu zůstaneš, a já si zvolím, že zůstanu s tebou.“

Překvapuje mě, jak mi ta slova znějí slavnostně, jako svatební slib.

A pokud tě život nepřekvapí, jaký to má sakra smysl?

Podívám se na ruku, kterou má položenou na prostěradle vedle sebe. Kdysi dopadla na knihu v Bodleianské knihovně a podala mi na konzultaci knihu, abych nahlas četla. Pomohla mi do člunu a ležela mi na břiše i včera v noci, když mi poprvé řekl, že mě miluje.

Natáhnu se, ale těsně než se jí dotknu, se zarazím.

Na chvíli se mu ještě podívám do obličeje. Propadlé tváře, temné kruhy pod očima, denní strniště.

Pořád ale žije.

Skloním se k němu, až mám ústa jen kousek od jeho ucha.

„Zjistím, jakou má všechno cenu.“

===

KAPITOLA 30

Příběh toť o žáku z Oxfordu

Příčinlivý byl a mozek bystrý, tvořivý

Znavený touhou po slávě

Letního rána řekl dosti, jdu

A zběhl od přátel do společnosti cikánů

S divokým bratrstvem putoval

Ale jak se soudným mužům stává

Strádal v oné kompanii, nemoh dál

Vrátil se do Oxfordu, marně pátral

Zda přátelé ještě žijí.

Matthew Arnold: Žák cikáně, 1853

O několik hodin později se snažím zabavit v obchůdku s dárkovými předměty a zrovna si prohlížím jedno odpudivé – opravdu přímo odpudivé – přání „Brzy se uzdrav“, když mi zabzučí telefon. Přišla mi zpráva.

Od Connora.

Když ji čtu, překvapení se rychle mění ve zmatek.

Gratuluju! Sakra úžasný!

O čem to mluví? Jeden šílený okamžik jsem přesvědčená, že se musel dozvědět o mně a o Jamiem a že jsem se rozhodla zůstat.

Jasně, jsem idiot, co trpí spánkovou deprivací. Odpovím:

Díky! Ale proč?

V odpověď mi pošle odkaz na stránku CNN. Rozkliknu ho.

Přečtu si titulek a už si to razím dvojitými dveřmi ven na parkoviště, kde stisknu tlačítko hovoru.

Gavin to zvedne po prvním zazvonění. „Tady tě máme!“ řekne na pozdrav. Jako bych byla dítě, které se mu zatoulalo v obchoďáku, a ne žena, která mu jedinkrát nezvedla telefon. Jen jednou – a to proto, že se zrovna rozhodovala, jestli svého přítele zabít, nebo ne.

„Hillerson odstoupil!“

„Jo, viděla jsem,“ říkám.

Stěží mě poslouchá. „To ta debata, šíleně mu spadly preference! Právě jsme vyhráli všech pět primárek!“ Na primárky jsem úplně zapomněla. Dneska je úterý? Ve snaze alespoň vytušit, kolik je hodin, obrátím pohled k obloze. „Bože, tak rád bych teď viděl ten jeho pitomej, samolibej ksicht. Nicméně… Všechno už jede naplno, bude hlavní volba. Všechno se rychle mění, děvče, a budem potřebovat, aby ses nám vrátila. Vím, že je ještě brzo, ale bylas fakt dobrá. Vzpomínám si, že já jsem v Oxfordu jen chlastal.“ Směje se, ale já ne. „Podívej, vím, že to není přesně podle plánu, ale plány se dají změnit mrknutím oka.“ Je mi jasné, že moje mlčení je pro něj novinka. Poprvé v jeho hlase cítím znepokojení. „V pohodě?“

Nechtěla jsem to dělat teď, měla jsem v plánu počkat, až se trochu vyspím, až zase dokážu být přesná a diplomatická. Protože upřímně řečeno, právě teď jsem schopná jen slovního zmatku, naprosto nepromyšleného.

Stejně jako na Hillersona, i na mě teď tlačí.

Tak jdem na to.

„Ne.“

Gavin mlčí. Ještě nikdy ode mě tohle slovo neslyšel. „Nechápu.“

„Nevrátím se.“

„Nedělejme z toho vědu, Ello. Nechceš přece, abych si našel prozatímního zástupce politickýho ředitele… Pokud mám být upřímný, myslím, že by to pro tebe nebylo dobrý.“

„Ne, já se nevrátím. Tečka. Teď ani v červnu.“

Gavin znovu mlčí. „Co za tím je, Ello?“ řekne pak. „Jiná práce to být nemůže. Žádnou lepší příležitost…“

„Ne, to bych ti neudělala. Ani Janet. Jsem vám oběma opravdu vděčná…“ Nemůžu pokračovat, dusím se. Ukazuje se, že akt volby, kdy si člověk zvolí cestu, ještě neznamená, že ta druhá cesta prostě zmizí. Znamená to jenom, že se už napořád bude vinout vedle té vaší. Znamená to, že musíte žít s vědomím toho, čeho jste se vzdali. Což není tak hrozný – když už nic jiného, slouží k posílení samotného rozhodnutí.

V téhle práci bych ale válela, byla bych hvězda. Vím to.

Ví to i Gavin, a tak se mě po dlouhé pauze snaží zachránit před sebou samou: „Víš co, Ello… Dám ti den, aby sis to mohla promyslet, než se začnu poohlížet po někom jiném.“

„Já ten den nepotřebuju.“

„Včera jsme tě povýšili, dneska končíš. To tě to vyděsilo? To pro tebe tahle příležitost nic neznamená?“

Pěkně mě tím vydíráním naštval, ale zároveň mi dochází, jak to vlastně je. Ne, povýšení pro mě nic neznamená. Uvědomím si, že jsem o tom ani nikomu neřekla. Když mi to Gavin s Janet oznámili, vrátila jsem se ke kamarádům, ke svému příteli a jeho rodičům. Ti mi pak dali prsten a já to ani na okamžik během večera nezatoužila nikomu říct. Nezáleželo mi na tom ještě dřív, než jsem se tak rozhodla. „To přímo ne.“

„Na tohle jsi moc chytrá!“ prohlásí Gavin vášnivě. „Ty přece nejsi jedna z těch holek.“

„A jaký holky máš teď na mysli?“ naježím se.

Zaváhá. „Jde tady o nějakýho kluka?“ nadhodí, jako by to byla jen řečnická otázka.

Okamžitě se mě zmocní divoký vztek. Taková příšerná, zjednodušující věta. Nadechnu se. „Ne. Tady jde o holku. O holku, která si vybrala svůj život.“

„Ahá, vážně? Vybrala si spíš svůj život, než že bude psát dějiny? Než že pomůže jiné ženě stát se prezidentkou? Tak tohle je tvoje priorita?“

Stejně tak by mi mohl dát jednu pěstí do břicha. „Gavine…“

Najednou je na druhém konci někdo jiný: „Ello?“ Pak mimo sluchátko sykne: „Běž se projít.“

Jsem ještě rozrušená z toho, jak na mě Gavin vyjel, ale když ji slyším, derou se mi do očí slzy. „Hrozně mě to mrzí…,“ spustím.

„Neomlouvejte se,“ odmítne prudce, „rozumíte?“

Už nevydržím stát. Sesunu se na asfaltu na kolena, v krku mě pálí ledový vzduch a před mýma očima se mění v obláčky páry.

„Já jen, že situace… se změnila. Já jsem se změnila,“ vzdychnu.

„Už dost, Ello. Když končí den, jsou to jenom naše činy, co nás dělá tím, čím jsme. Buďte tím, čím jste. Toho já si vážím.“ Na okamžik se odmlčí a nechá plně vyznít svoje slova. Snažím se nabrat dech. „Musím končit.“

„Děkuju.“

„Slibuju, že dveře máte u mě vždycky otevřené. Jasné?“

„Platí…,“ hlesnu a Janet zavěsí.

Chvíli nepohnutě klečím a nechávám chlad, aby se mi zažral do kolen. Soustředím se na svůj dech, čekám, až se zase ustálí. Vzhlédnu k holým větvím nad sebou, k záhadné šedé obloze, prohlížím si auta kolem, všechny ty dacie, mini coopery a vauxhally – zdají se mi teď známější než jejich americké protějšky.

Zvednu telefon a chvíli zírám na displej. Pak ho vypnu.

Je příšerná zima, jsem na nemocničním parkovišti kousek za Glasgow, ve Skotsku, a najednou mě napadne, že když chcete něco dělat, protože jste v tom dobří, není to totéž, jako když máte nějaké poslání. Mým posláním je vzdělávání, ne politika. Ta byla posláním mého otce.

Připadám si, jako bych se probouzela z objevného snu, z něhož si s sebou nesete pocit, že jste odhalili veškerá tajemství a vyřešili všechny záhady – a že všechno je teď jiné… Jenže o čem ten sen vůbec byl? Zápasíte, snažíte si vzpomenout, sledujete stopy, které zůstaly, snažíte se rozplést vlákna prozření a doufáte, že vás dovedou až ke zdroji. A když to konečně vzdáte, přijde to samo.

Možná můj oxfordský sen, plánování, budování kariéry, Rhodesovo stipendium, všechno, co mě sem vedlo – možná to všechno mělo jeden jediný smysl. Dostat se sem. Možná město spících věží – základna vzdělání Západního světa – nebylo samo o sobě tím snem, ale pouze vstupem do míst, která jsem si až do této chvíle nedokázala představit.

Láska. Rodina. Pouto. Život.

A možnost svobodně se rozhodnout, co chci dělat a co udělám se svým posláním.

Poprvé za posledních deset let nemám žádný krátkodobý plán.

Dobře, něco bych přece jen měla.

Vracím se do nemocnice. Cestou se zastavím v kantýně a koupím svým spolutrpitelům kafe. Když vstoupím do čekárny, najdu tam Cecílii s Antonií, sedí vedle sebe a povídají si. William sedí vedle manželky a technicky vzato si čte, ale především z něj vyzařuje bezútěšná starost.

Rozdám všem kafe a plácnu sebou na židli proti ostatním.

„Williame,“ řeknu. Vzhlédne od časopisu. „Musíme si promluvit.“ Krátce přikývne, Cecílie s Antonií si mě obezřetně prohlížejí. „Až se z tohohle Jamie dostane, až mu bude lépe, pojedeme pryč. A kašlu na to, jestli bude zrovna půlka trimestru. Budeme cestovat tak dlouho, dokud nás to nepřestane bavit, a ty mu to nebudeš vyčítat. Na oplátku slibuju, že nedovolím, aby dělal něco nezodpovědného.“

Antonie obživne, obličej jí září nadějí: „Děvče zlatý! Ty zůstáváš?“

„Jo, promiňte. Zůstávám.“ Tím jsem měla začít.

Antonie vzdychne, vyskočí ze židle a vrhne se na mě. Přes její rameno pořád sleduju Williama a čekám na odpověď. Uběhne snad celá věčnost, než konečně promluví. „To jsou přijatelné podmínky.“ Pak se vrátí ke svému časopisu.

„Vážně?“ Nedokážu z hlasu úplně vytěsnit překvapení. Vyprostím se z objetí. „Protože to myslím vážně, pojedeme dál a ještě dál. Jamie prokázal, že mu jeho zdraví není ukradené, uděláme všechno, co bude třeba, ale…“

„První pravidlo obchodu: když souhlasí, přestaň mluvit,“ zabručí William a otočí stránku.

Přes tvář se mu mihne náznak úsměvu. Než mu ho ale stihnu oplatit, vejde do čekárny doktorka Corriganová a my ji obklopíme jako dychtivá kachňátka.

Výraz v její tváři nemůžu rozluštit.

Žaludek mám jako na vlnách, příšerný pocit. Co když už tu není? Co když jsem nám naplánovala život a žádné my už není?

Upřímně bych si stejně nevybrala jinak. Rozhlédnu se – je nás rozhodně o dost víc, než mě kdy napadlo.

Rozhostí se ve mně klid. A díky němu mám sílu střetnout se s pohledem doktorky.

Naštěstí se uměje. „Je čas Jamieho vzbudit.“

Pár hodin trvá, než se probere. Takže zatímco Jamieho probouzejí, my čtyři se trochu otupíme díky mojí poloprázdné skotské, kterou mi dal Charlie k narozeninám. Stojíme ve vstupní hale a vesele ji cucáme.

Když konečně smíme do Jamieho pokoje, jdu první. Zarazí mě nádherný výjev, který se objeví přímo přede mnou. Jamie sedí, část postele je zvednutá. Vypadá naprosto zničeně. „Je splavenej jak kůň,“ jak by řekl můj otec. Ale když mě spatří, dostane se mi širokého, láskyplného úsměvu plného života.

Natáhne ruku. Jen kousek z postele, ale i to je dost. Víc než dost.

Opatrně k němu kráčím a přistoupím k lůžku.

Když ho vidím s otevřenýma očima, které jsou modré, živé, jiskřící a plné přání, dělá se mi slabo. Hrudí mi projede silný poryv lásky.

Myslela jsem, že to nejtěžší, co mě čeká, je v červnu odletět. Ale nejtěžší je zůstat. Nejtěžší je žít se smrtí a láska v její přítomnosti. Nejtěžší je láska, která nikdy neskoná, láska bez přívlastků, bez pojistky. Láska, která není podle plánu.

Jemně uchopím jeho ruku a políbím ji. Snaží se promluvit, ale hlas se mu ještě nevzpamatoval z intubace a spánku. Neřekne nic, jen trochu zachraptí. Nejradši bych mu skočila na klín, což by určitě z lékařského hlediska nebylo správné. „Miluju tě,“ zašeptám místo toho.

Sleduju, jak se mu na tváři roztahuje úsměv. Pak si mě čistě silou vůle přitáhne blíž, až mám ucho u jeho rtů. Ve snaze shromáždit veškerou sílu se roztřeseně nadechne a já zavřu oči, připravená poslechnout si, jak mi odpoví stejnou větou.

Místo toho ale zašeptá: „Jsem rád, že tě nemiluju, Ello z Ohia.“

===

EPILOG

V polibku když skryla celou Anglii

Zářivý její zlatý vlas v Evropu spadl, halil ji.

Charles (Tennyson) Turner:

Lettin Svět, 1860

Jamieho si budu vždycky pamatovat takhle:

Stojí pod silným vodopádem. Vylezli jsme na vrchol kaňonu kousek od Amalfitany. Když jsme se osvěžili koupelí v jezírku barvy drahokamu, šla jsem se ohřát na slunkem rozpálené kameny. Jamie jezírko odmítl opustit. Nořil se do vody a hned zas vyplouval na hladinu jako delfín. V jednu chvíli tuhle podobnost podpořil i zvuky. Zase to byl kluk. Objevoval, hrál si, opravdu se bavil. Byl zdravější, ani zdaleka nebyl tak vyhublý jako po zápalu plic. Je těžké být hubený, když žijete výhradně na těstovinách, vínu a zmrzlině. Sledovala jsem ho snad hodinu, když na mě zavolal: „Sleduj, Ello!“ Pak provedl jakýsi nemožný cvik, který by byl o pár měsíců dřív naprosto nemyslitelný.

Vodopád byl daleko, ale to ho neodradilo. Vyšplhal se na kameny, stoupnul si přímo pod proud vody a křičel. Nebyla v tom slova… jen dávný, prapůvodní výkřik života. Nedovolil, aby ho proud vody pokořil. Pokud ho srazil, zas se probojoval zpátky do původní pozice. Pak nehnutě stál, jako by našel rovnováhu mezi sebou a drtivým přívalem vody. Nemohla jsem z něho spustit oči. Chvíli mu nebyla jasně vidět tvář, pak zas ano, jak se voda valila a co chvíli ho celého uzavřela. Vynořoval se ze závoje vody a zase v něm mizel a pokaždé, když se objevil, mi poskočilo srdce.

Ten den, ten obraz, vodopád coby opona mezi životem a tím, co přijde pak, se stal mojí metaforou.

Když se Jamie probudil v nemocnici v Glasgow, život, jak ho znal, pro něj skončil. S radostí přijal zprávu, že mu lék, který se zavázal vyzkoušet, možná získal nějaký čas. Ale když jsem mu řekla, že jsem se rozhodla zůstat…

Byl zděšený.

Pak přišla hádka.

Na celý den mě vykázal ze svého pokoje. Zaslechla jsem, jak Antonii říká, že se cítí provinile, protože se pro něj vzdávám svého snu. Co když prý toho budu litovat? Co když ho za to budu později nenávidět? Co když… Konečně mu Antonie klidným hlasem řekla: „Ella je chytrá holka, vždycky bude chytrá a může v životě dělat, cokoliv bude chtít, takže i když se ti to zdá šílené, zkus se, chlapče, zamyslet – možná se tak nerozhodla jenom kvůli tobě.“

Proto ji miluju.

O šest týdnů později, po návratu do Oxfordu, fyzioterapii, nekonečných testech a galonech zmrazené polívky od Smithy, jsme vyhmátli náš okamžik, okénko zdraví, a jako noční lupiči vyklouzli ven, do světa. Do měst a vesnic, do hor a údolí. K vodopádům.

Upíjím kávu. Na rameni mi přistane lehoučký polibek.

No konečně.

Jamie je vzhůru.

Polibky pokračují nahoru po krku. Podám mu svůj hrnek, pořád ale sleduju ranní světlo rozprostírající se po vlnách vinice. Vezme si kávu a sedne si na verandu vedle mě. Nepřítomně si pohrávám s prstýnkem a počítám vzdálenosti. Za soumraku chceme už být ve Švýcarsku. Cestou si samozřejmě uděláme pár zastávek – na ochutnávky. Jamie se chce taky stavit v Annecy, kde je dům, v němž kdysi bydlel Tennyson. Možná si tam dáme oběd. Mám teď jedno jídlo, na kterém jsem závislá – saucissons aux pommes. Musím si ho ještě alespoň jednou dát, než opustíme údolí Rhôny.

Jamie nastavuje obličej vstříc rannímu slunci.

Přišla jsem do Oxfordu kvůli zkušenosti, jaká se naskytne jednou za život. Já jsem se rozhodla prožít celý život.

Vím, že jednoho dne ho vodopád přemůže. Jednou se za jeho závojem ztratí navždy a stane se pro mě něčím vzdáleným, jako příběh z pohádky. V našem příběhu ale není žádný padouch ani čarodějnice, žádná dobrá víla, chybí v něm morální imperativ i poučení. Žádné „šťastně až do smrti“.

Je to příběh, který prostě je. Je to život.

Voda teče, když přijdeme, a teče, i když odcházíme.

S Jamiem jsme nikdy nebyli napořád. Nic není, v tomhle životě. Ale pokud někoho milujete a pokud někdo miluje vás, možná svoje napořád naleznete pak.

Ať už to znamená cokoliv, ať je to kdekoliv.

===

SLOVO ZÁVĚREM

Znát a milovat jinou lidskou bytost je základem veškeré moudrosti.

Evelyn Waugh,

Návrat na Brideshead

===

PODĚKOVÁNÍ

Zaprvé bych chtěla poděkovat Allisonu Burnettovi, neboť tato kniha vznikla na základě jeho původního filmového scénáře.

Taky děkuju Clintu Culpepperovi za to, že mě díky mé minulosti a lásce k Oxfordu požádal, abych scénář rozpracovala.

Hrozně moc děkuju lidem z Temple Hill. Traceymu Nybergovi za telefonát, který všechno změnil: „Co si myslíš o tom, že bychom z toho udělali román?“ Děkuju Annalie Gernertové a Alli Dyerové za to, že svými poznámkami a pochopením umožnily, aby tento projekt zakončil zrod knihy. Děkuju Jaclyn Huntlingové za veškeré úsilí, které vynakládá, aby vznikl film. Petersenu Harrisovi: Oba jsme naskočili do rozjetého vlaku. Lepšího kolegu průvodčího jsem si nemohla přát. Martymu Bowenovi a Wycku Godfreyovi děkuju, že mi tihle skvělí chlapi, kteří v tomhle projektu stále udržovali svoji vizi, věřili a že mi svěřili možnost naplnit ho. Marty: opravdu se mi líbí, jak hrozně rád máš milostné příběhy.

Bylo by ode mě nedbalé, kdybych neuvedla přínos Oxford University Society v Los Angeles, a především jedinečné Bey Hopkinsonové. Právě Bea šířila do světa přání Clinta Culpeppera sehnat scenáristy, kteří chodili na Oxford, a díky OUSLA jsem se poprvé setkala se scenáristkou a režisérkou Medeni Griffithsovou, kamarádkou, holkou z Walesu, milovnicí všeho, co má na sobě třásně, a kolegyní Oxoniánkou, která se podílela na tvorbě scénáře.

Děkuju všem z oxfordské Lincolnovy koleje, vždycky jsem se u nich cítila jako doma. Doktoru Danielu Starza Smithovi děkuju za čas, který se mnou strávil, když mi dával přednášku o tajemných zákoutích akademických titulů a funkcí. Zvláštní poděkování patří doktoru Jemu Bloomfieldovi za vydatné poznámky a smysl pro detail, který už po deseti letech našeho přátelství očekávám, ale stejně mě vždy překvapí a potěší.

Doktorce Bredě Carollové děkuju za veškerou pomoc, kterou mi poskytovala, když přišlo na medicínské podklady a rady. Taky děkuju svému kamarádovi a skvělému mladému herci Jimmymu Brightonovi, který se, zatímco jsem psala tuhle knihu, bohužel sám stal odborníkem na rakovinu a druhy její léčby. Upřímně si vážím tvé upřímnosti, statečnosti a odvahy. Ale stejně: F. C.

Děkuju všem lidem z obchodní branže, bez kterých bychom my kreativci vůbec neměli proč oblékat kalhoty. Děkuju advokátu Paulu Miloknayovi a všem z Writers House, především Simonu Lipskarovi. Děkuju týmu z HarperCollins / William Morrow. Liake Stehlikové děkuju, že tomuhle projektu od začátku věřila, a Kate Nintzelové za podporu. Děkuju Julii Paulauskiové, Katherine Turrové, Molly Waxmanové a všem ostatním, kteří mě procesem provázeli. Samozřejmě děkuju taky Elle Keckové. Měla jsem štěstí, že jsem mohla pracovat s takovou editorkou.

Děkuju všem autorům, se kterými jsme se potkali a spřátelili během let, kdy jsem namlouvala knížky. Stydím se před vámi, jak velkorysí jste. Každý den se od vás učím.

Děkuju kamarádům, rodině a kolegům od audioknih, že se mnou vydrželi během velice hektického procesu psaní. Nedůležité věci, jako třeba zdravý poměr práce/život, šly stranou. Hlavně děkuju mámě a Kenovi, kterým jsem se ztratila z dohledu na odvrácené straně Měsíce. Mám vás hrozně ráda a jsem zpět.

A nakonec děkuju Geofovi, mému partnerovi ve všem. Jsi překvapení mého života. Bez tebe by tahle kniha z mnoha důvodů neexistovala a je stejně tak tvoje jako moje. Jeden moudrý spisovatel kdysi řekl: „Nepište o tom, co znáte, ale o tom, co znát chcete.“ No, o volbě jsem se učila společně s Ellou. G: Já si vybírám tebe.

===

Můj oxfordský rok

Julia Whelanová

Z anglického originálu My Oxford Year, vydaného nakladatelstvím William Morrow v New Yorku v roce 2018, přeložil Lukáš Tomášek

Obálku zhotovila Růžena Hedrichová

Redigovala Otilie Grezlová

Vydala Euromedia Group, a. s. – Ikar, Nádražní 30, 150 00 Praha 5 v roce 2018 jako svou 2773. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.knizniklub.cz

===

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

EPILOG

SLOVO ZÁVĚREM

PODĚKOVÁNÍ