CLARA WEISS

Já už budu

HODNÁ

Copyright © Clara Weiss 2017,

published in arrangement with Literary Agency Michael Gaeb, Berlin

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Překlad © Taťána Jurkovičová, 2019

Obálka © Jiří Miňovský – ARBE, 2019

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-295-7 (ePub)

ISBN 978-80-7642-296-4 (mobi)

CLARA WEISS

Já už budu

HODNÁ

Přeložila Taťána Jurkovičová

Obsah

I

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

III

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

IV

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

V

32.

33.

34.

35.

VI

36.

37.

38.

I

Slova má do srdce bodnou tě snad,

přesto se, dítě mé, drž všech mých rad.

V těchto zdech každý den, každou noc spíš,

jen tak se před sebou uchránit smíš.

Ve vyhnanství trpkém vyčkáš svého trestu,

poslušnost, nic jiného, ukáže ti cestu.

Říše pustá, prázdná, bránu nikde nevidět,

bez sluhů a pážat je celý tento svět.

Nikdo nesmí dovnitř, ty nesmíš nikdy ven,

věz, že tento trest je pro tvé dobro jen.

Ze zápachu starého dřeva a hustého prachu, který pokrýval schody, se jí stahovalo hrdlo. Podlamovala se jí kolena, přesto ji matka neústupně popoháněla stále výš a výš, schod za schodem. Ze zástěry vytáhla klíč, otevřela vrzající dřevěné dveře a dceru zatlačila na půdu. Bylo tam vedro a dusno. Dívka se nestačila na matku ani naposledy podívat a už se za ní dveře zavíraly.

Sesunula se k podlaze a položila si hlavu do dlaní, ale neplakala. Už dlouho neplakala, naučila se ovládat. Malou chvíli jí trvalo, než se sebrala, narovnala se a zkřížila nohy do tureckého sedu. Pomalu a hluboce se nadechovala a zase vydechovala. Jen tak mohla zabránit tomu, aby ji ovládl strach a sevřel jí hrdlo jako had.

Podařilo se jí zmírnit svůj panický stav, ale byla stále více schvácená všudypřítomným horkem. Vstala a popošla k nejbližšímu oknu. Cukla sebou, když na něm uviděla pavučiny. Ale nakonec svůj strach překonala, nutně potřebovala čerstvý vzduch. Nejdříve opatrně, ale potom stále odhodlaněji lomcovala oknem a přitom si znovu v hlavě opakovala, co se před pár minutami stalo a co jí teprve teď postupně docházelo.

Měla obrovskou radost, dostala totiž dvojku z matematiky! Hned po zvonění běžela domů, odemkla dveře od bytu, zula si boty, odložila školní brašnu a vesele přiběhla do kuchyně se sešitem v ruce. Samozřejmě věděla, že by neměla běhat po bytě a bez pantoflů už vůbec ne, ale nedělala to úmyslně. Opravdu ne!

Kuchyňské dveře vší silou narazily do příborníku a matka se polekaně otočila. Děvče chtělo zůstat stát na místě, ale najednou uklouzlo a narazilo matce do boku. Ozval se hlasitý výkřik a náraz. Zařinčel porcelán a něco horkého se vylilo. Na okamžik vše ztichlo, matka se vyděšeně podívala na podlahu. Potom chvátala ke dřezu a pod proudem studené vody si chladila ruku.

„Podívej se, co jsi udělala,“ řekla odměřeným hlasem.

Dívka nevěděla, jestli myslí opařenou ruku nebo žlutou louži na podlaze, ve které plavala mastná oka, sem tam hrudky krupice a bílé střepy se v ní tyčily jako ledové kry.

„Je ti už devět a stále se chováš jako malé dítě. Tvá rozpustilost tě přijde draho.“

Přitom jí bude devět teprve za půl roku. Stála tam s pažemi svěšenými podél těla, sešit držela pořád v ruce. Nejen miska polévky, ale také celý tento slunný den byl zničený.

Matka zavřela vodovodní kohoutek a ze skříně vytáhla hadr. Klekla si, zdravou rukou provizorně utřela rozlitou polévku a střepy vyhodila do koše. „Oběd dnes nebude. Za to si můžeš sama,“ zasupěla námahou a potlačovaným hněvem, než se narovnala a předstoupila před dceru.

Modré puntíky na bílém papíře se rozpily, vypadaly jako tančící vlny. Dívka svěsila hlavu a zírala na matčinu zástěru.

„Dívej se na mě, když s tebou mluvím.“ Matka ji chytla za bradu a zaklonila jí hlavu.

Z matčina chladného pohledu jí ztuhlo srdce. Co by bývala dala za to, kdyby na ni křičela nebo jí vrazila facku. Místo toho ji matka chytla za rameno, opařenou rukou jí vytrhla sešit a pohrdavě ho hodila na kuchyňský stůl.

Dívka věděla, co teď přijde, ale nebránila se. Bylo by to zbytečné. Pláčem, škemráním ani křikem se matka obměkčit nenechá. Naopak, potrestala by ji pak mnohem přísněji.

„Chci, abys v klidu přemýšlela o tom, co jsi udělala špatně. Čas bez rozptýlení ti jedině prospěje a pomůže ti, aby ses zklidnila.“

Jemným, skoro láskyplným tlakem dceru popostrkovala z kuchyně až ke schodům na chodbě, které vedly k přeplněné místnosti pod střechou, kterou matka používala jako spižírnu.

Dívka si uvědomila, že stále ještě lomcuje oknem. Jak dlouho už tam tak stála? Minuty? Hodiny? Bylo to marné. Nechala okno být a zkusila to s druhým. Ale ani ostatní okna nešla otevřít.

Chvěla se hněvem a zoufalstvím. Znovu si sedla na podlahu a přemýšlela o posledních slovech své matky. Řekla jí, že ji tady nahoře navštíví stará čarodějka. Tak jak to stálo v knize, z níž jí včera večer předčítala. Když bude hodná a bude litovat svého špatného chování, čarodějka ty dveře opět otevře. V opačném případě by ale vykouzlila vysoké, tlusté kameny a zazdila by jimi východ, aby zůstal zavřený navěky.

Srdce jí začalo divoce tlouct. Musí říct čarodějce, že už nikdy nic podobného neudělá.

Nahlas odříkávala: „Mrzí mě, že jsem rozbila misku. Už nikdy nebudu poskakovat a nebudu rozpustilá. Odteď už budu jen hodná a nebudu zlobit svou maminku.“ Tyto věty opakovala pořád dokola. Bylo jí horko a měla strach. Věděla, že by koktala, kdyby čarodějka opravdu přišla.

Začalo se stmívat, přicházel večer. Nebe za okny ztmavlo. Neměla tušení, kolik hodin už tady nahoře sedí. Měla sucho v krku a bolela ji záda. Strach z čarodějky se přeměnil ve strach ze tmy. Strach rostl a rostl. Dýchat. Musí dýchat. Nádech, výdech. Nádech, výdech.

Zatímco čas ubíhal, postupně se strach otupil zvyšující se únavou, která se k ní přibližovala jako neviditelný obr. Položil kolem ní své těžké ruce a mohutnou silou ji začal tlačit k zemi.

Vzchopila se, ze starého kufru vytáhla zimní kabát, který objevila před několika měsíci, když pod střechou byla ještě zima. Rozprostřela kabát na tvrdou dřevěnou podlahu a lehla si na něj. Poté se poddala neviditelnému obrovi.

Poslední zlé představy už ji téměř opustily, ale vtom se vyděsila při pomyšlení, že by čarodějka přišla, zatímco bude spát. Jak by ji potom měla přesvědčit, že už nikdy nebude zlobit? Rázem byla zase vzhůru.

Posadila se a usilovně přemýšlela. Pak se v přítmí rozhlédla. Z jednoho z podpěrných trámů vyčníval dlouhý, zrezivělý hřebík. Vytáhnout ho ze dřeva vůbec nešlo lehce. Klekla si na podlahu vedle rozprostřeného kabátu, aby do zaprášených podlahových prken velkými, křivými písmeny vyryla svůj slib pro čarodějku: „Já už budu hodná.“

Při psaní si o tvrdý hřebík rozedřela dlaň a ruka ji pálila. Ve štěrbině pod malíčkem měla sedřený kus kůže a tekla jí krev.

Vyčerpaně si znovu lehla na kabát. Ale co když už bude příliš tma, až čarodějka přijde? Objeví vůbec její vzkaz?

Nastupující únava jí však už nedovolila dál přemýšlet. Při usínání prosila, aby uměly čarodějky číst i ve tmě.

1.

Na první pohled byl dům číslo jedenáct v Rabenstraße nenápadný. Skromně se tísnil mezi sousedními domy a působil přitom téměř rozpačitě, jako kdyby se styděl před okázalým secesním palácem po jeho levé straně a nevýrazným zrekonstruovaným domem z padesátých let po straně pravé. Teprve při pečlivějším zkoumání bylo patrné, že pětipatrová budova musela být postavena před více než sto lety jako vkusný domov zámožných měšťanů. Světle hnědá omítka a bílá okna byly ozdobeny štukem, který byl již sem tam oprýskaný a zanesený sazemi.

Ten dům Juli připomínal starší dámu, která sice měla pečlivě upravené, natupírované vlasy, ale zároveň měla křiklavě rudou rtěnku na zubech a na sukni skvrny od kávy. Dům vypadal trochu zpustle, ale přesto z něj vyzařovalo určité kouzlo. Juli stála na protilehlé straně ulice a dívala se nahoru ke střeše.

Na inzerátu stálo: „Světlý pokoj v pátém patře, dvanáct metrů čtverečních.“ Nabídku bydlení objevila na internetové stránce umělecké akademie. Když zavolala na číslo uvedené v inzerátu, ozval se na druhém konci sympatický hlas Gréty, od které se dozvěděla výši nájemného. Ihned si s ní také domluvila schůzku. Juli se sama sebe ptala, zda titulek inzerátu „Hledá se klidná dočasná spolubydlící“ jiné studentky spíše neodradil. Ale i kdyby tomu tak bylo, je to jedině dobře. Možná že jí tento pokoj určil sám osud.

Mezitím počítala horizontálně řady oken: jedna, dvě, tři, čtyři… Kde je páté patro? Vždyť už započítala i zelinářství v přízemí. Najednou na střeše spatřila čtyři vikýřová okna. Že by ten podkrovní byt pod tmavými taškami byl jejím budoucím domovem?

Juli udělala krok zpátky. Představa, že by měla bydlet přímo pod střechou, se jí nijak zvlášť nezamlouvala. V tak starém domě se s výtahem nedalo počítat. Říkala si, že by možná bylo lepší se raději vrátit. Ale když už přišla až sem, chtěla alespoň poznat tu sympatickou Grétu. Ten, kdo začíná život v novém městě tak jako Juli, je odkázaný pouze na kontakty s milými lidmi.

Úplně nahoře pod samým hřebenem střechy někdo otevřel malé okno. Objevila se čísi ruka, která otevřela vikýř dokořán, načež se od skla odrazil sluneční paprsek, který dopadl na ulici. Juli si rukou chránila oči před zářivým světlem, přesto měla před zrakem červené mžitky paprsků.

Popošla kousek dál a přešla ulici. Přitom téměř vběhla pod kola kabrioletu. Řidič zatroubil a zanadával, když kolem ní projížděl. Juli se zrovna dotýkala jednou nohou obrubníku, když kolem ní znovu někdo prosvištěl. Uslyšela pronikavý zvuk zvonku a vtom ji těsně minul projíždějící cyklista. Než se stihl přiřítit další, utekla rychle na chodník.

Bylo zrovna jednadvacátého dubna. Oteplilo se, lidé seděli před kavárnami, procházeli se se zmrzlinou a projížděli se parkem na kole. Jaro bylo v plné síle.

Z obchůdku s ovocem a zeleninou vyšel zelinář a v ruce držel dlouhou tyč, aby stáhl markýzu, přestože bedny s ovocem už stály ve stínu. Zdálo se, že obchod prosperuje. Na skleněných dveřích visel papír s nápisem: „Hledáme výpomoc pro tuto prodejnu, plat dle odpracovaných hodin.“

Zatímco tyč zavěsil a začal točit klikou, obrátil se k Juli a mrkl na ni. Zeptal se škádlivě: „Kampak jdete, krásná slečno?“

„Já… ehm… už jsem vlastně tady,“ odvětila váhavě a cítila se provokativní otázkou trochu zahnaná do kouta. Zelináři mohlo být okolo pětapadesáti let, špinavě blond vlasy a knírek měl místy prošedivělé a pod zelenou zástěrou se mu rýsovalo velké břicho.

„Vypadáš, jako by ses ztratila. Samotná mladá holka ve velkém městě, tak jsem si říkal, že by se ti možná hodila pomoc.“

Znovu zamrkal a změřil si ji od hlavy k patě, doslova propichoval pohledem její černé kotníkové boty na klínku, tmavomodrou sukni s šedými puntíky, která jí sahala po kolena, a její červený trenčkot. Bez ostychu jí civěl na nohy a na prsa.

„Moc děkuju, ale poradím si docela dobře i sama,“ opáčila Juli stroze.

Otočila se a zamířila k bráně, která se nacházela hned vedle obchodu a nad níž visel štítek s číslem jedenáct. Bránou zrovna vrávoravou chůzí procházela stará žena ve špinavém oblečení a s dlouhými, neučesanými šedými vlasy. Všechny své věci vláčela vedle sebe v několika děravých igelitkách.

Juli ji nechala projít a pak vešla do klenutého průchodu, který vedl do vnitřního dvora. Průčelí domu se postupně rozestupovalo jako hladem otevřená ústa. Uvnitř stála dvě zrezivělá kola opřená o stěnu, na protější straně ležely prázdné pivní lahve. Juli ucítila studený vlhký vzduch a zápach moči, který ale zase hned zmizel. Na okamžik zaváhala a ohlédla se za sebe, kde uviděla odcházet starou ženu.

Zelinář tam pořád ještě stál a se zaujetím ji pozoroval. Skoro to vypadalo, jako kdyby ji chtěl povzbudit kývnutím. Juli se znovu rychle otočila a vydala se do temného průchodu.

2.

Žena, která jí v pátém patře otevřela dveře, vypadala jako duch. Nechybělo mnoho a Juli leknutím skoro uskočila, ale pak si uvědomila, proč byl ženin obličej tak bledý. Měla na něm zrovna bílou pleťovou masku.

Když se na ni podívala pozorněji, zjistila, že je žena v jejím věku. V dlouhých rudých vlasech měla širokou čelenku. Byla o hlavu menší než Juli, měla na sobě pohodlné legíny a splývavou tuniku a byla bosá. Pod širokým oblečením bylo vidět její útlé, drobné tělo, které působilo dětsky křehce.

„Promiň, že vypadám tak hrozně, ale jdeš o deset minut dřív a já musím za tři čtvrtě hodiny na zkoušku,“ řekla a usmála se. Juli poznala silný ženský hlas, který slyšela v telefonu. „Potřebuju předtím občas trochu wellness pro tělo a duši.“ Ustoupila o krok zpátky, a zatímco držela dveře, gestem pozvala Juli dovnitř. Juli vešla a zůstala stát v dlouhé, úzké chodbě útulného bytu.

„Mimochodem já jsem Gréta. Ale to už ti asi došlo.“ Paní domu se široce usmála. „Vlastně jsem Margaretha, ale tak už mi ani mí rodiče neříkají.“ Zvonivě se zasmála. „Tady vpravo se nachází kuchyně.“ Šla napřed, a když zrovna procházela okolo úzkých dveří hned vedle vchodu do bytu, rychle je zavřela. „Sedni si. Chceš něco k pití?“

„Ráda.“ Juli šla za ní a sedla si ke starému dřevěnému stolu, který stál uprostřed místnosti. Měla matný dojem, že Grétu už někde viděla, ale nemohla si uvědomit, kde přesně. „Dala bych si vodu. Ty schody mě docela vyčerpaly.“ Vsedě si sundala trenčkot a položila ho na opěradlo.

„Můžu ti nabídnout jen vodu z kohoutku. Ale ta je stejně nejzdravější a nezatěžuje životní prostředí.“ Gréta popošla ke dřezu a naplnila sklenici. „Tahat sem nahoru bednu se skleněnými lahvemi minerálky je strašné, takhle týrat se nebudu. A plastové lahve mi přijdou příšerné. Cítím ve vodě chuť umělé hmoty.“

Postavila před svého hosta naplněnou sklenici a zůstala stát opřená o dřez. „Takže ty pocházíš z Berlína a jmenuješ se Julietta.“

Juli si lokla vody a kývla: „Ano, je to docela nezvyklé jméno, já vím. Proto jsem ráda, když mi lidi říkají prostě Juli.“

Gréta si ji zaujatě prohlížela zelenomodrýma očima.

„Máš to tu hezké,“ řekla Juli a rozhlédla se.

Kuchyně byla vkusně zařízená, přestože v ní kvůli zkosené stěně a malému okénku bylo dusno. Stůl, židle, kredenc, příborník, skříňky a police, dokonce i některé hrnce a nádobí v kredenci byly všechny po jednom kusu a z různých materiálů. Na první pohled sice působily nesourodě, ale přesto byla kuchyně útulná.

„Tenhle kousek je jako většina věcí tady ještě po mých prarodičích.“ Gréta zaťukala na stůl a jako důkaz vytáhla pokřivený příborník. „Na tomhle dřevě jedli, modlili se a prohrávali peníze v kartách. Je docela možné, že na něm i zplodili potomky.“ Hrubě se zasmála a Juli byla trochu zaražená, protože tahle hrubost se k jinak křehké bytosti vůbec nehodila.

Poté, co si Gréta Juli změřila pohledem, se zeptala: „Kde jsi objevila můj inzerát? Ty asi nestuduješ umění, nebo ano?“

„Ne,“ odpověděla Juli a podivovala se nad Grétiným odhadem. Patrně na ní bylo hned poznat, že nepatří ke kreativním lidem. „Kamarád mi poradil, abych se podívala na inzeráty na webových stránkách umělecké akademie,“ lhala, protože jí bylo jasné, že nemohla Grétě říct pravdu.

Jak jí taky mohla vysvětlit něco, čemu sama nerozuměla? Při svém příjezdu na mnichovské hlavní nádraží našla v kapse od trenčkotu papírový ubrousek, na kterém bylo něco načmáráno perem. „Stránka s inzeráty umělecké akademie“, rozluštila Juli s námahou a za tím stálo: „Pokoj v Rabenstraße“. Neměla nejmenší tušení, jak se ubrousek do kapsy dostal. Bylo možné, že ho tam někdo strčil, když krátce za Berlínem usnula a hlavu měla položenou na drkotajícím okně. Byl začátek semestru, studenti seděli v uličkách přede dveřmi, a když se probudila, tři z nich seděli taky v jejím kupé. Ale proč by to někdo dělal? Kromě toho neměla na čele napsáno, že v Mnichově zatím nemá u koho zůstat.

„Přesto jsi studentka, to jsi aspoň tvrdila do telefonu,“ vytrhla Gréta Juli z přemýšlení. Na chvilku se zastavila, než dodala: „Prosím, neměj mi to za zlé, ale na dvacet už podle mě nevypadáš…“

Juli se smála. „Přidej k tomu ještě deset let a trefila ses.“

„To jsme potom skoro stejně staré! Bylo mi zrovna osmadvacet. Pomalu je to tu pro mě malé.“ Gréta se schválně zatvářila zkroušeně, a když si ji Juli zvědavě prohlížela, dodala: „No jo, v mé branži je to tak, že čím starší žena je, tím méně má práce.“

„Jak to? Myslela jsem, že jsi hudebnice.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Předtím jsi říkala, že musíš na zkoušku.“

„Ne, hudebnice bohužel nejsem,“ Gréta se usmála, zasněně, a přitom rozpačitě, „přestože občas navštěvuji hodiny zpěvu.“

„Tak co teda děláš?“ Juli viděla, že se Gréta docela ostýchá o tom mluvit.

Sklopila oči a skoro bojácně zašeptala: „Jsem herečka.“

„Opravdu?“ zeptala se Juli nadšeně.

„To je v první řadě tvrdá práce.“ Tentokrát cítila Juli z jejího hlasu vážnost a pokoru. Gréta, která pořád stála opřená o dřez, se protáhla.

„Moje maminka tu dřív měla taky herecké angažmá.“ Juli ta náhoda fascinovala.

„To není možné! A kde?“

„V Národním divadle.“ Juli si všimla zájmu v Grétiných očích. Národní divadlo byla jedna z nejprestižnějších adres ve městě. „Ale je to už víc než padesát let.“

„Jak se jmenuje?“

„Karoline Kaufmannová, to bylo její dívčí jméno.“

Gréta přemýšlela, zatímco si nahlas to jméno opakovala, a pak zatřásla hlavou. „Nic mi to neříká, promiň. Kam potom odešla?“

„Do Rostocku, spolu s mým otcem, kterého tehdy zrovna poznala. Byl rybářem a měl lepší příjem než ona.“ Juli se usmála. „Krátce nato postavili Berlínskou zeď. Moje máma už se sem nikdy nevrátila.“

„Hraje dnes ještě divadlo?“

„Ne, žije v pečovatelském domě u Baltského moře.“

Gréta si soucitně položila ruku na ústa, zatvářila se rozpačitě a pak se zeptala: „To je ten důvod, proč chceš studovat tady, a ne v Berlíně?“

„Taky, ale i kvůli podmínkám přijímacího řízení,“ zasmála se Juli tiše.

„Takže chceš svou matku poznat prostřednictvím její minulosti.“ Gréta se zadívala do dálky. „Taky bych své mámě chtěla lépe rozumět. Úplně tehdy ztratila nervy, když se dozvěděla, že studuju herectví místo toho, abych si zvolila nějaké pořádné zaměstnání. Od té doby už nejsme v kontaktu.“

Teď chtěla Juli říct, že ji to mrzí, ale Gréta jen mávla rukou. Nechtěla se více zaobírat tímto bolestivým tématem.

Gréta se zeptala: „Takže ty chceš vědět, jak tvoje máma tehdy žila?“

„Já bych vlastně ráda věděla, kde vůbec žila,“ odpověděla Juli.

„Hledáš její dům?“

„Vlastně hledám jednu zahradu.“

Gréta vypadala udiveně.

„Často mi vyprávěla o překrásné zahradě se zelenou lavičkou pod třešní, o keřích angreštu a jahodovém záhonu. A taky o vonících růžích, o vysokých slunečnicích a slézu na červeném plotě, který stál před zurčícím potokem.“

Juli se raději nezmínila o tom, že by v zahradě měl být ukrytý také poklad. Přišlo jí to před druhými hloupé.

Když byla Juli ještě dítě, matka jí jednou se spikleneckým úsměvem na rtech vyprávěla, že je ve zdi za třešňovým stromem mezi šlahouny břečťanu za volně položenou cihlou schovaný poklad, který obsahuje celé její jmění. Nadšená Julietta slavnostně slíbila, že toto tajemství nikomu neprozradí. Dlouho si ho v sobě nesla, než jí jako dospívající došlo, že jí matka nejspíš vyprávěla pouze napínavou báchorku. Už však bylo příliš pozdě se ptát, matku postihla mozková mrtvice, trvale ji upoutala na lůžko a k tomu připravila o řeč. Přestože si potom Juli říkala, že celé vyprávění je holý nesmysl, stejně v ní hlodal červíček pochybnosti, nebo spíše dětinská naděje.

Gréta se zeptala: „Proč ti vyprávěla o té zahradě, a ne o domě?“

Juli pokrčila rameny. „Zahradu jsme v Rostocku neměli. Bydleli jsme v centru města ve vícegeneračním rodinném domě, kde byl pouze balkon. Mojí mámě zahrada chyběla. Zahrada pro ni představovala svobodu, kterou ztratila, když postavili Berlínskou zeď.“

„Řekla ti adresu?“

„Někde v centru města u potoku Feuerbach, více bohužel nevím,“ řekla Juli. „Od té doby, co utrpěla mozkovou příhodu, není schopná komunikovat a táta bohužel už dlouho nežije. Oba se stali rodiči velmi pozdě, máma mě měla až v šestačtyřiceti.“

Viděla, že Gréta polkla, a usmála se, aby rozhovor trochu odlehčila a zahnala bolestivé vzpomínky.

„Když to byl dům tvé matky, tak vám musí patřit i dnes,“ přemýšlela nahlas Gréta.

„To by bylo hezké, ale tak jednoduché to bohužel není. Moje máma dům v sedmdesátých letech zdědila, když umřeli její rodiče. Ale bohužel v tehdejší NDR nemohla dědictví převzít. Ani na pohřeb tehdy nemohla vycestovat. O prodej domu se postarali dva právníci, jeden z Východu a druhý ze Západu, a vzali si za to hodně peněz. Máma ve výsledku dostala jen nepatrnou sumu.“

„A teď chceš na vlastní pěst hledat tu zahradu? Uprostřed města s milionem obyvatel?“ zeptala se nevěřícně Gréta.

„Co jiného mi zbývá?“ opáčila Juli.

Gréta si ji fascinovaně prohlížela. Zdálo se, že jí rozumí, a pokývala hlavou. Než Juli změnila téma, zavládlo trapné ticho.

„V jakém divadle vlastně hraješ?“

„Na scéně divadla Neue Bühne.“ Gréta tušila, že to Juli nic moc neříká. „Je to moderní, inovativní divadlo, které v posledních letech získalo renomé pod vedením Roberta Junghanse.“

„Uživíš se herectvím?“

„Zatím naštěstí ano.“

Bylo vidět, že Gréta je na tuto skutečnost náležitě hrdá.

„Tak to musíš být ve městě slavná.“

„Občas mě někdo na ulici pozná. Ale na to, jestli jsem slavná, se zeptej raději ostatních. Co o mně píše tisk, raději vůbec nečtu.“ Zapřela se o dřez. „Ale ty jsi doteď neviděla ten pokoj, kvůli němuž jsi sem přišla.“

Juli následovala Grétu z kuchyně, minuly dveře, které před ní před chvílí zavřela, poté prošly kolem dveří dalšího pokoje, koupelny a toalety, až došly na konec chodby.

„Tak prosím,“ s těmito slovy Gréta otevřela dveře do poslední místnosti a pustila Juli dovnitř. „Malý, ale pěkný pokojík.“

Malý opravdu byl. Juli stála v pokoji, který měl tvar skoro pravidelného čtverce, a rozhlížela se. Jednoduchá prkenná podlaha, bílé zdi, okno. Do pokoje svítilo polední slunce a sluneční paprsky dopadaly na holé zdi.

„Je to nejsvětlejší místo v celém bytě,“ řekla Gréta téměř slavnostním tónem a smála se na Juli od ucha k uchu.

Pokoj působil vlídně stejně jako pronajímatelka. Juli se pomalu otáčela a nasávala příjemnou atmosféru, která zde vládla. Nebyly tu žádné kosé stěny tak jako v kuchyni, která na ni působila stísněně. Přistoupila k parapetu a z okna se podívala dolů. Pokoj byl obrácen do vnitřního dvora. Výhled směřoval přímo do koruny kvetoucího kaštanu.

„Nejsi už trochu stará na to, abys začala studovat?“

Juli se otočila a cítila se jako vytržená ze snu.

„Promiň, někdy prostě hned řeknu, co si myslím. Ale naučila jsem se, že jen tak se člověk v životě může někam posunout,“ řekla Gréta a upřímně se usmála.

„Jo, máš pravdu. Mezi prváky budu vypadat jako nějaká stará kvočna mezi čerstvě vylíhlými kuřaty.“ Juli si prohrábla své krátké vlasy. „Po škole jsem se vyučila a nějaký čas pracovala. A pak jsem si ještě udělala doplňující vzdělání.“

„A co jsi dělala za profesi?“

„Byla jsem pečovatelka.“

„V domově důchodců?“

„Ne, v psychiatrické léčebně.“ Juli si přejela rukou po zátylku. „Po několika letech na čekací listině mě přijali i s průměrným maturitním vysvědčením.“

„Nech mě hádat. Jdeš na medicínu?“

„Ne, na psychologii.“

Gréta reagovala tak jako většina lidí. Skepticky se na ni podívala a nepatrně sebou cukla. Pohrdání lidmi, kteří mluví s blázny, se mísil se strachem, že sami budou prohlédnuti.

„Vždycky mi vadilo dívat se na krev,“ vysvětlila Juli a smála se, zatímco se marně pokoušela omotat si jeden z krátkých pramenů okolo pravého ukazováčku.

Gréta přikývla. „Líbí se mi tvůj účes.“

Postupně začalo být Juli v malé místnosti horko. Slunce jí pražilo přímo do zad a přes tmavé tričko ji nepříjemně hřálo. Gréta jí začala klást otázky, které jí z pozice budoucí pronajímatelky připadaly oprávněné. Jaký je Juliin průběh dne, v kolik hodin ráno vstává a v kolik hodin jde do koupelny, jestli u sebe často nechává někoho spát, jestli má přítele, jestli jí maso, odkud vezme peníze na nájem a jestli souhlasí s tím, že bude platit měsíčně o deset euro navíc jako příspěvek na dodávku zelené energie.

Ona sama zde dosud bydlela s přítelem, který ale před pár týdny odjel za svým vedoucím disertační práce do Hamburku. Je matematik, expert v oboru, o kterém ona sama vůbec nic neví, vysvětlovala Gréta pyšně. On zase vůbec nechápe celý ten divadelní humbuk, všechno to jsou podle něj jen showmani a exhibicionisti.

Gréta vysvětlovala, že by chtěli zkusit, jak bude vztah na dálku fungovat. Oba se vrhnou do práce a za pár měsíců by se chtěli vidět. Proto taky nemá problém s tím, že Juli ještě neví, na jak dlouho vlastně bude chtít v pronájmu zůstat.

Juli už o svém vztahu na dálku předtím mluvila a dodala, že doufá, že její přítel, který pracuje v Berlíně, za ní někdy přijede.

Chtěla se trochu posunout, aby na ni už nedopadaly sluneční paprsky, a trošku se natočila do strany. Ovšem teď jí slunce zase svítilo do obličeje a do očí. „Bylo se tu na ten pokoj podívat už hodně lidí? Nebo teprve přijdou?“

„Ne, nemusí…,“ odpověděla Gréta a krátce se zarazila. „Samozřejmě několik lidí volalo, proto si mobil někdy taky vypínám. Ale žádný strach, nemáš velkou konkurenci. Jsem příliš vytížená na to, abych mrhala čas prohlídkami bytu. Radši už jsem v předstihu některé odmítla, než abych dávala každému svou adresu.“

Juli by ráda věděla, jaká kritéria pro ni přitom byla rozhodující, ale neměla tušení, jak se na to má zeptat, aniž by to působilo netaktně, nebo dokonce podlézavě. Místo toho řekla: „Ten pokoj je opravdu hezký a byt se mi líbí taky, ale nábytek mám ještě u přítele.“

„Rozumím,“ řekla Gréta. „Nemáš tady v Mnichově někoho, kdo by ti nějaký nábytek mohl půjčit nebo sehnat?“

„Ne, bohužel ne.“

Gréta naklonila hlavu, zdálo se, že přemýšlí. „Mohla bych se podívat na půdě. Určitě tam ještě zbyla alespoň matrace po jedné z nájemnic, která tu bydlela dřív.“ Když uviděla Juliiny vyděšené oči, dodala: „Žádný strach, tehdy jsem ji zabalila do fólie, není špinavá.“

„Myslela jsem, že jsi tu bydlela s přítelem,“ řekla podezřívavě Juli.

„Ano, ale začali jsme spolu bydlet až před dvěma lety. Předtím jsme každý měli svůj byt,“ vysvětlovala Gréta.

„Je tam ještě skříňka po mých prarodičích a malý stůl, který můžeš použít jako psací. Když mi slíbíš, že budeš s těmi věcmi zacházet dobře, tak ti je půjčím.“

„Samozřejmě. To by bylo skvělé!“

„Dobře. Znamená to teda, že pokoj chceš?“ zeptala se Gréta nadšeně. „Pro mě za mě se můžeš nastěhovat klidně zítra.“

Juli překvapila Grétina spontánnost a rychlé rozhodování. Po krátkém zaváhání souhlasila. Za poslední dva dny už se zúčastnila pěti prohlídek, ale buď bylo nájemné příliš drahé, nebo se spolubydlící rozhodli pro někoho jiného. A každý další den v hostelu ji stál peníze, které potřebovala na jiné věci.

„Takže se uvidíme zítra?“ zeptala se Gréta a přátelsky jí podala ruku.

Juli přikývla. „Tak zítra!“

Herečka ustoupila o krok zpátky, aby Juli při odchodu z místnosti dala přednost. „Myslím, že spolu budeme dobře vycházet.“

Juli se radovala, velmi se jí ulevilo, že rychle našla pokoj za tak výhodnou cenu, a ještě ke všemu vybavený. Kromě toho se těšila na to, že bude mít milou a zajímavou spolubydlící.

Ale taky ji to trochu udivovalo, neboť ona sama si nepřipadala ani zpola tak zajímavá. Co se na ní Grétě líbilo? Proč se bez dlouhého váhání rozhodla právě pro ni?

Možná by měla tu podivnou příhodu s lístkem v kapse od kabátu považovat za řízení osudu. Možná že nový začátek v pátém patře v domě v Rabenstraße číslo jedenáct bude také začátkem jednoho velmi výjimečného přátelství.

Když Juli vstoupila na chodbu, sluneční paprsky teď dopadaly na Grétu. Její dlouhé rudé vlasy se ohnivě leskly. Jemný obličej s bílou pleťovou maskou krátce zazářil jako tvář světice.

Krém mezitím zaschl a začal se drolit. Sem tam jím na obličeji prosvítala narůžovělá místa. Gréta měla tvář pokrytou trhlinami a vypadalo to, jako by se jí odlupovala kůže a pod jejími šupinami se skrývala ještě jedna tvář.

3.

Když Juli krásného sobotního dopoledne dorazila do Rabenstraße, bylo půl jedenácté. Měla na zádech krosnu o objemu sedmdesát litrů, do které se vešlo všechno její oblečení i ostatní věci, a polovina krosny ještě zůstala prázdná. Byl slunečný den, jaro bylo i nadále v plném rozpuku a navozovalo skoro rozvernou náladu, což se přeneslo i na Juli. Těšila se na svůj nový domov. Nový pokoj, nové město, nový život, zní to jako slova nějakého ohraného šlágru, pomyslela si.

Také v obchodě s ovocem a zeleninou se projevila jarní atmosféra. Ve výloze byly žluté melouny, pestrobarevná manga, hroznové víno, červená jablka, banány – nádherná podívaná, ale všechno to byly jen falešné symboly léta. Těžko bylo něco z toho vypěstováno v tuzemsku, a kdyby přece, sklizeň musela proběhnout už v dubnu.

Ale přesto Juli přemýšlela, jestli si přece jen nemá koupit jedno zralé, měkké mango. Ovšem pak si vzpomněla na toho nepříjemného člověka, kterému zelinářství patří. Viděla přes sklo, že nějaký zákazník zrovna stojí u kasy. Kromě toho se s Grétou domluvily na desátou hodinu a ona měla už půl hodiny zpoždění. Poté, co se v hostelu až do svítání převalovala kvůli okolnímu hluku, ráno zaspala. Teď doufala, že kvůli své nedochvilnosti neudělá na Grétu špatný dojem.

Věděla, že je Gréta časově velmi vytížená. Zjistila si to na internetu, kde stačilo do Googlu zadat její křestní jméno. Když Juli zadala první písmena jejího příjmení, vyhledávač sám nabídl možnou shodu: Margaretha Brandstätterová, vycházející hvězda zdejší divadelní scény. Několik časopisů s ní dělalo rozhovor, otiskly pár jejích fotek, pěly ódy na její krásnou postavu a skromnou povahu. Její životopis byl jako vystřižený z románu: pochází z obyčejných poměrů, tatínek je zedník, maminka uklízečka, probojovala se až na gymnázium, pak navštěvovala proti vůli rodičů jednu z nejprestižnějších hereckých škol v zemi, začínala vedlejšími rolemi a stala se z ní opěvovaná divadelní herečka. Její příběh je pohádkou o Popelce, což se čtenářům líbí. Gréta byla známá a žádaná nejen v tomto městě. Hostovala už na velkých scénách v Hamburku a v Berlíně. Juli se cítila téměř poctěna, že bude bydlet s někým takovým. Nicméně se ptala sama sebe, proč Gréta jako úspěšná herečka vlastně hledá spolubydlící. Jistě by si mohla v klidu dovolit platit nájemné sama.

Juli zazvonil telefon, který měla v kapse trenčkotu. Když ho vytáhla, slunce svítilo přímo na displej, takže nemohla rozeznat jméno volajícího.

„Haló?“

Žádná reakce.

„Haló?“ řekla znovu, tentokrát hlasitěji.

„Charlotte, kde jste? Proč jste nepřišla na poslední sezení?“ Ozval se ženský hlas. Přestože se žena snažila znít ustaraně, zněla spíše rozčíleně.

Juli byla z otázek nejdříve tak vyvedená z míry, že se nezmohla na žádnou odpověď.

Žena na druhém konci byla rychlejší. „Charlotte, mluvte se mnou! Jestli máte problémy, tak se stavte a vyřešíme je spolu.“

Rázná žena Juli znervózňovala, přestože neměla tušení, kdo vlastně volá. „Obávám se, že jste vytočila špatné číslo…“

„Prosím vás, Charlotte, nechte toho,“ přerušila ji ta dáma. „Víte, jak jsou pro vás pravidelná sezení důležitá.“

Juli už to pomalu přestávalo bavit. „Je mi líto, ale neznám žádnou Charlotte.“ Zavěsila a chtěla se ještě podívat na číslo volající.

Někdo jí však narazil do ramene, zavrávorala a mobil jí vyklouzl z ruky. Ozval se rachotivý zvuk, když telefon dopadl na tvrdý asfalt a roztříštil se. Jeho části odlétly do všech stran. Juli skoro upadla, ale na poslední chvíli našla rovnováhu.

Všimla si, že se před ní kymácí cyklista v cyklistické kombinéze, který seděl na luxusním kole, na hlavě měl helmu a na zádech oranžový vak z pevné látky. Nohy mu na chvíli sklouzly z pedálů, a když znovu získal stabilitu, ohlédl se přes rameno a zamračil se na Juli.

„Krávo blbá! Telefonovat uprostřed stezky pro cyklisty!“ poté šlápl do pedálů a odfrčel kdovíkam.

Juli tam stála jako opařená. Teprve po chvíli se sehnula, aby sesbírala roztříštěné kusy svého telefonu. Krosna jí překážela, a tak její pohyb připomínal poskakování zraněné kachny.

„Tihle kurýři na kolech jsou mor. Jsou horší než zuřiví psi, prohánějí se městem jako splašení a jsou nebezpeční pro chodce i pro řidiče.“

Juli vzhlédla a viděla před sebou zelenou zástěru zelináře.

„Pojď, holka, pomůžu ti.“ Chytil ji za paže a zvedl ji. Potom se podíval na zem a zatřásl hlavou. „Tohle je k ničemu.“ Šel zpátky do obchodu, ale hned nato se znovu vrátil se smetákem a lopatkou. Rychle na hromádku smetl všechny střepy a úlomky telefonu a ukázal je Juli. „Dá se s tím vůbec ještě něco dělat?“

Opatrně vytáhla poškrábanou SIM kartu, která byla schovaná mezi ostatními úlomky na hromádce, ale hned ji hodila zpět. „Ne, všechno to může do smetí.“

„Doufám, že ten mobil nebyl jedna z těch věcí, které stojí stejně jako malé auto?“

Juli se musela nutit k úsměvu. „Ne, nebyl ani zdaleka tak drahý jako natankování plné nádrže. Stejně jsem si už dlouho chtěla koupit nový.“

„Počkej!“ zelinář popošel k výloze a z háčku utrhl jeden papírový sáček. „Prosím,“ řekl a nasypal do sáčku pozůstatky telefonu.

„Díky.“ Juli nacpala sáček do kapsy kabátu.

„Nebyla jsi tu už včera?“ Zelinář přimhouřil oči a naklonil hlavu do strany, zatímco si ji znovu změřil pohledem.

Juli jeho očím uhnula. „Ano, tady v tom domě jsem si byla prohlédnout jeden byt.“

„Věděl jsem to. Na hezkou ženu nikdy nezapomenu.“ Přejel si ukazováčkem po svém knírku. Šklebil se a uhnul pohledem, když se na něj Juli udiveně podívala. „Stěhuješ se tam nahoru k Brandstätterové?“

Juli by nejradši v tuto chvíli od dotěrného zelináře odešla pryč. Ale k čemu by to bylo? Chtě nechtě by ho někdy příště potkala znovu, byli teď koneckonců sousedé.

„Přesně tak,“ odvětila, jak nejpřívětivěji uměla. „Hezký zbytek dne.“ Otočila se a opět skoro upadla. Nohou jí projela bodavá bolest. Podvrtla si kotník, klínový podpatek jejích kotníkových bot musel uváznout ve škvíře dlážděného chodníku.

Znovu jí na pomoc přiskočil její zachránce a pomocník a zachytil ji za krosnu. „Dnes opravdu nemáš šťastný den.“

„To máte pravdu.“ Zatnula zuby a opatrně se postavila na levou nohu. Bylo vidět, že kotník musí tahat násilím.

„Stalo se ti něco?“

„Ne, ne, to je v pohodě.“ Malými kroky chtěla odkulhat pryč.

Ale tak rychle se nápomocný zelinář odbýt nenechal. Ještě pořád ji držel za krosnu. „Na to se nebudu dívat. No tak, sundej si ten batoh. Vynesu ti ho nahoru.“

Juli vůbec neprotestovala. Odevzdaně si nechala popruhy sklouznout z ramen a paží a položila krosnu na chodník.

„Moment.“ Zelinář vytáhl ze zástěry klíč, popošel ke dveřím prodejny a zamkl je. „Aby někoho nenapadla nějaká blbost.“ Podíval se na naplněné bedny s ovocem před svým obchodem a řekl: „Když mi někdo z toho něco ukradne, tak s tím stejně nic neudělám.“ Uchopil do ruky jedno jablko a hodil ho Juli.

Lekla se, ale stihla ho chytit. „Díky,“ řekla a zelinář se zasmál.

V té chvíli se jí zdálo, že za oknem na zadní straně prodejny vidí nějaký pohyb.

„Ještě tam někdo je,“ řekla a ukázala bradou směrem k prodejně.

„Kde?“

„No tam uvnitř.“

Zelinář se otočil, popošel zpět ke dveřím, rukou si zastínil oči a přes sklo nahlížel dovnitř. „Kdeže to má ten někdo být?“ zeptal se, zatímco se znovu otočil k Juli. „Myslíš si, že zákazníky zamykám, aby se u mě mohli nacpat za moje peníze?“ Hlasitě se zasmál. „Mladá dáma vidí duchy.“

Nejspíš se zmýlila. Určitě to byl jen stín z ulice nebo odraz v okenním skle.

„Tak tedy pojďme.“ Zelinář si přehodil krosnu přes jedno rameno a nejdřív se vůbec nenamáhal přehodit si popruh i přes druhé rameno. „To není úplně nejlepší nápad cestovat po světě na tak vysokých podpatcích.“ Juli viděla v jeho malých, úzkých očích výsměch. „Proč tak krásná slečna necestuje s některým z těch elegantních kufříků na kolečkách?“

Juli otáčela v ruce jablko, které před chvílí dostala od zelináře, a pokrčila rameny: „Protože žádný takový slečna nemá.“ A protože takové módní kufříky se člověku při cestování jen pletou pod nohy, dodala v duchu.

„Taky odpověď,“ zabručel zelinář a Juli se na okamžik bála, nebo možná dokonce doufala, že se urazí a odejde zpět do svého obchodu. Místo toho jí výrazným gestem ukázal k bráně a přitom řekl: „Dámy mají přednost.“

Juli si schovala jablko do kapsy kabátu a vešla dovnitř. Ve dvoře se musela protáhnout mezi ledabyle odstavenými koly, zelinář zůstal stát s krosnou opodál. Jedno kolo se značně oprýskaným lakem spadlo.

„Idioti! Až tu bude jednou hořet, tak se vám hasiči leda tak vysmějí,“ zasyčel. Naštvaně odkopl kolo k popelnicím. „Naštěstí tu musím jen pracovat, a ne bydlet.“

Přímo naproti za malým kouskem trávy s úzkým, vysokým kaštanem se nacházel vchod do zadní části domu. Napravo od nich byly schody do průčelí. Juli otevřela křivé šedé dveře, které už byly napůl pootevřené.

„Vůbec se nesnaž je zavřít, jsou vzpříčené. V zimě je tu větší zima než na Sibiři,“ slyšela za sebou nadávat zelináře.

Teď tu ovšem bylo hezky teplo. Juli se sama sebe ptala, proč se zelinář rozčiluje nad chladným schodištěm, když si vedle sebe všimla tmavě hnědých dveří bez štítku a bez zvonku. Musí to být zadní vchod do jeho obchodu.

Juli se dala do pohybu a kulhala po schodech nahoru. Dřevěné schody byly sešlapané, nezvykle nízké a vrzaly. Levou rukou se přidržovala zábradlí a snažila se zraněnou nohu zatěžovat co nejméně. Pod dlaní měla kované zábradlí s ozdobnými kudrlinkami, které chodbě propůjčovalo poslední stopy okázalosti.

„Kdy byl ten dům postaven?“

„V roce 1903. Od té doby se tu nic neopravovalo,“ vtipkoval zelinář. „Jenom se podívej na ty štítky,“ a ukazoval na schody.

Na podstupnici visel malý emailový štítek, který se v každém mezipatře opakoval. Stálo na něm: „Pozor! Čerstvě navoskované!“

„Už to musí být víc než půlstoletí, co tahle zpráchnivělá prkna někdo navoskoval.“ Zelinář se výsměšně chechtal, pak si odkašlal jako někdo, kdo chce začít mluvit o nějakém vážnějším tématu. „A tady chceš bydlet? No jo, asi sis to už dobře rozmyslela. Ale zrovna u Brandstätterové…“

„Co? Znáte se s Grétou blíž?“ Juli, která krátce odpočívala v mezipatře, si ho ze strany prohlížela.

„Já? S tou velkou herečkou? Jak bych k tomu přišel?“ bránil se skoro přehnaně. „Jen jsem slyšel, že teď někoho hledá, když její mužíček – umělec – touží po větší svobodě. Nejspíš předtím prohýřil všechny jejich peníze.“

„Jak to, že je umělec? Myslela jsem, že její přítel je matematik.“

Zelinář jen mávl rukou. „Matematik, umělec, budižkničemu, flákač, vandrák. Můžeš ho nazývat, jak chceš, pokud rozumíš, co tím myslím.“

Juli rozuměla hlavně tomu, že se její doprovod chce udělat důležitým a že vůči Grétě a jejímu příteli cítí určitý odpor. Znovu se dala do pohybu a schod za schodem se belhala dál nahoru.

„No však to uvidíš sama. Máš alespoň to potěšení žít vedle naší divy a jejího mužíčka v těsné blízkosti.“

„Vy asi nejste velký fanoušek Grétina hereckého umění,“ řekla Juli, která už měla jeho řečí dost. Už během toho, co ta slova říkala, si uvědomila, že udělala chybu. Měla to radši nechat být, protože teprve teď se zelinář doopravdy rozohnil.

„To je pravda. Ne že bych ji někdy viděl naživo na jevišti, to ne, těch třicet eur si radši ušetřím. Ale v televizi jsem ji už jednou dvakrát viděl. Hraje buď světice, nebo proradné milenky. Žádný div! Přetvařovat se umí, to se jí musí nechat. Už jsi slyšela její smích? Zní ohavně. Tak falešně a afektovaně, až z toho člověku vstávají vlasy na hlavě.“ Vydal zvuk, který se podobal vzdechu nějakého přízraku. Jeho hlas se rozlehl chodbou. „Vlastně jsem ti chtěl říct, říkej mi klidně Theo. Mé jméno je Theodor Hofreiter, ale pro tebe jsem Theo.“

Juli se otočila a viděla, že zůstal stát a podával jí ruku. Tak rychle, jak jen mohla, mu potřásla zpocenou prackou. „Julietta Schindlerová,“ zamumlala. „Můžete mi říkat Juli.“ Styděla se za něj a jeho urážející řeči. Nejraději by se Gréty zastala, ale na to ji ještě neznala příliš dobře. Theodor Hofreiter by si z jejích námitek dělal beztak legraci.

„Julietta…,“ nechal si její jméno doslova rozplynout na jazyku, nemohla se na to dívat. „Hezké, hezké. Zní jako léto, slunce, zmrzlina a dolce vita.“

„Nevybrala jsem si to jméno sama. Za to můžete poděkovat mým rodičům.“

„Odteď mi prosím tykej.“

Juli chvíli trvalo, než pochopila, co zrovna řekl. Potom přikývla na souhlas a začala se znovu trmácet po schodech. Doufala, že už jsou nahoře, aby se toho užvaněného chlápka konečně zbavila.

„Každopádně nemůžeš tvrdit, že jsem tě nevaroval,“ bručel za ní. „Kam čert nemůže, tam nastrčí Brandstätterovou. Nebo jahody, když chceš…“ Smál se své rádoby duchaplné poznámce. „Jednou mi přinesla zpátky mističku jahod, protože některé z nich měly nezralé špičky. Řekl jsem jí, že je prostě musí položit na slunce. Je to s nimi jako s námi na dovolené, přijíždíme bledí jak stěna a odjíždíme červení jak krocani.“

Juli nemohla jinak, musela ho prostě poučit: „Jahody nedozrají, nanejvýš začnou hnít.“

„Ale podívejme se, tady se někdo vyzná,“ opáčil výsměšně. „Brandstätterová moji radu taky nepovažovala za vtipnou a za každou cenu chtěla svá dvě eura devadesát devět zpátky. Možná,“ přemýšlel a mlaskl přitom jazykem, „možná se k sobě docela dobře hodíte.“

Juli vyrazila vpřed, jak nejrychleji jí to jen bolest dovolila, a dívala se nahoru. Skoro to zvládla! Vyčerpaně zůstala stát ve čtvrtém patře. Theodor Hofreiter se taky zastavil a sundal si krosnu ze zad. Zdálo se, že pochopil, že by se s ním raději už rozloučila. Divila se, že je vůči těmto signálům tak vnímavý. Ale možná neměl chuť potkat Grétu.

„Mockrát děkuji,“ řekla Juli, „poslední patro už zvládnu sama.“

„Kdybys někdy znovu potřebovala pomoc, víš, kde mě najdeš. Někdy je dobré, když člověk není v cizím městě úplně sám.“ Zazubil se a přejel si rukou po špičce svého knírku. Poté se otočil a seběhl po schodech dolů.

4.

Juli počkala, než se jí zklidní dech a utichne hluk na chodbě, a potom zazvonila. Ani ne za dvě vteřiny někdo otevřel dveře a ozvalo se hlasité: „Vítej u nás!“ Jelikož si myslela, že přijde otevřít Gréta, musela nejprve zvednout hlavu, aby mohla pohlédnout do očí tomu, jehož hlas právě slyšela.

„Eh, moc děkuju. Ahoj, ty musíš být určitě Grétin přítel…,“ řekla napůl tázavě.

„Gréta musela na zkoušku.“ Gesty naznačil poklonu a pozval ji dovnitř. „Jsem Gregor, pojď dál.“

„Juli.“

„Takže ty se sem chceš nastěhovat?“

Gregor se zašklebil a Juli musela Theodoru Hofreiterovi přinejmenším v jednom bodě dát za pravdu. Grétin přítel opravdu neměl s matematikem společného zhola nic. Byl bosý, na sobě měl prošoupané tmavomodré kalhoty od obleku, které vypadaly, jako by je zdědil po svém dědečkovi. Byly příliš volné a tak dlouhé, že si je přišlapoval. Tričko měl ošuntělé a zmačkané. Na hrudi se mu skvěl vybledlý nápis: „NO BODY SAID IT WAS EASY.“ Pod „W“ měl propálenou díru.

Juli otázce nerozuměla. „Jo, proč? Doufám, že proti tomu nic nemáš?“

„Ne, vůbec ne.“ Jeho šedé přátelské oči rámovalo obočí, které se pokaždé zvedlo, když se zasmál. Obličej měl neoholený a tmavě blond vlasy neučesané. Vypadal jako rocková hvězda, která právě vylezla z postele. Byl vysoký, měl dobře stavěné tělo, ale nebyl to Juliin typ. Proto bez jakékoli známky závisti v duchu Grétě poblahopřála k její volbě.

„Jen mě napadlo…,“ a podíval se na krosnu, kterou měla Juli položenou vedle sebe, „že tvé zavazadlo se hodí spíš na cestování. Stěhovák přece vypadá trochu jinak.“

„Do vlaku si toho člověk tolik vzít nemůže.“

Gregor se sehnul a postavil Juliinu krosnu na chodbu. „Přesně mé motto: notebook, kreditka, spodní prádlo – kdo potřebuje víc?“ Byly z něj cítit cigarety a zubní pasta.

Juli se uculovala: „No, mám toho u sebe přece jenom trochu víc.“

Vstoupila a Gregor za ní zavřel dveře.

„Co si dáš k pití?“ zeptal se. „Vychlazené pivo?“

Juli se tomu musela hlasitě zasmát a šla za ním do kuchyně. „Moc děkuju, ale dám si radši sklenici vody.“

Zatímco Juli žíznivě pila, prohlížela si obrazovku notebooku, který stál na kuchyňském stole. Byla na ní fotka dvou mužů, kteří byli zhruba stejně vysocí a sladění do stejných barev. Teprve po chvíli si všimla, že jsou si muži podobní.

Přestože pohledný byl pouze muž napravo, zatímco muž nalevo se svým křivým nosem, křivými ústy a mžourajícím okem vypadal nesmírně ohavně, mohlo se jednat o bratry, ba dokonce i o dvojčata. Tato nevysvětlitelná podobnost v sobě skrývala cosi děsivého a znepokojivého.

Juli zpozorovala, že si Gregor se zaujetím všiml její reakce, ale přesto to vypadalo, že nemá vůbec žádnou chuť jí něco vysvětlovat. Počkal, až položí sklenici na stůl, a pak odnesl krosnu do jejího pokoje.

„Takže ty chceš studovat psychologii?“ zeptal se.

Juli přikývla. „A ty ses odstěhoval do Hamburku, protože tam píšeš svou doktorskou práci o matematice.“

„Vidím, že tě Gréta dobře informovala.“

„To ano. Přijel jsi na dovolenou, nebo tu jsi kvůli výzkumu?“

Mávl rukou. „No, víš… Matematika je jen jedna z mých osobních libůstek, jak se tak říká. Kromě toho jsem taky studoval filozofii. Proto se chci nadále věnovat obojímu.“

„To zní zajímavě.“

„To doufám,“ odvětil sebeironicky.

„A jak se jimi přesně zabýváš?“

„Zjednodušeně řečeno: Matika hledá řešení, filozofie problémy. Matematika zná odpověď skoro na všechno, ale filozofie pokládá otázky. Jedna disciplína chce dojít k nějakému závěru, zatímco ta druhá začíná pořád od začátku.“ Naklonil hlavu do strany a pronikavě se jí zadíval do očí. „Přesně tahle dualita existuje i v mém nitru. Ale samo o sobě to není nic rozporuplného. Jsou to dva póly, které se spíše přitahují, než odpuzují. Tak to aspoň vidím já. Když se části obou světů střetnou, dojde k explozi, při které vzniká život, vzniká umění.“

Juli oplatila Gregorovi jeho hypnotizující pohled a nepřestávala ho sledovat. Mohlo mu být něco kolem třiceti, ale jeho zanedbaný zevnějšek znesnadňoval věk odhadnout. Už ale tušila, že za jeho uličnickým vzhledem stojí velký kus stylizace. Vzhled bezdomovce byl pouze převlek, ve kterém se skrýval umělec.

Zdálo se, že Gregora znepokojuje, že se Juli zatím nijak nevyjádřila k jeho výkladu, který ještě zpracovávala v hlavě. „Teď jsem na tebe těmi svými žvásty pravděpodobně docela zapůsobil. Hlavně mě neber příliš vážně. Ve skutečnosti je všechno úplně jinak a ještě složitější,“ dělal si legraci sám ze sebe.

„A na čem tedy pracuješ?“ zeptala se konečně Juli.

Gregor vypadal zklamaně. Zřejmě mu zkazila zábavu. „Stavím instalace, dělám akční umění, organizuju flash mob a tak,“ odříkával to, jako by se to rozumělo samo sebou. „Právě dělám na digitální koláži pro jednu výstavu.“

Tenhle chlapík byl buď blázen, nebo génius. „A tvá doktorská práce?“

„Na té pracuju, když mám na to čas.“ Přejel si rukou po nepoddajných vlasech a rozhlédl se po prázdné místnosti. „Myslím, že máme problém. Na čempak, prosím tě, budeš dnes spát?“

Juli sdílela jeho obavy. „Gréta říkala, že má pro mě ještě nějakou matraci a nějaký vyřazený nábytek…“

Vážnost v Gregorově tváři vystřídal pobavený úsměv. „Žádný strach. Na půdě se určitě něco najde. Pro mě za mě se tam můžeme jít podívat hned.“

„Na půdu?“ zopakovala Juli překvapeně. „Před chvílí jsem špatně došlápla a vyvrtla jsem si kotník.“

„Jo tak.“ Gregor přemýšlel. „Taky bych mohl počkat na Grétu a snést ty věci dolů později s ní. Jenže někdy zkouší až do večera a to bývá potom docela unavená. Kromě toho tam nahoře není v noci zrovna moc světla…“

„Ne, to bude dobré.“ Juli sice cítila, že by svůj kotník teď neměla tolik zatěžovat, ale na druhou stranu taky nechtěla příliš otravovat svou novou spolubydlící a jejího přítele. „Je to od Gréty strašně milé, že mi ty věci půjčí, a nemůžu po ní chtít, aby mi je ještě vlastnoručně přinesla až pod nos. Nějak to půjde.“

„Dobře. Je to jenom jedno patro.“

Juli zatnula zuby a kulhala nahoru. Na schodech se za ní najednou Gregor začal hihňat.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se Juli a v duchu se pohoršovala nad jeho škodolibostí.

„Promiň,“ řekl Gregor, „ale když jsi předtím v těch kozačkách špatně došlápla, možná je ještě můžeš vrátit. Na podrážkách máš pořád nalepené cenovky.“

Juli to nepřipadalo vtipné. Pravděpodobně byl jeho zvláštní humor zapříčiněný tím, že si ten úžasný umělec ještě nikdy nic nového nekoupil. Oblečení si bezpochyby sháněl v second handech nebo na bleších trzích, protože tohle mezitím Juli už pochopila: I když měl Gregorův zevnějšek působit bezmyšlenkovitě a náhodně, rozhodně takový nebyl. Údajná nedbalost při výběru ošacení byla jenom póza.

Po schodech vystoupali až k dřevěným dveřím na půdu.

„Otevři, nejsou nikdy zamčené.“

Juli začala tlačit do těžkých dveří, Gregor jí přišel na pomoc a společně vstoupili do podkroví. Uviděla vysoký krov s tlustými trámy a příčkami, který se sbíhal do špice a tyčil se nad nimi jako střecha nějaké katedrály. Přesto Juli přepadl stísněný pocit. Nezateplený prostor už byl docela rozehřátý od ranního slunce. Juli zůstala stát a otřela si čelo.

Gregor prošel kolem ní, protáhl se skrz květované ložní povlečení a otevřel dvě vikýřová okénka na protější zkosené stěně.

„Věší si sem prádlo všichni nájemníci?“ Juli se dívala na šňůry, které byly natažené mezi dvěma dřevěnými trámy.

„Ne, jen paní Grotheová ze druhého patra. Ta se sem skoro denně vláčí s košem prádla. Trpí přehnanou čistotností, kdyby tě to zajímalo,“ slyšela Gregora mluvit za prostěradlem předtím, než se zase objevil vedle ní. „Ostatní nájemníci na půdu prakticky nechodí. Proto se tady může Gréta se svými věcmi nerušeně roztahovat.“

Popošel doprava, kde vedle prádelních šňůr stály dvě masivní skříně z dubu a rozdělovaly prostor. Za nimi to vypadalo jako v antikvariátu. Juli objevila velkou truhlu jako z nějaké pirátské lodě, kredenc s prosklenými dvířky, ze které po velkých kusech opadával nažloutlý lak, úzkou, obloukovitou skříň s oválným zrcadlem na dveřích, stojací lampu s oranžovým stínítkem, gramofon, o něhož bylo opřených nejmíň sto desek, a mnoho dalšího, co její oči na první pohled ani nemohly obsáhnout.

„Dávej pozor, aby ses nepraštila!“ Gregor musel při procházení sklonit hlavu. „Jestli si dobře vzpomínám, mělo by na druhé straně být pár věcí, které jsou ještě částečně použitelné.“

Juli šla za ním. Bez problémů se protáhla mezi trámy.

„Jasně, tady je psací stůl se židlí. A támhle naproti leží matrace.“ Opírala se o stěnu za nějakou komodou. „Chceš vzít rovnou i tu komodu? Musíme ji stejně odsunout, abychom se dostali k matraci.“

„Jo, klidně.“ Juli se podívala na velký kus nábytku. Tři šuplíky, do nichž si bez problémů uloží všechno svoje oblečení, zdobily mosazné ozdobné rukojeti.

„Co tohle?“ Gregor ukázal na polici na knihy. „Budeš potřebovat i něco takového?“

„Mockrát děkuju, ale myslím, že už toho mám hodně. Nejdříve se musím podívat, co všechno se vlastně do pokoje vejde.“ Juli už odtud chtěla pryč zpět do bytu. Cítila se trochu rozpačitě v tomto skladu vzácných, ale zbytečných věcí a měla trochu stísněný pocit ze všeho toho harampádí. Točila se jí hlava a kromě toho už si chtěla natáhnout bolavou nohu.

Mezitím co Gregor došoupal nábytek a matraci až na schodiště, Juli se ještě jednou rozhlédla. Dveře jedné z dubových skříní byly pootevřené, protože skříň byla nacpaná k prasknutí. Vyčnívaly z ní dlouhé šaty, které visely těsně u sebe na jedné tyči. Jedna tmavě zelená sametová róba vypadávala ještě spolu s fialovou tylovou látkou ze skříně.

„Komu patří tady to uskladněné oblečení?“ Juli přistoupila blíž a zakopla o háv z těžkého, lesklého brokátu. Ucítila vůni kuliček proti molům.

Gregor šel zpátky a povzdechl si. „To je Grétino oblíbené hobby, její malá…,“ posměvačně zkřivil pusu „… soukromá sbírka. Hromadí vyřazené kostýmy, klobouky a paruky.“

Juli to ohromilo. „Copak nemá strach, že se ty věci ztratí?“

S výrazem nezájmu pokrčil rameny. „Kam by jinam tu veteš dávala?“ Ušklíbl se. „A kdyby si paní Grotheová občas něco půjčila, jistě by jí to Gréta neměla za zlé.“

„Paní Grotheová?“

„Ta stará paní z druhého patra. Koluje fáma, že za teplých letních nocí tady nahoře straší ve svatebních šatech.“

Teď se začala uculovat i Juli. „Ty už jsi ji při tom snad někdy viděl?“

„Neviděl, ale když v noci ležíš klidně v posteli a posloucháš, tak ji můžeš slyšet.“

„Asi jak plna zoufalství pláče nad svou ztracenou láskou, že?“

„Právě naopak,“ řekl Gregor, „tancuje. Ve tříčtvrtečním taktu – valčík.“

Podržel Juli dveře. Předtím, než kolem něj prošla, všimla si na podlaze zmuchlaného papíru s dětskou kresbou. Teprve venku na schodech jí došlo, co na papíře bylo namalované. Žena s dlouhými červenými vlasy.

„Žije tady v domě hodně dětí?“ začala se zvědavě vyptávat.

„Děti?“ Gregor si ji zvědavě prohlížel. Asi mu ta otázka přišla zvláštní. „Tady u nás v průčelí ne, ale v zadní části domu bydlí rodina se dvěma malými dětmi a pak jedna samoživitelka s nezvladatelným synem. Když ten kluk dostane záchvat vzteku, slyší to celý barák. Někdy taky ve dvoře hází kameny po holubech nebo upouští vzduch z kol. Takové dítě, to je celoživotní trest.“ Zkřivil obličej odporem a Juli si mohla jenom domýšlet, jestli se to konstatování vztahovalo jen na toho hocha nebo obecně na všechny děti. Gregor zatleskal, jako kdyby chtěl zaplašit nepříjemné myšlenky. „Tak teď se podíváme, jak dostaneme tvoje nové království dolů.“

Nakonec to dopadlo tak, že Gregor nábytek snesl sám. Jelikož byla komoda docela těžká, odnesl dolů nejdříve šuplíky, až potom teprve konstrukci. Matraci nechali jednoduše sklouznout po schodech dolů, Gregor tahal a Juli ji lehce popostrkovala. V bytě jí podal ještě ložní prádlo, deku pro hosty a polštář, předal jí klíče a rozloučil se. Musí prý ještě něco vyřídit a chce se potom sejít s kamarádem. Juli přišlo divné, že ji začal informovat o všech svých plánech, ale patrně to k tomu patřilo. Sice nevěděla, k čemu, ale to nejspíš časem zjistí.

Poté, co Gregor odešel, zůstala ve svém novém pokoji chvíli bez hnutí stát, jako kdyby si teprve všechno uvědomovala. Ze všeho nového měla nyní pocit svobody a ztracenosti zároveň. Neměla tu teď moc co dělat. Posouvala kusy nábytku sem a tam, než stály na správném místě. Potom z ochranného obalu vybalila matraci a čichla si k ní. Naštěstí z potahu cítila jen zápach plastové fólie. Nakonec si vybalila věci z krosny a vyskládala je do přihrádek v komodě. Kromě oblečení našla i dárek k narozeninám pro Hannese, který nesměla zapomenout včas poslat. Proto ho položila hned vedle triček. Notebook si dala do horního šuplíku.

O pár minut později byla hotová, a protože ji noha už nebolela, rozhodla se, že půjde ještě ven. Opatrně sešla dolů po schodech. Zůstala stát v přízemí poté, co si všimla něčeho na zemi. Vedle zadních dveří od zelinářství ležel lísteček se světle zelenými bočními okraji. Intuitivně se sehnula a sebrala ho z podlahy. Byla to jedna z těch visaček, které se na letištích přidělávají na kufry předtím, než jsou poslány do zavazadlového prostoru.

Juli chvíli trvalo, než rozluštila čárový kód, čísla a písmena. Vedle anglického slovíčka „to“ stál nápis „TXL“, který označoval cíl cesty. Pod tím, vedle slovíčka „via“, byla písmena „CDG“, která označovala, že dotyčný letěl na letiště Berlín-Tegel právě odtud. Přestože Juli letištní zkratky znala, nevěděla, co se skrývá pod zkratkou CDG. Předtím, než se mohla začít přehrabovat v paměti, jí oči vyjely nahoru a zůstaly upřeně zírat na sled za sebou následujících malých písmen: „Weber/Charlotte Mrs“. Juli si vzpomněla na divný rozhovor s cizí ženou, která si myslela, že mluví s nějakou Charlotte, a teď se s tímhle jménem setkala už podruhé. Zastrčila visačku do kapsy od kabátu a celá zmatená vyšla z domu.

Kdyby se jí nerozbil telefon, mohla té ženě zavolat zpátky a tu záhadu vyřešit. Napadlo ji, že si musí nutně koupit nový mobil, jinak nebude moct zatelefonovat ani Hannesovi. Vydala se směrem k centru města a o pár ulic dál objevila v jednom bazaru s použitou elektronikou jeden výhodný starší telefon. Spolu s ním si koupila i předplacenou kartu, protože její stará SIM karta nefungovala. Proklínala cyklistu, který mohl za to, že ztratila všechny kontakty, a odřízl ji tak od okolního světa.

Když byla zpátky doma, přemohla ji těžká únava. Uklidila potraviny, které si nakoupila, rychle si připravila obložený chleba a po třech marných pokusech vzpomenout si na číslo se konečně dovolala Hannesovi.

Ještě nebyla úplná tma, ale stejně už ležela na matraci. Teď, když byla v klidu, opět ucítila bolest v noze spolu s podvědomým strachem. Musela to způsobit její momentální osamělost a nejistota, co na ni v novém městě čeká. Ještě než však mohla o svém strachu hlouběji přemýšlet, upadla do hlubokého, bezesného spánku.

Uprostřed noci se leknutím probudila a neměla tušení, kolik je hodin ani kde se nachází. Musela se posadit a usilovně přemýšlet, dokud se nerozpomněla na předchozí den. Bylo to, jako kdyby její vzpomínky ležely roztrhané na kousky na nějaké velké skříni, odkud je mohla sundat teprve, až vší silou vyskočí do výšky. Potřebovala více pokusů, než se jí to podařilo.

Vyčerpaně si znovu lehla. Měsíc nerušeně svítil do téměř prázdné místnosti, musí si bezpodmínečně pořídit závěs. Pootevřeným oknem do pokoje proudil vlahý vzduch, který byl přesycený pylem a ukrýval v sobě neklid a touhy, jež jaro v lidech probouzí. Vůně plná naděje i znepokojení.

Venku bylo ticho. Juli se zaposlouchala. Své nové sousedy vůbec neslyšela. Muselo být už hluboko po půlnoci. Vůbec nezaznamenala, kdy přišla Gréta s Gregorem domů, ale předpokládala, že už taky leží v posteli. Zavřela oči a chtěla se znovu navrátit do příjemného světa spánku, když vtom uslyšela nějaký zvuk. Znělo to jako cupitání tlapek po dřevě. Znovu se zvedla z postele a vyděšeně se rozhlížela, ale široko daleko neviděla žádnou myš. Ztuhla a čekala, až cupitání uslyší znovu. A skutečně se ozvalo, tentokrát jasně a zřetelně. Přicházelo seshora. Juli vzhlédla ke stropu, který byl i v noci bílý jako křída a ze kterého visel kabel, na jehož konci se houpala žárovka. Vzpomněla si na strašidelnou historku, kterou jí Gregor předtím vyprávěl. Pokud opravdu na půdě tancovala paní Grotheová, neměla žádný cit pro rytmus.

Když cupitání vystřídalo škrábání a hrabání, přišla Juli na mysl jiná, o hodně pravděpodobnější, ale zato odpornější myšlenka. Představila si šedivého hlodavce s dlouhým růžovým ocasem, jak si předními zuby prokousává cestičku skrz trámy. Juli si zacpala uši a vší silou se snažila ošklivou představu zahnat.

5.

Dlouhá, průsvitná vlákna se jí lepila na ruce. Juli už skoro půl hodiny loupala čtvrt kila chřestu, za který předtím dala na trhu majlant. Nesnášela to. I když neměla moc peněz, nechtěla v tento den šetřit. Těšila se na společnou poznávací večeři, jak ji Gréta nazvala.

Domluvily se, že Juli připraví chřest a brambory a Gréta se postará o vařenou šunku a víno. Juli se nabídla, že sama uvaří, protože Grétin diář byl znovu přeplněn k prasknutí. Ale přece jen po pěti dnech společného bydlení našly jeden večer, kdy měla i Gréta čas. Do té doby se vždy jen krátce potkaly mezi dveřmi nebo v kuchyni či koupelně. Na rozdíl od Gregora měla Gréta vždycky naspěch, večer musela na divadelní představení a přes den na zkoušky, na nahrávání rozhlasových her nebo na castingy. Gregor stále ještě neodjel zpět do Hamburku, ale zůstával tady v Mnichově. Většinou seděl u počítače a zdálo se, že je vděčný za každé rozptýlení. Juli ho měla ráda. Jeho excentrická povaha a sdílnost ji bavily, jen otázkám ohledně jeho práce se nadále šikovně vyhýbal. Kde je vlastně dnes večer? Určitě by se měl každou chvíli objevit.

„Jak jsi daleko? Už se do toho pustíme? Mám hlad jako vlk.“ Gréta přišla do kuchyně s lahví čisticího prostředku.

Byla okouzlující. Pravidelné červené vlny, které měla předtím rozpuštěné, stočila do volného drdolu. Měla zvýrazněné oči, na tváře, nos, bradu a čelo si nanesla třpytivý pudr. Její líčení vypadalo decentně. Bylo krátce po sedmé. Před čtvrt hodinou přišla domů z rozhovoru s novinářem z nějakého časopisu o kultuře a hned zmizela ve své malé komůrce – v šatně za úzkými dveřmi. Převlékla se do pohodlných modrých plátěných kalhot a tyrkysové letní tuniky s bílými květinami.

„Nekoukej tak,“ řekla. „Moje předchozí oblečení by bylo na uklízení škoda. Tak jak to vypadá? Kolik času ještě potřebuješ?“ zeptala se nedočkavě.

„Jelikož jsem se nenarodila jako profesionální loupačka chřestu, bude to trvat ještě pár minut,“ odpověděla Juli s omluvným výrazem. „Brambory už se vaří a tahle tvrdá zelenina za chvíli taky přijde do vody.“

„Dobře,“ řekla Gréta, „tak tedy provedu ještě duševní očistu.“

Uložila čisticí prostředek do skříňky pod dřezem a vyndala hadr a sprej na čistění oken. Když odcházela z kuchyně, radostně si pískala a zavřela za sebou dveře.

Juli bojovala s posledním výhonkem, potom ho položila spolu s ostatními do hrnce a ze stolu smetla lepkavé proužky slupek. Už si stačila všimnout toho, že domácí práce byly pro Grétu odpočinkem. Záviděníhodný dar udělat si z nepříjemné činnosti koníček, pomyslela si Juli. Gréta ve volném čase, kterého měla poskrovnu, vysávala, vytírala a žehlila, co jí síly stačily. Vše bylo čisté a mělo svůj řád, hrnce v kuchyni na sobě byly navršené podle velikosti, lahvičky se sprchovými gely a šampony na okraji vany byly vedle sebe vyrovnané jako píšťaly varhan, kelímky od krémů a kosmetické dózy, seřazené podle barvy a tvaru, se na skleněné poličce nad umyvadlem leskly bez jakékoli známky prachu.

Gréta si radostí mnula ruce, když ji Juli zavolala k jídlu. Stůl byl prostřený, sklenice naplněné vínem, z chřestu a brambor na talířích se kouřilo a máslo se šunkou byly připravené. S velkou chutí se pustila do hostiny.

„Chřestová sezona začíná rok od roku dříve,“ prohodila. „A když u nás ještě úroda není, tak se k nám prostě dováží z Řecka.“

„Tohle je každopádně čerstvý bio chřest z trhu, který pochází odsud,“ ujasnila rychle Juli, která už věděla, že její spolubydlící klade velký důraz na produkty pocházející z tuzemska. „Jaro bylo letos neobvykle teplé, takže chřest je zralý už teď.“

„Slyšte, slyšte,“ řekla posměšně Gréta a pozdvihla svou sklenici. „Připijme na naši odbornici! Na zdraví!“

Přiťukly si a Juli se zasmála.

Gréta se znovu pustila do chřestu. Bojovala s dřevnatým výhonkem, který se dal jen těžko rozkrojit. „Jak to jde na univerzitě?“

„Docela dobře. Přednášky a semináře jsou opravdu zajímavé a do prvního zkouškového období zbývá naštěstí ještě dost času.“ Juli palcem přejela po své sklenici a zanechala pruh mezi vysráženými kapkami, které proměnily sklenici studeného vína v ozdobný kalich. „A u tebe? Vypadá to, že jsi momentálně hodně zaneprázdněná…“

„To je pravda. A zatím se to nezlepší. Pozítří jedu na tři týdny do Berlína, hostuju tam v divadle Hauptstadt-Theater.“

„Do Berlína…“ Juli s těžkým srdcem myslela na Hannese. Za tři dny má narozeniny. Vlastně se domluvili, že ten den stráví spolu, Hannes slíbil, že přijede do Mnichova na prodloužený víkend, ale pak mu do toho zase vlezla práce. Dárek pro něj pořád ještě ležel zabalený v jejím pokoji. Přemýšlela, že mu ho pošle, ale měla strach, že se ty drahé, lehké náramkové hodinky rozbijí nebo ztratí.

„Mohla bys s sebou vzít dárek pro mého přítele a nechat mu ho u kasy? Má v neděli narozeniny a bydlí kousek od divadla.“

„Samozřejmě, to není problém,“ řekla Gréta a mrkla. Působila vstřícně, i když možná trochu podrážděně, protože Juli změnila tak náhle téma a nevyptávala se podrobněji na její berlínské angažmá.

„V jaké roli tam vystupuješ?“ vrátila se Juli k tématu.

„V roli Meluzíny.“

Mytická hadí žena, přitažlivá a nebezpečná, role jako stvořená pro Margarethu Brandstätterovou, říkala si Juli. Prohlížela si Grétiny lesklé rudé vlasy, které kontrastovaly s tyrkysovou barvou tuniky. „Jsou…?“

„Jestli je tohle moje přírodní barva?“

Juli slyšela v jejím hlase potlačované rozhořčení. „Ne, ne. Jen bych ráda věděla, jestli takhle ohnivě červené jsou odjakživa.“

„Jako dítě bych dala cokoli za to, aby tak ohnivé nebyly. U nás na vesnici mi vždy říkali Ohnivá Gréta. Teprve později v divadle jsem se naučila, že jsou lidé, kterým se líbím taková, jaká jsem. Od té doby jsou mé vlasy mým poznávacím znamením.“ Odhrnula si pramen vlasů z čela. „Sem tam je opláchnu ibiškovým čajem, ale jinak je to práce přírody.“

Jejich rozhovor přerušil pronikavý zvuk zvonku. Gréta vstala a šla ke dveřím.

„Ó, jak milé,“ slyšela ji Juli říkat. „Je prima, že jsi to ještě stihla. Pojď dál, jídlo už je na stole.“

Gréta se vrátila do kuchyně, za ní kráčela hubená osoba s šedivými loknami, která byla o půl hlavy menší než ona. Usmívala se na Juli od ucha k uchu. „Smím ti představit svou dobrou přítelkyni Anneliese Grotheovou? Úplně jsem ti zapomněla říct, že jsem ji předtím potkala na schodech a spontánně jsem ji pozvala. Nemáš nic proti, že? Chřest jistě vystačí i pro našeho hosta.“

Juli si tím nebyla zcela jistá, přesto přátelsky přikývla a zvedla se. Zatímco šla Gréta ještě pro jedno prostírání, Juli se představila dámě, které bylo nejméně sedmdesát let. Dlouhá tmavomodrá skládaná sukně, perlové náušnice a brož na kašmírovém roláku Juli připomínaly guvernantku z předminulého století. To byla tedy ta údajná tanečnice valčíku, která v noci dělá na půdě neplechu. Juli si zkoušela představit paní Grotheovou v noční košili, ale nedařilo se jí to.

Neohlášená návštěva, která přerušila jejich první společnou večeři, ji trochu překvapila, ale nechtěla být nezdvořilá. Účastnila se tedy rozhovoru, ale postupně si přišla čím dál zbytečnější. Paní Grotheová byla vášnivou návštěvnicí divadel a velkou Grétinou fanynkou. Mluvila o aktuálních inscenacích, stěžovala si na pohrdání klasickými autory a několikrát vyjádřila své uznání současnému divadlu.

Juli se po určitě době vrátila zpět k jídlu a nechala ty dvě mluvit. Její pohled upoutala stříbrná brož té staré dámy. Teprve teď rozpoznala dvě masky, které symbolizovaly divadlo a herecké umění. Jedna maska se vesele usmívala, druhá měla koutky úst svěšené dolů a tekla jí slza. Smích a pláč, komedie a tragédie, oba póly života,  dva rozdílné obličeje jedné a téže osoby, říkala si Juli.

„…přišla do našeho města,“ uslyšela najednou Grétin hlas, „protože tady chce studovat a“ – herečka udělala uměleckou pauzu, aby zvýšila napětí – „aby našla jednu zahradu.“ Zjevně se rozhodla Juli znovu zapojit do rozhovoru.

„Vida, zahradu,“ zopakovala paní Grotheová a nezdálo se, že by se nějak dále zajímala o Juli a její život. Raději věnovala pozornost Grétě.

„Ano, no jen si to představte, měla by se nacházet uprostřed města. A ještě k tomu u nějakého potoka, o kterém jsem nikdy nic neslyšela. Jak se to přesně jmenuje?“

„Potok Feuerbach,“ odpověděla Juli.

„U Feuerbachu. No, nezní to hezky?“ zvolala Gréta nadšeně. „Jak to, že jsem tam ještě nebyla?“

Paní Grotheová zavrtěla hlavou. „Co to je za báchorku? Zahrada u Feuerbachu! Ten potok už tady dlouho není, nezbyly po něm ani žádné podzemní vody.“ Stará dáma věnovala Juli soucitný pohled a dodala se stařeckou rozvážností: „Ve středověku protékalo městem více než tucet potoků, ale lidi je postupně zasypali a zastavěli. Nejpozději při výstavbě metra v polovině šedesátých let byly odvodněny poslední potoky a Feuerbach k nim patřil, na to si dobře vzpomínám. Zůstaly už pouze dva nebo tři, které už jen částečně tečou nad zemí a které si našly svou cestu i ve stokách pod domy. Je mi to líto, slečno,“ řekla stará dáma a z jejího přehnaného soucitu byl cítit výsměch, „tuhle zahradu už nenajdete.“

Juli se na paní Grotheovou vyjeveně dívala. Kdyby si lépe prostudovala plánek města, jistě by to zjistila sama, jen se k tomu ještě nedostala. No dobrá, potom tedy musí zjistit, kudy ten potok dříve protékal. To, že potok už neexistuje, koneckonců neznamená, že zmizela i zahrada.

Ta stará žena vůbec netušila, co pro Juli ta zahrada znamenala. Ani se nenamáhala zeptat se jí na to. Už se znovu věnovala Grétě a krmila se nejen chřestem, ale i historkami z divadla. Také popíjela bílé víno. Její vrásčité tváře začínaly červenat. Očividně jí lichotila Grétina pozornost a z tónu jejího hlasu byla slyšet pokorná vtíravost.

„Ach, milá Margaretho, kdybychom vás neměli, naše kultura by byla o hodně ochuzena.“ Její úsměv se změnil v křečovitý výraz, protože se pokoušela vyndat si vlákno chřestu ze zubů.

„Juli při loupání nejspíš trochu pospíchala. Myslím, že potřebuju párátko,“ řekla Gréta a vstala ze židle.

„Doneste mi prosím také,“ řekla paní Grotheová uvolněně a dodala: „Vaše nová nájemnice potřebuje zjevně trošku pomoct.“ Položila příbor na talíř a nenápadně ho odsunula dál od sebe. Na příboru zůstal ještě zpola ukousnutý kousek chřestu.

Gréta postavila na stůl porcelánový stojan s párátky. „Je to opravdu škoda, když se tak dobrá plodina nezpracuje správně.“ Usmála se na Juli. „Náš host má pravdu, měla jsi ten chřest lépe oloupat.“

Juli jí úsměv opětovala, protože ta slova považovala za vtip. Ale podle Grétina strnulého pohledu poznala, že tuhle otevřenou kritiku Juliina kuchařského umění myslí vážně. Vzalo jí to řeč.

Gréta zvedla lahev a nalila zbytek vína sobě a paní Grotheové, která si hned lokla. O chřestu už se nebavily, a i Juli na něj brzy zapomněla.

Když dopily, Anneliese Grotheová se zvedla a poděkovala Grétě za pozvání. Gréta jí slíbila vstupenku na své další představení v Mnichově, kde bude hrát Pannu orleánskou, načež se její přítelkyně rychle rozloučila.

„Jestli chceš, seženu ti taky jednu zvýhodněnou vstupenku na červnové představení,“ řekla Gréta, když podávala Juli špinavé nádobí. „Samozřejmě jen v tom případě, že tě zajímá, co v tom divadle vlastně dělám…“

„Ale jistě, ráda se přijdu podívat,“ odpověděla Juli a soustředila se na mytí hrnců. Opravdu by Grétu na jevišti ráda viděla.

„Skvěle, domluveno! V ten den se budu muset obzvlášť snažit.“ Gréta se hihňala a znělo to skoro, jako by měla trému.

„Žádný strach. Po tom všem, co jsem slyšela, na mě jistě uděláš dojem, i kdybys měla sebehorší den.“ Juli Grétino pozvání na představení milé. Pozná ji tak i z jiné stránky.

Gréta osušila hrnec na zeleninu a popošla ke kredenci. Avšak místo toho, aby hrnec strčila dovnitř, klekla si a začala přerovnávat ostatní hrnce a pánve. „Byla bych moc ráda,“ řekla bezbarvým hlasem, „kdybys pro příště nedávala menší pánve do těch větších a nedávala do nich ani hrnce. Tím se poškrábe jejich povrchová vrstva a všechny pak budou brzo na odpis. Trik je v tom,“ otočila se, protože se chtěla ujistit, že se Juli dívá, „postavit ty větší pánve na ty menší a hrnce umístit za ně. Vidíš?“

Juli dotčeně přikývla. Potom vyndala ze dřezu špunt a nechala špinavou vodu odtéct.

Gréta zavřela dvířka od skříňky, zvedla se a znovu se tvářila vlídně. „Obě přece chceme, aby nám tady všechno vydrželo co nejdéle, ne?“

Juli na rukách ulpěla pěna z mycího prostředku. Smyla si ji a pak utřela dřez.

Gréta zívla. „Nevím, co máš dnes ještě v plánu, ale pro mě už nastal čas jít spát, i když je noc stále mladá. Byl to dlouhý den,“ prohlížela si Juli ze strany, „a hezký večer, že?“

„Ano, velmi hezký,“ odvětila Juli, i když přesně nevěděla, jestli to tak opravdu cítí. Spíše by večer označila za pozoruhodný.

Gréta odešla do koupelny a Juli si vzpomněla, že musí ještě pověsit prádlo. Sušák stál roztažený na chodbě – překážka, kterou musela obejít vždy, když chtěla jít do svého pokoje. Už dva dny na něm viselo Grétino oblečení. Juli ho začala sundavat, položila ponožky, punčocháče, podprsenky a kalhotky do koše na prádlo, legíny a trička poskládala. Když byla skoro hotová, vyšla Gréta z koupelny v krátké, puntíkované noční košili, byla odlíčená, vlasy měla rozpuštěné, učesané a svázané stuhou, aby jí nepadaly do čela. Zůstala stát vedle sušáku na prádlo.

„Mám ti ty věci dát do pokoje?“ zeptala se Juli.

Tak už to před pár dny udělala. Jen napůl otevřela úzké dveře vedle vchodu do bytu a do pokoje vůbec nevstoupila, protože v doupěti z látek a kůže se skoro nedalo otočit. Sice by se ráda rozhlédla, ale intenzivní vůně parfému a sáčků s levandulí, kterou v malé místnosti ucítila, ji zadržela jako nějaká neviditelná stěna. Takže Grétino prádlo jen naskládala do police hned vedle žehlicího prkna, které stálo u vchodu, a rychle za sebou zase zavřela dveře.

„No, víš,“ začala Gréta pomalu „vadí mi, když mi sundaváš prádlo.“

„Ale vždyť je už od včerejška suché. Já sama jsem dnes prala a musím si někam své věci pověsit,“ obhajovala se Juli.

„To máš možná pravdu,“ Gréta se pokoušela mluvit klidně, „přesto se mi to nelíbí.“

„Promiň, ale opravdu jsem si ty věci neprohlížela nějak blíž…“

Gréta ji přerušila. „O to přece vůbec nejde. S tím nemám vůbec žádný problém.“ Zvonivě se zasmála. Patrně chtěla odlehčit napjatý rozhovor. „Jde jen o to, že mi tím připomínáš mou matku. Předhazuješ mi mou lenost a jen ti u toho chybí její vyčítavý pohled.“

Juli se chtěla bránit, ale Gréta ji nepustila ke slovu.

„Nechci ti podsouvat žádné špatné úmysly, ale tak to na mě zkrátka působí. Cítím, že mě někdo kárá, stejně jako dřív, když jsem ještě bydlela doma. Ve svém vlastním bytě se nechci cítit nepříjemně. Tak mi to prosím neměj za zlé.“ Nesměle se dotkla Juliina ramene.

Juli sebou lehce škubla a sundala ruce ze štosu prádla. Najednou jí připadalo špinavé.

„Není to nic hrozného, ale prostě jsem to říct musela.“ Gréta se na ni dívala, naklonila hlavu a konejšivým hlasem pokračovala: „Když už jsme u toho… Nechci, abys chodila do té komory.“

Teď byla Juli opravdu překvapená. „Vůbec jsem nevěděla, že jsou tvé pokoje pro mě tabu. To jsi mi neřekla.“

„Můj pokoj ne, tam můžeš kdykoliv, i když nejsem doma.“

Jako kdyby to Juli měla v plánu!

„Jen prosím ty dva metry čtvereční mi nech, tenhle poslední zbytek soukromí nechci obětovat, i když spolu teď sdílíme byt.“

„Samozřejmě, žádný problém.“ Juli sice nevěděla, co to mělo znamenat, ale když to nebylo nic vážnějšího… Tak to bylo i na kolejích, každý měl svoje vrtochy.

„Nejlepší bude, když si příště pověsíš prádlo na půdu. Tam je dost místa.“

Juli přikývla. „Dobře.“

„Fajn.“ Vypadalo to, že se Grétě ulevilo, a působila spokojeně. „Teď už chci jít do postele. Dobrou noc!“ S úsměvem na rtech puntíkovaná víla zmizela v pokoji a své prádlo nechala na sušáku.

I Juli byla najednou utahaná jako pes. Vyčistila si zuby, svlékla se a vlezla si pod peřinu. Své mokré prádlo nechala v pračce.

V pokoji se rozprostřela tma, i když město se do tmy nikdy úplně nezahalilo. Když Juli ležela ve své posteli, únava pominula. S námahou se zvedla z měkké matrace a otevřela okno dokořán. Spolu se vzduchem dovnitř proudil i hluk z okolí. Slyšela pronikavý dětský křik. Byl to ošklivý zvuk, který v Juli vzbuzoval soucit a zároveň odpor. Křik neustával, a proto znovu vstala, aby nahlédla do dvora. Proč se matka o to malé stvoření nepostará?

Dívala se do oken sousedů. Všechna byla zavřená a ve většině z nich se už nesvítilo. Jen za některými záclonami se mihotalo světlo. Pronikavý pláč se ozýval pravděpodobně z místa přímo pod jejím oknem. Skrz větve kaštanu si Juli všimla nějakého stínu, který se pohyboval podél zdi domu. Nebylo to dítě, ale chlípná kočka, která se promenádovala po dvoře se zvednutým ocasem. Juli se vrátila zpět do postele a doufala, že kočka brzy najde nějakého kocoura nebo aspoň opustí dvůr.

Vyčerpaně se otočila na bok a myslela si, že ještě dlouho oka nezamhouří, ale druhý den ráno zjistila, že usnula velmi rychle. Probudila se docela pozdě, slunce už vystoupalo nad střechy domů. Juli byla odpočatá a svěží. Vydatně se nasnídala v prázdném bytě, protože Gréta již byla na cestě do Berlína a po Gregorovi nebylo nikde ani stopy. Juli dnes nemusela na univerzitu, a proto se rozhodla, že se projde. Možná by v nějakém antikvariátu mohla najít starý plánek města. Sice na internetu hledala plánek potoků, které se tu dřív nacházely, ale dohledala pouze hrubý náčrt.

Vtom si vzpomněla, že musí ještě předtím pověsit prádlo. Grétiny věci mezitím zmizely ze sušáku. Když Juli pračku otevřela, ucítila hnilobný zápach. Vytáhla vlhké klubko z bubnu pračky a přičichla si k němu. Věci zatuchly, proto do pračky nalila prášek a znovu ji zapnula.

Když za sebou Juli zavřela dveře, vydávala pračka v opuštěném bytě tlumený zvuk. Oblékla se a vyšla z bytu na chodbu. Koutkem oka zahlédla pohyb na schodech nad sebou. Trhla sebou, ale když viděla, že nahoře stojí nějaké dítě, musela se smát.

„Ty jsi mě ale vylekala!“ řekla a dala si ruku na prsa.

Dívka vypadala také vyděšeně a couvla o krok zpět směrem ke stěně. Na rozdíl od Juli se nesmála.

„Ty tady bydlíš?“ Juli musela myslet na obrázek ženy, který předtím na půdě našla.

Místo odpovědi na Juli jen zírala. Mohlo jí být zhruba deset let. Měla dlouhé řídké nazlátlé blond vlasy, které vypadaly mastně. Široký nos se k tak mladému obličeji vůbec nehodil. Měla úzké rty a její modravé oči byly skoro tak průhledné jako její kůže. Pod staromódním oblečením se skrývalo kostnaté tělo. Její tmavě zelený vytahaný svetr, šedá sukně, která jí byla velká, i ošuntělé černé vlněné punčochy působily neforemně a fádně.

„Proč nejsi ve škole? Nebo máte zrovna prázdniny?“

Dívka si Juli i nadále mlčky prohlížela a zkřížila ruce za zády.

Ne, přemýšlela Juli, velikonoční prázdniny zrovna skončily.

„No tak se měj zatím hezky!“ řekla mlčenlivému dítěti a seběhla po schodech dolů.

Po chvíli nad sebou uslyšela vzdechnutí. Podívala se nahoru skrz úzkou mezeru mezi schodištěm a uviděla malou bílou ručku pohybující se po zábradlí až úplně nahoru. Otevřely se dveře a potom se pomalu zase zavřely. Dívka zmizela na půdě.

Juli byla ráda, že jde ven. Přešla na slunnou stranu ulice a nasávala teplo jara. Cítila se lehce a plná naděje. Pod červený trenčkot si oblékla nové světle hnědé šaty s květinami. Lidé, kteří šli proti ní, také vypadali šťastně – dvě matky s buclatými dětmi v kočárku, skupinka prvňáčků s brašnami, pán v klobouku, který venčil jezevčíka, dva homosexuálové z Ameriky v tričku a šortkách, kteří se dívali do mapy v mobilu a fotili si každý dům. Určitě hledali muzea a galerie, kostely a architektonické památky.

Na rozdíl od Juli, která hledala jednu zahradu, nepatrný kus zeleně ve velkoměstě. Chápala, že ostatní se nad tím podivovali, i Hannes se jí často ptal, k čemu to je dobré a co doufá, že tam najde. Samozřejmě že mu nevyprávěla nic o ukrytém pokladu, i před ním by si kvůli tomu připadala trapně. Místo toho mu řekla, jaké pouto ji k tomu neznámému místu pojí.

Živě vzpomínala na všechny ty krásné momenty vyplněné touhou, kdy jí matka o zahradě vyprávěla. Ale mnoho o povaze matky se jí z paměti vytratilo. Mrtvice ji z minuty na minutu připravila o její osobnost. Když ji navštěvovala v pečovatelském domě, nebyla si nikdy jistá, jestli ji matka ještě poznává. Po bolestných zkušenostech se s těžkým srdcem rozhodla, že už tam nikdy nepojede. Bylo jí jasné, že už je načase odstřihnout se od pupeční šňůry a žít svůj vlastní život, i když ji stále pronásledovalo špatné svědomí a v některých chvílích ji doslova tlačilo ke zdi. Především nepočítala s tím, že se obraz její matky, který měla uložený ve svém nitru, tak rychle rozplyne. Někdy se dokonce vyděsila, protože si na malou chvíli myslela, že její matka již zemřela.

S velkým úsilím se rozpomínala na ženu, která jí kdysi na malém balkoně mezi květináči s rajčaty a truhlíky s kvetoucími jahodami vyprávěla o tajuplné zahradě. Znovu a znovu vždy s úlevou zjistila, že ta představa, kterou si jako malá holka udělala o tomto vzdáleném kusu země, vůbec nevybledla. Viděla kvetoucí jabloně, keře angreštu, záhonky s astrami, měsíčkem a polníčkem mezi jahodníky. Cítila sladkou vůni červených plodů, které po bouřce spadly na mokrou zem, slyšela kosy v koruně třešňového stromu a na svých nohou cítila studenou vodu z potoka.

To vše se proměnilo v přání najít tu zahradu, jež byla ztělesněním jejích dětských snů. Chtěla najít to místo, na němž mohla být blízko oné ženě, která už dlouho není součástí jejího života.

6.

Měla strach. Nevěděla proč, ale myšlenka, že půjde na půdu a že tam možná znovu potká tu blonďatou dívku, kterou už více než před měsícem viděla na schodech, jí naháněla hrůzu. Ovšem nebylo zbytí, vyprala a prádlo musela pověsit. Gréta se před týdnem vrátila z Berlína a Juli se rozhodla, že nebude prát, dokud Gréta zítra neodjede na natáčení ve Francii. Ale bohužel neměla dost oblečení na to, aby si s ním tak dlouho vystačila.

Popadla poloprázdný koš prádla a přivřela za sebou dveře od bytu. Na chodbě se na ni doslova vyvalila vlna horkého vzduchu. Už několik dnů nepřetržitě svítilo slunce a teploty se den ode dne stále zvyšovaly. Včera v neděli překročily poprvé v tomto roce třicet stupňů, a to bylo dnes teprve 28. května. Teď, pozdě odpoledne, se horko hromadilo v celém domě a rozšiřovalo se hustou mlhou nahoru do všech pater. Tričko se jí lepilo na kůži a cítila svůj vlastní pot.

Zrovna se vrátila z města do prázdného bytu. Gregor byl už dva týdny v Hamburku a Gréta jako vždy na cestách. Juli byla ráda, protože si chtěla nejdřív v klidu dát nohy nahoru. Celý víkend se potulovala po městě, nejdřív bezcílně, potom s plánem města z padesátých let, který objevila až ve třetím antikvariátu. Přesto o zahradě nezjistila nic bližšího. I dnes odešla hned po dvou přednáškách a pokusila se najít dřívější tok Feuerbachu, který byl na plánku vyznačen nepřesně jen jako tenká světle modrá čára. Její úmysl skončil neslavně – všude byly jen ulice, domy a parkoviště.

Uprostřed schodiště zůstala stát, aby si z čela odhrnula vlhký pramen vlasů. Tohle bude chtít pořádnou sprchu, říkala si, zatímco otevírala dveře od podkroví. Plastový okraj koše na prádlo ji tlačil do kyčelní kosti.

Horký vzduch se kolem jejího těla rozpouštěl jako tekutý vosk. Slunce celý den pražilo na střešní tašky a postupně je proměnilo v rozžhavené uhlí. Žár se teď rozprostíral i do podkroví a těžko se v něm dýchalo. I když vzduch venku byl jako na poušti, otevřeným vikýřovým oknem sem proudil alespoň mírný vánek. Juli slyšela burácení nákladních aut a rachocení motorky. Chtěla odtud co nejdříve pryč.

Alespoň že nikde neviděla tu mlčenlivou dívku. Juli se rozhlédla, aby se ujistila, ale objevila jenom onu dětskou kresbu ženy s rudými vlasy, která ještě pořád ležela za dveřmi. Možná byla ta dívka také jednou z obdivovatelek Gréty.

Juli postavila koš pod prádelní šňůru a popošla směrem k místu, kde kresba ležela. Vedle papíru se povalovalo několik tlustých barevných pastelek, které tam někdo jen tak pohodil. Dřepla si, aby si mohla obrázek lépe prohlédnout.

Žena na papíře na sobě měla dlouhé světle modré šaty. Rudé copy jí sahaly až do pasu, ale něco s ní nebylo v pořádku. Netvářila se vesele a teprve teď si Juli všimla, že má koutky úst svěšené dolů. Ze zelených očí jí po tvářích tekla šňůra kapek. Byly to slzy. Žena měla levou ruku svěšenou k zemi, pravou měla částečně nataženou vzhůru. Juli si nejdříve myslela, že žena mává, ale mýlila se. Od rozpřažených prstů směrem k dolnímu okraji obrázku se táhly tenké červené čáry. Žena měla ruku zraněnou a krvácela.

Juli se vyděšeně zvedla. Horko jí svazovalo hrdlo. Rychle pověsila oblečení na šňůru, aniž by použila kolíčky, které byly na každé šňůře připevněné. Koš prádla už měla z poloviny prázdný, když na schodech uslyšela blížící se kroky. Dveře se otevřely, ozvalo se vzdechnutí. Juli, která zrovna věšela kalhoty, strnula a zírala k východu.

Vešla osoba se vzrůstem dítěte a Juli nevědomky popošla o krok zpátky. Vyděsila se, když viděla, že hlava té dívky zešedivěla.

Paní Grotheová si znovu povzdechla, zůstala stát a vysíleně položila koš na podlahu. Na rozdíl od Juli nebyla překvapená, že tady nahoře někoho potkala.

„Procházka Saharou by nemohla být namáhavější,“ řekla a těžce oddychovala. Měla na sobě kalhoty se sklady ze světle hnědého lnu a širokou blůzu v pískové barvě, jako kdyby se připravovala na nějaké setkání.

Juli ji přátelsky pozdravila. Paní Grotheová svůj koš postavila vedle sebe, takže Juli musela udělat krok do strany, aby udělala sousedce místo. Proč se na ni ta stará dáma tak lepí? Tady nahoře je přece dost místa.

„Budu hned hotová,“ řekla Juli.

„To je dobře,“ řekla paní Grotheová, „prala jsem totiž záclony a potřebuji zbývající šňůry.“ Nato z koše vytáhla zdánlivě nekonečně dlouhý, zářivě bílý pruh látky a stoupla si na špičky. Marně se pokoušela přehodit záclonu přes šňůru. „Byla byste prosím tak hodná a pomohla mi?“ zeptala se zdvořile.

Juli si nemohla nevšimnout tónu jejího hlasu, kterým dávala najevo své rozhořčení nad Juliinou neochotou pomoci. Chytla záclonu za jeden konec a spolu se sousedkou ji přehodila přes šňůru.

„Pozor, je to ta nejjemnější organza,“ varovala ji stará dáma a špičkami prstů opatrně roztahovala látku přes celou šňůru.

Přitom se dotkla ramene své pomocnice a Juli ucukla. Suchá a hnědými fleky pokrytá kůže na kloubech ženiných prstů, na zápěstí a v podpaží působila křehce jako pergamen. Zdálo se, že póry té staré dámy už nevyměšují žádný pot, zatímco Juli se potila neustále.

Sehnula se pro další záclonu v koši, ale paní Grotheová proklouzla mezi zavěšenými pruhy látky. Za látkou z organzy byla vidět jen její silueta, pak však zmizela jako duch. Juli za chvíli uslyšela vrzání a ránu, pak ještě jednou a krátce nato znovu.

„Co tam děláte?“ zeptala se Juli.

„Co myslíte?“ odvětila jízlivě sousedka. „Zavírám okno. Nebo snad chcete, aby do domu proudilo ještě víc horkého vzduchu?“

Juli nechápala.

„Hlavně ale nechci, aby se na mých čerstvě vypraných záclonách usadil všechen ten jemný prach – to jsem si mohla celou tu práci rovnou ušetřit!“

Juli se začalo před očima všechno točit. Představa, že bude uvězněná v tom horku, byla nesnesitelná. Šla za paní Grotheovou, která zmizela za dvěma šatními skříněmi a pokoušela se teď dostat také k vikýřovému oknu.

Z Grétiných skříní na kostýmy ucítila zatuchlý zápach starých látek a jedovatých kuliček proti molům. Chtěla zavřít dveře, ale nešlo to a šaty naopak zevnitř ještě více vypadávaly.

„Nechte otevřené alespoň to zadní okno,“ řekla paní Grotheové. „Potřebujeme přece vzduch k dýchání.“

Stará dáma se na ni udiveně, ba skoro vztekle podívala, a když se Juli snažila dostat k poslednímu okénku, narazila do ní.

Juli zavrávorala a opřela se o prázdný koš na prádlo, který celou dobu držela v ruce. Šaty ve skříni odporně smrděly přípravkem na moly, prachem a sladkou aviváží. Horko se stalo pro Juli doslova viditelné a hmatatelné, jedna zářivě červená stěna.

Hodila plastový koš pod šňůru s pověšeným prádlem a nechala paní Grotheovou s jejími záclonami o samotě.

O pár minut později ležela vyčerpaně ve vaně. Zatímco si napouštěla studenou vodu, volala Hannesovi, aby mu povyprávěla o divném střetnutí se sousedkou. Jenže byl unavený z práce a nedokázal jí na to nic moc říct. Od svých narozenin byl chladnější než obvykle, působil skoro odtažitě. Juli měla občas pocit, že byl nekonečně daleko a že už ho nikdy neuvidí.

Jen nad dárkem k narozeninám se rozplýval, přesně takové hodinky si prý už dlouho přál, sdělil Juli nadšeně. Měl z nich radost a poslal Juli na dálku pusu, ale od té doby už uplynuly čtyři týdny.

Pomalu klouzala dolů po hladkém smaltu vany a užívala si osvěžující pocit z vody, která svírala její tělo jako tisícovka malých chapadel. Bylo to, jako by se prostor kolem ní pořád zvětšoval, a ona sama se přitom pořád zmenšovala – příjemný pocit svobody a nekonečnosti.

Úplně se uvolnila. Než usnula, jako z jiného světa k ní dolehl hlas paní Grotheové. Znělo to, jako kdyby stará naříkající žena sestupovala dolů po schodech.

7.

„Ty bydlíš s Brandstätterovou? S tou Brandstätterovou? Tomu nevěřím!“ Elli byla úplně bez sebe, skoro se zakuckala kávou.

Když Juli své nové kamarádce při snídani ve studentské kavárně Cum Tempore sdělila, s kým sdílí byt, počítala nanejvýš se zájmem a neskrývanou zvědavostí. Ale takový příval nadšení rozhodně neočekávala.

„Copak ty ji znáš taky?“ zeptala se Juli překvapeně.

„Ty máš teda otázky,“ řekla Elli a drobky ze stolu smetla na svůj prázdný talíř. „Samozřejmě že ji znám! Co si myslíš! A ty to říkáš jen tak? Copak nevíš, s jak slavnou osobností vlastně žiješ?“

„Ale jo. Je mi už jasné, že ji spousta lidí zná.“

„Jenom počkej, z té se jednou stane opravdová hvězda. Dokonce mezinárodní, na to můžeš vzít jed. Jestli k tomu někdo má opravdový potenciál, pak je to Brandstätterová. Už jsem ji viděla v minimálně třech rolích na Nové scéně a všechny svým skvělým výkonem předčila.“

Juli poznala Elli před týdnem v bufetu univerzitní knihovny. Taky studuje psychologii, ale je již o pár semestrů dál než Juli. Křehká studentka vypadala jako nenalíčená kopie Kleopatry – měla obličej jako panenka, velké, tmavé oči a černé mikádo.

Poté, co zaplatily u pultu, vyšly ven. Bylo příjemné nedělní odpoledne, nebe bylo jasné a vzduch chladivý. V noci byla bouřka a teploty spadly téměř o dvacet stupňů. Vedra předchozího týdne se stala jen pouhou mlhavou vzpomínkou. Šly spolu ještě kousek ke stanici metra, z níž Elli odjížděla.

„Když jsi taková velká fanynka Gréty, můžeš se u nás dnes večer stavit,“ navrhla Juli. „Gréta pořádá večeři pro přátele. Řekla mi, že můžu klidně taky někoho pozvat.“

Šly po hrbolaté asfaltové cestě, která vedla podél potoka Holzbach mezi dvěma ulicemi a řadou parkujících aut. Podél cesty rostly topoly a jasany.

„Jestli to myslíš vážně, tak to se dnes vykašlu na všechny svoje studijní povinnosti.“ Elli se na Juli rozzářeně usmívala. „Příští týden pak prostě budu muset u zkoušky víc improvizovat. Samou nedočkavostí bych se stejně dnes už nemohla soustředit. Kromě toho si pro dnešní večer musím také vybrat vhodný outfit…“

Elli dál štěbetala jako rozrušený ptáček a Juli jen přikyvovala. Zůstaly stát a natáhly ruce přes železné zábradlí, které potok z obou stran lemovalo. Na potůček byl smutný pohled, v betonovém korytě kanálu plynul líně, ba dokonce teskně. Juli se dívala na druhou stranu na ženu, která šla po cestě lemované křovím.

Na chvíli se jí zastavilo srdce, myslela si totiž, že vidí svou matku. Její dlouhé kaštanově hnědé vlasy, obličej, postava, způsob chůze – vše na této ženě Juli matku připomínalo. Ale donutila se uvažovat racionálně, její matka byla přece stará a měla šedivé vlasy, zatímco té neznámé ženě v úzké sukni a s botami na vysokých podpatcích nemohlo být víc než padesát.

„Je v pořádku, když přinesu lahev vína?“ Elli do Juli jemně šťouchla ramenem. Zřejmě si všimla, že ji její kamarádka neposlouchá.

Juli přikývla a odvrátila pohled od kráčející ženy. Podívala se doleva na kanál potoka, v němž se zachytily větve, listí, plastové lahve, a dokonce tam byl i nákupní vozík. Potok po chvíli ústil do velké roury a mizel pod jedním z obytných domů.

Před mřížkou chránící rouru se objevilo něco chlupatého a dralo se to z vody ven na jednu z větví.

„Mami, podívej, veverka!“ křičel nějaký malý chlapec vedle nich.

Matka ho nevrle táhla dál a Elli se začala smát. Juli nechápala, co jí přijde tak komického při pohledu na krysu. Zhnuseně poodstoupila od zábradlí.

„Pod mnohými ulicemi a domy ještě protékají staré potoky a tahle zvířata jsou podzemní obyvatelé města,“ vysvětlovala Elli, když šli dál. K metru už zbýval jen kousek a i Juliin dům se nacházel hned za rohem.

„Já vím,“ řekla, protože taky už měla tu čest se s jedním z těch zvířátek seznámit. Naštěstí ne osobně, ale jen skrz zeď. Rovněž se podrobně zabývala zmizelými potoky, což ovšem zatím k ničemu nevedlo. Když se loučila s Elli a šla domů, předsevzala si, že odteď bude při svém hledání zahrady postupovat systematičtěji. Hned ráno chtěla jít do Národního divadla. Možná tam najde ještě někoho, kdo si na její matku pamatuje.

Večer se kuchyně podobala slavnostnímu sálu. Gréta postavila psací stůl ze svého pokoje ke kuchyňskému stolu a přehodila přes ně bílý ubrus. Drahý porcelán zdobil slavnostní tabuli, příbory byly vyleštěné, křišťálové sklenice na vodu a na víno se blyštěly. I Gréta se hodila do gala, přestože ještě měla hodinu čas, než přijdou hosté. Oblékla si zářivě červené zavinovací šaty, které ji těsně obepínaly, a jemně se v nich rýsovalo její tělo. Tím dala najevo, že považuje rozšířený názor, že rusovlásky by neměly nikdy nosit červenou, za hloupý předsudek. Zpod rozpuštěných vlasů prosvítaly rubínové náušnice. Vypadala úchvatně.

Vše bylo perfektní, přesně tak, jak to Gréta měla ráda. Pro své přátele přichystala jen to nejlepší, chtěla, aby prožili báječný večer. V lednici se již od středy chladily dvě lahve šampaňského a Gréta zrovna poručila Gregorovi, aby otevřel červené víno. Gregor se také přizpůsobil této slavnostní příležitosti a k šedým tvídovým kalhotám si oblékl bílou košili. Výjimečně také nechodil naboso, ale měl obuty černé kožené boty, které vypadaly jakkoli, jen ne levně. Pouze jejich umaštěný lesk odpovídal Gregorově nepořádnosti, kterou Juli tak dobře znala.

Jídlo bylo připravené a Gréta dolaďovala poslední detaily. Polévka se vařila na sporáku a Gréta mezitím nakrájela bagetu na šikmé plátky.

„Zlato, kdyby ses ještě mohl postarat o ty žampiony…,“ šeptala Gregorovi do ucha a přivinula se k němu jako kočka. Působila podrážděně a z její natěšenosti bylo cítit napětí.

Juli zrovna přišla do kuchyně, aby si došla pro sklenici vody, ale kolem těch dvou se nemohla dostat k vitríně.

„Nemůžu přece jen nějak pomoct?“ zeptala se, i když už odpověď dopředu znala.

Gréta trvala na tom, že Juli dnes bude jejím hostem. Přesto z Gréty cítila němou výčitku, když odpoledne zběsile uklízela kuchyni, chodbu, koupelnu a toaletu.

„Ne, ne,“ řekla Gréta, „prostě si jen užívej úžasný večer.“ Přitom nespouštěla oči z Gregora a omotala kolem něj ruce.

Políbil ji na čelo a vyvlékl se z jejího objetí. Potom vzal misku s žampiony a šel s ní ke dřezu. Gréta zatím smíchala bylinky, které měly přijít do hovězího masa, které se už čtyři hodiny dusilo v troubě.

Když chtěla Juli zase odejít, Gréta vykřikla.

„Nenamáčet!“ Zamířila ke dřezu, odstrčila Gregora do strany a vytáhla žampiony ze dřezu. „Udělám to.“ Ze šuplíku vytáhla měkký kartáč. „Mezitím můžete přinést z půdy ještě čtyři židle,“ řekla a podívala se z jednoho na druhého.

Nejraději by jí Juli připomněla, že je dnes přece jejím hostem, ale věděla, že by Gréta tuto narážku nepovažovala za vtipnou.

Ani Gregor neměl chuť jít nahoru. „Copak ty židle nestačí?“

„No snad nenecháš naše hosty sedět na kancelářské židli a koupelnové stoličce?“ pohoršovala se Gréta. „Navíc potřebujeme mít osm židlí u stolu.“

Gregor pokrčil rameny a zamrkal na Juli. „Tak jdeme.“

Juli se musela přemáhat, aby šla za Gregorem nahoru. V tom dusném, nepřehledném království pod střechou se cítila všelijak, jen ne příjemně.

Na posledním odpočívadle ještě předtím, než otevřeli dvířka na půdu, ucítili odpuzující zápach. Jakmile Gregor otevřel dveře, doslova je uhodil ostrý, odporný puch. Zůstali stát mezi dveřmi jako přikovaní.

Zdálo se, že Juli se vzpamatovala jako první. Otočila se a chtěla běžet zpátky dolů, ale Gregor ji chytil za paži.

„Sám tam nejdu,“ řekl a jeho hlas měl zvláštní, prázdný tón.

Zkoušela se mu vytrhnout. „Zavoláme policii.“

„A co jim řekneme? Že to na půdě strašně smrdí?“ Stále ji držel za paži a táhl ji za sebou dál.

Bylo to, jako kdyby vstoupili do hnilobného chřtánu pekla. Nahromadilo se tu teplo předchozích dnů. Sice střecha po dešti předchozí noci trochu vychladla, ale nehybný vzduch tady byl lapen jako pod pokličkou a smísil se s nasládlým mrtvolným zápachem.

Gregor vyrazil, běhal od jednoho okna k druhému a všechny otevíral dokořán. „Musel tady zdechnout nějaký holub,“ ta slova řekl hlasitě, jako kdyby chtěl sobě a Juli dodat odvahy.

Juli zůstala stát pod prádelními šňůrami a rukávem si zakrývala nos.

Nebyla nahoře od pondělí, kdy zde věšela prádlo. V pondělí večer se totiž Gréta vrátila domů a prala. Jelikož Juli zapomněla koš na prádlo na půdě, vydala se pro něj její spolubydlící rozčíleně nahoru a rovnou přinesla i Juliiny věci. Ani bílé záclony paní Grotheové už tu nevisely.

Ze všech stran dovnitř proudil studený večerní vzduch, přesto odporný smrad nezmizel. Juli se rozrušeně rozhlédla. Všimla si, že dětská kresba s obrázkem rusovlasé ženy už tam nebyla. Pastelky byly také pryč.

Gregor zmizel za skříněmi s oblečením, aby otevřel poslední okénko, když vtom hlasitě zaúpěl. Juli hned věděla, že se neuhodil. Ten zvuk jí pronikl až do morku kostí. Byl to přidušený výkřik plný zděšení, odporu a strachu.

Vzpamatovala se ze svého ustrnutí a šla za ním.

„Zůstaň, kde jsi,“ slyšela Gregora zasupět, ale nohy ji neposlouchaly. Přešla do zadní části podkroví, jako kdyby své nohy ani neovládala. Přes cestu jí přeběhl černý brouk.

Nejprve uviděla jen Gregora, který šokovaně zíral na horu oblečení před sebou. Teprve pak si všimla, že tam něco leží. Tělo přikryté večerními šaty z černého hedvábí. Vyčnívaly jen hlava a ruka. Ovšem tento neznámý už nebyl člověkem.

Juli leknutím uskočila, protože se jí zdálo, že ten neznámý najednou dýchá a pohybuje se. Ale nebyl to zdvihající se hrudní koš ani škubavý pohyb svalů. Po mrtvém těle lezl houf malých živočichů. Pod hedvábnou látkou se hemžili světlí červi a odpadávali na podlahu. Živočichové hladově lezli po mrtvém těle, jako kdyby se chtěli přiživit na každém milimetru života, který zde kdysi pulzoval.

Zpod rozpadající se kůže mrtvoly vyčnívalo tmavě hnědé maso. Zbytky tváře byly oteklé, opuchlé rty a oční víčka z něj dělaly nechutný želví obličej. Pod zdeformovanou lebkou se nějaká hnědá tekutina vsákla do dřevěné podlahy. Juli se sevřel žaludek, v puse ucítila pachuť žaludečních šťáv.

Její pohled upoutal nepatrný detail, který svou zrůdností snad ještě převyšoval celkový obraz hrůzy. V opuchlých ústech se nacházel tlustý chomáč dlouhých rudých vlasů. Juli se potřebovala vyzvracet. Zavrávorala, a než se pozvracela, opřela se o opěradlo židle.

Gregor začal naříkat. Poté, co se Juli dala trochu do pořádku a znovu stála pevně na nohách, podívala se na něj. I jeho ten hrůzný pohled srazil na kolena. Seděl v podřepu vedle mrtvoly, jednou rukou se přidržoval šatní skříně, druhou ruku měl na ústech, takže zvuky, které vydával, byly nesrozumitelné.

Pomalu se znovu zvedl. „Kdo to je?“ šeptal vyděšeně. „Co se tu stalo?“

„Chci odsud pryč,“ řekla Juli a Gregor se na ni tázavě podíval. „Ven!“ křičela. „Musíme odtud pryč!“ Potom běžela ven.

Gregor ji následoval. Už položila ruku na kliku dveří, když cítila, jak se jí jeho prsty zarývají do paže. Pevným stiskem ji zadržel a škubl s ní dozadu.

„Podívej se na tohle,“ sykl a hlavou ukázal směrem ke dveřím.

Šikmo na dřevu byla načmáraná velká písmena. Tam, kde dveře končily, se slova rozdělila a pokračovala pod tím. Dětským písmem tam stálo: „JÁ UŽ BUDU HODNÁ.“

II

Kdepak jsi, matičko, při mně stůj,

rad tvých jsem nedbala, zadrž hněv svůj.

Pusť mě ven, za to ti ze srdce slíbím,

že splním vše, co na očích ti vidím.

Prosím tě, matičko, vrať se, mě spas,

chci vidět úsměv tvůj, slyšet tvůj hlas.

Mám tu jen okénko, světlo tu není,

nepoznám soumraku ni kuropění.

Stěny mě dusí, já nechci se bát,

jak dlouho, matičko, musím se kát?

Někdo zvonil. Ne jednou, ani dvakrát, ale pořád znova. Nejméně půl hodiny.

Po druhém zazvonění šla matka zvednout domovní telefon. Obvykle k nim žádné návštěvy nechodily. Ovšem místo toho, aby otevřela, rychle zamkla dveře od bytu a zabezpečila je řetízkem.

Když chtěla dívka vědět, kdo to byl, matka jí jen odsekla, že má být zticha. Zvonek řinčel stále znovu.

Matka jí přikázala, aby se nehnula z místa, a šla do kuchyně. Na sporáku se ve velkém hrnci vařila jahodová marmeláda a všude byla cítit její lepkavě sladká vůně. Matka šla k oknu a skrz látku záclony se dívala ven. Na moment zvonek utichl a matka se předklonila, aby na ulici lépe viděla. Potom ucukla.

Někdo opět zvonil, častěji a déle než předtím. Bylo vidět, že se návštěva jen tak odbýt nenechá.

Matka zbledla a na krku se jí objevily růžové fleky. Posadila se na kuchyňskou židli, vypila poloprázdnou sklenici dceřiny limonády a narovnala si sukni. Na béžové blůze měla v podpaží tmavé koláče potu.

Vařící marmeláda bublala v hrnci a prskala na okolní kachličky. Matka rychle vstala a vypnula plyn, potom běhala po bytě jako šílená a začala uklízet. Hodila boty do skříně, bundy z věšáku pověsila do ložnice a uklidila také kočárek pro panenky, který stál na chodbě. Nakonec zavřela všechny dveře.

Vypadalo to skoro, jako by neutichající zvonek už neslyšela. Ale pak najednou zůstala stát jako opařená a rozhlédla se. Teprve teď se zdálo, že znovu vnímá přítomnost své dcery. Rukou sevřela dětskou paži a táhla ji nahoru po schodech. Její prsty byly zpocené a studené jako led.

Co se to s ní jen děje? Proč je tak rozrušená, plná vzteku a strachu zároveň?

„Co jsem udělala?“ zeptala se dívka, protože nechápala, co se děje.

„Pšt! Když budeš potichu jako myška, tak za pár minut budeš moct zase dolů,“ odpověděla stroze.

„Ale proč musím nahoru?“ Když ucítila dusivý horký vzduch, ucouvla o krok zpátky. Ale studená matčina ruka ji táhla dál.

Matka otevřela dveře a dívku dostrkala na půdu. „Žádné naříkání a žádný pláč, jasné?“

Zabouchla dveře.

Tentokrát měla dívka menší strach než obvykle, protože ho přehlušovala zvědavost. Co se to tam dole děje?

Přitiskla ucho ke dveřím a poslouchala. Chvíli se nedělo vůbec nic, tedy lépe řečeno, nic se nezměnilo. Slyšela zvonek a kroky. Matka pořád ještě pobíhala po bytě. Co dělala?

Najednou zvonek utichl a úplně zezdola se domem rozlehl zvuk bzučáku.

Na chodbě se ozývaly kroky. Někdo kráčel po schodech nahoru, nejprve rázně a s notnou dávkou netrpělivosti, ale poté zpomalil, jako by zaváhal.

Matka odsunula řetěz ze dveří a otevřela.

„Co chceš?“ zeptala se. Její tón byl stejně chladný jako předtím její ruka.

„Nepozveš mě dál?“

Ozval se ženský hlas. Podle hlasu byla žena mladší než matka, zhruba jako její třídní učitelka.

Matka neodpověděla. Na chvíli nastalo ticho, potom zavřela dveře.

„Hodně ses změnila,“ řekla žena. „Nejenže vypadáš starší, ale zatrpkla jsi.“

„Co chceš?“ zeptala se matka znovu.

Obě stály na chodbě bytu.

„Neodpovídala jsi mi na dopisy. A tvé telefonní číslo jsem nemohla nikde najít.“

Ozvaly se klidné kroky, které nejdříve prošly chodbou, poté kuchyní a zase zpátky.

„Mmm. Tvá výborná jahodová marmeláda. Můžu si vzít jednu sklenici s sebou? Jako památku na staré dobré časy?“

Matka neodpovídala.

„Bydlíš tu sama?“

„Přišla jsi proto, aby ses mě zeptala na tohle?“

Mlčely.

Před špinavým střešním oknem poletoval holub. Dívka se vyděsila. Se zatajeným dechem znovu přitiskla ucho ke dveřím.

„Kde má hrob?“ dívka slyšela ženin hlas jen tlumeně.

I slovům matky rozuměla jen stěží. „Nemá hrob,“ řekla bezbarvým tónem. Její hlas zněl jako hlas Sněhové královny z televize, která věznila malého Kaie ve svém paláci. „Nechala jsem její popel rozprášit na Západním hřbitově.“

„Na rozptylové loučce? Jak to, že jsi…?“ Otázka zůstala nedořečená. Dívka slyšela ženu zavzlykat.

Už neslyšela, jestli někdo z nich ještě něco říkal. Venku projížděla sanitka a auta troubila.

Potom se dveře od bytu zavřely a zaslechla, jak se otáčí klíč. Někdo šel dolů po schodech.

Teprve když se setmělo, přišla matka nahoru, aby dceru vyzvedla.

„Je pozdě, běž do postele.“ Měla oteklé oči. „Tento týden už nemusíš do školy. Napíšu ti omluvenku.“

8.

Průčelí Národního divadla bylo ohromující a naznačovalo, že interiér bude neméně impozantní. Když Juli stoupala po mramorových schodech a potopila se do stínů, které vrhaly klasicistní sloupy, cítila se jako trpaslík.

Musela se celým tělem zapřít do těžkých vchodových dveří, aby je alespoň trochu pootevřela. Vklouzla dovnitř a ocitla se v předsálí, na jehož stěnách visely plakáty. Byla tam i pokladna. Vstup do foyer byl ještě zavřený, protože bylo teprve poledne. Juli se toto pondělí ulila z přednášek.

Za pokladnou seděla starší dáma s naondulovanými vlasy, ovšem účes už ztratil svůj tvar. Na jejím špičatém nosu seděly brýle se zlatým řetízkem na obroučkách. Dívala se na obrazovku před sebou. Zdálo se, že je odhodlaná ignorovat vetřelce, co nejdéle to půjde. I když Juli stála přímo před okýnkem, psala dál na klávesnici a stručně vyřídila telefonát se zákazníkem. Až poté, co zpracovala rezervaci, se začala věnovat Juli.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se bez jakéhokoli náznaku ochoty.

Juli jí svou prosbu přednesla slovy, která si předtím promyslela. Ovšem čím více ta rázná dáma svraštěla obočí, tím více Juli koktala.

„Vy ode mě chcete vědět, jestli znám vaši matku?“ zopakovala pokladní a sundala si brýle. „Říkáte, že koncem padesátých let působila v našem divadle?“ Zavrtěla hlavou, v jejím obličeji se odráželo odmítnutí a nezájem. „Sice tu už nějaký ten pátek sedím, ale zase tak stará nejsem,“ řekla pobouřeně a její brýle se na zlatém řetízku pohupovaly před jejím velkým poprsím.

„Jen jsem myslela,“ řekla Juli, která se cítila, jako by ztrácela pevnou půdu pod nohama, „že je tu možná někdo, kdo si na ni ještě pamatuje.“

„Znám historii tohoto domu velmi dobře, ale jména všech umělců si opravdu nepamatuji,“ odvětila žena drze. „Řekněte mi ještě jednou, jakže se ta herečka jmenuje?“

„Karoline Kaufmannová,“ odpověděla Juli a bodlo ji u srdce. Její matka zase nebyla tak bezvýznamná, jak ta žena předstírala.

Vešel nějaký muž a Juli si všimla, že se jí pokladní chce zbavit. „I když pochybuji, že vám někdo může pomoci,“ – naškrábala něco na papírek – „zkuste to ještě u našeho bývalého jevištního výtvarníka.“ Vytrhla papírek z bloku a podala ho Juli. „Přeji hezký zbytek dne.“ S těmito slovy se otočila k muži, který čekal za Juli.

Venku nemilosrdně pražilo slunce. Když šla na uvedenou adresu, musela projít ulicí plnou taxíků a cyklistických rikš a potom kolem davů turistů na přeplněné zóně pro pěší. Začala se potit a přitom si říkala, jestli její tělo nereaguje nepřiměřeně následkem šoku. Od včerejšího večera jí byla střídavě zima a horko a nemohla z hlavy dostat ty hrozné obrazy. Pohled na mrtvolu se jí vryl do paměti, a dokonce nezmizel, ani když zavřela oči a pěstmi si je promnula.

Co se stalo potom, si pamatuje jen útržkovitě. Nevěděla už, jak se s Gregorem dostali zpátky dolů a kdo zavolal policii. Cítila jen mastnou, nasládlou vůni polenty. Gréta stála u sporáku, lepkavou žlutou hmotu dala na talíř a nakonec ji ještě potřela máslem. Juli znovu přepadlo nutkání zvracet.

Krátce nato dorazila policie. Zpětně se jí zdálo, jako kdyby se tucty mužů v uniformách valily nejdřív do kuchyně a potom nahoru do podkroví. Najednou tam byla Elli. Pořád zůstávalo pro Juli záhadou, jak prošla kolem policistů, kteří okamžitě celý dům uzavřeli. Ale je možné, že její kamarádka seděla v kuchyni už předtím. Juli si pamatovala už jen útržky, které spolu nesouvisely, které už neměly žádný časový ani logický sled. Bylo to, jako kdyby jí zamrzly vzpomínky. Znovu si přehrávala scény, ve kterých jako by se lidé skoro nehýbali. Všechny zvuky se otupily, vše se odehrávalo jako ve zpomaleném záznamu. Juli viděla samu sebe z ptačí perspektivy, jak sedí s Gregorem, Grétou a Elli u kuchyňského stolu, a cítila své nohy těžké jako olovo.

U kuchyňského dřezu stáli dva policisté a pokládali jim otázky. V Juliiných vzpomínkách se z jejich obličejů staly bílé fleky. Gréta na ně hleděla přímo, seděla tam vzpřímeně, aniž by se její záda dotýkala opěradla, a ruce měla založené na prsou. Gregor měl lokty opřené o stůl a obličej schovaný v dlaních. Jediná Elli působila uvolněně, jako kdyby byla svědkem nějaké napínavé divadelní hry. Pořád ještě se zdálo, že má radost ze společného večera s Margarethou Brandstätterovou. Proč nepřišel nikdo z Grétiných přátel? Nejspíš ji, na rozdíl od Juli, hned po hrůzném nálezu napadlo večeři odříct.

Otevřely se dveře do kuchyně a dovnitř vešel třetí policista. Sklenice na šampaňské řinčely na podnosu, který stál na kredenci. Muž si všechny tázavě prohlížel, potom přistoupil ke svým kolegům a pošeptal něco nejdříve tomu mladšímu a potom tomu staršímu.

Zatímco Juli ležela v posteli, třásla se zimou a civěla do stropu, prohledávala policie prostor nad jejím pokojem. Slyšela dupání těžkých kroků, pod kterými stará prkenná podlaha skřípala. Hledali stopy, nejdříve opatrně, ale potom se zdálo, že tam všechno obrací vzhůru nohama. I krysí škrábání by bylo Juli milejší. Když už to nemohla déle vydržet, vzala telefon a dlouho mluvila s Hannesem. Klidně jí naslouchal a radil jí, aby si sehnala nový pokoj. Ale kde by takový našla? Nájem nebyl vysoký, kromě toho po ní nechtěla Gréta žádnou kauci, což by jinde určitě chtěli. Rozhovor ji uklidnil méně, než doufala.

Hannesovi se to mluví, říkala si teď na své cestě městem. On měl coby strojní inženýr pravidelný příjem a nemusel si jako ona vystačit jen s chabými úsporami.

Zůstala stát v boční ulici, vyndala papírek z kapsy od kabátu a porovnala tabulku na zdi domu s adresou napsanou na papírku: Bruno Riedler, Steinmühlstraße 4. Byla konečně tady.

Jevištní výtvarník, který už byl v důchodu, bydlel nedaleko divadla, v jednosměrné uzounké uličce. Bylo tu chladno, protože do temné uličky dopadalo málo slunečních paprsků. Domy někdejších dobře situovaných občanů byly opraveny někdy v minulém století, ale mezitím už se z fasád znovu začala odlupovat omítka.

Přestože se Juli nacházela v samotném srdci města, vládlo zde blahodárné ticho. Za otevřeným sklepním oknem rachotila pračka, na římse nad ní vrkal holub ve svém hnízdě. Juli se rázem ocitla v jiné době.

Bruno Riedler bydlel v domě ve dvoře. Zazvonila a prošla otevřenou branou. Když se zvědavě rozhlížela, otevřela se garážová vrata a vyšel z nich muž v modrém pracovním plášti se stříbřitě šedými vlasy.

Vyslechl Juliinu prosbu a potom ji s úsměvem pozval dovnitř. Prošli garáží, ze které se vyklubala truhlářská dílna. Juli přejela prsty po sekretáři z akátového dřeva.

„Ten jste vyráběl?“ zeptala se obdivně a ze špiček prstů si sfoukla dřevěné třísky.

Muž přikývl. „Musím své ruce pořád zaměstnávat. Ostatní důchodci pracují na zahradě, já vyřezávám,“ odpověděl skromně. Už mu muselo být přes osmdesát, nebyl větší než Juli a při chůzi se trochu hrbil. Přátelský obličej s tmavýma, upřímnýma očima pokrývalo šedé strniště.

Podržel dveře a dal jí přednost. „Posaďte se prosím.“

Než si sedla, tak se v malé kuchyni rozhlédla. Místnost byla čistá a útulná.

„Kuchyň, koupelna, ložnice, nic víc nemám,“ řekl omluvně Bruno Riedler. Odložil svůj pracovní plášť a uvařil kávu.

Juli mu mezitím vyprávěla, jak se před pár týdny dostala do rodného města své matky a dnes k němu.

„Takže vy se chcete dozvědět něco víc o své slavné matce,“ řekl a znovu se usmál, když Juli naléval kávu. U koutků očí měl hluboké vrásky. Na rozdíl od pokladní v divadle mu na Juliině požadavku nepřišlo zjevně nic divného ani otravného.

Sedl si na židli naproti ní a jeho pohled se slastně rozplýval. Beze spěchu vyprávěl o zlatých časech, o napjaté atmosféře po válce, o znovuprobuzeném zájmu lidí o umění a kulturu bez cenzury a zákazů svobodného smýšlení. Společně znovu vystavěli částečně poškozené divadlo, následovaly roky tvrdé dřiny, ale také roky slávy. Do Národního divadla přicházeli renomovaní umělci z celé země.

Juli poznala podle jeho lesklých, zářících očí, že se v duchu vrací zpět do minulosti. Začal zeširoka a pořád dokola odbočoval, ale Juli hltala každé jeho slovo a vděčně a fascinovaně se ponořila do vzdáleného světa, který jí tak věrně vylíčil.

Když konečně přišla řeč na její matku, začal dočista blouznit. Byla to německá Ingrid Bergmannová, vnímavá a talentovaná. Dovedla hrát něžně a citlivě, ale i s nespoutaným vztekem. Měla před sebou velkou budoucnost, ale pak vyměnila kariéru za námořníka ze severního Německa. Juli si všimla hořkosti jeho slov a říkala si, že z něj nejspíše mluví zklamání odmítnutého ctitele.

Bohužel jí po otci, který zemřel krátce před jejím narozením, nezbyla žádná památka. Z toho důvodu s ním neměla ani společné foto. Věděla pouze to, že pocházel z dobře situované rostocké rybářské rodiny, ovšem rodina musela v důsledku vyvlastnění na konci čtyřicátých let všechna svá nájemní práva postoupit státu. Zbylý majetek se za ta léta ztenčil a nakonec jim jako obživa zůstalo jen to, co tatínek jako rybář vydělal. Když plul po moři, matka seděla celé měsíce sama doma. Jednoho dne si ho prostě moře vzalo k sobě, obrovská vlna ho smetla při navíjení sítě a on se utopil.

„Je opravdu velká škoda, že tehdy odešla,“ řekl Bruno Riedler a zdálo se, že této skutečnosti dnes nelituje o nic méně než před více než padesáti lety. „Svět jí ležel u nohou a byla svobodná. Zato v NDR se její talent dál nerozvíjel. A poté, co byla postavena Berlínská zeď, už nemohla navštívit ani svou rodinu.“

„Nevíte náhodou, kde rodiče mé matky tehdy žili?“ zeptala se Juli jen tak mimochodem.

Bruno Riedler přemýšlel. „Někde tady hned blízko, ale bohužel jsem tam nikdy nebyl.“ Zarazil se, protože ho, jak se zdálo, něco napadlo. „Měli zahradu u Feuerbachu. Ale ten byl později zastavěn.“

Juli zklamaně přikývla a on si ji soucitně prohlížel.

„Proč se nezeptáte Larissy Petrovy?“ zeptal se poté, nadšený ze svého nápadu. „Byla tehdy oslavovanou primabalerínou a dobrou přítelkyní vaší matky. Zrovna před pár dny jsem ji náhodou potkal. Sem tam ještě pracuje pro divadlo,“ usmál se, „i když už jen jako komparzistka.“ Najednou se zachmuřil. „Bohužel nevím, kde bydlí, a nemám ani její telefonní číslo.“

„Žádný problém,“ řekla Juli, která mu byla upřímně vděčná, „já už si tu dámu najdu.“

Nabídl jí ještě šálek kávy, ale ona odmítla. Byla najednou utahaná jako pes a chtěla si jít lehnout. Probdělá noc si vybrala svou daň.

Když mu u dveří podávala ruku, měla špatné svědomí, protože nechala přátelského starého muže samotného v jeho bytě. Bezdětný vdovec si její návštěvu zjevně užíval.

„Zastavte se u mě někdy zase na kávu,“ řekl a Juli mu to přislíbila. „O vaší matce jsme bohužel potom už nikdy neslyšeli. Doufám, že se tam na severu bez svého umění necítila příliš sama.“ Začal se mračit, ale smutný výraz rázem vystřídal omluvný úsměv. „Ale ne, měla přece vás!“

Juli mu dojatě potřásla rukou. Tak to člověk taky mohl vidět, ovšem její matka už pětadvacet let před Juliiným narozením pobývala v NDR.

Když už chtěla jeho ruku pustit, dodal: „Ještě vím, že vaše matka do vás tehdy byla zblázněná. I když si musela kvůli těhotenství dát od hraní pauzu a ať už měla důvod ke sňatku s tím rybářem jakýkoli, vašeho narození jistě nikdy nelitovala, to vím určitě!“

Juli se na něj rozrušeně dívala. „To není možné. Narodila jsem se až v roce 1986.“

„Aha, promiňte,“ řekl Bruno Riedler. „Čím je člověk starší, tím je pro něj horší odhadnout věk ostatních. Samozřejmě jste příliš mladá na to, abyste přišla na svět již v té době.“

Očividně se cítil trapně a ještě jednou se omlouval. V jednu chvíli se zdálo, jako by pochyboval o své paměti. Ovšem zděšení v jeho očích vystřídal radostný záblesk, když řekl: „Ta malá holčička musela být vaše sestra.“

„Nemám sestru,“ řekla Juli. „Ani bratra.“

Nejistě se poškrábal na šedém strništi. „Potom jsem si to nejspíš spletl.“ Rozpačitě si odkašlal. „Nejspíš už mi hapruje paměť.“ Chlácholivě jí poklepal na rameno.

Teprve teď si Juli všimla, že pořád ještě drží jeho pravou ruku. Popřála mu hezké odpoledne a rychle vytrhla dlaň z jeho sevření. Když procházela zadním dvorem, cítila v zádech jeho zmatený pohled.

9.

„Možná ta holčička umřela krátce po narození. Náhlá smrt novorozence, o tom se mluví pořád. Pro rodiče je to těžká rána. Pravděpodobně si tvá máma s tátou prošli tragédií a rozhodli se, že si to celé nechají pro sebe,“ řekla Elli. Upřeně se dívala na Juli, která si kousala nehty.

„To si neumím představit. O tom by mi přece matka někdy vyprávěla.“

„Tak to se asi pan Riedler zmýlil nebo si to popletl.“

Juli přikývla a napila se koly. Asi to tak opravdu bylo. Přesto to zaměstnávalo její mysl pořád dokola, stejně jako ten zlý večer před čtyřmi dny. Přejela si rukou po vlasech a promnula si oči.

„Od neděle jsi pořádně nespala, viď?“ Elli si ji ustaraně prohlížela. Její hlas zanikal v rámusu, který tropili zákazníci u sousedního stolu.

Studentská hospoda, na jejíchž stěnách bylo dřevěné obložení, se pomalu zaplňovala mladými lidmi, kterým vůbec nevadilo, že ještě není víkend, ale teprve čtvrtek. Smáli se, debatovali a připíjeli si na zdraví. Ve vzduchu visela chuť na pivo a pokaždé, když někdo otevřel dveře, vtáhl s sebou dovnitř i cigaretový dým od studentů pokuřujících před hospodou.

„Taky bys nespala, kdybys na půdě nad svým pokojem našla mrtvého člověka.“

„Nejspíš ti nepomůže, když ti teď řeknu, že to nebyl ten mrtvý, ale ta mrtvá a že jsi ji znala?“ Juli z toho zjištění nejspíš spadla čelist, protože Elli si ji se soucitem prohlížela a dál neotálela: „Našli jste sousedku, paní Grotheovou. Včera ji policie konečně identifikovala.“

Juli tam seděla jako opařená. Viděla před sebou sousedčiny pěstěné šedivé vlasy, které jí na hlavě trčely jako špinavé chomáče srsti. Z té strašlivé představy jí ještě teď na zádech naskakovala husí kůže.

„Odkud to víš?“ zeptala se, jakmile byla schopná slov.

Elli vzala do ruky sklenici vína a opřela se o židli. Ve tváři se jí mihl úsměv, zřejmě se ostýchala. Juli na ni tak dlouho nepřítomně zírala, až si Elli povzdechla a rozpovídala se.

„Byla jsem včera večer venku s Nikem. S jedním z těch policistů, kteří vás v kuchyni vyslýchali.“

Juli byla překvapená. Jen matně si vzpomínala na ty dva policisty, kteří Gregora, Grétu a ji v neděli minimálně tři hodiny vyslýchali. Ten starší hned druhý den přišel znovu se dvěma dalšími kolegy, aby zasypali otázkami všechny ostatní obyvatele domu, které předchozí noci nezastihli. „Předpokládám, že je to ten mladší z nich?“ řekla Juli.

Elli se jen zazubila: „Vrchní kriminální komisař Nikolaus Behrendt, dvaatřicet let, narozen ve znamení Berana, nekuřák a velmi ambiciózní. Je nejmladším vrchním komisařem v tomto oddělení. Jediná vada: je ženatý… a trochu odbývá holení. Jeho den a půl staré vousy docela škrábaly.“ Elli se hihňala.

Juli se divila, protože si myslela, že Elli bude ve styku s muži spíše nesmělá. Teď se však ukázalo, že tohle okouzlující, energické stvoření je typická koketa, která si nenechá nic ujít. O své kamarádce se dozvídala stále něco nového. Přece jen se seznámily teprve před pár týdny. Když se dívala na tmavookou Elli, která na sobě měla obepnuté košilové šaty a rty měla zvýrazněné červeným vínem, jež jim propůjčovalo svěží barvu, pochopila, že ta zasněná dívka byla ve skutečnosti sebevědomou ženou.

Vlastně se své kamarádky chtěla zeptat, jestli by u ní nemohla chvíli přebývat, alespoň dokud se ta věc s mrtvolou na půdě nevyřeší a dokud nepřekoná prvotní šok. Věděla, že by se v Elliině jednopokojovém bytě s kuchyňským koutem tísnily, ale to nebyl hlavní problém. Teď, když se dozvěděla, že její byt je ve skutečnosti tajné hnízdečko lásky, netroufala si ji o přespávání požádat.

Juli se ušklíbla a pořád ještě nevěřícně vrtěla hlavou: „Jak jsi ho oslovila?“

„Po výslechu musel zpět na oddělení, zatímco jeho kolega ještě zvonil na sousedy. Nabídl mi, že mě kousek sveze, byla už přece jen půlnoc. Když mě vysadil před mým domem, chtěl ode mě ještě číslo. Pro případné dotazy…“ Elli zaklonila hlavu a hlasitě se zasmála. „A přitom si jeho kolega bral mé osobní údaje už u vás v kuchyni.“

„Rozumím. A na vašem prvním rande jsi mu dočista zamotala hlavu. Přesto nechápu, proč ti prozrazuje tajné detaily vyšetřování.“ I když tím chtěl Nik nejspíš Elli oslnit, na Juli působilo jeho chování neprofesionálně.

„Opravdu není žádné tajemství, že se jedná o vaši sousedku,“ hájila Elli svého ctitele. „O tom budou stejně nejpozději zítra psát všechny noviny.“ O něco tišeji dodala: „Jen kdo ji zabil a proč, zatím není bohužel jasné.“

„Ví policie jistě, že byla zavražděna?“

„No jo, sebevrah má zřídkakdy v puse tolik vlasů,“ podotkla Elli.

Už i to tedy věděla. Juli se udělalo špatně, když si vybavila ten hustý chomáč rudých vlasů.

Nějaký opilý student od sousedního stolu se při cestě kolem opřel o jejich stůl a zazubil se na ně.

Elli počkala, až odejde, a potom zašeptala: „Vedle té mrtvoly neleželo jen oblečení, ale taky rudá paruka z dlouhých vlasů.“

Když Juli odkládala sklenici, ruka se jí lehce třásla. „Myslíš, že tím byla udušena?“

„Je to docela možné,“ odpověděla Juli a pokývla hlavou. „Policie to podrobněji prošetří.“

Juli nechápala, jak může její kamarádka o takto hrozných věcech mluvit tak klidně. Ale možná byla jen hrdá na svůj náskok, co se týče informovanosti. Kromě toho Elli neviděla to, co viděla Juli.

„Je pravda, že to oblečení patří Grétě?“

Juli téměř žasla nad tím, že se Elli taky na něco zeptala. Souhlasně přikývla. „Ano, má tam nahoře obrovskou sbírku šatů a kostýmů.“

„Jak se zdá, tak i paruk,“ usoudila Elli.

„Ale k čemu potřebuje paruku dlouhých rudých vlasů?“ přemýšlela Juli nahlas.

Elli se posunula až na kraj židle a naklonila se přes stůl: „To bych taky ráda věděla.“

Juli by se neodvážila se na to Gréty zeptat. Od neděle se s její spolubydlící stejně nedalo komunikovat. Buď byla na cestách, nebo běhala jako splašená po bytě a prala, vařila, uklízela. Ani Gregorovi se nepodařilo k ní přiblížit, bylo to, jako by na něj úplně zapomněla. Seděl sám opuštěný v kuchyni, pil kávu a pracoval u počítače nebo ležel v Grétině pokoji a díval se na televizi. Juli se divila, že tak málo jezdil do Hamburku, ale možná to souviselo s chystanou výstavou a s událostmi v domě.

Zatímco pro Grétu byl její přítel vzduch, zdálo se, že Juliina přítomnost jí vadí. Pokaždé, když se potkaly, připadalo Juli, že se na ni Gréta mračí. Teprve dnes ráno ji Gréta poprosila, aby předložku v koupelně vždy narovnala a aby nenechávala žádné stopy po zubní pastě na umyvadle. Sice se snažila říct jí to přátelským tónem, ale Juli neuniklo, jaké s tím měla potíže.

Student se vrátil z toalety a Elli ztišila hlas: „Myslíš, že má Gréta se smrtí té staré paní něco společného?“

„Ne, to je nesmysl. V podstatě to mohl být kdokoli,“ obhajovala Juli svou spolubydlící, i když už ji to předtím taky napadlo. „Půda se nikdy nezamyká. Může tam přijít kdokoli a šmejdit tam.“ Přejela rukou po špinavém stole. „Kromě toho se Gréta s paní Grotheovou přátelily.“ Za žádnou cenu si nechtěla připustit, že by ta vzdělaná, upravená dáma, která se zajímala o něco tak ušlechtilého, jako je umění, měla něco společného s rozkládající se mrtvolou na půdě. „Je to docela komické,“ řekla a rukou přidržovala skleničku. „Před více než týdnem jsem ji ještě potkala při věšení prádla…“

„To není možné,“ řekla Elli a z jejího hlasu byla cítit jistota. „Zemřela určitě již před čtyřmi týdny.“

Juli se zatočila hlava. „Ale já přece nejsem pitomá, minulé pondělí ještě věšela pod střechou záclony.“

Elli si ji s neskrývaným zájmem prohlížela tak, jako si člověk prohlíží blázna, který na zahradě zalévá květiny, i když zrovna prší.

„Ten tvůj policajt se asi spletl,“ řekla Juli hlasitě.

Studenti od vedlejšího stolu přerušili rozhovor a podívali se zvědavě směrem k nim.

Elli si založila ruce na prsou a zavrtěla hlavou. Počkala, dokud se týpci znovu neotočí, a pak řekla klidným hlasem: „Nik mi přesně vysvětloval, jak se určuje čas smrti, a navíc už byla mrtvola ve značném rozkladu.“ Skoro to vypadalo, jako kdyby ji chtěla přivést k rozumu. „Člověče, Juli, ty jsi přece to hnijící tělo sama viděla! Vždyť z té osoby už skoro vůbec nic nezbylo.“

Kolem Juli se všechno začalo točit, tváře, výčep, celý prostor. Proč jí musela Elli líčit tyhle strašlivé detaily, které znovu oživily ty otřesné obrazy v její hlavě? Pravděpodobně souhlasilo i to, co tady říkala. Ale co potom bylo s Juliinou pamětí? Copak jí ten šok úplně zastřel mysl?

Přidržovala se stolu a zkoušela najít pevný bod, ale nepodařilo se jí to. Anneliese Grotheová zemřela tedy již před čtyřmi týdny. Jak je to možné? Juli přece věšela prádlo na půdě teprve minulý týden, tu mrtvolu by přece nepřehlédla. Vrah tam musel paní Grotheovou přitáhnout teprve až po třech týdnech od vraždy. Ale to by se přece neshodovalo s domněnkou, že ji někdo udusil parukou z Grétiny sbírky. To přece nedávalo žádný smysl!

Juli zírala do prázdna a srdce jí začalo divoce tlouct. Z nové myšlenky se vyklubala naléhavá otázka, začala se pomalu zhmotňovat a konečně se přivalila jako lavina. Kdo proboha byla ta žena, která na půdě minulé pondělí věšela záclony?

10.

Když Juli ve středu ráno dvě minuty po půl osmé vstoupila do zelinářství, Theodor Hofreiter se významně podíval na hodiny.

„Spala jsi minulou noc dobře?“ zabručel, místo aby jí popřál dobré ráno. Výloha byla stejně tak prázdná jako regál s mřížkami venku před výlohou.

Juli jen přikývla, i když o nějaké klidné noci nemohla být ani řeč. Od té události na půdě před deseti dny spala špatně. Přes den se cítila malátná a bez energie, dokonce někdy flákala školu a prostě jen ležela v posteli. Večer ale zase nemohla usnout.

Srdce jí zběsile bušilo a neustále poslouchala, jestli tam nahoře kromě krysího škrábání a cupitání neuslyší ještě jiné zvuky.

„Za hodinu se vrátím. Tady je klíč od sklepa.“ Praštil se svazkem klíčů do prodejního pultu vedle kasy. „Ty už se vyznáš. Zásobování přijede za půl hodiny.“

S těmito slovy zanechal Juli v temné prodejně. I když se venku už dávno rozednělo, denní světlo sotva dopadalo do úzké místnosti s vysokými regály, které stály před stěnami vymalovanými tmavozelenou barvou.

Juli slyšela Hofreitera odjíždět a zůstala nehnutě stát. Ruce a nohy měla ztěžklé jako olovo. Posledních pár dnů už vícekrát přemýšlela o tom, že si sbalí věci a odjede zpět za Hannesem. Ale vždy jí v tom nakonec zabránila hrdost, chtěla totiž svému příteli dokázat, že to zvládne i bez něj.

Před jejím odjezdem z Berlína se v jeho bytě hrozně pohádali. Křičeli na sebe tak hlasitě, že bylo až k nevíře, že žádný ze sousedů nezavolal policii. Hannes jí chtěl všemi možnými prostředky zabránit, aby se odstěhovala. Odjakživa byl velmi žárlivý a manipulativní. Ovšem Juli si prosadila svou, tentokrát se chtěla rozhodnout sama.

Překonala se a rozsvítila. Usilovně se snažila vybavit si v paměti šéfovy pokyny. Nejdříve šla dozadu do prázdné místnosti, která sloužila jako kancelář. Byla to neútulná místnost, ve které nebylo téměř nic jiného než psací stůl s počítačem, skříň na spisy a stará sedačka. Jedny dveře vedly do chodby, v níž stálo umyvadlo a chatrná bílá skříňka, do které se ukládaly čisticí prostředky. Na konci chodby stál chladicí box. Po levé i po pravé straně byly dveře, pravé byly železné a vedly do sklepa. Levé byly ze dřeva a Juli se domnívala, že jde o zadní východ, který vede na schodiště.

Zatáhla za páku a otevřela chladicí box. Vyvalil se na ni vlhký a chladný vzduch. Měla husí kůži po celém těle, když nakládala přepravky s meruňkami, třešněmi, kiwi, nektarinkami, švestkami a banány na vozík, aby je poté mohla převézt do tepla před výlohu obchodu.

Když ovoce vykládala, myslela znovu na Hannese, který se od té doby s jejím rozhodnutím nejspíš smířil. Bouře se utišila a Juli měla pocit, že ten prvotní šok ho do jisté míry vyléčil. Nepoznávala toho nového Hannese, který působil v telefonu jako vyměněný, věnoval se jí a dával jí najevo, jak důležitý pro něj jejich vztah je. Zrovna se snažil všechno zařídit tak, aby se za ní mohl brzy přestěhovat. Věděla, že je to pro něj velká oběť, protože se mu v práci líbilo a jen před krátkou dobou byl povýšen na vedoucího týmu. Za dva týdny by se konečně měli vidět, protože bude mít v Mnichově pohovor.

Na banánech už byly hnědé fleky a Juli jen kroutila hlavou nad zelinářem, který zřejmě nevěděl, že se banány nemají uchovávat v chladu. A přitom když ji včera zaškoloval, naparoval se, jako kdyby vedl obchod s luxusním zbožím. Ukázal jí všechny druhy ovoce a zeleniny, jako kdyby zrovna přišla z NDR a nikdy neviděla mango nebo kiwi.

Poté, co chladicí box vyprázdnila, přišel na řadu sklep. Juli došla k prodejnímu pultu pro svazek klíčů a odemkla železné dveře. Nechápala, proč se dveře vlastně zamykaly, nikdo jiný kromě Theodora Hofreitera neměl přístup na chodbu a tím pádem ani do sklepa. Nesčetněkrát musela seběhnout dolů po příkrých schodech a vytáhnout po nich bedny s bramborami, okurkami, lilky, paprikami, rajčaty a cuketami, aby je mohla uskladnit do regálů. Práce ji bavila, líbily se jí brambory pokryté hlínou, lesklé slupky lilků, vlásky cukety, které jemně píchaly do rukou. Dokonce i pomeranče a hlávky salátu uskladnil Theodor Hofreiter na noc do sklepa. Juli by zvadlý hlávkový salát nejraději hodila do popelnice na bioodpad, ale šéf jí včera ukázal, jak vždy odstraní vnější listy a salát zabalí do fólie, než jej nabídne k prodeji.

Uběhla hodina a musela obchod otevřít. Venku zastavil zásobovací vůz, vyskočil z něj tmavovlasý muž, zadní dveře automobilu otevřel dokořán a netrpělivě nahlížel do zelinářství. Juli k němu přišla a viděla, že je auto plné melounů: malých a velkých, tmavě a světle zelených, žlutých a našedlých.

„Kolik? Kolik?“ ptal se s jižanským přízvukem a bylo vidět, že spěchá, když ukazoval na jednotlivé druhy.

Juli byla z celé situace zmatená, a než stihla plácnout jen tak nějaká čísla, objevil se za ní Theodor Hofreiter. Odstrčil dodavatele stranou a v klidu si prohlížel zboží. Nakonec si vzal pouze deset vodních melounů a poslal nadávajícího muže pryč.

„Do zítřka se zase uklidní,“ řekl a využil příhodu k tomu, aby Juli poučil o jednání s dodavateli, o objednávkách a o nutné kontrole zboží před převzetím.

Juli tiše přikyvovala. Když jí včera vysvětloval práci u kasy, všimla si, že nestrpí moc námitek nebo doplňujících otázek. Prostě jen mluvil a mluvil a nestaral se o to, jestli Juli všemu rozumí. Na druhé straně toho od ní ale moc neočekával.

„Musím teď ještě do velkoobchodu,“ řekl. „Ty tu zůstaneš. Kdyby se tě někdo ptal, odkud zboží pochází, tak řekneš, že vše pochází z tuzemska.“

Vešli dovnitř. Zdálo se, že ani nezaregistroval, že Juli všechno zboží vyložila úplně sama. Předal jí klíče od kasy.

„A nezdrhni mi se všemi penězi,“ dodal nepřítomně a bez jakéhokoli náznaku, že jde o vtip. Nesnažil se být ani trochu vtipný nebo šarmantní jako v ten den, kdy jí pomáhal s krosnou. Z galantního, zábavného kavalíra se stal přísný zaměstnavatel. „Zapisuj si hodiny, které tu odpracuješ,“ řekl při odchodu. „Peníze dostaneš na ruku vždy na konci týdne. Dovolená a nemocenská jsou tvé soukromé záležitosti.“

Juli přikývla a vzala to na vědomí. Hodinový plat sice rozhodně nebyl horentní, ale pořád to bylo více, než vydělávají servírky. Dokud se Hannes nepřestěhuje, chce zůstat co nejdéle finančně nezávislá, což znamená, že rozhodně nebude škemrat o peníze, i když ji do telefonu skoro prosil, aby si od něj půjčila a našla si nový pokoj. Chtěla mu – a pravděpodobně i sama sobě – dokázat, že to zvládne.

Proto se včera ráno rozhodla, že se půjde ucházet o místo u Theodora Hofreitera. Sice jí nebyl zrovna sympatický, ale tušila, že při výběru vhodného zaměstnance nebude požadovat žádné zkušenosti v oboru. A opravdu jí nekladl žádné otázky, jen ze skleněných dveří strhl kus papíru s vypsanou nabídkou práce, zmačkal ho a vyjmenoval Juli krátce své podmínky.

„Nezapomeň přinést tabulky s cenami,“ upozornil ji.

„A kolik stojí melouny?“ zeptala se ještě Juli.

Odfrkl si a pokrčil rameny. „Euro padesát nebo euro devadesát za kilo. Něco tam napiš!“ Bylo vidět, že už chce odejít.

Další dvě hodiny trávila Juli čekáním na zákazníky. Mnozí z nich si prohlédli vystavené zboží, ale pak šli zase dál. Ty, kteří vešli dovnitř a něco si koupili, mohla Juli spočítat na prstech jedné ruky. V duchu se sama sebe ptala, jak může Theodor Hofreiter vyžít z tak skromných příjmů a ještě si dovolit výpomoc. Ale to nebyl její problém.

Aby si ukrátila čas, chodila v prodejně pořád dokola. Cítila se jako uvězněná mezi všemi těmi bednami s ovocem a zeleninou. Viděla, jak lidé procházejí kolem. Jak ráda by si to s nimi vyměnila. Možná tam někde byla i Larissa Petrova. Ale to bylo spíše nepravděpodobné.

Juli na internetu vypátrala její telefonní číslo, což nebylo těžké, protože bývalá primabalerína provozovala opravnu oděvů. Bohužel se ozvala jen zpráva telefonního záznamníku nahraná chraplavým ženským hlasem s ruským přízvukem. Z něj se také Juli dozvěděla, že opravna je až do začátku srpna zavřená.

Zrovna kolem procházela dáma v tmavomodrém kostýmu, s drdolem a červeně nalíčenými rty. Opírala se o hůlku a šla vrávoravou chůzí. Juli se na ni skrz sklo dívala. Přesně takhle si tu starou ruskou tanečnici představovala.

„Od té vraždy tady v domě obchody nejdou. Neudržel jsem si skoro žádné zákazníky,“ řekl někdo hlubokým hlasem za Juliinými zády. Dívka se polekaně otočila.

Theodor Hofreiter se vrátil. Musel přijít zadním vchodem.

Juli si nebyla jistá, jestli to myslí vážně, nebo jestli jeho poznámka byla jen výrazem jeho zvláštního smyslu pro humor. Z jeho výrazu to nepoznala.

„Ostatně věděla jsi, že milá paní Grotheová chtěla všechen svůj majetek odkázat tvé velevážené spolubydlící?“

Juli byla překvapená, ale ani ne tím, že mrtvá sousedka odkázala svůj majetek Grétě, ale spíše skutečností, že o tom Theodor Hofreiter ví.

„V pondělí ke mně přišel muž, který po mně chtěl informace o Margaretě Brandstätterové. Hned mi bylo jasné, že nepochází z Mnichova. Představil se jako vnuk zemřelé.“ Theodor Hofreiter se usmál. „Docela se divil závěti své babičky, ale nemusí se příliš strachovat. On a každý z jeho sourozenců obdrží povinný díl dědictví.“ Jeho úsměv se změnil v posměšný úšklebek. „Myslíš, že bude naše herečka hodně zklamaná? Možná má nějaké finanční problémy?“

Ozval se zvonek pověšený nade dveřmi a dovnitř vstoupil muž s chlapcem. Přátelsky pozdravil, ale Theodor Hofreiter odpověděl jen zabručením. Zákazník ho očividně rušil v jeho detektivním pátrání.

Juli obsloužila muže, který si nechal zabalit manga, banány a hrušky. Když zboží vážila, muž ukazoval chlapci, který byl pravděpodobně jeho syn, různé druhy ovoce a zeleniny a říkal mu, kde rostou a jak se sklízí. Teprve teď si Juli všimla, že je chlapec postižený. Lehce kulhal, měl hlavu nakřivo a zdálo se, že neumí mluvit, přestože už mu bylo minimálně deset.

Když předávala zákazníkovi sáček, vrazil chlapec do regálu s ovocem a jedno jablko spadlo na podlahu. Otec ho nabádal, aby sám jablko zvedl a chlapec se pomalu sehnul. Deformovanýma rukama se mu to hned nepodařilo a Juli se musela nutit, aby mu nepomohla. Nakonec to přece jen nějak zvládl a s hrdým výrazem jí jablko předal. Natolik ji to dojalo, že mu to jablko spontánně darovala. Se spokojeným výrazem odešli z obchodu a Juli zaplavil příjemný pocit, který ji hřál u srdce.

Hezký pocit se ovšem proměnil v ledovec, když se otočila a podívala se na Theodora. V jeho obličeji se zračilo nepochopení a vztek, ba dokonce znechucení.

„Jak si dovoluješ rozdávat moje zboží?“ zeptal se vztekle. „Jestli si myslíš, že musíš dělat dobré skutky, tak je laskavě dělej na svůj účet!“

„Mrzí mě to,“ omluvila se Juli, kterou to vyvedlo z míry. Sáhla do kapsy a vyndala z ní pětieurovou bankovku a pár mincí.

„Nech to být.“ Hofreiter mávl naštvaně rukou. „Nejde mi o těch pár centů. Jen prostě nemůžu vystát tuhle přehnanou dobročinnost. Přesně tak to dělá tvoje počestná bytná.“ Palcem ukázal směrem k pátému patru a znechuceně se zasmál. „Ta taky ráda pomáhá všem slabým a znevýhodněným, hlavně když to prospěje její popularitě. Chce jim propůjčit svůj hlas… už jen když to slyším! Přitom jsou věci, které prostě zůstanou tak, jak jsou.“ Mluvil čím dál hlasitěji a pořádně se rozohnil. „Ty by člověk neměl vystavovat na odiv ani jim propůjčovat svatozář, protože jsou trestem! Božím trestem nebo trestem přírody, můžeš tomu říkat, jak chceš.“ Hleděl na Juli planoucíma očima a rozhazoval rukama, zatímco se pokoušel vyjádřit své pomatené myšlenky. „Tak jako tady ten se svým zaostalým synem! Místo aby se styděl, ještě ostatní otravuje s vlastní ostudou. Dělá, jako kdyby jeho nedostatky byly nějaké požehnání.“

Juli neměla slov. Neměla nejmenší tušení, jak má na tento výlev reagovat. Nestihla o tom ani přemýšlet, protože jeho hněv se najednou vypařil rychlostí větru, jako když se u nafouknutého balonku uvolní uzel. Už byl duchem jinde, ale ještě se potřeboval zbavit Juli.

„Máš volno, dnes už tě nepotřebuju.“ Podržel jí dveře a zvonek zacinkal. „Tak zase zítra ráno, ve stejný čas. A pokud možno přesně.“

Juli prošla branou, pak přes dvůr zpátky do svého domu. Když stoupala po schodech nahoru, přes zadní dveře od zelinářství slyšela Hofreitera nadávat. Zřejmě byl v kanceláři.

Teprve když byla skoro v pátém patře, všimla si, že jde po špičkách. Uslyšela tiché bzučení a podívala se nahoru. Dvě kovově lesklé zelené mouchy létaly pořád dokola za sklem okna. Ale ještě něco se pohnulo, i když jen na vteřinu. Juli ten rychlý pohyb neviděla, ale cítila ho.

Natáhla krk, takže viděla až do posledního mezipatra. Zůstala stát jako přikovaná. Zíral na ni pár bleděmodrých očí. Na posledním schodu seděla dívka s nazlátlými blond vlasy a špehovala skrz zábradlí jako nějaká kočka, která se schovává před psem na stromě.

V hlavě se jí vynořily vzpomínky a Juli před sebou viděla kresbu rusovlasé ženy, pastelky na dřevěné podlaze, písmena na dveřích. Procitla. Pomalu, schod za schodem, stoupala dále nahoru.

„Co tu děláš?“ zajímala se a snažila se mluvit klidným a přátelským tónem. Počítala s tím, že nedostane žádnou odpověď, a proto hned mluvila dál. „My už jsme se přece jednou viděly. Jak se jmenuješ?“

Dívka nic neříkala. Bez mrknutí oka se celou dobu dívala na Juli.

„Kde jsou tví rodiče? Jsi tu úplně sama?“ Juli se k ní přiblížila na vzdálenost deseti schodů. „Já se jmenuji Juli.“ Chtěla dívce podat ruku, ale vtom dívka rychle vstala a proběhla kolem ní. Aniž by se jedinkrát ohlédla, utíkala po schodech dolů.

Juli polekaně ustoupila. Když se podívala za ní, schodiště bylo prázdné a chodbou se rozléhalo jen ticho. Jako kdyby si z ní utahoval nějaký přízrak. Slyšela jen mouchy, které bez ustání narážely do okenní tabule. Na odpočívadle přede dveřmi na půdu leželo několik dalších tlustých černých much nohama obrácenýma nahoru.

Juli vyrazila ke dveřím od bytu a třesoucí rukou je odemkla. Když byla uvnitř, opřela se o dveře a zhluboka dýchala. Nikdo nebyl doma. Nebo snad ano?

Musela se Gréty bezpodmínečně zeptat na to děvče. Ale v kuchyni ani v koupelně nikdo nebyl. Dveře od Grétina pokoje byly zavřené, a když Juli zaklepala, nikdo se neozýval. Nejspíš Gréta zrovna zkouší v divadle. A Gregor? O tom Juli nic nevěděla. Už pár dnů ho neviděla. Možná odjel pro změnu do Hamburku, aby pracoval na své doktorské práci.

Opatrně sáhla na kliku a škvírou prostrčila hlavu. Velký pokoj byl prázdný. Juli vstoupila a rozhlédla se. Bylo to poprvé, co si v klidu prohlížela Grétino království. Dosud mohla pokoj zahlédnout jen otevřenými dveřmi, když procházela kolem. Dál ji Gréta ještě nikdy nepozvala. Když spolu potřebovaly o něčem mluvit, probíraly to v kuchyni.

Grétin pokoj byl světlý a vkusně zařízený. Před oknem stál psací stůl ze světlého dřeva, hned vedle něj elektrické piano. Juli ji ještě nikdy neslyšela na něj hrát. U protější stěny stála knihovna. Knihy byly systematicky a pečlivě seřazené. Na vrchní polici se nacházely slovníky a klasická díla o herectví. Pod tím se hromadila díla klasiků německé literatury, antická dramata a moderní romány. Juli znala jen málo z nich.

Zadní, větší části místnosti dominovala široká postel, která stála volně v prostoru. Gréta upřednostňovala čisté linie bez zbytečného haraburdí. Na parapetu neměla žádné suvenýry, na stěnách žádné fotky. Pouze nad postelí visel zarámovaný filmový plakát s Marlene Dietrichovou ve svůdné póze – Modrý anděl.

Vybavení by působilo střízlivě, nebýt obloukového rámu postele ze železa, rubínově červené čínské skříňky s mosazným kováním a paravánu s filigránovou dřevořezbou, který odděloval spací část od pracovní části. Propůjčovaly místnosti něco hravého a romantického.

Pokaždé, když Juli letmo pohlédla do Grétina pokoje, vládla zde čistota a pořádek. Vše bylo uklizené a srovnané. Grétě ještě patřila malá komůrka, ve které měla uloženo všechno své oblečení.

Proto se Juli divila, že dnes bylo všechno jinak. Na bílém přehozu, který byl ledabyle nařasen na posteli, čněla hora prádla. Na ní ležela halenka a sukně, zamotané silonky se vinuly až k podlaze. Ale především Grétin psací stůl vypadal, jako kdyby se přes něj prohnal orkán. Knihy, tužky, zápisník a otevřený šanon byly pohozené na stole. Juli si prohlížela založené listy – jednalo se především o dialogy a režijní poznámky. Gréta se očividně učila nový scénář.

Pod pořadačem bylo rozházených několik papírů. Většina z toho byla pošta – účty, ručně psaný dopis, který byl napůl vytažený z obálky, kromě toho se tam povaloval recept a různé útržky z novin. Ty byly buď vytržené, nebo pečlivě vystřižené. Byly to nejspíše divadelní kritiky. Na jedné z divadelních fotografií poznala Grétu, šklebila se a na hlavě měla hustou, natupírovanou kštici. Juli se sklonila a přečetla si popisek pod fotografií: „Nezkrotná Margaretha Brandstätterová připravila berlínskému publiku v roli Meluzíny nezapomenutelný večer.“

Fotka v ní probudila zvědavost a rozhodla se, že si přečte celý článek. Zrovna chtěla vysunout zbytek stránky zpod šanonu, když vtom zavadila pohledem o odpadkový koš. Vršilo se v něm několik zmuchlaných papírů, které byly popsané plnicím perem. Zjevně to byly další dopisy. Ale nebyly to zmuchlané papíry, co upoutalo Juliinu pozornost. Na hromadě papírů se vinuly dlouhé prameny rudých vlasů. Visely přes okraj odpadkového koše jako provázky.

Co se s těmi vlasy stalo? Vypadly Grétě při česání? Nevypadaly jako změť vlasů, které člověk obvykle vytáhne z kartáče. Na to ležely jeden na druhém moc uspořádaně. Když se podívala podrobněji, uviděla pět pramenů, které byly podobně silné a skládaly se vždy ze stejně dlouhých vlasů. Sehnula se, překonala nastupující pocit odporu a vytáhla z koše jeden z pramenů.

11.

Její šedé roucho bylo nasáklé krví. Bahno měla nejen na obličeji, ale i na rozcuchaných vlasech, které jí poletovaly kolem ramen, když křičela. Vyřvala si duši z těla, protože křičela o život.

„Nejsem čarodějnice!“ opakovala pořád znovu. „Podívejte se na mě, nejsem čarodějnice!“ Jako na důkaz zvedla ruce, na kterých visely články mohutného řetězu. Kolem kotníků jí také visely přeřezané zbytky železných pout. „Bůh je mým svědkem! On je mým zachráncem!“

Překračovala mrtvá těla, v pravé ruce svírala meč. Po čepeli stékala krev a kapala na zem. Vlastnoručně zabila muže v uniformě. Vypadalo to, jako by si své běsnění uvědomila teprve teď. Křik ustal, pak se podívala na sebe, na své zakrvácené ruce. Potom upřela pohled k obloze, rozzuřený výraz v jejím obličeji vystřídal tichý výkřik o pomoc.

Tato krátká chvíle zoufalství ji stála život. Zezadu se přiřítil jeden ze zraněných mužů v uniformě. Vyhrabal se z hromady mrtvých těl a v ruce svíral dýku. Z posledních sil se vzchopil, vrhl se na ni a vrazil jí ostrou čepel do zad. Potom upadl zpátky mezi šedá těla na bitevním poli.

Ona se také svalila. Světlo v jejích očích se vytratilo, z hrdla se vydral poslední vzdech. „Ne, nejsem čarodějnice. Určitě ne. Nejsem ani čarodějnice, ani světice.“

Ze všech stran přicházeli lidé. Mlčky zakryli její nehybné tělo francouzskou vlajkou. Opona spadla.

V publiku zavládlo naprosté ticho. Zdálo se, že nikdo ani nedýchá. Diváci ožili, teprve když se opona zase zvedla a herci se drželi za ruce, ukláněli se a usmívali. Sálem se rozléhal bouřlivý potlesk přerušovaný nadšenými výkřiky.

Patřily především vynikající herečce uprostřed jeviště, Panně orleánské, hvězdné Margaretě Brandstätterové. Jako zářivá večernice zastínila své kolegy, kteří ji obklopovali. I přes svůj děsivý vzhled se podobala královně. Z celého srdce projevila svou úctu poddaným.

Poprvé na Juli působila šťastně a uvolněně. Dokonce i ze čtvrté řady cítila vlhký lesk Grétiných očí plných vděku, který jejím rysům propůjčoval něco něžného a okouzlujícího.

Ovšem dokud ten žár jejích očí neuhasila nepatrná událost. Grétin pohled znehybněl, pouze její ústa se pořád ještě smála na diváky. Kromě Juli si toho nejspíš nikdo nevšiml. I Elli, která seděla vedle ní, bez přestání tleskala, žduchla Juli plná nadšení do boku a více než jednou jí zašeptala: „Byla grandiózní! To se musí uznat!“

Opona se zvedla potřetí, lidé nepřestávali tleskat a herci na jevišti se doslova topili v aplausu. Smáli se, plácali se po ramenou a pořád dokola se ukláněli.

Vtom se zvedl nějaký muž v první řadě a křičel: „Ať žije Panna orleánská! Ať žije! Ať žije!“

Zatímco se celé publikum přidalo k jásavým výkřikům, sehnul se a vytáhl zpod sedadla pugét dlouhých rudých růží. Muselo jich být nejméně dvacet. Hodil je na jeviště, kde přistály na krok od Gréty. V jednu chvíli tam jen stál a usmíval se, ale pak se znovu posadil na své místo.

Oproti tomu úsměv v Grétiných očích postupně slábl. I když nadále mávala a ukláněla se, působila ustrnule. Nepodívala se ani na květiny, ani na svého ctitele. Její oči byly bez života a hleděly do zadních řad. Kolega, který ji před pár minutami probodl, jí chtěl vypomoct. Zvedl růže, vtiskl je Grétě do dlaně a diváci jásali ještě víc. Ale ona svěsila ruku s pugétem, jako kdyby za něj bylo zavěšené olověné závaží.

Když opona spadla naposled, protlačily se Juli s Elli do foyer. Chvíli mlčely, nasávaly atmosféru a nechaly na sebe působit dojmy z večera. Ve frontě před šatnou poslouchaly ostatní návštěvníky, kteří se rozjařeně bavili o premiéře.

Některé ohromilo netradiční pojetí Schillerovy tragédie, rozdělení do tří aktů a propracovanost vnitřních konfliktů, které zastínily historický kontext. Jiní zase nadávali, že režisér očividně neměl kuráž publiku, zkaženému televizí a internetem, nabídnout hlubší drama a místo toho jim naservíroval zpackanou hru zkrácenou na délku hraného filmu. Brandstätterová v roli Panny orleánské ovšem jednoznačně přesvědčila.

Juli a Elli se loudaly s kabáty přehozenými přes rameno k východu, ještě se jim ovšem nechtělo domů. Otočily se tedy a skleněnými dveřmi vklouzly do přilehlé divadelní kavárny. Bylo zde tlumené světlo, nepřímé načervenalé osvětlení se odráželo od vystavených lahví a sklenic. Ucítily aroma dobré italské kávy a těžkou vůni parfému.

Téměř všechny stoly byly obsazené a poslední volné byly rezervované. Pouze na barových stoličkách před pultem z černého mramoru nikdo neseděl. Usadily se na dvě prostřední stoličky s koženým čalouněním a každá si objednala sklenici červeného vína.

Z vysokých barových stoliček měly dobrý výhled na kavárnu, která se postupně stále více zaplňovala. Mezi hosty byli především členové divadelního personálu a divadelní příznivci. Poznávaly i některé herce.

Zhruba po půl hodině přišla do kavárny Gréta. Měla na sobě tmavozelenou parku a nenápadné kalhoty. Přes rameno měla pověšenou velkou tašku. Obličej měla odlíčený, vlasy učesané a svázané do ohonu. Zůstala stát kousek od skleněných dveří a očima přejížděla po místnosti. Uvolnila se teprve, až si prohlédla všechny hosty. Nakonec zahlédla Juli a Elli a zvesela na ně zamávala.

Šla za nimi, cestou pozdravila kolegy a známé. Pak sundala tašku a sedla si na volnou stoličku vedle Juli. Barman na ni zdvořile kývl, a aniž by mu cokoli řekla, postavil před ni sklenici vody. Juli s Elli jí gratulovaly k vydařené premiéře a poděkovaly jí za zvýhodněné vstupenky. Grétino ohromující vystoupení na ně zapůsobilo, obzvláště Elli byla z představení ještě pořád unesená.

Nedalo se přehlédnout, že Grétě všechna ta chvála opravdu lichotila. Zdálo se, že si v duchu tato slova opakuje, přestože už je musela slyšet stokrát. Její dětská hrdost Juli skoro dojímala. Každý herec asi žije z obdivu druhých.

„Věnovala jsi nám báječný večer,“ řekla Elli. „Umíš diváka vtáhnout do děje. Chytila jsi mě do sítí, zapomněla jsem úplně na svět kolem sebe.“

„Mockrát děkuji.“ Pod vrstvou krému, který si nanesla po odlíčení, se Grétě začala vracet barva do tváře. „Tak by to mělo v divadle být. Velcí umělci dokážou diváka odvést od každodenních starostí. Ani netušíš, co to pro mě znamená. Když se mi povede, aby se diváci – byť jen na krátkou chvíli – ponořili do děje a zapomněli na své problémy, dosáhla jsem všeho.“

Najednou zmlkla. Při posledních slovech se začala mračit. Vypadalo to, že byla myšlenkami jinde.

„Mimochodem,“ rázem byla zase zpátky a její obličej se rozzářil, „myslím, že i my bychom měly bojovat proti starostem každodenního života. To, co se stalo v našem domě, je noční můra, ale nesmíme se tím nechat ochromit navěky.“ Podívala se na Juli a čekala na projev souhlasu. Když Juli přikývla, pokračovala: „Proto znovu uspořádáme večeři, která nám nevyšla. Byla bych moc ráda, kdybyste u toho vy dvě byly. Na nedělní večer jsme s Gregorem pozvali pár přátel.“

Juli a Elli to trochu překvapilo, ale hned slíbily, že přijdou.

Do baru pronikal chladný večerní vzduch a přinesl s sebou typickou letní vůní velkoměsta – směs kvetoucích lip a výfukových plynů. Někdo otevřel hlavní vchodové dveře. Juli viděla, že do kavárny vstoupil urostlý muž, kterému mohlo být kolem padesáti let. Ve výrazném obličeji měl ostré rysy, vlasy měl střižené nakrátko. Juli ho hned poznala. Byl to muž s růžemi.

Na rozdíl od Gréty nemusel místnost očima prohledávat, jeho pohled si totiž hned našel svůj cíl. Naplněn radostí se na ni široce usmíval a zvedl ruku na pozdrav. Gréta mu však odpověděla pouze kývnutím a hned se ponořila do rozhovoru s Elli o společných vlastnostech herců a psychologů.

Juli neuniklo, že stejně jako předtím na jevišti Gréta znovu zkoprněla. Sice se vděčně zapojila do rozhovoru, který Elli započala, přesto se zdálo, že myslí na něco jiného. Několikrát Elli prosila, aby otázku zopakovala, a poté odpovídala krátce a potichu. Upřela pohled na papírový ubrousek, který barman zrovna položil na pult vedle Elli.

Nově příchozí se mezitím posadil na volnou židli vedle Elli, objednal si pivo a několikrát se nenápadně podíval k trojici žen. Očividně čekal na vhodnou příležitost, aby se mohl také zapojit do rozhovoru. Jakmile ovšem barman na ubrousek postavil sklenici s pivem, Gréta najednou vstala.

„Promiňte, ale jsem k smrti unavená.“ Popadla tašku a přes rameno si přehodila parku. „V neděli večer budeme v rozhovoru určitě pokračovat.“ Zmateně se usmála a pospíchala ven.

Vzápětí se za ní zavřely dveře.

„Policie na půdě našla spoustu tvých otisků. Až příliš mnoho.“

„To se také dalo čekat.“ Juli se nadechovala letního nočního vzduchu.

Dívky opustily divadelní kavárnu krátce po Grétě. I když o tom nemluvily, obě se vedle ctitele, který Grétě přinesl růže, cítily nepříjemně. Upřednostnily tedy procházku snášející se nocí před další sklenicí vína.

Čerstvý vzduch je osvěžil a uvolnil jim myšlenky. Po cestě začala Elli opět mluvit o vraždě paní Grotheové.

„Několik otisků bylo už v policejní databázi. Pocházely od jednoho bezdomovce, kterého policie už dobře zná. Nik říkal, že ten muž je už jistou dobu podezřelý.“

Juli to překvapilo. „Tam nahoře spal bezdomovec? A jak dlouho?“

„To nikdo neví.“

„Co tehdy udělal? Dopustil se něčeho?“

„Před pár lety přepadl stánek a prodavače ohrožoval nožem.“

Juli hlasitě vydechla. „Nik a jeho kolegové ho teď tedy hledají?“

„Ano, ale to není vůbec snadné. Ten muž nemá žádné přátele ani příbuzné a samozřejmě ani trvalé bydliště.“

„Snad ho brzy najdou. Potom budeme moci všichni klidně spát.“

„Ano, snad. Policie také našla mnoho menších otisků, které nejspíš patří nějakému dítěti.“

Juli zůstala stát. Prázdnou ulicí kolem nich projel sportovní vůz. Proti nim šla skupinka opilců.

„Bydlí u vás v domě hodně dětí? Co může dělat dítě v tom strašidelném podkroví?“

Juli cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Uhnula opilým mužům a v jednu chvíli přemýšlela, jestli má Elli říct o dívce na schodišti a o dětské kresbě na půdě.

Poté, co hulákání mužů na konci ulice utichlo, se na ni její kamarádka s napětím v očích dívala a se zaujatým výrazem ji poslouchala. „Ta žena na obrázku s krvácející rukou měla dlouhé rudé vlasy?“ ujišťovala se ještě jednou.

Juli přikývla. Znovu se daly do pohybu. K jejímu domu už to nebylo daleko.

Elli ztišila hlas. „Ty jsi viděla vlasy v puse oběti, že?“ Nedívala se na Juli, protože ani nečekala žádnou odpověď. „Je jasné, že pochází z rudé paruky dlouhých vlasů, která ležela vedle mrtvoly. Ale policie zjistila ještě něco jiného. Na rozdíl od zbylých paruk na půdě tato nepochází z umělých, nýbrž z pravých vlasů.“

12.

Elli přišla dříve, než se domluvily. Zatímco Gréta a její přítel v kuchyni připravovali večeři, sedla si Elli v Juliině pokoji na matraci a natáhla si nohy.

„Jsem tak unavená, že bych si klidně mohla jít hned teď lehnout.“

Juli se neptala na důvod její únavy. Mohla si to domyslet. Poslední půl hodinu jí Elli barvitě vyprávěla o sobotě s Nikolausem Behrendtem. Vrchní komisař měl včera volný den a strávil ho jen s Elli. Procházeli se po městě, navštívili výstavu a pak si dali jídlo ve francouzské restauraci. Samozřejmě že to Nik zaplatil. Spolu s účtem si nechal od hostinského Jacquese, se kterým si tyká, přinést také lahev šampaňského, kterou potom vypili v Elliině pokoji.

Na tomto místě ji Juli přerušila a navrhla, že by se mohly jít zeptat Gréty, jestli můžou v kuchyni nějak pomoct.

Elli mávla rukou. „Ti nepotřebují žádnou pomoc. Ptala jsem se hned, jak mi otevřeli dveře.“

Teď se opřela a zasněně zírala do stropu. „Chce se mnou jet v červenci na dva týdny na dovolenou. Do Švédska – tam se chtěl vždycky podívat.“

„A co tomu říká jeho žena?“

„Ta si chce pořád jenom dopřávat bahenní zábaly na Sardinii.“

„Ale já myslela, co říká na to, že Nik jen tak někam odjede na dva týdny bez ní.“

Elli si zívla. „Nik je často na seminářích nebo na školeních. Kromě toho se o něj ani o jeho práci nijak zvlášť nezajímá.“

„To říká on…,“ namítla Juli.

Elli se napřímila a podívala se na Juli. „Před Nikem jsem se zmínila o tom rudém prameni vlasů, který jsi našla v koši. Rád by se na něj podíval.“

„K čemu by to bylo?“ Juli se dívala z okna ven do světlého červnového večera.

Vedle v koupelně se ozýval zvuk pračky. Gréta zase uklidila celý byt jako pokaždé, když měla přijít návštěva, a rovnou dala prát prádlo.

Juli skoro litovala, že Elli na cestě domů po premiéře vyprávěla o vlasech v koši. A taky o tom, že Gréta v ten den nejspíš navštívila kadeřnici, čehož si Juli večer všimla. Ale když se dozvěděla o té záležitosti s rudou parukou, musela Elli prostě o svém objevu říci.

„Copak policie Grétu podezřívá?“ chtěla vědět od Elli. Její chování jí najednou přišlo zdrženlivé.

Elli pokrčila rameny. „No jo, policie prostě musí prošetřit všechny osoby i důkazy. Bylo by lehkovážné soustředit se pouze na toho bezdomovce.“

„Takže tvůj přítel a jeho kolegové ještě pořád tápou,“ řekla Juli věcně. „A dokud nebudou mít horkou stopu, je podezřelý každý.“

Elli působila uraženě, nejspíš pokládala za svou povinnost Nikolause Behrendta obhajovat. „Nik určitě nechce Grétu podezřívat. Je opravdu úžasná a neuvěřitelně úspěšná umělkyně. Jaký by měla důvod zabít sousedku, ještě k tomu tak hrozným způsobem?“ V jejích očích se objevilo něco provokativního. „Přesto – celé je to docela divné.“

Juli cítila, že se i Elli zmítala mezi obdivem ke Grétě a rostoucí nedůvěrou.

A tak přešla od okna ke komodě a vytáhla nejspodnější šuplík. Vyndala obálku poskládanou z novinového papíru a podala ji Elli, která ji schovala do kabelky.

Gréta se v bílých krajkových šatech podobala andělovi. Jako dokonalá hostitelka se snažila každého zapojit do rozhovoru, celý večer dbala na to, aby byly talíře plné, a posílala Gregora pravidelně dolévat víno, i když většina ještě ani nedopila.

Pouze majitel galerie v drahém oblečení, který seděl vedle ní, vypil už druhou sklenici. „Ano, ano, umělci mají často tvrdý chleba,“ přemýšlel nahlas a z vínové vestičky si smetl drobek z moučníku. „Ale tvůj čokoládový koláč je jedna báseň.“ Přejel hřbetem ruky po Grétině paži a položil svou ruku na její. Manžetové knoflíčky na jeho bílé košili nesly jeho iniciály: CK – Christoph Kowalski.

Jeho žena dělala, že si ničeho nevšimla, ale Gregorovy oči sršely vztekem. Když se na něj majitel galerie přátelsky podíval, otočil se a vstal, aby v ledničce našel něco, co tam zjevně vůbec nebylo.

„Díky, můj milý.“ Gréta se na Kowalského usmívala, svěsila hlavu a ruku odtáhla. Potom zvážněla: „Přesně o to jde. Samozřejmě bych se ráda živila pouze hraním divadla, ale také my herci potřebujeme nějaké jistoty, že Koljo?“

Milý blonďatý kluk s velkým nosem, který seděl vedle Juli a zrovna jedl dezert, vzhlédl a přikývl. Na horním rtu mu zůstala čokoláda. Juli ho sice hned nepoznala, ale ujišťoval ji, že ve čtvrtek stál na jevišti vedle Gréty jako vévoda burgundský.

„Kdybych sem tam nenatočila film, nemohla bych v noci klidně spát. Mnozí kolegové pravidelně navštěvují úřad práce, když jim vyprší divadelní angažmá.“

„Jak hrozné!“ Grétinu bývalou spolužačku Monu to opravdu zasáhlo. Bylo to podruhé za tento večer, kdy náhle zmlkla, místo aby se zasmála a vesele zatřásla svými černými loknami. Poprvé se tak stalo, když ji pozdravil majitel galerie a představil se jí. Věnovala mu chladný pohled.

Majitel galerie si zamyšleně přejel rukou po nagelovaných vlasech a narovnal si černé brýle s výraznými obroučkami, které zřejmě měly jeho kulatému obličeji propůjčit výraznější rysy. Stopku sklenice pomalu otáčel drobnými prsty, na které Juli celou dobu zírala, protože vypadaly, jako by patřily ženě. Nehty měl dokonale upravené, možná navštěvoval spolu se svou ženou nehtové studio.

„U mne je to podobné,“ konstatoval, „jsem rád, když můžu dát šanci mladým, talentovaným umělcům. Kvůli jedinečnosti a inovaci podstupuji často vysoké riziko.“ Jeho pohled se stočil na Grétu, která s pochopením, ba dokonce s vděkem v očích přikyvovala. Potom se podíval na Gregora, který se upřeně díval na svou sklenici. „Ale nejsem sociální úřad. Sem tam chci být za své úsilí odměněn,“ řekl a jeho slova zněla skoro umíněně. Zdálo se, že mu neuniklo, že dokonce i Gréta sklopila oči. Zatvářil se pobaveně a dodal: „Tím chci říct jen to, že i pro mě je zisk naprosto zásadní. Proto z nutnosti pořádám i výstavy etablovaných umělců. Koneckonců já i Chiara potřebujeme střechu nad hlavou… a taky trochu peněz na radosti života,“ řekl a usmál se na svou ženu.

Když si Juli prohlížela Chiarinu bronzovou pleť, nakulmované vlasy a její dlouhé nalakované nehty, uměla si dobře představit, že ty dva jejich radosti něco stály. Ovšem zdálo se, že i přes všechen ten luxus ta žena ve značkovém oblečení nebyla šťastná.

Chiara se zasmála jen nuceně. „Promiňte, ale už od včerejška mám migrénu,“ byla první věc, kterou dnes večer řekla a zároveň na svého muže vrhla nevraživý pohled. Ani pomocí make-upu se jí nepodařilo zamaskovat, že už je jí přes čtyřicet.

Kowalski sáhl po sklenici s vínem a chtěl se napít, pak ale zjistil, že je prázdná.

„Jak se ti líbí v našem krásném městě?“ přerušil Kolja vznikající ticho a podíval se na Juli s opravdovým zájmem v očích.

„Představte si, že hledá nějakou zahradu,“ řekla Gréta, než stihla Juli na otázku odpovědět.

Všichni upřeli zrak na Juli, na kterou bylo v jednu chvíli té pozornosti trochu moc. Pohledem hledala pomoc u Gréty, která ji do této situace dostala, ta se na ni však jen povzbudivě podívala, jako by chtěla říct: Prosím, jeviště teď patří tobě.

Čím déle Juli mlčela, tím více vzrůstal zájem ostatních. Především Mona na ni bez okolků civěla. Zúžila oči a prohlížela si Juliin obličej se zvláštní intenzitou, jako kdyby z něj něco vyčetla nebo ji na něm něco určitého zaujalo.

Čekání na odpověď Juli znejistilo, a i když neměla chuť zde odvyprávět příběh své rodiny, vylíčila krátce svou snahu najít rodný dům své matky, který ležel u dnes již neexistujícího potoka. Ulevilo se jí, když si všimla, že posluchači vypadají téměř zklamaně. Její příběh je nijak zvlášť nezaujal.

Pouze Kolja se chtěl dozvědět něco víc o „zakleté zahradě“, jak ji vzápětí nazval. Ovšem svůj zájem o zahradu skoro přeháněl, neboť Juli pokládal i takové otázky, na které sama ještě nenašla odpověď. Tak obrátila minci a začala se vyptávat na jeho život.

Byl vtipný, měl notnou dávku sebeironie a byl by Juliin typ, kdyby ovšem nebyl tak útlý a malý. Myslela na Hannese a ozvalo se svědomí. Ovšem ze vzteku mlčela. Byla to také jeho vina, že tu s ní není.

Pohledem zavadila o Grétu, která se na ně zrovna dívala. Juli byla překvapená, že v jejích očích zahlédla jiskřičku žárlivosti, jako kdyby se jí vůbec nelíbilo, že jeden z mužů u stolu věnuje svou pozornost někomu jinému.

„Mí rodiče sedí ve svém řadovém domku a kroutí hlavou,“ vyprávěl Kolja. „Nechápou, jak můžu vydržet ten hluk a špínu velkoměsta. Je pravda, že života s těmi malými živočichy, kteří prokusují trámy v mém bytě, bych se klidně vzdal.“

„Máš v domě taky krysy?“ zeptala se Juli a plná znechucení myslela na noční škrábání. „Zavolal jsi už deratizátora?“

Z druhé strany stolu se ozval hlasitý smích. Pyšná Panna orleánská se posmívala svým slabým odpůrcům. „Podniknout něco proti krysám! Ty bestie jsou chytřejší než my všichni dohromady.“ Gréta se znovu smála. „Ne, když zabiješ jednu, stejně přijde deset dalších. Krysy prostě už k velkoměstu patří. Kdo s tím nemůže žít, musí si prostě najít jiné místo k životu.“ Útočně povytáhla bradu a vypnula hrudník.

Gregor položil svou ruku na její. „To je přirozený potlačovací mechanismus, který nastává tam, kde je málo místa. Zajímavé na tom je, že nikdo neví, kdo nakonec získá převahu. Je to boj velkých proti malým, boj intelektu proti instinktu.“

„Nezapomeň taky, že dobra proti zlu. Měl bys být dramaturg,“ řekl pobaveně majitel galerie. „Potom bys nemusel obdivovat svou přítelkyni jen na jevišti, ale mohl bys jí napsat životní roli přímo na tělo.“

Gregor si ho prohlížel, jako kdyby ze sebe zrovna vydal něco neuvěřitelně hloupého. „Ještě nikdy jsem Grétu na jevišti neviděl.“

„A proč?“ zeptala se Grétina kamarádka ze školy.

Možná to ale byla Elli. Podívala se na ni. Ani ona toho dosud moc neřekla, jen úplně na začátku si vyměnila pár slov s Monou, která seděla vedle ní. Potom obě přenechaly publikum Grétě. Zatímco Mona vroucně hltala každé její slovo, zírala Elli pořád dokola na dlouhé rudé vlasy, které Grétě volně splývaly kolem ramen a dnes večer se zlatavě leskly.

„Gregor ví, že by mě neuvěřitelně znervózňovalo, kdyby byl v publiku.“ Gréta se na něj láskyplně podívala.

Juli se ovšem domnívala, že má spíš problém smířit se s hvězdnou kariérou své přítelkyně. Vyhříval se sice sem tam v záři jejích úspěchů, ale zase se nechtěl nechat úplně zastínit.

„Ten problém znám,“ řekl Kolja. „Když zahlédnu kamarády nebo rodinu v publiku, už se nemůžu dál soustředit. Proto se vždy dívám do dálky a jsem publiku vděčný, že mě nechá v klidu až do závěrečného potlesku.“

„To je ale škoda.“ V hrané lítosti Kowalského byla cítit povýšenost. „Přesně to je na divadle vzrušující – skuteční lidé hrají před skutečnými diváky. Naživo a takříkajíc v barvách. Mezi oběma skupinami by měla proběhnout výměna, energie by měla volně proudit. Čtvrtá stěna by měla být zbořena.“

„Jaká čtvrtá stěna?“ zeptala se Elli a odvrátila pohled od Grétiných vlasů.

„Přece neviditelná stěna mezi herci a publikem,“ odpověděl Kolja. „Když si představíš jeviště v divadle jako místnost, tak má zadní stěnu a dvě boční stěny. Přední stěna chybí. Existuje pouze jako rozdělení na herce a diváky.“

Někdo odsunul židli. „Prosím nenechte se rušit, ale bohužel musím jít dnes brzy spát.“ Chiara si vzala kabelku, která visela přes opěradlo její židle, a poděkovala Grétě za nádherný večer. Prosila, aby klidně seděli dál, ale Gregor ji ještě doprovodil ke dveřím, zatímco Kolja nepřestával mluvit.

„Za normálních okolností herec tuto pomyslnou hranici nepřekročí. Pro postavu, kterou znázorňuje, existuje jen imaginární svět na jevišti. Čtvrtou stěnu zboří teprve tehdy, až na konci sklidí potlesk.“

„Nebo taky dřív,“ konstatoval Kowalski. „Třeba když vypadne z role a už během představení naváže kontakt s publikem.“

„Máš patrně na mysli, když herci hází na diváky vajíčka nebo na ně křičí a nadávají jim.“ Elli se zatvářila zhnuseně.

„To jsou jisté výplody postmoderny, které člověk může mít rád, nebo nemusí.“ Majitel galerie vzal do ruky svou sklenici a uvolněně se opřel. Teď, když byla jeho žena pryč, mohl začít večer po svém. „V podstatě v tom spočívá velká šance, kterou divadlo v dnešní době má. Takovou možnost interakce totiž kino ani televize nemají. Takže, děti,“ připil celému osazenstvu, „pusťte svěží vzduch do divadla a zbourejte čtvrtou stěnu!“

„Já to vidím jinak, můj milý,“ oponovala Gréta. „Tím zničíš tu iluzi a to, z čeho žijeme.“ Mluvila tišeji, téměř přívětivě. „Probouzíme příběhy k životu, prodáváme sny a noční můry. Diváci to, co se jinak odehrává jen v jejich hlavách, prožívají skrz nás ve zdánlivé skutečnosti. Díky přestrojení a našemu hraní se stáváme kouzelníky, před očima lidí ztělesňujeme jejich přání a obavy.“

Juli musela myslet na Grétino vystoupení v divadle. A na kostýmy a paruky na půdě. Její spolubydlící milovala iluzi, byla v ní opravdovou mistryní.

Mona se také mezitím rozloučila. Ostatní otevřeli ještě jednu lahev červeného vína a živě debatovali. Krátce po půlnoci začal Kowalski s Grétou mluvit o vraždě v jejím domě. Kolja zbystřil, načež mu majitel galerie záležitost objasnil. Juli se divila, že Gréta svému kolegovi dosud nevyprávěla nic o tom, co se o patro výš odehrálo.

„Nevíme nic víc než ty,“ odbyla Gréta Kowalského. „Kdy, jak, proč – to jsou všechno otázky, které nám policie dodnes nezodpověděla. Místo toho se tu sem tam objeví nějaký policista a pokládá nám zvláštní otázky.“ Prudce přejela rukou po stole a narazila do skleničky. Červené víno vyšplouchlo na ubrus, pár kapek měla také na bílých šatech.

Než stihla Gréta zareagovat, došel Gregor pro solničku a nasypal sůl na Grétina prsa a klín.

„Co děláš? Nech toho!“ osopila se na něj, vyskočila a sůl si utřela.

„Skvrny od červeného vína se mají přece hned posypat solí,“ bránil se.

„Ale tohle je hedvábí!“ křičela hystericky. „Tak krásné šaty! Koupila jsem si je teprve v březnu v Berlíně.“

Očividně vypila víc, než snesla. Bylo to na ní jasně vidět. Obličej měla posetý červenými fleky. Stejně jako své andělské šaty.

Gréta se na sebe rezignovaně podívala a znovu se posadila. „Jsou lidé, kteří jsou na světě jen proto, aby zničili to hezké.“ Naplnila svou poloprázdnou sklenici a lokla si. „Ruší náš řád a klid. Pronásledují nás a jsou schopni všeho, když se jim nikdo nepostaví do cesty,“ naříkala plačtivým opileckým hlasem. „Buďte rádi, že jste nezažili, jaké to je být pronásledován stalkerem.“

„Tebe otravuje stalker?“ Z Gregorových slov byl cítit údiv, ale také nedůvěra.

Dva zbylí muži vypadali také šokovaně.

„A kdo si jako myslíš, že mi pořád hází do schránky voňavé obálky?“ obořila se na něj Gréta.

„No, nějaký fanoušek,“ odpověděl Gregor zmateně.

„Musíš jít na policii,“ řekl majitel galerie. „Viděla jsi už toho chlápka? Co je zač?“

Juli a Elli se na sebe podívaly a pak Kolja řekl to, co si obě myslely.

„Ten muž s růžemi.“

Gréta překřížila ruce na prsou a třela si dlaněmi paže. Nejspíš jí byla zima. „Píše mi dopisy, posílá mi do šatny kytice, čeká na mě u zadního východu z divadla, aby mi pogratuloval. Jednou jsem ho dokonce potkala dole ve dvoře. Ten chlap je zlý sen!“

„Musíš to ohlásit na policii! Pronásledování je trestný čin!“ Kowalski bouchl pěstí do stolu. Rozdíl mezi jeho drobnými dlaněmi a výbušnou povahou nemohl být větší.

„A co jim jako mám říct? Že mi někdo píše dopisy a posílá kytky? Že se bojím svého velmi věrného fanouška? Vždyť se mi vysmějí.“ Z jejího hlasu byl cítit vztek a zoufalství spolu s notnou dávkou sebelítosti.

Elli to opravdu zasáhlo. „Promluvím s Nikem. Určitě ví, jak bys měla postupovat.“ Ve chvíli, kdy se na ni Gréta nechápavě podívala, Elli dodala: „Vrchní komisař Nikolaus Behrendt. Vede vyšetřování v případu Anneliese Grotheové. Známe se blíž.“

Bylo to poprvé, co ji Juli viděla červenat se.

Gréta se posadila a zírala na Elli. Zdálo se, že teprve teď ji opravdu vnímá. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad,“ odpověděla stroze.

Gregor svou přítelkyni objal. „Někdy si o tom s tím nemocným chlápkem promluvím. Potom jeho obdiv silně opadne, věř mi.“ Ješitně se usmál na ostatní a pohled mu utkvěl na Kowalském.

Vtom majiteli galerie zazvonil telefon, pravděpodobně mu volala jeho žena a přemluvila ho k odchodu. Kolja se k němu připojil, objal Grétu, přátelsky poplácal Gregora po rameni a odešel společně s Kowalským.

Elli už také chtěla jít domů, ale Gréta zrovna rozlévala otevřené víno do zbylých čtyř sklenic. Neměla ani pomyšlení na to jít do postele. Chtěla, aby měl tento večer šťastný konec, a k tomu potřebovala publikum.

Zůstala stát s prázdnou lahví od vína. Rozmáchla ruce a začala zpívat: „Láska a šťáva z révy vinné…“ Tóny vycházely z jejího hrdla hlasitě a s vervou a tříštily se o stěny kuchyně. Na takové vystoupení byla místnost příliš malá. Juli naskočila husí kůže.

Zazpívala pár slok a přestala. Spokojeně přijala potlesk svých posluchačů a pak hlasem moderátora dodala: „Franz Schubert, Láska a víno. Původně složeno pro mužské vokální kvarteto, ale nejlépe nazpíváno slečnou Margarethou Brandstätterovou.“

Se smíchem položila lahev vedle dřezu, otočila se dokola a začala se před Gregorem vlnit jako had. Když se mu posadila na klín, přitáhl si ji a vášnivě se políbili. Z polibku se vyvinulo divoké líbání.

Soukromé představení zamilovaného páru Juli připomnělo, jak daleko je Hannes. Byla ráda, že tam byla ještě Elli. Její kamarádka udělala první krok, aby ukončila tu trapnou podívanou. Vstala a uklidila dezertní talíře.

Gréta se otočila a podívala se na Juli a Elli, jako kdyby zapomněla, že jsou ještě v pokoji. Sklouzla Gregorovi z klína a unaveně řekla: „Nech to přece být.“ Zívla si, aniž by si dala ruku před pusu. Ovšem zčistajasna se probrala. „Proboha, moje prádlo! Já jsem ho nepověsila.“

Gregor se zdvihl ze židle. „To můžeš udělat i ráno,“ volal za ní, ale mezitím už odešla.

„Zbláznil ses?“ slyšeli Grétu volat z koupelny. „Pak bude všechno strašně zmačkané a bude to smrdět, jako kdyby to pochcal pes.“

Elli čekala s Gregorem a Juli u dveří, dokud Gréta nevyšla na chodbu s těžkým košem prádla.

„Děkuji za výborné jídlo a hezký večer,“ řekla, když vtom něco spadlo z prádelního koše. Elli se sehnula a zvedla plastovou kartu a podala ji Grétě. „Vyprala sis i kreditku, určitě byla v kapse od kalhot. To už se mi taky stalo.“

Gréta přimhouřila oči a zírala na ni. Potom dala kartičku Elli zpátky. „Ta není moje.“

„Charlotte Weberová,“ přečetla Elli nahlas.

13.

Začal slunovrat a léto už se plně hlásilo o slovo. Juli přišla odpoledne do zelinářství úplně zpocená.

Dopoledne chyběla na úvodu do statistických metod, což nebylo poprvé. Místo toho navštívila Bruna Riedlera, měla ráda jeho společnost, líbily se jí jeho příběhy a rozhodně dávala přednost jeho kávě před kávou z automatu na univerzitě. Dokonce se ho zeptala, jestli zná nějakou Charlottu Weberovou, i když jí bylo jasné, že to je vyloučeno. Dlouze přemýšlel a pak zavrtěl hlavou.

Poté znovu hledala zahradu. V kanceláři Vlasteneckého spolku měla konečně trošku štěstí, milý starší muž jí věnoval prospekt města s napodobeninou středověké mapy, na které byla precizně vyobrazená dřívější hustá vodní síť. Díky ní se jí podařilo zjistit, kde přesně se potok jako boční rameno řeky odpojoval a protínal říční nivy a pole. Vinul se na jihu kolem městských hradeb a ústil do kanálu, kterým se do města plavilo dřevo. Potok nesl vždy jiné jméno s ohledem na to, ve které fázi toku se nacházel. Jenom na konci, mezi mlýnem, který je dnes luxusní restaurací, a východní městskou branou se až do svého zániku jmenoval Feuerbach.

Ovšem o několik desetiletí později Juli našla pouze prach, asfalt a beton, žádné jabloně, žádný sléz ani červený laťkový plot. Nic nenasvědčovalo tomu, že městem kdysi protékala říčka. Juli měla pocit, že se žene jen za jakousi fata morgánou. Ovšem byla pevně přesvědčena, že ta zahrada ještě někde existuje.

Theodor Hofreiter zmizel hned po jejím příchodu tak, jak to bylo jeho častým zvykem. Potřeboval ji především ráno a odpoledne. Ráno předstíral, že jede do velkoobchodu, ale vyrážel teprve po sedmé, i když to nejlepší zboží odváželi nejpozději v šest. Kromě toho se potom nikdy nevrátil s ovocem ani se zeleninou. K čemu taky? Všechno přivezli v průběhu dne pochybní dodavatelé. Odpoledne zase mluvil o důležitých schůzkách. Juli neměla nejmenší potuchy, co ve skutečnosti dělal. Domnívala se, že jde o nějaký nekalý obchod, díky němuž si zvyšuje své skromné příjmy.

I když okno tlumilo sluneční svit, Juli cítila teplo, které přes poledne vnikalo do prodejny otevřenými dveřmi. Zralé plody okolo ní měly intenzivní a omamné aroma. Směs pachů připomínala parfém staré dámy a působila bolest hlavy. Především z jahod stoupala těžká, sladká vůně, která byla skoro syntetická, jako kdyby někdo plody po sběru něčím postříkal. Ale byly prostě jen přezrálé.

Juli se skláněla nad plnými bednami. Všimla si, že některé jahody už kvasí a jiné na otlačených místech hnijí. Vzala si misku a zkažené plody vytřídila. Pokaždé, když nějaké zkažené plody vytahovala, vylétly z nich octomilky. Musela dávat pozor, aby se jí ti malí živočichové nedostali do nosu.

Zanedlouho se jí zdálo, že je celá prodejna plná octomilek. Všimla si hnědých puntíků na skle výlohy. Byly to zbytky toho, co po sobě hmyz po hostině v ovocném ráji zanechal.

Přestala se zabývat zkaženými jahodami. Moc zákazníků stejně dnes do zelinářství nezabloudí a Theodor Hofreiter bude muset velkou část ovoce později beztak hodit do popelnice na bioodpad. Juli doufala, že tak to alespoň dělá.

Špinavé bylo nejen sklo, ale také okenní rám pod ním. Byl pokrytý černými skvrnami. Její šéf v obchodě očividně nevětrá správně. Sražená voda z okna stekla dolů na dřevo, kde se vsákla a vytvořila plíseň. Ani podlaha nepůsobila zrovna nejčistěji. Dlaždice pokrývaly tmavé šmouhy.

Jelikož neměla nic jiného na práci, překonala svůj odpor a vzala z chodby kbelík s teplou vodou a hadrem. Posbírala tři rozmačkané hrušky, které našla pod výlohou, a podlahu vytřela. Potom se pustila se sprejem na okna a několika starými novinami do leštění výlohy.

Byla téměř hotová, když vtom zahlédla na ulici Grétu obklopenou třemi policisty. Jeden z nich přišel Juli povědomý, pravděpodobně to byl Elliin přítel Nik. Zrovna Grétě něco vysvětloval. Ona přikývla a pak se oba smáli. I dva ostatní policisté se přátelsky usmívali. Pak jim Gréta zamávala a nastoupila do taxi, které čekalo na okraji silnice.

Co po ní policisté chtěli? Kdy přišli? Šlo o mrtvou sousedku, nebo jim Gréta vyprávěla o tom stalkerovi?

Juli však zaujalo ještě něco jiného. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co to vlastně bylo. V duchu si jako film přehrávala to, co vlastně viděla. Když se dostala ke scéně, kdy Gréta stála vedle policisty, bylo jí to jasné. Ty šaty!

Gréta na sobě měla ty sněhobílé šaty, které si předevčírem potřísnila červeným vínem. A které Juli včera viděla v koši. Bylo možné, že Gréta ten drahý kousek oblečení vytáhla z koše a fleky z něj vyčistila? Nebo si prostě jen koupila nové, úplně tytéž? Jestli si Juli dobře vzpomínala, Gréta přece tvrdila, že ty šaty měla z Berlína.

„Co tu děláš?“

S leknutím se otočila.

Theodor Hofreiter často přicházel zadním vchodem.

„Uklízím,“ ospravedlňovala se jako dítě, které bylo přistiženo při něčem nedovoleném.

„To nepatří k tvým úkolům.“

Chvála zní jinak, myslela si Juli.

„Kde všude jsi uklízela?“ ptal se její šéf a rozhlížel se, jako by chtěl objevit stopy její píle. „Jen v prodejně?“

Přikývla.

Zdálo se, že se mu ulevilo. „Zítra ve stejnou dobu?“

„Jasně,“ řekla Juli a rozloučila se.

Než šla nahoru do bytu, otevřela kontejner, který stál za bránou. Vyvalil se na ni smrad tlejících zbytků jídla. Léto dělalo svou práci. Naštěstí nemusela hledat dlouho. V tmavé popelnici naplněné plastovými pytli se bílé šaty nepřehlédnutelně vyjímaly.

Gréta si tedy opravdu pořídila nové. Nic neobvyklého, když se člověku nějaký kousek oblečení obzvlášť líbí. Určitě nebylo nemožné si šaty během dvou pracovních dnů nechat z Berlína poslat.

Přesto Juli nahoře v prázdném bytě přepadla dosud neznámá zvědavost, která v ní podnítila nutkání udělat něco zcela zakázaného. Nohy ji vedly přímo do Grétina pokoje. Na okamžik ještě zpytovala svědomí, které se jí ptalo, odkud bere tu drzost vniknout do Grétina soukromého prostoru, když ví, že jí to Gréta výslovně zakázala. Jenže už stála před bílými lakovanými dveřmi bez kliky, ve kterých byl zastrčený zrezivělý mosazný klíč. Otočila ho a dveře se s cvaknutím otevřely dokořán.

Juli rozsvítila a vstoupila do stísněné úzké šatny. Bundy, halenky a rukávy se o ni otíraly, jako by ji chtěly chytit. Potily se jí dlaně.

Na zdi byly připevněné regály a šatní tyče. Sukně, halenky, šaty, bundy, saka a šátky visely pečlivě srovnané na ramínkách. Svetry, kalhoty a klobouky byly poskládané na hromádky. Na spodních policích stály boty a kabelky. Levandulová vůně, kterou tu Juli posledně cítila, už skoro vyprchala. Přehlušoval ji Grétin parfém ze santalového dřeva, který používala pro zvláštní příležitosti. Juli se polekaně otočila. Na okamžik se jí totiž zdálo, že Gréta stojí za ní.

Aby se ujistila, že je sama, přejela rukou po šatech na ramínkách. Len, samet, vlna, kašmír, pajetky, krajky, hedvábí – Gréta vlastnila všechno možné. Vše bylo drahé a kvalitní, pár kousků oblečení z bavlny a několik džínů leželo naskládaných na dvou hromádkách na zemi. Juli znovu uchvátil dokonalý pořádek, který tu panoval. Oblečení měla srovnané podle barev, modrá k modré, fialová k fialové, červená k červené.

Zarazila se a položila ruku na červené žerzejové šaty s černými puntíky. Vedle nich visely tytéž šaty. Červený žerzej s černými puntíky. Rozhlížela se dál. Našla kašmírový rolák ve fuchsiové barvě a vedle tentýž fuchsiový rolák. Vytáhla ramínko s hedvábnou halenkou v lahvově zelené barvě. Za ním na tyči visel tentýž kousek oblečení. Juli nechápala, co to znamená. Její údiv nezměnil nic na tom, že našla dokonce boty a kozačky dvakrát ve stejném provedení. Gréta zjevně neměla pouze zálibu v pěkném oblečení, většinu z nich vlastnila dvakrát. Proč to dělala?

Juli vyšla z šatny a zhasla světlo. Teprve teď si všimla krůpějí potu, které jí stékaly po spáncích a po šíji. Přišlo léto a z jejího domova učinilo nehostinné místo.

14.

Parkující audi jí bránilo v cestě. Černý lak bez jediného škrábance působil jaksi provokativně.

Kolem deváté hodiny večer, po jednom náročném pondělním odpoledni stráveném nad klasickými díly lékařské psychologie, odešla Juli unavená jako pes ze stále ještě plné studovny. Teď, na konci června, pět týdnů před koncem semestru, se spousta studentů šprtala dlouho do noci, než je zaměstnanci univerzitní knihovny pět minut před půlnocí vyhnali.

Domů šla Juli zkratkou, která vedla přes dva spojené dvory. Ve výjezdu z kancelářské budovy, která směřovala do Rabenstraße, stál ten nový vůz tak nešikovně, že se Juli musela doslova vmáčknout mezi jeho vystouplou zadní kapotu a popelnice na papír. V duchu proklínala majitele auta, když vtom pohledem skrz boční okénko zjistila, že řidič nevystoupil, ale je stále ve voze. S vypnutými světly nehybně seděl za volantem.

I když se už stmívalo, všimla si Juli, že v ruce drží fotoaparát. Z jeho postoje bylo cítit napětí, vypadalo to, že na někoho číhá. Připomínal soukromého detektiva. Než se rozhodla, jestli to všechno má považovat za pobuřující nebo děsivé, podívala se znovu skrz čelní sklo a překvapením sebou cukla. Toho muže znala.

Její cuknutí ho vyrušilo a vzhlédl vzhůru. Nejdříve působil podrážděně, jako kdyby byla otravný pták a chtěl ji zahnat. Ale potom se jeho výraz změnil. I on ji poznal. Na okamžik zaváhal, ale pak ji gestem ruky přizval na místo spolujezdce. Zaparkoval vůz tak těsně k domovní zdi, že se musel naklonit napříč autem a otevřít jí dveře.

Juli přistoupila k autu a sehnula se k němu. Vyvalil se na ni vydýchaný rozehřátý vzduch a silný zápach potahů z koženky smíchaný s vůní drahé vody po holení a zřetelným pachem potu.

„Dnes to prase chytím, to ti říkám,“ šeptal Christoph Kowalski, stále ještě nakloněn nad sedadlem spolujezdce. „Už potřetí tu na něj číhám, dnes určitě přijde. Vím to.“

Trvalo poměrně dlouho, než to Juli docvaklo. „Ten stalker?“

Majitel galerie se její otázkou dál nezabýval. Ukázal na kameru, kterou měl položenou na palubní desce. „Tím dokážu, jak nebezpečný ten blázen je. Zdokumentuji, jak Grétu pronásleduje, když jde domů.“

Juli vedle fotoaparátu spatřila pilník na nehty a malé nůžky. Zvláštní výbava na takovém místě, napadlo ji jako první. Ale potom si vzpomněla, jak nedávno při večeři žasla nad jeho upravenými nehty. Možná si během čekání dělal manikúru.

„Už jsem toho týpka vyfotil před divadlem a v divadle,“ řekl Kowalski hrdě, „jak se pořád zdržuje v Grétině přítomnosti a pronásleduje ji na každém kroku.“

Juli to více než překvapilo. Sice si ještě dobře pamatovala na to, jak se Kowalski rozčílil, když Gréta o stalkerovi vyprávěla, ale neřekla by, že se pustí do takové akce. Na  druhou stranu Grétě projevoval velkou náklonnost, dokonce se k ní choval až majetnicky, což Gregora celkem rozrušilo.

„Nechtěla Gréta toho muže udat na policii?“ zeptala se.

Majitel galerie odfrkl. „Aby tam někdo vůbec pohnul zadkem, musí se teprve něco stát. Řekli jí, že by ji ten chlápek musel prokazatelně ohrožovat. To je k smíchu!“ pravil a zasmál se hlasitě a sebevědomě jako herec. „Požadovali po Grétě nevyvratitelné důkazy, že ten chlap není jen obyčejný fanoušek. A přesně ty jim dodám.“

Pro svůj plán si vybral dobré místo. Stál naproti zelinářství a měl výhled do ulice a na vchod do domu. Přesto nebylo audi nikomu nápadné, protože se dobře schoval ve vjezdu do dvora. Nemusel se bát ani toho, že by blokoval cestu jinému autu, protože v kancelářské budově už bylo zhasnuto. Ovšem soumrak mu zakrátko zkříží plány.

„Už se stmívá,“ podotkla Juli. „Na těch fotkách toho už nebude moc vidět.“

„Tak to podceňuješ můj nikon,“ opáčil Kowalski. „Kromě toho každou chvíli přijde.“ Juli se ho chtěla zeptat, odkud to ví, když vtom ji chytl za zápěstí. „Tam vepředu! Tam jsou!“ zvolal a zatahal ji za ruku. „Dělej, nastup!“

Přes čelní sklo v dálce spatřila nějakou ženu na kole. Mohla to být Gréta. Kousek za ní se blížil jakýsi muž, taktéž na kole. Ovšem Juli neměla náladu účastnit se Kowalského detektivní hry.

„Co to má znamenat?“ osopila se na něj a pokusila se mu vytrhnout.

Držel její zápěstí jako ve svěráku. „Člověče, když tě Gréta uvidí, půjde hned za námi,“ sykl. „A ten týpek tě taky pozná. Ten přece dávno ví, že u ní bydlíš. A když by koukl sem, pozná i mě, a to by byl konec.“

Kowalski vtáhl Juli násilím do auta.

Než sebou plácla na sedadlo, uviděla na kožence sponku do vlasů s perlami a zdálo se jí, jako kdyby se do ní zamotalo pár vytržených rudých vlasů. V dalším okamžiku se o vlásenku píchla do stehna skrz lehké kalhoty, zatímco ji Kowalski tlačil do sedadla spolujezdce, aby kolem ní mohl protáhnout ruku a zavřít dveře. Loktem ji bouchl do plic a vyrazil jí dech. Bolestí a zděšením se jí zatmělo před očima a uviděla hvězdičky.

Poté, co jí přestal celou vahou tlačit na hrudník, se ozvalo zaklapnutí. Dveře se automaticky zamkly. Začala se potit. Kowalski si vzal černý nikon a Juliin tupý pohled se zaměřil na malé nůžky, které přitom sklouzly z palubní desky.

Lomcovala s pákou u dveří, i když muž vedle ní zuřil a pokoušel se ji volnou rukou zadržet. Jenže ona měla dost. Zachvátila ji panika, mozek ji dál neposlouchal. Zasadila mu ránu a hned za ní ještě jednu. Kowalski ucukl, fotoaparát narazil do volantu a dveře se otevřely.

Venku Juli znovu popadla dech. Zavřela dveře a pospíchala za několika projíždějícími auty přes ulici domů. Zčistajasna se setmělo. Rozhlédla se. Nikoho neviděla, po Grétě nebylo široko daleko ani stopy. Na rohu ulice zahlédla pouze zář cyklistického světla. Nějaký muž zabočil do vedlejší ulice.

Juli prošla branou a chvátala po schodech nahoru. Tlouklo jí srdce a zmocnil se jí skličující pocit, kterého se nemohla zbavit. Přede dveřmi do bytu zůstala stát a zaposlouchala se. Zevnitř slyšela hlasy, ovšem tlumené, což znamenalo, že nepřicházejí z chodby.

Potichu odemkla a vstoupila. Na chodbě se svítilo, dveře od malé komůrky byly pootevřené. Teď věděla s jistotou, že ty rozčílené hlasy pocházejí od Gréty a Gregora. Vycházely z Grétina pokoje, za jehož dveřmi se zrovna odehrávala partnerská hádka.

Když se Juli plížila kolem, slyšela Grétu křičet: „Všechno to přece dělám jen pro tebe! Pro nás!“

„To je kravina! Neděláš to pro nikoho jiného než pro sebe!“ Gregor byl totálně vyvedený z míry. „Lichotí ti, když tě ten padouch láká do svých sítí. Kdo ví, možná už spolu dlouho něco máte! Ten chlap se mi protiví!“

Juli vklouzla do koupelny, svlékla se a šla se osprchovat. Ve sprše zůstala tak dlouho, dokud ze sebe nesmyla ten nepříjemný pocit, který ji na schodech zachvátil. S trochou námahy ho vydrhla jako zaschlou špínu. Spolu s napěněným sprchovým gelem a šamponem ho spláchla do odpadu.

Zabalila se do ručníku, posbírala svoje věci a koupelnu rychle uklidila. Nechtěla ještě více rozdmýchávat Grétin hněv. Bosa kráčela přes chodbu a přemýšlela, jestli jí má ráno vyprávět o zvláštním setkání s majitelem galerie. Komůrka byla pořád otevřená. Juli ji chtěla zavřít a zhasnout světlo na chodbě, jako to dělala pokaždé, než šla do postele. Potom si to přece jen rozmyslela a raději to nechala na Grétě.

Vklouzla do svého pokoje, aniž by si jí ti dva, kteří spolu ještě stále diskutovali, všimli. Hned jak vyměnila ručník za čisté tílko a kalhotky, svalila se vyčerpaně na matraci.

Juli se vyděsila a posadila se. Odkopala ze sebe prostěradlo. Rozrušeně se rozhlížela a chvíli trvalo, než si uvědomila, kde je. Ustrašeně se na sebe dívala. Sevřel se jí žaludek, protože si myslela, že všude uvidí krev. Ale tílko, které si oblékla přes kalhotky, bylo bílé. Ještě před chvílí bylo všechno úplně rudé. Rudé jako krev, jako naškrábaná písmena, která viděla na půdě. Při té představě jí přeběhl mráz po zádech.

Chvěla se. Lehla si na matraci, přikryla se prostěradlem a zírala na strop.

Slunce už vystoupalo nad střechy domů a Juli už měla být dávno v zelinářství, ale chyběla jí síla vstát. Musela použít své poslední zbytky energie, aby si řekla, že se jednalo pouze o sen. Nůžky na nehty, které bodaly, znova a znova. Načmáraná písmena z tekoucí krve. Tolik krve. Cítila ji, cítila její teplo.

Urputně se snažila vzpomenout si na detaily snu. Ale děsivé obrazy, které jí vzplanuly před očima, nic nespojovalo. Mezi nimi nebylo nic než mlha.

Posadila se a sesunula se z matrace. Přitom nohou shodila prázdnou sklenici. Odložila ji tam minulou noc? Vzala si aspirin?

Gréta i Gregor už určitě odešli, v bytě bylo ticho. Včera večer už je neslyšela, nejspíš hluboce spala, než ji ten strašlivý sen znovu vrátil do reality.

O deset minut později se oblékla a chtěla jít dolů do obchodu. Ale nemohla nikde najít své sandály. Prohledala celý byt – boty byly pryč.

Rostla v ní panika. Co to má znamenat? Vedená vnitřním vnuknutím začala hledat věci, které měla včera na sobě. Ale oranžové triko a lehké plátěné kalhoty zmizely.

Její myšlenky se točily dokola, a když opustila byt a sešla dolů do obchodu, zběsile jí vířily v hlavě.

Už zvenčí viděla stát u kasy dva policisty. Byli k ní otočení zády, přesto okamžitě poznala Nikolause Behrendta a jeho kolegu. Zpomalila a nejraději by se hned zase vydala zpátky. Jenže Theodor Hofreiter ji už zahlédl, když mluvil s Behrendtem, a nevraživě se na ni podíval.

S nohama těžkýma jako olovo vstoupila do prodejny. Zůstala stát ve dveřích a policisté se k ní otočili.

Nikolaus Behrendt ji mávnutím pozval dovnitř, pak se ještě znovu přitočil k jejímu šéfovi: „Mockrát děkujeme, pane Hofreitere, to by prozatím stačilo. Prosím buďte k dispozici, kdybychom od vás potřebovali ještě něco objasnit.“

Druhý o něco starší policista založil své kuličkové pero do zápisníku.

„Přejeme hezký zbytek dne,“ rozloučil se Behrendt a oba odešli.

Theodor Hofreiter vyčerpaně klesl na pult. Juli čekala, že ji teď pokárá, ale nic takového se nekonalo. „Buď ráda, že jsi zaspala. Už od tři čtvrtě na šest mě tu otravují.“ Z jeho neobvykle hlasitého projevu zmizel jakýkoli náznak sarkasmu.

Juli by ho i litovala, kdyby sama nebyla tak rozrušená. Mlčky se na něj podívala.

„Tam naproti jsem našel mrtvolu nějakého chlapa.“ Hlavou ukázal směrem ven. „Ležel v černém audi. V průjezdu vedle kanceláří.“ Polkl. „V půl šesté jsem přišel do obchodu, zrovna vyšlo slunce. Chtěl jsem pořádně uklidit sklep a chladicí box. Jenže pak jsem objevil toho naproti.“ Podíval se z okna, jako by tam auto s mrtvolou pořád stálo.

Juli nepromluvila ani slovo. Dívala se na vjezd vedle kancelářské budovy a cítila, jak ji střídavě polévá horko a zima. Zapotácela se a musela se zachytit regálu.

„Děvče, co se děje? Jsi bledá jako křída!“ Šéf vstal a přistrčil jí stoličku. „Tady, sedni si, jinak mi tu ještě omdlíš.“

Svalila se na stoličku a Theodor Hofreiter ji poplácal po rameni. „Žádný strach, ten vůz s mrtvolou odvezli už před deseti minutami. Všechno uzavřeli a celé to tam vyfotili.“

„Už se ví, kdo je ten mrtvý?“ zeptala se Juli monotónním hlasem. Přišlo jí, jako kdyby nemluvila ona sama, ale někdo jiný.

Theodor Hofreiter pokrčil rameny. „Já bych řekl, že ne.“ Šel zpět ke kase. „Dvakrát se mě ptali, co jsem tam naproti pohledával. Jako kdybych to udělal já! To mám jako vděk za to, že jsem zavolal policii…“

Na rozdíl od policistů si Juli uměla velmi dobře představit, co její šéf na sousedním pozemku prováděl. Věděla, že pravidelně tajně vyhazuje krabice od banánů a jiné velké kusy kartonu do tamních dvou popelnic na papír. Nejlépe brzy ráno, když v kancelářích ještě nikdo nepracuje.

„Bylo to pěkné svinstvo…“ Theodor Hofreiter zatřásl hlavou, jako kdyby se těch ošklivých obrazů chtěl zbavit. Potom popošel k regálu a naplnil jej třešněmi, které stály v přepravkách na zemi.

Juli připadalo, jako kdyby před sebou vše viděla. Bylo to příšerné déjà vu, v němž všechno splývalo dohromady – Hofreiterova výpověď, noční můra poslední noci, vzpomínka na mrtvou ženu na půdě. Viděla nehybné tělo ležící na volantu, krev, červená písmena na předním skle.

„Zanechal tam pachatel něco? Třeba nějakou zprávu?“ zeptala se opatrně.

Theodor Hofreiter se na ni udiveně podíval, jako kdyby se zbláznila. „Myslíš třeba písemné doznání?“ Pobaveně odfrkl. „Nemám tušení. Nemyslím si, že to byl politicky motivovaný zločin.“ Znovu se věnoval třešním. „Co všechno v tom autě leželo, jsem nepoznal, protože bylo kompletně zamazané krví, dokonce i skla.“

Juli sebou trhla. Písmena tedy neviděl, protože byla zrcadlově obrácená, nebo protože tam vůbec nebyla? Kdo byl ten mrtvý? Byl to opravdu Kowalski? Co všechno z toho byla pravda a co ne? Co se opravdu děje a co je jen sen? Zatočila se jí hlava.

Theodor Hofreiter si všiml její náhlé tísně. „Rozumím. Je toho všeho na tebe trochu moc. Je to už druhá mrtvola tady u nás…“ Vzal papírový sáček a zabalil do něj hrst třešní, jedno jablko a dvě broskve. „Jdi domů, holka, a na pár hodin si lehni. Můžeš přijít až zítra, odpoledne to tu zvládnu sám. Žádný strach, za dnešní den dostaneš zaplaceno.“ Podal jí naplněný sáček. „A najez se!“

15.

Někde tady se musí nacházet ta zahrada. Juli tou dlouhou ulicí za poslední týdny prošla snad více než stokrát. Pod asfaltem se skrývala bývalá trasa toku Feuerbachu. Moderní činžovní domy s předimenzovanými balkony a zelenými střešními terasami lemovaly cestu mezi kancelářskými budovami z pálených cihel a skla. Stromy tu nebyly, jen příliš mnoho aut, pro která parkovací místa na okraji silnice už nedostačovala. Vozy proto stály napůl na silnici, napůl na chodníku a blokovaly příjezdové cesty k podzemním garážím a zadním dvorům.

Juli nenáviděla auta. Nesnášela jejich zápach a skutečnost, že ty hromady plechu ve stísněných městech zabíraly i poslední volné metry čtvereční. Nikdy si neudělala řidičský průkaz, a i jako spolujezdkyni se jí pokaždé dělalo špatně. Kdyby měla více peněz, koupila by si kolo.

Zůstala stát pod slunečníkem, který roztáhl jeden turecký prodavač před rychlým občerstvením, a koupila si ledově vychlazenou kolu. Lokla si a zazvonil jí telefon. Snažila se ho rychle vylovit ze své tašky, protože doufala, že volá Hannes. V pátek jí sklíčeně oznámil, že se jeho přijímací pohovor o dva týdny posunul. Samotného ho to štvalo, ovšem ve firmě v Berlíně měl zrovna tolik práce, že si nemohl vzít volno. Juli se na něj rozzlobila a celý víkend mu nebrala telefon. Ovšem teď toho litovala a ráda by se s ním usmířila, ale nebyla připravená udělat první krok.

Ale na displeji stálo jiné jméno: Elli.

„Kde vězíš?“ zeptala se rozhořčeně, když jí to Juli zvedla. „Myslela jsem, že se uvidíme na univerzitě, ale tam je čím dál těžší tě potkat.“

„Šla jsem se projít. Potřebuju nutně trochu čerstvého vzduchu, než se budu učit na zkoušku z empirie.“

„Pořád ještě jdeš po stopách své matky?“ vyptávala se Elli, než bez okolků přiznala důvod telefonátu. „Představ si, že tvoje slavná spolubydlící má umělé vlasy.“

Juli na moment zmlkla. „Jak to myslíš?“

„No, umělé prodloužení vlasů,“ odpověděla Elli, jako kdyby Juli nebyla zcela při smyslech. „Nikovi kolegové analyzovali ty prameny: tmavé evropské vlasy, zesvětlené a pak nabarvené na červeno, zhruba čtyřicet centimetrů dlouhé. Sto gramů můžeš koupit od sto padesáti eur výše.“

„Grétiny vlasy nejsou pravé?“

„Vypadá to tak. Oslavovaná herečka je očividně ráda v přestrojení. Jak na jevišti, tak v soukromí.“

Juli tomu nemohla uvěřit. Grétiny vlasy vůbec nepůsobily uměle. Musela mít dobrého kadeřníka. „Potom používala tu paruku z pravých vlasů předtím, než si je nechala prodloužit,“ přemýšlela nahlas.

„Je to ještě lepší,“ přerušila Elli Juliiny myšlenky. „Víš, co mi Nik vyprávěl v pátek u snídaně?“

Juli odpověděla, že neví.

„Našli toho bezdomovce, který spal na půdě. Nemohl to udělat on, protože už pár týdnů žije v klášteře. Kvůli resocializaci.“

„Takže to znamená, že policie nemá momentálně vůbec žádné vodítko?“

„Ale ano!“ Elli se málem zalkla vzrušením. „Hledají mladou ženu, která se už delší dobu pohřešuje…“

Juli se zaujetím naslouchala.

„A teď to nejlepší. Víš, jak se ta žena jmenuje?“ Elli ani nepočkala na Juliinu odpověď. „Charlotte Weberová!“

Juli tam stála jako opařená. Ledová kola ji nepříjemně studila do rukou. Pomalu plechovku odložila na vysoký plastový stůl.

„Charlotte Weberová!“ zopakovala Elli. „Copak už si nevzpomínáš? Ta kreditní karta, která vypadla z Grétina koše prádla? To jméno stálo v Nikově kalendáři a já si nejdřív myslela, že se s tou ženou schází. Tak jsem na něm trochu vyzvídala. Myslím, že mi věřil, že opravdu žárlím. Potom mi vysvětlil, jak to s tou ženou je.“ Hihňala se do telefonu.

„Má něco společného také s tou vraždou Christopha Kowalského z minulého týdne?“ zeptala se Juli rozechvělým hlasem. Jednalo se opravdu o majitele galerie, koho Hofreiter našel v autě mrtvého. Juli se z toho šoku pořád nemohla vzpamatovat.

„To nevím. Na to jsem se ho neptala.“

„A co ti řekl Nik na tu záležitost s kreditní kartou?“

„Mně ta souvislost hned nedošla. Přece si nemůžu pamatovat každé jméno! Teprve teď, když jsem skoro usnula na přednášce o neurologii, mě to znovu napadlo.“

„Proč mu hned nezavoláš?“

„Je Gréta se svým přítelem doma?“

Juli nevěděla, co Elli zamýšlí. „Ne, Gregor je už pár dnů v Hamburku a Gréta je od dnešního rána do konce týdne na natáčení u Bodamského jezera.“

Násilná smrt jejího blízkého přítele Grétu viditelně sebrala. V uplynulých dnech moc nemluvila a skoro nejedla. Juli dnes ráno čistila lednici a vyhodila shnilý salát a ještě spoustu dalších zbytků jídla.

„Mohly bychom se podívat, jestli tu kreditní kartu někde neukrývá. Dala jsem jí ji tehdy přece zpátky.“

„Pokud myslíš, že by Gréta s tou Charlottou Weberovou mohla mít něco společného, pak bychom za ní měly poslat spíše tvého Nika,“ namítla Juli.

„A jak by to udělal? On nemůže Grétin pokoj jen tak obrátit vzhůru nohama. Bez pádného důvodu může jenom čekat, až se vrátí, a pak ji vyslechnout. Potom už ale v jejím pokoji určitě nenajde jediný důkaz.“

Juli zachvátil nepříjemný pocit, že si Elli chce ve své dětinské touze po dobrodružství hrát na detektivku a udělat dojem na svého přítele. Na druhou stranu by se i ona ráda dozvěděla více o Grétě, která se jí zdála čím dál více nepřístupná a podezřelá. Někdy Juli připadalo, jako by ta milá a otevřená pronajímatelka, kterou poznala na první schůzce, byla jen jednou z mnoha masek, které Gréta uměla tak přesvědčivě nasazovat a znovu sundavat.

„Kdy se chceš stavit?“

Elli krátce přemýšlela: „Od dvou do čtyř mám seminář sociální psychologie. Až skončí, přijdu za tebou.“

Okno v kuchyni bylo otevřené dokořán, dovnitř proudil horký vzduch a zápach výfukových plynů. Pořád to však bylo lepší než umřít horkem. Juli a Elli seděly u stolu se sklenicí kohoutkové vody. Juli už od snídaně nic nejedla. Telefonát s Elli ji příliš rozrušil.

„Policie všude našla otisky prstů Charlotte Weberové. Nahoře v podkroví i všude na schodišti,“ informovala Elli.

Juli přikývla. „Taky od ní něco mám.“ Šla do svého pokoje a vrátila se s visačkou na zavazadlo.

Elli si ji nechápavě prohlížela. „To není možné! Odkud to máš?“

„Našla jsem to na schodech.“

Elli vzala visačku do ruky. „Patnáctého března letěla z Paříže do Berlína.“

„Z Paříže?“

„Přesně tak. CDG znamená Charles de Gaulle, to je letiště v Paříži.“ Elli strčila visačku do své obrovské moderní kabelky s šedými a zlatými pruhy z umělé kůže. „To bude Nika určitě zajímat,“ řekla vzrušeně a s hrdostí na svůj nalezený důkaz.

„Je tu ještě něco zajímavého…“ Juli vyprávěla Elli o tom dubnovém telefonátu, který proběhl přesně v tentýž den, kdy našla tu visačku. Vyprávěla jí o ženě, jež si myslela, že mluví s nějakou Charlottou, která se nedostavila na dohodnuté sezení.

„To je ale opravdu zvláštní.“ Elli na Juli zírala velkýma očima. Vypila sklenici plnou vody a z kohoutku si napustila novou. „A potom ta věc s kreditní kartou… Člověče, Juli, to není pouhá náhoda!“

„Ale jak to spolu všechno souvisí?“ Juli přejížděla prstem po okraji sklenice. „Pokud ta hledaná žena bydlí opravdu v tomto domě, jak se potom dostala její kreditní karta do našeho bytu?“

Elli se opřela o dřez a tázavě se na ni podívala: „Možná taky celou tu dobu bydlela ve vašem bytě…“ Nevinně si uhladila černou zvonovou sukni s pestrými květy, jako by teď vůbec nevyjádřila závažné podezření.

„Ty si opravdu myslíš, že má Gréta něco společného s tou Charlottou Weberovou?“

Elli nespouštěla kamarádku z očí: „Co myslíš ty?“

Juli vstala a přistoupila k oknu. Bylo jí horko. „Já nevím.“ Dívala se na auta, která projížděla ulicí. „Co ta žena provedla? Proč zmizela?“

„Myslíš, než zabila vaši sousedku?“ Elli se suše zasmála. „To musíme ještě zjistit.“ Postavila sklenici na dřez a šla ke dveřím. „Ale teď chci vědět, jestli tvá spolubydlící ještě někde schovává tu kreditní kartu. A co jiného se ještě v jejím pokoji ukrývá.“

Cítila se tím úmyslem jako zelektrizovaná. Možná se do toho ale prostě jen chtěla dát dříve, než ji opustí odvaha.

Potichu prošly chodbou a stiskly kliku od Grétiných dveří, jako by existovala možnost, že je herečka přece jen doma. Chovají se jako dva zloději, říkala si v duchu Juli a musela si přiznat, že v tuto chvíli jimi vlastně byly.

Gréta před svým odjezdem pečlivě uklidila. Nikde se nic nepovalovalo, po otevřené knize vedle postele a sklenici na psacím stole jako by se slehla zem. Juli zůstala váhavě stát uprostřed místnosti, zatímco Elli šla rovnou ke stolu a začala prohledávat Grétiny dokumenty. Až na dva štosy papírů po levici zela pracovní deska prázdnotou. Napravo stála pouze lampička na čtení a tři modré dózy s psacími potřebami: jedna s pery, druhá s tužkami a třetí se zvýrazňovači.

„Co to je?“ Elli zvedla první hromadu papírů a prolistovala ho.

Juli si stoupla za ni a podívala se jí přes rameno: „Scénář.“ Na několika stranách stály ručně psané poznámky, některé stránky byly označené samolepicími lístečky.

Elli štos papírů položila zpět a začala si prohlížet druhý, který vypadal podobně. Dialogy, mezi nimiž stály tučně vytištěné režijní poznámky, některé úseky byly zvýrazněné nebo opatřené poznámkami. V záhlaví stál název Meluzína.

„To je nová hra?“ ptala se Elli.

„Ne, Meluzína se už nějakou dobu hraje, ovšem ne tady, ale v Berlíně.“

Elli srovnala rozložené papíry a položila štosy na okraj pracovní desky tak, jak je tam našly. „Její puntičkářství je pozoruhodné.“ Zněla, jako by ji to trochu děsilo.

Při své poslední návštěvě před velkou večeří Elli o Grétině pořádkumilovnosti ještě vtipkovala. Smála se kosmetice v koupelně, kterou měla Gréta seřazenou podle barev, smála se i jogurtům v lednici a uchám od hrnků srovnaných do jedné řady tak, aby všechny ukazovaly směrem k Mekce, jak z žertu poznamenala. Ovšem teď bylo všechno jinak. Sympatie, které Elli ke Grétě cítila, se proměnily v podezření na obsedantně-kompulzivní poruchu.

„Věděla jsi, že kompulzivní jednání může být příznakem nějaké psychózy, například schizofrenie?“

Juli něco takového slyšela poprvé.

„Měla bys opravdu častěji chodit do školy,“ řekla Elli a bylo jasné, že svou výtku myslela vážně. „Ve druhém semestru budeš muset splnit seminář z klinické psychologie.“

„A ty bys měla myslet na to, že jsem teprve v prvním semestru,“ opáčila Juli.

Elli se zarazila, vypadala zkroušeně, načež se Juli vrátila k původnímu tématu.

„Tím chceš říct, že má Gréta roztříštěnou osobnost? Více identit v jednom těle?“

„A proč ne? Všechno by se tím vysvětlovalo. Margaretha Brandstätterová a Charlotte Weberová…“

Juli chytla Elli za ruku a vedla ji ven z pokoje. „Pojď se mnou, chci ti něco ukázat.“

Když Elli vešla do malého pokojíčku a viděla exempláře stejného oblečení ve dvojím provedení, byla zcela bez sebe. „To nechápu. Něco takového jsem ještě neviděla!“ Jako předtím Juli si látky osahala a z tyčí nadzvedla některá ramínka. Poté, co se v malinkém pokojíčku otočila kolem své osy, zůstala na chvíli nevěřícně stát. „Přesto,“ usoudila potom, „bychom měly nejdřív pokračovat tam naproti. Ještě jsme neprohledaly celý stůl.“

Když se vrátily do Grétina pokoje, vyndala Elli horní šuplík. Byl zaplněný vytrhanými stranami z novin a časopisů.

„To jsou všechno články o Grétě,“ řekla Juli. „Divadelní kritiky, rozhovory, portréty.“

„Proboha! Díky vší pozornosti člověk může lehce zpychnout,“ mínila Elli.

„Podívej se sem…“ Juli ukázala na polici, ve které stála řada šanonů. Tři z nich byly popsány jako Tisk a opatřeny daty posledních tří let. Byly naplněny k prasknutí články z novin, které z šanonů vyčnívaly.

V dalším šuplíku se nacházely platební příkazy, účtenky od nákupů a z restaurací, orazítkované jízdenky na vlak, letenky.

„Tohle je teprve zajímavé.“ Elli si dřepla a zkoumala lístečky. „Za poslední týdny navštívila Berlín minimálně dvakrát. Co tam dělala?“

„Hrála Meluzínu. V divadle Hauptstadt-Theater.“

„Ale není to zvláštní, že v tutéž dobu byla v hlavním městě i Charlotte Weberová? Patnáctého března tam letěla z Paříže.“

Juli přemýšlela. Všechna ta data a informace jí létaly hlavou jako hmyz kroužící kolem světla žárovky. Nakonec zformulovala myšlenku. „Paní Grotheovou zavraždili začátkem května. To tu Gréta určitě nebyla.“

„Ale možná tu byla Charlotte Weberová.“

Elli z šuplíku vytáhla všechny platební příkazy. Za nimi se vynořily tři plastové karty. „Uvidíme, jestli tu něco je,“ řekla plná očekávání. Ale kartička pojištění a propadlá průkazka na vlak byly vystaveny na Grétino jméno a třetí karta byla opatřena pouze čtyřmístným číslem. „Určitě slouží jen k otevírání dveří.“

Rychle všechno uklidila zpátky a vysunula třetí zásuvku. Ležely v ní bílé a světle růžové obálky. „Dopisy!“ Dalo se jich napočítat nejméně deset. Z papíru se linula jemná, ale nepříjemná vůně pižma. „Milostné dopisy!“

Posadily se vedle sebe na Grétinu postel a vytáhly ručně psané dopisy z obálek. Po pár stránkách měly dost. Hluboký obdiv, kterým ten muž vůči Grétě oplýval, měl v sobě cosi podlézavého a zároveň hrozivého. Všechny chvalozpěvy zakončovalo „s obdivem Váš…“ O sobě ten zapálený ctitel nic neprozrazoval, zato s obrovským nadšením pitval Grétina vystoupení, její herecké umění i vzhled a zahrnoval ji láskyplnými slovy. „Můj rusovlasý anděli“ nebo „ty nejkrásnější hvězdo pod evropským nebem“. Jeho písmo se však vůbec nehodilo k drahému papíru a básnickým obratům. Bylo kostrbaté a působilo roztržitě a vznětlivě.

„Ty dopisy mohou pocházet jen od toho muže s růžemi,“ konstatovala Juli.

Elli přikývla. „Nechutné,“ prohlásila. „Ale proč je schovává?“

„Asi jako důkazní materiál pro policii.“ Juli si vzpomněla, jak Gréta vycházela z domu v doprovodu tří policistů. Nik byl mezi nimi. Očividně o tom setkání Elli nic neřekl. Přece jen si asi něco nechával pro sebe.

Elli konečky prstů odnesla dopisy zpátky k psacímu stolu, ale nepoložila je hned do šuplíku. „Je tam ještě něco.“ Vytáhla suchou červenou růži. „Další důkazní materiál.“ Položila ho vedle dopisů na stůl. „A co je tohle?“

Juli jí nahlédla přes rameno a poznala své vlastní písmo. Na vytištěné tabulce byly přilepené dva lístky na poznámky, které vytrhla z bloku na kredenci.

„Vypila jsem tvoje mléko – promiň! Potom koupím nové,“ četla Elli nahlas a smála se. „Nediv se, když ti bude chybět jeden hrnek. Bohužel jsem ho rozbila. Omlouvám se!“ Posadila se na podlahu. „To jsi udělala správně. Gréta si určitě hned všimla, že ve skříňce nemá všechny hrnky.“ Smála se.

„Proč si schovává tyhle lístečky? To přece není normální!“ řekla Juli, i když jí to přišlo spíš děsivé.

„Tady máš důvod.“ Elli jí podala tabulku.

Do kolonky „Výdaje“ Gréta zapisovala, co nakoupila do domácnosti. Ve vedlejší kolonce bylo pod „Spotřeba Juli“ přesně sepsáno, co si Juli vzala z jejích zásob. Mléko, rýže, marmeláda a máslo tvořily jen první z mnoha položek. Úplně dole byl uvedený i rozbitý hrnek.

„Ale my jsme se domluvily, že se o základní potraviny podělíme. Jinak by to bylo plýtvání. Kromě toho ty věci pravidelně dokupuju,“ obhajovala se Juli před Elli a pobouřeně mávala papírem. „Co to má znamenat? Chce mi snad za to všechno někdy předložit účet?“

Juli pobaveně pokrčila rameny. „Možná.“ Uklidila všechno zpátky do šuplíku a zasunula ho. „Možná je ale taky jenom posedlá. Nebo strašně lakomá. Obsesivním chováním trpí nezřídka lidé, kteří věří tomu, že v životě přišli zkrátka nebo se toho bojí. Žijí ve světě samolibosti, skrývají zlost a cítí se jako oběti. Oběť, která třeba nemusí dodržovat pravidla…“ Elli se na Juli výmluvně podívala. „Nejspíš máš štěstí, že není těhotná nebo nemá děti, potom se to u mnohých ještě vystupňuje.“

Uklidila lístečky s poznámkami spolu s tabulkou zpět a ze spodního šuplíku vytáhla jediný list papíru, který tam ležel. Instinktivně ho upustila, jako kdyby se spálila. „Dětská kresba. Odkud ji má?“ Byla na ní žena s rudými vlasy a krvácející rukou.

Juli se také divila. Ale na rozdíl od Elli tu kresbu už jednou viděla. „Z půdy,“ řekla.

V Elliině pohledu visel více než otazník.

„Viděla jsem ten obrázek ležet tam nahoře. Ale když jsme našli tu mrtvolu, už tam nebyl.“

Elli kresbu zvedla a prohlížela si ji. „Je to Gréta? Je to ten obrázek, o kterém jsi mi vyprávěla?“

Juli přikývla. „Kdo by to byl jiný?“ Sehnula se a v šuplíku našla ještě něco. Šest tlustých pastelek. Byly to pastelky z půdy. Ruka se jí lehce třásla, když je vyndavala.

„Co je?“ zeptala se Elli.

„Ta písmena na dveřích,“ Juli musela polknout, „někdo je tam napsal touhle pastelkou.“ Dívaly se na červenou pastelku. Byla to ona.

„Jaká písmena?“

„Copak ti o tom Nik nevyprávěl?“ zeptala se Juli a objasnila, co tím myslí.

Elliiny tváře hořely. „Nik a jeho kolegové jistě vycházejí z toho, že ta škrábanice s vraždou nemá nic společného. Ale pravděpodobně se mýlí.“ Vstala. „Chci to vidět. Pojďme nahoru.“

To bylo opravdu to poslední, na co měla Juli náladu. Ani stádo koní ji nedostane na tu strašnou půdu. „Tam nahoře je moc horko. Kromě toho nemůžeme jen tak vstoupit na místo činu, policie určitě podkroví uzavřela.“

„Takový blábol! Vaše půda je k dispozici už dlouho. Stalo se to přece už před měsícem.“

Juli věděla, že má Elli pravdu. Přesto se bránila. „Jestli opravdu chceš, tak běž nahoru sama. Já zůstanu tady.“

„To nepřichází v úvahu. Tam nahoře se stala vražda. Myslíš, že tam půjdu bez tebe?“ Elli šla do kuchyně a vrátila se s kabelkou, do které strčila pastelky. „Vezmeme je s sebou, pro srovnání,“ vysvětlovala. „Kromě toho máme mobily, kdyby se k nám někdo přiblížil.“ Suše se zasmála.

Juli neměla chuť se smát. Nehnula se ani o centimetr.

„Nedělej potíže. Chceš přece taky vědět, co se pod tvou střechou děje, ne? Nebo chceš snad čekat na to, až se Gréta vrátí, a klidně se jí zeptat, jestli není Charlotte Weberová, jestli nemá dítě a jestli náhodou nezabila vaši sousedku?“

Elli do kamarádky šťouchla, proběhla kolem ní na chodbu a otevřela dveře od bytu. Juli ji následovala.

Dokud svými kroky nerozvrzaly opotřebované dřevěné schody, vládlo na chodbě ticho. Čím dále šly, tím v Juliiných uších zněl ten zvuk hlasitěji a měnil se na ohlušující rámus.

Krátce nato otevřela Elli dveře, na kterých byly přilepené zbytky policejního pečetidla.

„Myslíš, že tu ještě někdo věší prádlo?“ zeptala se.

Juli od toho v posledních týdnech upustila a Gréta tiše trpěla, že používá její sušák na prádlo.

Z rozehřátých zdí a zatuchlého vzduchu měla Juli nutkání zvracet, které se jí však podařilo dostat pod kontrolu. K pachu rozehřátého dřeva, prachu a kuliček proti molům se přidal ještě nepříjemný odér dezinfekčních prostředků. I když byla všechna střešní okna otevřená dokořán, zápach i přesto pronikal až do průdušek a usazoval se tam. Ale pořád to bylo lepší než nasládlá vůně smrti, myslela si Juli.

Elli se otočila a zavřela za nimi dveře. Ucouvla o pár kroků, aby se mohla podívat na velká červená písmena.

„Já už budu hodná,“ četla pomalu. „Myslíš, že to napsala ta holka? Co to má znamenat? Komu je to určené? Její rodiče si to asi sotva přečtou, ne?“

Juli nedokázala odpovědět ani na jednu z otázek.

„To písmo mi přijde nějak povědomé. Ale kde jsem ho jenom viděla?“ řekla Elli.

Tentýž pocit se zmocnil Juli. Chvíli přemýšlela, nemohla ovšem na nic přijít a řekla: „Je to dětské písmo, Elli. Typické škrábání prvňáčka.“ Přejela si rukou po čele. „Tady nahoře je strašné horko.“

„Uklidni se, zas tak hrozné to tu není. Otevřenými okny sem vane mírný větřík.“ Jako na důkaz Elli natáhla ruce a podívala se na chloupky, které se v průvanu naježily. „Kromě toho tady přece nebudeme spát. Kde je ta Grétina sbírka kostýmů?“ zeptala se.

Juli jí ukázala dvě obrovské skříně plné oblečení, bot, šperků a paruk.

„Neuvěřitelné!“ Elli otevřela dvířka dokořán a na moment vypadala jako zasažená bleskem. Juli připomínala malou holku, která objevila bednu s převleky. „Drahé látky a umělé vlasy. Utajený ráj Margarethy Brandstätterové,“ zašeptala. „A možná také Charlotty Weberové.“

Juli si od tohoto ráje držela odstup. Vše se jí na něm hnusilo a na rozdíl od Elli se nedokázala přemoct a dotknout se jediného kousku oblečení.

Elli se k ní přitočila. „Zatím jsme nevypátraly nic o Charlottě Weberové.“ Znělo to téměř jako výčitka. Z kabelky vyndala mobil.

„Co děláš? Pojďme raději dolů.“

„Počkej, za okamžik budeme vědět, co máme tady nahoře hledat.“ Elli vyťukala jméno do vyhledávače a popošla s telefonem doprava kolem hromady starého nábytku až do nejzazšího kouta podkroví, kde u stěny před opřenými prázdnými rámy obrazů stály kamenné květináče a bedny na květiny z poškrábané, rozpraskané terakoty.

„Co tam hledáš?“ volala za ní Juli, která se potácela mezi nervozitou a zoufalstvím.

„Tady je lepší signál. Pojď sem rychle, něco jsem objevila! Zprávu berlínské policie o pohřešovaných osobách.“

Juli za Elli s námahou došla. Teď musí být zhruba nad jejím pokojem. Doufala, že nenatrefí na svého chlupatého souseda.

„Třicetiletá Charlotte Weberová je pohřešována zhruba od sedmnáctého dubna,“ četla Elli vzrušeně. „Naposledy byla spatřena večer šestnáctého dubna kolem půl osmé před svým domem v Moorstraße, nejspíše byla na cestě do divadla Hauptstadt-Theater. Charlotte Weberová je v péči psychologů.“ Na chvilku přemýšlela. „Kolik je vlastně Grétě?“ zeptala se.

„Osmadvacet.“

Juli si stoupla vedle Elli a chtěla jí přes rameno nahlédnout do mobilu, ale ostrý sluneční svit, který sem dopadal skrz okénko, ji oslepil. Ucouvla do strany a uhodila se o bedny a květináče, které stály srovnané na podlaze.

Elli leknutím zvedla hlavu, ale pak se znovu věnovala mobilu. „Je tady taky její foto.“

Juli napjatě pozorovala, jak Elli zkouší třesoucími prsty obrázek zvětšit. Elli se lehce pootočila a Juli měla na chvíli pocit, že jí její kamarádka ten obrázek nechce ukázat.

Jako mávnutím proutku se v Elliině obličeji objevil strnulý výraz. Užasle natáhla ruku, aby Juli podala telefon.

Když po něm Juli sáhla, vyklouzl jí mobil ze zpocené dlaně a dopadl na prkennou podlahu, ale i tak stihla vidět dost.

„Co teď budeme dělat?“ zvolala bezradně.

III

Vzlykat je zbytečné, slzy tvé též,

jen kámen kol tebe, plač si, když chceš!

Ty stěny němé jsou, buď němá též,

pokud se z půdy kdy ven dostat chceš.

Slova jsou zbytečná, slzy tvé též,

nikdo tě neslyší, plač si, jak chceš.

Pokud já, tvá matka, uznám za vhodné,

sevřou tě stěny, ty zlé dítě nehodné.

Nikdo tě nenajde, nespatří víc,

a když, tak brzy už neuvidí nic.

Opět neposlechla. Přišla domů o půl hodiny později.

Byl předposlední školní den před letními prázdninami. Ostatní dívky, pro které jindy byla vzduch, se jí na školním dvoře poprvé zeptaly, jestli si s nimi chce hrát. Stály ve stínu velké lípy a skákaly přes gumu. Na chvíli zaváhala, ale potom se k nim přidala.

Ovšem o něco později přišli kluci a začali na ni házet písek a hlínu. Ostatní dívky tomu jen nečinně přihlížely a chichotaly se. Jedním z kamenů ji trefili do ucha, pekelně to bolelo. Vyděšeně utekla. Ale už bylo pozdě, protože bláto se jí už usadilo na šatech a ve vlasech.

„Až tě čarodějka uvidí, bude si muset dlouho rozmýšlet, zda tě opět pustí ven,“ řekla matka klidným hlasem, když dceru po schodech tahala za vlasy nahoru.

Tentokrát dívka nezvládla být potichu. Bolest ji nutila křičet a vehnala jí slzy do očí.

Když ji matka konečně pustila, zůstal na její dlani vytržený chomáč vlasů. Zhnuseně ho setřásla. „Možná ti také jako trest vytrhá po jednom všechny vlasy.“ Bez jakéhokoli dalšího slova zamkla dveře a odešla.

Dívka se posadila na dřevěnou podlahu a objala si nohy. Tak, jak to dělala vždy, aby se uklidnila, aby z toho nezešílela. Ale dlouho to nevydržela. Bylo strašné horko. Byla nemilosrdně vydána na pospas horku, které ji víc a víc pohlcovalo.

Vstala, přecházela sem a tam, a kdyby ji nezachvátil strach z čarodějky, která neposlušnou dívku potrestá, už by toužebně přivolávala tmu.

Naštěstí ta stará dáma dosud vždy přimhouřila oči. Pokaždé, když se dívka uprostřed noci probudila ze spánku, byly půdní dveře otevřené dokořán. Potom se vzchopila, a než se doplazila dolů do postele, osahala si své dlouhé vlasy.

Poslední dobou dělala vše pro to, aby byla hodná. Dělala vždy domácí úkoly, pomáhala v kuchyni, dokonce si myla ruce a krk a odstraňovala si špínu za nehty. A také si česala vlasy, třikrát denně.

„Když si je budeš česat ráno, dopoledne a večer, budou růst rychleji a brzy je budeš mít tak dlouhé a krásné, jako mám já,“ slibovala jí matka.

Těch slov se držela, neboť její matka měla opravdu překrásné vlasy.

Zároveň se ale zásobila. Nejistým krokem popošla do rohu, kde stály vytříděné věci: židle se třemi nohami, stojací lampa bez stínidla a žárovky a dlouhý, změklý, zvlněný karton.

Sundala víko a prohlížela si starou sadu na kroket. Vedle několika železných branek ležely čtyři koule z usmoleného černého dřeva a čtyři hole. Jednu z nich vyndala. Už dopředu věděla, že hůl je těžká. Postavila ji za dveře a šla zpět ke krabici. Pod brankami na kroket leželo něco stříbřitě třpytivého. Teprve předevčírem to tajně vyndala ze šicích potřeb a schovala tady nahoře, zatímco matka nakupovala. Opatrně vyndala nůžky.

„Nože, nůžky, sirky, svíčky nejsou hračky pro dětičky,“ mumlala si sama pro sebe a sedla si do tureckého sedu na tvrdou podlahu.

Jak často slyšela matku ten rým odříkávat. Opatrně rukou přejela po kovu. Byly to výjimečné nůžky, tvarované jako majestátný jeřáb. Toporné nohy ptáka stály na kulatých rukojetích, dlouhý špičatý zobák tvořil čepele. Nůžky ji příjemně chladily v propocených rukách.

Jeřáb se pustil do prvního pramene. Zadrhával se a tahal za něj, dokud neodpadly první vlasy. Slzy jí stékaly po tvářích a kapaly na hromádku na zemi. Nůžky byly tupé a vícekrát se jí ve vlasech zasekly. Brala si jeden pramen po druhém a ustřihla vlasy pouze pár centimetrů nad kořínky. Během toho přestala plakat a dala si pauzu. Podívala se na chomáče vlasů, které byly rozesety všude kolem ní. Ale potom se jí znovu vrátila ta hrozná myšlenka na čarodějku a pokračovala.

„Nože, nůžky, sirky, svíčky…“

Ještě pořád nevěděla, jak čarodějka vypadá. V knize, ze které jí matka večer několikrát předčítala, nebyly žádné obrázky. Možná to byla baba kořenářka s černým kloboukem na hlavě a bradavicí na nose nebo zlá královna s korunou a blyštivými klenoty. Nebo naopak vypadala zcela normálně, protože byla ďáblovou služebnicí a jako ďábel – to věděla od své matky – se mohla přeměnit do jakékoli podoby.

„Nože, nůžky, sirky, svíčky… Au!“

Nůžky upadly na podlahu a ona se chytla za levé ucho. Říznutí pálilo jako oheň, v ušním boltci cítila bodání. Když ruku sundala, viděla na ní krev. Olízla ji, z kovové chutě se jí dělalo špatně. Ale neměla tady nahoře nic na zapití, čím by tu nechutnou pachuť mohla spláchnout. Měla sucho v krku, kašlala. Teprve teď si uvědomila, že má žízeň.

Naklonila hlavu dopředu, téměř k podlaze a ustřihla si poslední prameny na týle. Teď měla hotovo. Několikrát si přejela rukou po ostříhaných vlasech, působily jako nerovná krajina měkkých kopců a údolí. Přitom se jí v hlavě vynořil obraz ovčí vlny, přestože na ni ještě nikdy v životě nesahala.

Vstala a setřásla si zbytky vlasů z nohou. Měla pocit, jako kdyby k ní nikdy nepatřily. Už nesmutnila. Měla jen radost z toho, že předběhla čarodějku. Smetla vlasy na hromádku a nato ji odkopla pod trojnohou židli. Poté se posadila a záda si opřela o zeď a mezi kolena si vsunula hůl na kroket. Až ji čarodějka přijde zazdít, zabrání jí v tom.

Další hodiny ubíhaly strastiplně. Žhavý vzduch a žízeň se stávaly nesnesitelnými. Po tvářích se jí kutálely drobné slané slzy. V hlavě jí nejprve bzučelo, ale ze bzukotu se stávalo nepříjemné hučení, až nakonec přešlo do nesnesitelného rachotu. Už neovládala své myšlenky. Během té doby nevěděla, jestli se potí nebo mrzne, jestli je vzhůru nebo spí. Přestávala cítit své tělo, necítila ani horko, ani žízeň, ani to tvrdé dřevo, na kterém seděla, a ani kamennou zeď, o kterou si opírala hlavu. Jediné, co ještě vnímala, byl strach. Strach, že tu zůstane navěky zazděná.

Čarodějka přišla, když se začalo stmívat.

Nejdříve dívka zaznamenala pouze proud chladnějšího vzduchu. Vycházel ze schodiště. Potom uviděla stín v otevřených dveřích. Byl větší a širší, než čekala. Vstala. Nohy jí ztuhly, hlava jí třeštila a viděla pouze obrysy.

S holí v ruce se vrhla na nepřítelkyni, ale hůl byla příliš těžká. Nebo měla ruce tak unavené a zesláblé. Chtěla se napřáhnout, ale nedokázala hůl zvednout do výšky. Vyklouzla jí z ruky, letěla směrem k čarodějce, trefila ji do krku a poté spadla dolů ze schodů.

Strašidelná žena vykřikla bolestí a nahnula se dopředu. Netrvalo ani vteřinu a byla znovu zasažena, tentokrát vrávorajícím tělem dítěte.

Dívka už to nemohla zastavit, i když chtěla. Celou svou vahou narazila do břicha té ženy. Prudká srážka dívenku odhodila o krok zpátky. Špatně došlápla a s výkřikem spadla, zatímco se před ní ozvala rána.

Zavřela oči, protože už bylo příliš pozdě. Jak teď měla zabránit tomu, aby čarodějka navždy zazdila východ neprostupnou zdí?

Ale najednou všechny zvuky ztichly. Ležela tam a poslouchala děsivé ticho. Opatrně zvedla hlavu, podepřela se paží a dívala se na otevřené dveře. Čarodějka zmizela.

Kam odešla? Byla už na cestě za jinou neposlušnou dívkou? Nebo se snad každou chvíli vrátí?

Musela utéct. Musela dolů za svou matkou, než bude čarodějka zpátky a promění svůj zlověstný plán ve skutečnost. I když by matka nadávala, že ji budí, musí ji před čarodějkou varovat. Ta velká, silná žena by klidně mohla něco provést i její matce.

S námahou se zvedla ze země a sklouzla pohledem na stříbrného jeřába. Matce by se vůbec nelíbilo, kdyby tady nahoře našla své nůžky na šití. Zvedla je a potom se dobelhala ke dveřím. Při každém kroku cítila bodavou bolest v pravém kotníku. Na prahu zůstala stát a dívala se dolů na tmavé schody. Na schodech se odráželo šedé světlo nastávajícího večera.

Nejdříve si myslela, že je sama. Než uviděla čarodějku.

Dívce se zatajil dech a pevně se chytila za dveřní rám. Poté zavřela oči a počítala do deseti.

Když je znovu otevřela, ležela čarodějka pořád ještě na konci schodů. Její tělo bylo zvláštně zkroucené. Nohy měla natažené nahoru a obličej měla otočený směrem dolů.

Dívka tam bez hnutí stála snad celou věčnost. Zírala na tu ženu na schodech a každou chvíli čekala, že se pohne. Když se znovu odvážila dýchat, začala z plných plic volat matku. Tak dlouho, dokud ji nezradil hlas.

Dokonce ani její řev čarodějku nevzbudil. Dívka rozsvítila světlo na chodbě a pomalu sestupovala dolů. Nehybné tělo jí leželo přímo v cestě, musela se kolem něj ze strany protáhnout. Levou rukou se opřela o zeď, v pravé držela nůžky.

Dívka se sklonila a prohlížela si čarodějku. Třesoucí se dětská ruka se pomalu přibližovala k hlavě, ze které prýštila krev a vytvářela rudou kaluž. Přejela rukou po dlouhých vlasech a nadzvedla několik červených copů. Pod nimi uviděla tlusté šedivé prameny. Strach ji opustil, ale proměnil se v neovladatelný vztek. Ďáblova služebnice si nasadila cizí tvář. Vklouzla do lidské podoby.

Dětská ruka s nůžkami se zvedla. Potom klesla dolů, čím dál níž.

Dívka musela vědět, co se za jejím převlekem skrývá.

16.

Juli se opřela o chladnou stěnu historické poštovní budovy a pozorovala spolu s ostatními účastníky prohlídky města fasády protějších domů. Ulice byla lemována obchodními domy, hotely, restauracemi a nacházela se v ní i reprezentativní budova banky. Bylo jedenáct hodin dopoledne a slunce už vystoupalo tak vysoko, že do ulice nedopadal žádný stín.

„Zde, přímo srdcem města, ještě před sto lety protékal potok. Jmenoval se Katzenbach. Tehdy ovšem pojem potok znamenal něco zcela jiného, než si pod ním představujeme dnes. Nebyl to žádný malý potůček, ale vodní tok o šířce od čtyř do pěti metrů s docela silnými proudy. Tehdejší potoky tvořily tepny města.“

Slova průvodkyně vytrhla Juli z myšlenek. Sympatická pětačtyřicátnice měla opálený obličej s vráskami od smíchu. I když bylo horko, měla na sobě dlouhé džíny a pruhované tričko. Z batohu si vytáhla velkou lahev vody.

I Juli měla žízeň a napila se.

V posledních dnech byla pořád venku. Se vzrůstajícím znepokojením stále hledala zahradu a pořád dokola zvonila na Elli, kterou se jí ovšem nedařilo zastihnout doma. Ve středu po svých nekonečných toulkách městem narazila na Kolju, který ji pozval na kávu. Dal jí tip, aby zkusila prohlídku města. Kromě toho jí vyprávěl o zajímavých věcech. Když přišla řeč na příjemnou večeři u Gréty, začal básnit o pompézní oslavě Grétiných třicátých narozenin, kterou minulý rok pořádala. To Juli zarazilo, protože si myslela, že je Grétě osmadvacet. Kolja se však jen ušklíbl a řekl: „To bude veřejnosti tvrdit nejspíš ještě dalších deset let.“

Večery trávila Juli převážně doma a s Hannesem telefonovala více než obvykle. Vyprávěla mu o tom, co s Elli objevily, o svém neklidu, o své panice. A také o tom, že Elli zmizela.

Pokaždé jí trpělivě naslouchal a snažil se ji toho strachu zbavit. Říkal jí, ať je klidná. Určitě existuje důvod Elliina zmizení a jistě se brzy ozve. A to, co ty dvě v Grétině pokoji a na půdě našly, podle něj nejsou žádné důkazy. Ty věci nedokazují, že je Gréta ve skutečnosti Charlotte Weberová, a ani to, že by s ní mohla mít něco společného. Dokazují pouze, že Charlotte Weberová byla v domě a možná dokonce i v Grétině bytě.

Měl pravdu. Nehledě na to, že ta žena s dlouhými tmavě hnědými vlasy na fotce, kterou jí Elli na půdě ukázala, vůbec nevypadala jako Gréta. Ale proč jen Elli na fotku reagovala tak vyděšeně? Juli to z ní nedostala. Podle Hannese byla možná rozhozená, protože se celá její teorie zhroutila jako domeček z karet a nemohla tak svému Nikovi naservírovat rozřešení případu na zlatém podnose.

Když si Juli znovu přehrávala ten moment, měla pochyby. Spíše jí připadalo, že tu ženu na obrázku poznala. A jako by nechtěla, aby se o tom Juli dozvěděla.

„… silou vodních toků byly ve městě poháněny mlýny, přepravoval se po nich také těžký náklad a kmeny stromů. Byly do nich vypouštěny také splašky, exkrementy a jateční odpad. Potoky byly zároveň městské stoky. Čeho se lidé potřebovali v domě zbavit, to tam vyklopili. Jistě si umíte představit, jak to tady občas muselo zapáchat. Především v létě to muselo být nesnesitelné.“

Průvodkyně se zhnuseně zašklebila a i její posluchači krčili nosem, jako by mohli zápach pořád ještě cítit. Procházka městem se jmenovala Mezi mlýnským náhonem, potůčkem Rossbächlein a plavebními kanály. Juli si ji vybrala s nadějí, že se dozví něco víc o potoku Feuerbach.

Skupinka se dala znovu do pohybu a Juli šla spolu s ostatními ulicí, která se mírně svažovala. Mezitím se vrátila myšlenkami zpět k Hannesovi, který jí také radil, aby byla opatrná. Nemá se sice nechat zbytečně vystrašit, ale přesto musí mít oči otevřené, protože není vyloučeno, že přece jen existuje spojitost mezi Grétou a Charlottou Weberovou. V každém případě z toho domu musí co nejrychleji pryč. Přespříští týden konečně přijede na přijímací pohovor a hned nato má čtrnáct dní dovolenou. Pak společně najdou nový byt. Samozřejmě věděl o jejích problémech s penězi, proto jí oznámil, že ji v případě nouze přinutí, aby si vzala peníze od něj.

Juli se těm slovům pořád ještě musela smát. Výjimečně odsunula stranou svou hrdost a touhu po svobodě a rozhodla se, že jeho starostlivosti využije, přestože jí to přišlo trochu nucené.

Průvodkyně zvedla lahev do vzduchu a ukázala na konec ulice. „Tam vepředu, kde ústil Katzenbach do Feuerbachu, byl brod pro koně, v němž se zvířata po vykonané práci vždy očistila. V létě se navíc ve vodě i zchladila.“ Zpocení posluchači si utahaně povzdechli. „Dnes se na tom místě nachází tunel metra.“

Juli se protlačila dopředu kolem postaršího páru. „Nacházely se u Feuerbachu také domy se zahradami, které by dnes člověk mohl ještě navštívit?“

Průvodkyně udiveně přimhouřila oči. Bylo zřejmé, že se otázkou nechce příliš zabývat, ale přesto odpověděla: „To vám nemůžu přesně říci. Staré plány města jsou spíše náčrty a soustřeďují se na důležité budovy. A i já jsem se při rešerších zabývala spíše významnými historickými stavbami.“ Chvilku přemýšlela. „Už na začátku dvacátého století byl tady v centru města omezený prostor pro život. Přesto jistě existovali lidé, kteří mezi domy a za domy chovali dobytek a pěstovali ovoce a zeleninu. Řekla bych, že zahrady v tom pravém slova smyslu se podél toku potoka vyskytovaly až za starou městskou zdí.“

Juli zklamaně přikývla. Co čekala? Že někdo ví, jak všechny domy vypadaly před více než padesáti lety, kdy byly odstraněny pozůstatky druhé světové války?

„Pojďte.“ Průvodkyně se povzbudivě usmála. „Odteď půjdeme podél dřívějšího toku Feuerbachu. To znamená, že se budeme proplétat davy turistů a čtyřproudým provozem, než naši trasu zakončíme u městské brány před bývalým ochranným příkopem. Sami si tak můžete udělat obrázek o tom, co z té doby ještě zbylo.“ Omluvně zamrkala. „Bohužel toho moc není.“

Juli znovu přikývla a skryla svou rezignaci. Tuto cestu už znala nazpaměť. Už ani nepočítala, kolikrát tamtudy šla.

Odpoledne trávila zase doma. V jejím malinkém pokojíčku bylo horko. Proti horku nepomáhal ani plátěný závěs, který si pořídila minulý týden. Ležela na matraci pouze ve spodním prádle a pořád dokola usínala, avšak vzápětí nato se vždy ze spánku opět vytrhla. Tělo měla utahané, ale v hlavě se jí honily myšlenky.

Už téměř týden o Elli neměla žádné zprávy. Pořád dokola jí volala, ale nebyla k zastižení. Jasně, čekaly je ještě poslední týdny semestru a Elli jistě musela psát seminární práce. Kromě toho s Nikem plánovali, že pojedou do Švédska. Je klidně možné, že ti dva už vyrazili na svou tajnou romantickou dovolenou.

To všechno však nijak nevysvětlovalo, proč se jí Elli už týden neozývala. Proč s ní přestala mluvit od té doby, co spolu byly na půdě? Posbírané důkazy – tak totiž nazývala visačku na kufr a pastelku – chtěla dát Nikovi a také mu povyprávět o divném telefonátu na Juliino číslo a zmizelé kreditní kartě.

Juli by ráda věděla, jak reagoval. Mezitím policie ve vyšetřování jistě velmi pokročila, možná si i oni konečně poskládali všechny dílky do sebe. Ale proč ji o tom Elli neinformovala?

Juli vstala a zavřela okno, aby dovnitř neproudil odpolední žhavý vzduch. Před týdnem město zachvátila vlna veder, které člověk nemohl na žádném místě a v žádné denní době uniknout. Teploty v noci klesly pod pětadvacet stupňů jen na pár hodin, takže nebyla šance, že teplo z betonu přes noc vychladne. Ze začátku se všichni z krásného počasí radovali, ale když se ukázalo, že výhledově nepřijde žádné ochlazení, radost po pár dnech zase opadla.

Juli chvíli zvažovala, že půjde do kuchyně, kde nebyl vzduch tak hrozný jako v jejím pokoji. Ale u počítače tam seděl Gregor a kromě toho nevěděla, kde je Gréta a kdy přijde domů, a v žádném případě ji nechtěla potkat. Hannes jí vůbec nemusel říkat, aby byla opatrná. Z nepříjemného pocitu, který pociťovala vůči své spolubydlící, se již dávno stalo víc než pouhá nedůvěra. Jen doufala, že si Gréta jejího strachu nevšimla.

Přesto nebylo zbytí, měla žízeň a potřebovala se napít něčeho studeného.

Gregor ji nejdřív snad ani nepostřehl, jak zahloubaný byl do své práce. Seděl sehnutý nad notebookem a něco rychle psal na klávesnici. Znovu otevřel program na úpravu fotek. Když kolem něj Juli procházela k lednici, uviděla na obrazovce dvě portrétové fotografie. Nejprve se jednalo o dva muže a pak dvě ženy.

I když se na fotky podívala jen krátce, všimla si, že se jedná o dvě sestry, kterým mohlo být okolo čtyřiceti let. Obě měly polodlouhé černé vlnité vlasy. Jedna z nich byla atraktivní a druhá ošklivá. Ale když stála před lednicí, napadlo ji ještě něco jiného a znovu se podívala na obrazovku, i když na ni z tohoto úhlu příliš dobře neviděla. Proč si myslela, že jde o sestry? Gregor nejspíš fotku retušoval, protože jednotlivé výřezy označoval, zvětšoval, obarvil nebo různě tvaroval. Je možné, že to byly obličeje jedné a téže osoby?

„To je ten umělecký projekt na tvou výstavu?“ zeptala se jen tak mimochodem, když si vyndavala studenou lahev minerálky.

Gregor sebou leknutím škubl, jako kdyby si jí všiml teprve teď. Předtím ovšem obrázky ještě rychle zavřel. „Co? Tady to?“ Hlavou udělal neurčitý pohyb směrem k obrazovce. „Ne, to s výstavou nevyšlo,“ řekl odmítavě.

Juli prstem přejížděla po vysrážených kapkách vody na hrdle lahve a zanechávala mezi nimi proužky. Chtěla nechat Gregora o samotě, ale vtom začal překvapivě mluvit dál.

„Alespoň prozatím,“ dodal a podíval se na Juli o něco přívětivěji. Otočil se zpátky a znovu si otevřel program na úpravu obrázků. „Popravdě řečeno jsem za to docela rád, protože si musím dávat pozor, abych sám sobě zůstal věrný. Nemám chuť zaprodat své umění, a tím pádem i svou duši jen proto, že přede mnou nějaký obchodník mává peněženkou nabitou penězi.“ Ohlédl se přes rameno a podíval se na Juli. „Vidíš ty dvě fotky tady?“

Zvědavě k němu přistoupila.

„To jsou dvě varianty jednoho člověka, dalo by se říct taky dvě strany jedné mince, ošklivá a krásná, odpuzující a přitažlivá, zlá a dobrá.“ Obrátil se na ni a zubil se: „Která fotka je podle tebe ta původní? Která žena opravdu existuje?“

Juli neměla tušení. Naklonila se a zkoumala pohledem oba portréty. Vzpomněla si přitom na proměny před a potom, jak je znala z reklam na dietní výrobky nebo plastickou chirurgii. Jenomže tyhle byly podstatně lépe propracované, ošklivý obličej působil téměř groteskně. Klikla na atraktivní verzi.

Gregora to potěšilo a hlasitě se zasmál. „Zdání, nebo skutečnost? To je, oč tu běží.“ Než se k tomu dále vyjádřil, bylo vidět, že si ten moment vychutnává. „Představ si, že u mnoha obličejů sám na konci nevím, která verze se více podobá výchozí fotce. Pravda se nachází, jak to tak často bývá, někde uprostřed.“

„Odkud máš ty fotografie?“ zeptala se Juli. „Jsou to tví známí?“

„Kamarádi, známí, náhodné obrázky z internetu…“ Gregor mávl znuděně rukou. „Na konci stvořím zcela nové lidi. Spočítal a naprogramoval jsem algoritmus, se kterým dokážu z každé obludy udělat krasavici a naopak. Protože krása a ošklivost nejsou nic jiného než měřitelné souřadnice. Podléhají matematickým zákonům symetrie, proporce a perspektivy.“ Zněl pyšně jako novodobý doktor Frankenstein.

„Co děláš s těmi upravenými fotkami? Dáváš je na internet?“

Gregor sebou jemně cukl a Juli cítila, že se mu slovo „upravený“ nelíbilo, ale přenesl se přes to.

„Část zveřejňuji na svém blogu a sociálních sítích, protože mě zajímají přímé reakce ostatních a protože rád o tomto tématu diskutuji. Nejpovedenější páry chci pak nechat natisknout na zrcadlovou fólii a natáhnout ji na karton. Potom budu moct fotky vystavovat v životní velikosti a docílím tím ještě dodatečného efektu.“

Otočil se k Juli plný očekávání, dívka ale hned nevěděla, kam tím míří.

„Vytvářím dokonalou iluzi,“ řekl Gregor. „Pozorovatel může sám sebe vidět v cizím obličeji. Může měnit strany a zjistit, ve které verzi se cítí lépe. Ne vždy je krása, jednoduchost nebo dobrota ta nejlepší volba. Někdy je mnohem zábavnější patřit k ošklivým, děsivým zloduchům.“ Spokojeně se usmál a znovu se otočil k obrazovce s fotkou ženy s černými vlnitými vlasy. Vypadalo to, jako by si dal jen malou pauzu, aby nabral energii, a znovu zapomněl, že za ním Juli vlastně stojí.

Automaticky přikyvovala, i když celý jeho výklad neposlouchala. Nejspíš měl potřebu vyhraňovat se a odlišovat se od ostatních. Ale na rozdíl od Gregora byla Juli příliš vyčerpaná na to, aby mohla o jeho slovech hlouběji přemýšlet. Už tak jí třeštila hlava. S lahví vody šla zpět do svého pokoje a znovu si lehla na matraci.

A tak to bylo celou dobu, co město sužovalo nesnesitelné horko. Juli spala nebo se jen tak celá upocená válela či se plná neklidu procházela rozpálenými ulicemi. Někdy dokonce utekla do klimatizované univerzitní knihovny, i když ne tak často, jak by vlastně měla. Hannes se jí nedávno káravě zeptal, zda se pořádně věnuje škole. Nato mu nevraživě odpověděla, že na seminární práce má čas až do konce letních prázdnin a že i zkoušky ji čekají až po nich.

Zavíraly se jí oči. Okno bylo zavřené a nad sebou slyšela cupitání krysy. Obvykle ji slyšela pouze v noci, ale možná i zvířeti horko přerušovalo spánek.

Juli naslouchala pravidelnému škrábání. Kolotoč v její hlavě se začal znovu točit. Na konci května tam nahoře našla paní Grotheovou mrtvou, s chomáčem umělých a zároveň i pravých vlasů v puse. To byla sousedka už čtyři týdny po smrti, i když ji Juli teprve týden předtím potkala při věšení prádla.

Pokud si Juli dobře vzpomínala, Gréta od konce dubna do půlky května vystupovala v Berlíně. Nejenže velkou část oblečení měla ve dvojím provedení, ale vlastnila také rudou paruku z pravých vlasů a měla zároveň prodloužené vlasy. Kromě toho od půlky března do půlky dubna hrála v berlínském divadle Hauptstadt-Theater. Jednak to sama říkala a také to dokazuje repertoár a všelijaké recenze. Patnáctého března letěla žena s dlouhými tmavě hnědými vlasy jménem Charlotte Weberová z Paříže do Berlína. Policie ji hledala a kromě toho ji někdo sháněl na Juliině telefonním čísle.

A tatáž Charlotte Weberová byla na půdě zde v domě, jak to dokazují početné otisky prstů. Navíc její kreditní karta vypadla z Grétina oblečení. Gréta se karty zbavila a mimo jiné si ve svém pokoji schovala šest pastelek a dětskou kresbu, která předtím ležela na půdě. Tam, kde někdo zavraždil Anneliese Grotheovou. Tam, kde nějaké dítě na dveře načmáralo „Já už budu hodná“. Tam, kde Juli viděla zmizet to bledé děvče. To děvče, které potkala poprvé na konci dubna a naposledy na začátku června na schodech a které v ní pokaždé vzbuzovalo nevysvětlitelný strach.

Co to má znamenat? Jak to spolu všechno souvisí? Byla snad Gréta tou ženou se zakrvácenou rukou na dětském obrázku? Co měla s tím dítětem společného? A co mrtvý majitel galerie Christoph Kowalski? Proč musel on a Anneliese Grotheová zemřít?

Kolotoč myšlenek se točil stále rychleji, až se z toho Juli udělalo špatně. Prostěradlo pod jejími zády bylo mokré. Pokrčila nohy. Byla přesvědčená, že matrace zespodu plesnivěla, ale obávala se ji otočit a podívat se.

V podkolenních jamkách ucítila studený pot, který jí stékal po lýtkách. Měla lepkavou kůži, byla sama sobě odporná. Vstala a vykročila k oknu. Když překonala nevolnost, otevřela okno dokořán – v naději, že ucítí studený vánek, který ovšem nepřišel.

17.

Odpolední směny v zelinářství se podobaly nucené dovolené v tropech. Theodor Hofreiter své zboží pravidelně kropil vodou z rozprašovače, aby zůstalo čerstvé. Tím ale zvyšoval vlhkost vzduchu. Ani dveře otevřené dokořán proti tomu nic nezmohly. Vlhký horký vzduch se okolo Juli usazoval jako lepkavý koberec.

O zavlažovacím šílenství svého šéfa neměla valné mínění, obzvlášť když viděla, že nevynechal ani žampiony a hlívu ústřičnou, které do sebe vodu okamžitě nasákly. I papírové tácky s řeřichou byly úplně promočené, tu a tam se dokonce kolem stonků vytvořilo světle šedé chmýří.

Nějaký starý muž vstoupil do prodejny a zkoumavě se rozhlížel.

„Můžu vám pomoci?“ zeptal se Theodor Hofreiter a nezněl přitom ani trochu přátelsky. Zrovna stál s rozprašovačem v ruce před bedýnkami s broskvemi a nektarinkami.

Juli věděla, že za chvíli odejde. Byl čtvrtek, a stejně jako každé pondělí a každou středu i ve čtvrtek krátce po třetí vyrazil, aniž by jí řekl, kam jede. Nejpozději v půl páté byl však zase zpět.

Starý muž se chytil u srdce. „Dál už to horko nevydržím.“ Ze saka si vytáhl látkový kapesník a otřel si pot na čele.

Hofreiter si ho prohlížel a čekal.

„Kozlíček,“ řekl muž a podíval se do výlohy. „Vy nemáte kozlíček?“

„Co chce?“ zeptal se Theodor Hofreiter Juli, jako kdyby mluvil s bláznem.

„Poradil mi ho můj lékař,“ dodal stařec. „Říkal, že nic jiného prý nemá takový obsah železa.“

„Hledá polníček,“ vysvětlovala Juli, která stála za kasou a otočila se k zákazníkovi. „Ne, je mi líto, sklizeň polníčku probíhá až od října.“

Theodor Hofreiter se ušklíbl. „Co všechno mladá dáma neví…,“ zasmál se a muž šel zpátky ke dveřím. „Počkejte!“ zakřičel na zákazníka a vzal do ruky nektarinku. „Ty jsou také dobré na srdce.“

Muž s díky odmítl, už stál mezi dveřmi. „Nezlobte se.“

Theodor Hofreiter vrátil nektarinku zpět k ostatním a pro změnu sáhl po jahodě. „Nebo si kupte půl kila jahod! Tento týden jsou v akci!“ hulákal, jako kdyby byl na tržišti. „Sladké a šťavnaté! Podporují trávení a zlepšují sexuální výkonnost!“ Plácl se do stehen, zákazník mezitím už ale odešel.

Juli se otočila. Začala se zabývat kasou a předstírala, že se pokladní páska zasekla ve štěrbině. Přišlo jí odporné, když se její šéf svými chlupatými prackami ovoce dotýkal. Pokaždé se snažila dívat se jinam.

Jakmile s postřikem skončil, vyrazil ven. Ještě stihl Juli znovu upozornit na to, že má lidem nabízet zelené hrozny bez pecek, které pocházejí z tuzemska. Slíbila to, přestože nevěděla, kde přesně v Německu se hrozny sklízejí už v červenci. Kromě toho jejich dužinou prosvítaly pecky.

Juli se znaveně posadila na dřevěné stupátko za kasou. Otřela si z čela pár kapek potu. Podívala se na sebe a byla ráda, že koláče potu na jejích květovaných šatech na ramínka nebyly téměř vidět.

Kolemjdoucí procházeli před obchodem, horko je pohánělo ke spěchu. Několik studentů se slamáky a kšiltovkami jelo na kole směrem k univerzitě a užívali si protivětru. Na terase kavárny, která se nacházela naproti, nebylo ani živáčka. Jen dvě mladé Asiatky v šortkách se procházely ruku v ruce s roztaženým slunečníkem.

Juli už by málem usnula, kdyby její pozornost neupoutal muž na protější straně ulice. Chvíli trvalo, než si uvědomila, kde ho předtím už jednou viděla. I když bylo horko, měl na sobě tentýž tmavě šedý oblek jako v divadle. Stál tam s rozkročenýma nohama a hlavou zakloněnou dozadu a díval se nahoru. Juli hned věděla, kam jeho pohled směřuje, nahlížel do pootevřeného okna v kuchyni.

Muž nechal projet cyklistu a dvě auta a potom přešel silnici. Vypadalo to, jako by chtěl jít do zelinářství, načež se Juli i se stoličkou instinktivně posunula o pár centimetrů dál. Už ho neviděla, ale oddechla si, až když uběhlo zhruba půl minuty.

Přesně v tom okamžiku ovšem vstoupil do prodejny.

S úsměvem pozdravil a pomalu se rozhlédl. Nasládlá kořeněná vůně jeho vody po holení se smísila s dusivým vzduchem.

Juli se neodvážila pohlédnout mu do očí. Nevypadalo to, že by ji znal, přesto z toho musela vycházet. Viděl ji v divadle, a pokud sem pravidelně chodil, aby byl Grétě nablízku, musel vědět, kdo je Juli. Zkřížila ruce na prsou a po celém těle měla husí kůži. Obvykle každého zákazníka přátelsky pozdravila a nabídla pomoc. Ovšem teď mlčela. Nedostala ze sebe ani hlásku.

Muž obešel regál a zůstal stát u pultu, aby si mohl prohlédnout bedny s meruňkami a hroznovým vínem. Najednou se podíval vzhůru a zeptal se: „Květiny nevedete?“

Juli zavrtěla hlavou. Pusu měla stále jako na zámek.

„Škoda.“ Ale místo toho, aby odešel, chodil bezradně sem a tam a znovu si prohlížel zboží. Pravou rukou si přejížděl po bradě a přemýšlel. Přitom si pobrukoval.

Když se konečně zastavil, Juli okamžitě věděla, co chce koupit. Prohlížel si hromadu čerstvě sklizených třešní za nemalou cenu. Kilo stálo téměř devět eur.

Palcem si přejížděl po bradce. „Proč se tyhle malé třešně jmenují srdcovky?“

„Když se plod rozkrojí, má tvar srdce.“ Juli byla překvapená, že nepřišla o hlas.

„Jsou dobré?“

Přikývla. „Tmavá dužina je velmi aromatická.“

Spokojeně se usmál. „Tak to bych prosil půl kila.“

Vložila plody do sáčku, zvážila je a sdělila mu cenu.

Z kalhot od obleku vytáhl bankovku a opatrně si vzal třešně, jako by to bylo nějaké vzácné, křehké zboží. Vrácené peníze si ani nepřepočítal a schoval je hned do kapsy. „Mnohokrát děkuji, poroučím se.“ Uklonil se a smekl neviditelným kloboukem. „Na viděnou.“

Juli na něj zírala. Viděla, že zahnul vpravo, a tušila, kam má namířeno. Rychle prošla kanceláří za prodejnou a šla přes chodbu až ke dveřím, které vedly do schodiště. Přitiskla hlavu ke dveřím.

Netrvalo dlouho a slyšela kroky. Zněly opatrně, téměř zdráhavě. Zadržela dech a poslouchala. Zdálo se jí, že cítí závan vody po holení.

Co tam nahoře ten muž bude dělat? Zazvoní?

V bytě nikdo nebyl. Gréta měla celý den zkoušku v divadle. Copak to nevěděl? Nebo přišel úmyslně, protože tam nebyla? Juli se přidržovala kliky. Gréta nebyla jediná, komu ten člověk naháněl strach.

Přemýšlela, jestli má počkat, než sejde zpátky dolů. Kroky ztichly. Jak dlouho tam nahoře zůstane?

Někdo vstoupil do prodejny. Možná tam na ni už čekal zákazník nebo se někdo snažil dostat rovnou do kasy. Kromě toho nikdy neví, kdy přijde Theodor Hofreiter.

Zrovna chtěla udělat krok zpět, když vtom se jí něco otřelo o lýtko. Uskočila na stranu a skoro vykřikla. Nejprve si myslela, že se na chodbu zatoulalo nějaké zvíře. Ale když se podívala dolů, zjistila, že to nehybné cosi, co se opíralo o dveře a pomalu se obracelo, nebyl pes ani kočka, nýbrž velká hadrová panenka.

Kolem páté byl Theodor Hofreiter zpátky a poslal Juli domů. Radovala se z toho více než obvykle. Setkání s mužem a se zvláštní panenkou na chodbě ji rozrušilo. Moc ráda by věděla, co dělá ta panenka v obchodě, ale něco jí bránilo, aby se svého šéfa zeptala.

Je možné, že ji v obchodě zapomnělo nějaké dítě. Ale proč neležela v prodejně nebo v kanceláři, ale seděla před zadními dveřmi, jako kdyby čekala na to, až jí někdo odemkne?

Navíc to nebyla panenka, která se obvykle prodává v hračkářstvích. Byla ušitá ze záplat, našedlá starorůžová barva kusů látek se podobala barvě nezdravé pleti. Dlouhé hnědé háčkované vlasy měla nitěmi svázané do copů. Oči, ústa a nos byly vyšité nakřivo, a proto panenka nepůsobila roztomile, ale spíše ohavně. Oblečená byla pouze do zelené zástěry z kousavé vlny, která vypadala stejně ušmudlaně jako zbytek panenky. Určitě už měla na krku pěknou řádku let, ne-li desetiletí.

Předtím, než se Juli vrátila do prodejny, posadila panenku zpět k zadním dveřím. Čekala, že panenka bude na dotyk měkoučká. Tělo neměla vyplněné pěnovou hmotou, ale slámou, která vyčnívala ven skrz ošuntělou látku. Vždy, když Juli panenku posadila, znovu se sesunula. Když se jí konečně podařilo opřít panenku zády o dveře, odplížila se Juli jako od postele spícího dítěte.

Než opustila zelinářství, popřála Theodoru Hofreiterovi hezký zbytek odpoledne, načež jí mumlavě odpověděl něco nesrozumitelného. Potom vyšla na svobodu. V supermarketu na rohu si koupila nějaké potraviny. Mrazák před pokladnou nefungoval. Už na začátku týdne byl beze zbytku vypleněný a o nějakém novém zásobování očividně nemohla být ani řeč. Juli stála ve frontě celou věčnost, protože učni za pokladnou trvalo nesmírně dlouho naskenovat zboží. Ale byla mu za to téměř vděčná.

Děsila se příchodu domů, protože nevěděla, zda Grétin ctitel již odešel. Představa, že se ještě zdržuje na chodbě, a možná na Grétu dokonce čeká před dveřmi od bytu, ji znepokojovala. Co by měla dělat, kdyby tam opravdu byl? Měla by mu snad hrozit policií?

Než prošla branou, ohlédla se. Po muži se ovšem slehla zem. Pomalu prošla kolem popelnic, přesvědčená o tom, že ho vzápětí potká. Ale ve dvoře nikdo nebyl.

Kdyby zadní dvůr nebyl tak malý a neupravený, měl by v sobě cosi idylického. Odpolední slunce už téměř zmizelo za střechou, takže větší část dvora se již nacházela ve stínu. Pouze jednu stěnu a horní větve kaštanu ještě osvěcovalo několik paprsků. Pod stromem podřimovaly dvě strakaté kočky. Juli si všimla, že listy kaštanu mají hnědé okraje a stáčí se dovnitř. Je to už dlouho, co naposledy pršelo. Na jedné z větví seděl křiklavě žlutý pták a vesele zpíval. Juli nevěřila svým očím. Byl to kanárek. Pravděpodobně ulétl některým z oken.

Odložila svůj nákup a přiblížila se ke stromu. Ptačí zpěv utichl a v tutéž chvíli vyskočily kočky. Neodpočívaly, ale číhaly. Juli na kočky zasyčela. Vyplašeně utekly pryč průjezdem do dvora. Pohledem zavadila o popelnici na papír, která byla tak plná, že šla zavřít jen napůl. Juli vyndala krabici od bot, která ležela mezi krabicemi od pizzy a časopisy. Nehtem vyvrtala do stran krabice díry na vzduch.

Když se chtěla vrátit zpět ke kanárkovi, téměř se jí zastavilo srdce. Před stromem někdo stál, byl k ní otočený zády. Ale nebyl to Grétin ctitel, byla to malá dívka s blonďatými vlasy. Stála na špičkách a natahovala ke kanárkovi prst. Zjevila se tu zčistajasna.

Pták po větvi přihopsal dopředu, předklonil se a důvěřivě se posadil na dívčin prst. Dívka se pomalu otáčela směrem k Juli a zkoumavě si ji prohlížela. Bylo to poprvé, co ji Juli viděla se smát.

„Aha, to jsi ty,“ řekla a cítila zčásti napětí, ale zčásti i úlevu. „Patří tobě?“

Dívka tam strnule stála, jako by se bála, že pták uletí, jen kdyby dýchala.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Juli znovu, i když tušila, že nedostane odpověď. „Znáš Grétu? Margarethu Brandstätterovou? Tu herečku z pátého patra?“

Úsměv na bledých dívčiných tvářích se začal pomalu vytrácet. Zírala na Juli. Její nedůvěřivost v sobě měla cosi křečovitého, soustředěného.

„Namalovala jsi ten obrázek rusovlasé ženy, který jsem našla na půdě? Namalovala jsi Grétu?“

Zdálo se, jako by přikývla. Ale ve chvíli, kdy pohnula hlavou, pták odletěl. Zdrceně se na Juli podívala.

„Sedí tam nahoře u kol. Zůstaň tady, chytím ho.“ Juli k němu opatrně přikročila se svou krabicí.

Ale když se k němu na metr přiblížila, znovu uletěl a usadil se na suchém trávníku za kaštanem. Dívka ho nespustila z očí a pozorovala, jak se k němu Juli přibližuje. Znovu ji nechal přistoupit o něco blíž, ale potom uletěl přímo k blonďaté dívce. Zdálo se, že jí chce přistát na rameni, ale dívka se strachy oháněla a nakonec se sklonila.

Kanárek jako by se do země propadl. Dívka se znovu narovnala a Juli uslyšela cvrlikání. Vycházelo z místa, kde dívenka stála, tedy ze zamřížovaného sklepního okna.

Juli čekala, že se dívka otočí a natáhne se k oknu pro kanárka. Ale nejprve se zkoumavě rozhlížela vpravo a vlevo a potom se podívala nahoru na strom, zatímco za ní pták zoufale mával křídly. Nejspíš mu vadila železná mříž.

Juli s krabicí pod paží proběhla okolo dívky, která vyděšeně uskočila stranou. Juli si klekla, prostrčila opatrně ruku skrz mříže a ptáka chytla. Divoce mával křídly a dvakrát ji klovl, když ho však pevně sevřela v dlani, nebránil se a nechal se posadit do krabice, kterou rychle přiklopila víkem. Když se podívala vzhůru, dívka zmizela.

Popošla o několik kroků zpátky a pohlédla nahoru na vstupní dveře do Grétina bytu. Čekala, že se každou chvíli za jedním z oken schodiště mihne dívčin stín, ale nic nezahlédla. Tak náhle a tiše, jak dívka přišla, se zase vytratila.

Slovo „tiše“ Juli utkvělo v mysli a už se ho nemohla zbavit. Teprve teď si uvědomila, co už měla pochopit dávno: dívka neslyšela.

Proto si také nevšimla kanárka, který za ní mával křídly. Proto neodpověděla na žádnou z Juliiných otázek. Možná se pokoušela odezírat z Juliiných rtů, a proto se na ni dívala s takovou soustředěností. Ale i kdyby uhodla, co jí kdo říká, nemohla pravděpodobně zřetelně odpovědět nebo si nevěřila. Ta bledá, mlčenlivá dívka byla hluchoněmá.

Škrábání do papíru ji vytrhlo z myšlenek. Volnou rukou uchopila své tašky s nákupem a opatrně s papírovou krabicí stoupala po schodech. Nechtěla, aby kanárek zpanikařil. Ale co si s ním jen počne? Rozhodla se, že ve dvoře vyvěsí lísteček, aby si u ní mohli majitelé zvíře vyzvednout. Pokud kanárek opravdu patřil té dívce, určitě se o něj její rodiče přihlásí.

Ale kam ho dá? Vzpomněla si, že se v sousední ulici nachází zverimex. Možná by si tam mohla půjčit klec.

Když otevřela dveře od bytu, překvapilo ji, že slyší hlasy. Opět jí v mysli vytanul Grétin obdivovatel s růžemi. Ale z kuchyně vycházely hlasy Gréty a Gregora. Jak dlouho už byli doma? Potkali ještě toho stalkera?

Juli šla nejprve do svého pokoje a kanárka pustila. Její pokoj o dvanácti metrech čtverečních se nepříjemně rozehřál, i když ráno jako obvykle zatáhla závěs. Když sundala z krabice víko, objevil se žlutý zobák a opět ji klovl do ruky. Ani ne za vteřinu už jí pták létal kolem hlavy, prozkoumával okolí a poté se usadil na záclonovou tyč. Odtud vydával tak nelibý zvuk, až to znělo, jako by se snažil štěkat.

„Už je dobře, Rexi,“ řekla Juli, „hned ti přinesu něco k pití a postarám se o krmení.“ Pootevřela dveře, rychle se protáhla skrz a šla do kuchyně.

První, co uviděla, byl smotaný chomáč vlasů ležící na podlaze. Projela jí vlna odporu a ucouvla o krok zpátky.

„Promiň,“ řekla Gréta, „ale v mém pokoji bylo moc horko.“

„A ta hříva prostě musela dolů. V tom horku bych to už nevydržel ani o den déle,“ vysvětloval Gregor, který seděl uprostřed místnosti na kuchyňské židli.

Gréta stála za ním a stříbrnými nůžkami mu stříhala vlasy, které byly nanejvýš dva centimetry dlouhé.

Juli kolem nich prošla ke kredenci, vytáhla z ní hrnek a naplnila ho vodou. Přitom se snažila nedívat se na vlasy nebo s nimi nějak přijít do styku. Šla po špičkách a byla ráda, že měla na nohou své sandály.

„Co to je za cvrlikání?“ zeptala se Gréta, a i Gregor ji zvědavě pozoroval.

„Snad ses nerozešla se svým přítelem a místo toho si nepořídila papouška?“ zeptal se.

Juli jim vyprávěla o kanárkovi, kterého zachránila před kočkami.

„Nechceš si ho snad nechat, nebo jo?“ řekla jen Gréta. Juliino vyprávění očividně považovala za méně zábavné než její přítel.

„Jen do té doby, než si ho někdo vyzvedne.“

„No snad nebude dělat tolik nepořádku jako rámusu.“

Když se večer začalo stmívat, vše kolem dokola ztichlo. Skrz zavřené okno nebyl ze dvora slyšet žádný zvuk. I teď ještě město sužovalo vedro. Najedený kanárek dřímal na bidýlku v kleci z druhé ruky, kterou Juli sehnala za deset eur. Gréta a Gregor zhruba před půl hodinou opustili byt.

Nejméně hodinu už Juli ležela na své proleželé matraci. Cítila se bez energie a zároveň rozrušeně, ospale, ale také čile. Měla těžké tělo, ale srdce jí bušilo rychleji než obvykle. Nevěděla, jestli má sedět nebo ležet, oboje bylo stejně nesnesitelné.

Nemohla se donutit k tomu, aby šla ven, přestože tu na ni všechno padalo a přestože ji v tom horku osamělost zahlcovala čím dál tím víc. Ten pocit ji tížil jako kámen a měla strach, že se pod jeho tlakem udusí. Mrknutím oka se svět zmenšil, scvrkl se v jeden propocený ostrov na suchém dřevu, obklíčen rozpáleným zdivem. Nebyla schopná si ani podat telefon a zavolat Hannesovi.

Přitom měla tolik práce. Bylo nutné uklidit. Všude se nahromadila špína a prach. Když slunce zapadlo, naštěstí to člověk neviděl. Hned jak nastane první den ochlazení, sáhne po vysavači a kbelíku.

A taktéž tu byla škola. Nemohla na ni ani pomyslet. Semestr brzy skončí a ona se musí s lektory ještě domluvit na tématech svých seminárních prací a od spolužáků si vyžádat učební materiál. Mnohem víc ji ovšem znepokojovala Elli. Co se s ní jenom děje? Proč není k zastižení? Juli musí konečně zjistit, kde vězí její kamarádka, která už se přece musela dávno vrátit z dovolené. Pálilo ji v krku. Hned zítra zavolá Nikovi.

Zvedla se z matrace tak rychle, že Rex vylekaně vytáhl hlavu zpod křídla a otevřel svá černá očka. Dopotácela se do koupelny, cítila se slabá v kolenou a leskly se jí oči. Ve sprše otočila kohoutek se studenou vodou až na doraz. Než si namočila hlavu, lačně se napila. Zdálo se jí, že tlak vody je menší než obvykle, a trvalo celou věčnost, než byl slabý proud opravdu studený.

Po pěti minutách měla pocit, že je znova člověkem. Po dalších pěti minutách cítila dostatek nové energie na to, aby si vyjasnila pár věcí, které dosud odkládala. Jen lehce se otřela ručníkem, aby ji vlhkost na těle a vlasech ještě chvíli chladila. Během toho přemýšlela, jak zítra nejlépe začít hovor s Nikem. Bylo to poprvé po dlouhé době, co toužila po činnosti a nebála se.

Ten pocit trval přesně tak dlouho, než vyšla na chodbu. Ovinula si kolem sebe ručník a přidržovala si ho na prsou. Chtěla zamířit do svého pokoje, ale jelikož se mezitím setmělo, volnou rukou nahmatala vypínač a rozsvítila.

Upoutal ji předmět, který tam předtím nebyl. U šatny, vedle Grétiných pečlivě srovnaných lodiček, sandálů a žabek, stál starý kočárek pro panenky. Rozložitá, baňatá korba kočárku a stříška byly upleteny z proutí v barvě vaječných skořápek. Korba byla posazená na bílých lakovaných kolech, které se zdály neúměrně malé.

Juli si starodávnou hračku se zájmem prohlížela. Chytila kočárek za obloukovitá řídítka a přitáhla si ho k sobě. Nešlo o žádnou napodobeninu, byl opravdu starý. Proutí bylo na několika místech zlomené, lak ze zrezivělých kol oprýskaný, gumy opotřebované a proděravělé. Panenka v něm neležela.

Přesto se Juli sehnula, aby z něj něco vyndala – špinavou deku, přesně tak dlouhou a širokou, aby se do ní dala zabalit panenka. Byla ušitá ze zelené vlny, které se Juli dnes už jednou dotýkala. Dobře si vzpomínala na nepříjemné škrábání. Zástěra látkové panenky ze zelinářství byla ušitá ze stejné látky.

18.

„Jistěže znám vaši přítelkyni Elisabeth Mollovou.“

Přitom to tak nejdříve vůbec neznělo. Juli musela začít zeširoka a vysvětlit mu, kdo je ona a Elli a kde se s nimi Nikolaus Behrendt poprvé potkal. Teprve potom jí ten málomluvný policista na druhé straně drátu naznačil, že ví, o koho jde.

„Jak milé,“ odpověděla Juli trochu nevhodně, ale ulevilo se jí. Seděla s překříženýma nohama na matraci. Teď si protáhla záda a vydechla. Klidně mohl popřít, že se s Elli zná.

„Přesto vám nemůžu nijak pomoci. Nevím, kde se teď paní Mollová zdržuje.“

Úleva byla ta tam. „Ale vídali jste se přece pravidelně. Byli jste… přátelé.“ Nebylo pro ni lehké přímo mu naznačovat, že ví o jeho aféře s Elli, ale vrchní komisař jí svým rezervovaným postojem nedával jinou možnost. Nervózně si přejížděla rukou po čele.

„Poslouchejte,“ mluvil o něco tišeji. „To mezi mnou a Elli je dávno pryč.“

Překvapená Juli nedokázala nic říct. Kdo to ukončil? Podle jeho chladného tónu to udělal on.

„Vše jsme si ujasnili a já bych chtěl vás i vaši přítelkyni požádat o to, abyste respektovaly moje soukromí.“

Juli se zhluboka nadechla. „Ale Elli zmizela. Neozývá se mi a nemůžu se jí dovolat.“

„Odkdy?“

„Už přesně dva týdny. Od třetího července. To mě naposledy navštívila. Od té doby se mi neozvala.“

Nikolaus Behrendt mlčel. Asi přemýšlel. Možná si to v duchu přepočítával. „Od té doby jsem s ní nebyl v kontaktu,“ řekl věcným tónem. „Pravděpodobně má pouze moc práce… nebo odjela pryč.“ Následovala krátká pauza. „Zamluvili jsme si dovolenou ve Švédsku. Poté, co bylo jasné, že to mezi námi dvěma už nejde dál, jsem tu rezervaci zrušil. Letenky do Stockholmu už se ale vrátit nedaly. Je dost dobře možné, že nakonec odletěla.“

„Copak se vám už neozvala? Chtěla s vámi totiž nutně mluvit.“ Juli myslela na poslední společné odpoledne. Na důkazy v její kabelce, které chtěla Nikovi ukázat. Je možné, že ti dva spolu už tehdy nebyli?

„Paní Schindlerová,“ řekl Nikolaus Behrendt důrazně. „Když to tedy chcete vědět přesně: Před dvěma týdny v neděli jsem vaší přítelkyni sdělil, že s ní chci přerušit kontakt. Žádné další setkání, žádné e-maily, žádné telefonáty.“ Rozčílil se. „Sakra, moje žena je těhotná! Copak mám kvůli jedné aféře riskovat krach svého manželství?“

Tak to byl ten důvod. Ale proč jí o tom Elli nic nepověděla? Proč den poté, co to s ní Nik ukončil, volala Juli, aby jí vyprávěla o Charlottě Weberové? Možná proto, aby s ní prohledala Grétin pokoj a půdu, aby objevily důkazy, které tuto ženu spojují s Grétou? Proč to Elli dělala? Chtěla na Nika udělat dojem a získat ho tak zpět?

Juli se potila a nemohlo za to pouze horko v jejím pokoji. „Elli vám chtěla ukázat důkazy.“

„Jaké důkazy?“

Juli vycítila z jeho hlasu, že je zmatený. Pokoušela se soustředit, protože jí bylo jasné, že nenašly žádné pádné důkazy proti pachateli, jen pouze další slepá východiska jedné zamotané hádanky.

„V pokoji Margarethy Brandstätterové jsme našly pastelky toho dítěte, které na půdě napsalo něco na dveře.“

„Jaké pastelky? Jaké dítě?“ Nejdříve působil zmateně, pak slyšela škytnutí, jako kdyby potlačoval smích. „Co to jsou za pohádky? Margaretha Brandstätterová s tím nemá co do činění. Už dávno jsme ji prověřili.“

Juli udělala všechno špatně. Měla začít jinak. Měla rovnou začít mluvit o Charlottě Weberové. Ale její kreditní kartu už u Gréty nenašly. Elli si uschovala pouze visačku na zavazadlo, kterou Juli našla na schodech.

Juli nejistě zvažovala druhý pokus. „Možná ale má co do činění s Charlottou Weberovou. Je dost dobře možné, že Charlotte Weberová nebyla pouze v našem domě, ale také v našem bytě…“

„Co víte o Charlottě Weberové? Kdo vám o ní vyprávěl?“ přerušil ji komisař rozčíleně, i když už dopředu musel znát odpověď. „Měla byste na to jméno co nejrychleji zapomenout a vyšetřování nechat na policii. Jestli máte v úmyslu dát ty informace novinám, můžu vás pouze varovat. Kdo vynáší výsledky interního policejního vyšetřování na veřejnost, dopouští se trestného činu.“ Poslední slova vyřkl klidně, jasně a se zastrašující autoritou. Juli poprvé chápala, proč to i ve svém mladém věku už dotáhl tak daleko.

„Když se mi vaše přítelkyně ozve, dám vám vědět,“ řekl stroze. Chtěl tento pro něj nepřeslechnutelně nepříjemný telefonát co nejrychleji ukončit. „Kdyby se něco objevilo, máte moje číslo.“

Juli jen zakřiknutě přikývla se sluchátkem u ucha a odvětila: „Děkuji.“ Ano, měla jeho číslo a věděla, jak je těžké se mu dovolat. Od pátku už to zkoušela i několikrát za den.

Poté, co zavěsil, se sama sebe ptala, zda ho opravdu ani trochu nezajímá, co s Elli je. Očividně byl prostě jen rád, že tuhle nechvalnou kapitolu ukončil. Ale co když byla Elli z rozchodu tak zoufalá, že si něco udělala? Měl Nikolaus Behrendt jen chladné srdce, nebo měl své důvody, aby tuto alternativu vyloučil? Na druhou stranu by to ani Juli do své sebevědomé, veselé přítelkyně neřekla. Ale jaká možnost potom tedy zbývala? Že Elli s pochybnými důkazy utekla do Švédska?

Juli svěsila ruku, ve které držela telefon. Jak si mohl být ten policista tak jistý, že Gréta s tou vraždou nemá nic společného? Vyčerpaně se opřela o stěnu a zavřela oči. V mysli se jí na tmavém pozadí zjevila postava Gréty a Nikolause Behrendta. Vyšli z průjezdu do dvora a se smíchem se loučili. Gréta se na policistu nádherně usmívala a on na ni také. Jak často se ti dva poslední dobou vídali? Šlo o toho stalkera nebo o něco jiného?

Juli moc dobře věděla, jak okouzlující umí Gréta být, když chce. A jak obratně se umí vyhýbat nepříjemným otázkám. Když se jí Juli v pátek ptala na kočárek pro panenky, Gréta jí vysvětlila, že ho zdědila po paní Grotheové spolu s dalšími věcmi. S odpovědí na Juliinu otázku, kde ten kočárek je, nejprve váhala, pak ovšem jen tak mimochodem odpověděla, že ho Gregor daroval své neteři.

Gréta již chtěla jít do svého pokoje, když vtom ji Juli ještě zadržela otázkou na blonďatou hluchoněmou dívku. Zůstala stát, pomalu se otočila a podívala se jí s vážným výrazem do očí.

Tvrdila, že tady tu dívku nikdy neviděla, a přitom se na Juli strnule dívala.

Juli se vzchopila. Naštěstí dnes nemusela do obchodu, Theodor Hofreiter ji nepotřeboval. Bylo krátce před desátou a zrovna chtěla jít nakupovat, protože už neměla žádný chleba ani mléko. I pro Rexe musela sehnat nové krmení. Nikdo se na její lísteček ve dvoře neozval. Kdo ví, jak dalekou cestu vlastně pták urazil, než přistál na kaštanu v jejich dvoře. Juli bude muset rozvěsit plakáty po celé čtvrti.

Nejraději by se znovu osprchovala, ale nechala si to na později. Už teď bylo venku tak teplo, že přijde zase úplně propocená. Oblékla si šaty, nazula si své nové sandály a vzala si tašku s peněženkou. Jen klíč nemohla nikde najít. Ještě jednou prohledala svou kabelku, potom všechny kapsy od kalhot a bund. Obvykle ho hodila na komodu vedle ptačí klece. Prozkoumala podlahu, šla do koupelny, podívala se na pračku a vedle toalety. V kuchyni také nebyl, dokonce zkontrolovala i odpadkový koš. Nahoře ležel papírový sáček s plesnivými třešněmi, ale klíč neobjevila.

Kde by mohl být? Možná ho nechala včera večer zvenku ve dveřích, aniž by si toho Gréta a Gregor dnes ráno při odchodu všimli.

Vyběhla na chodbu, vzala za kliku a nejprve tomu vůbec nerozuměla. Nevěřícně klikou lomcovala. Co to má znamenat? To snad není pravda! Někdo ji tu zamkl!

Juli o krok ustoupila a chvíli přemýšlela. Potom to zkusila znovu. Nedalo se nic dělat. Mohla lomcovat, jak chtěla, ale dveře se neotevřely.

Běhala chodbou sem a tam, byla jako pomatená. Koho napadlo ji tu zamknout? Grétu? Ale proč?

Na schodech uslyšela kroky. Zůstala stát. Nebo se jí to jen zdálo? Připlížila se ke dveřím, přitiskla ucho na dřevo a zadržela dech.

Dlouho bylo ticho a už si začínala myslet, že se zmýlila. Potom uslyšela vrzání. Znělo to, jako kdyby někdo stoupal po schodech. Kdo to byl? Ta dívka? Nebo snad muž s růžemi?

Napjatě poslouchala, ale neslyšela už nic. Snažila se dýchat co nejtišeji. Začaly se jí klepat nohy. Měla strach.

Po několika minutách se sesunula na podlahu a dřepla si vedle dveří, ucho k nim měla stále ještě přitisknuté. Tekl z ní pot.

Nikdo tam nebyl. Byl to jen klam. Postavila se na nohy a opět neklidně procházela chodbou sem a tam. Pohyb jí dodal odvahu. S ní se v ní probudil i vztek. Kde byl ten klíč?

Znovu prohledala svůj pokoj, koupelnu, kuchyni. A potom bez váhání vstoupila do Grétiny říše.

Vládl tam dokonalý pořádek. Ten pokoj měl v sobě něco téměř děsivého. Všechny věci měla nejen uklizené, ale také odklizené z dosahu. Na psacím stole neležela pohozená žádná tužka, žádná kniha v regále nebyla převrhnutá a ani nestála nakřivo, na bílém přehozu na posteli nebylo vidět jediné pomačkané místo. Vypadalo to, jako by tu vůbec nikdo nebydlel. Místo bez života, bez identity. Působilo to, jako kdyby ten pokoj nechtěl vůbec nic vyzradit o osobě, která v něm žila. Kdo je ta žena? Kdo je Margaretha Brandstätterová?

Pokoj mlčel a Juli se k němu otočila zády. Takže zbývala už jen Grétina šatna.

Hned, jak Juli otevřela dveře, ucítila těžkou vůni. Vůně fialek a šeříku, kterou používaly staré ženy, přebila vůni Grétina nasládlého parfému.

Okamžitě věděla, proč tomu taky bylo. Na šatních tyčích napravo a nalevo visely nové šaty. Byly tak blízko u sebe, že by se mezi ně už nevlezla žádná další látka. Šatna byla přeplněná.

Oblečení bylo převážně černé, námořnicky modré nebo mechově zelené, tlumeně šedé nebo vínové, s velkými květinovými potisky a nápadnými ozdobnými knoflíky. To oblečení patřilo staré ženě.

Juli dveře zase rychle zavřela. Ne, tady to prohledávat nechtěla. Když šla zpět do pokoje, pokládala si v duchu otázku, co ještě Gréta kromě kočárku pro panenky a oblečení paní Grotheové zdědila. Opravdu i peníze, jak to tvrdil Theodor Hofreiter?

Lehla si na matraci a pokoušela se uklidnit, což nebylo lehké. Pocit, že je tu zamknutá, jí stahoval hrdlo. Hrudník se jí stahoval, plíce byly užší a užší. Zdálo se jí, že na ni stěny ze všech stran padají. Její nábytek už obklíčil postel. Psací stůl, židle a komoda se k ní milimetr po milimetru přibližovaly.

Juli se musí bránit. Musí něco udělat. Ale co? Má se vyklonit z okna a požádat sousedy o pomoc? Ne, rozumnější by bylo, kdyby zavolala hasiče. Podala si tašku, která stála na podlaze vedle matrace. Ale nebyla s to vytočit tísňové volání. Co když klíč pouze sklouzl pod matraci? Jenom by se totálně ztrapnila.

Klekla si na dřevěnou podlahu, ale děsila se toho, že by musela matraci zvednout. Z plísně, o které se domnívala, že pod matrací bují, jí už teď přejížděl mráz po zádech.

Nakonec se přemáhat nemusela. U zdi, za soklem komody, si všimla něčeho kovově lesklého. Vstala, obešla komodu, sehnula se a vzala klíč do ruky. Nejspíš včera večer spadl za komodu a ona si toho nevšimla, protože zrovna mluvila s Hannesem.

Bylo jen zvláštní, že Juli přišla mezera mezi komodou a zdí nezvykle široká. Rozhlédla se. Totéž zpozorovala u psacího stolu. Nestál úplně přesně v rohu, nýbrž skoro o deset centimetrů dále v místnosti. Těch málo kousků nábytku se k ní opravdu přibližovalo, vzalo jí kousek prostoru.

Všechno posunula zase zpátky ke zdi. Co se tu stalo? Přicházela snad už o rozum? Nebo si tu s ní někdo jen podivně zahrával?

Vzala do ruky mobil a zrovna chtěla zavolat Hannesovi, když vtom uslyšela na schodech těžké kroky. Zastavily se před dveřmi od bytu.

Někdo strčil klíč do zámku a dvakrát ho otočil. Poté se dveře otevřely. Juli strnula s mobilem v ruce.

Slyšela, jak někdo vstoupil na chodbu, sundal si boty a nechal je spadnout na podlahu. Při známém zvuku se vzpamatovala. Nejistě přešla ke dveřím od svého pokoje a nakoukla za roh do chodby.

Gregor ji pozdravil s vykulenýma očima a tlumeným výkřikem. „Sakra, ty jsi mě ale polekala!“ Patrně nepočítal s tím, že je někdo doma.

Když k ní přišel o pár kroků blíž, ucítila typický hospodský zápach studeného cigaretového dýmu a zvětralého piva. Vypadal, že je docela hotový, a tvář měl ještě zarostlejší než jindy. Očividně proflámoval celou noc a teprve teď přišel domů.

„Proč ses zamkla?“ zeptal se a bylo na něm vidět, že dnes dopoledne mu to moc nemyslí.

Juli počkala, než jí přestane zběsile bušit srdce. Potom mu vysvětlila, že dveře od bytu nezamykala.

Chvíli tam Gregor stál stejně zmateně jako ona a pak se usmál. „Aha, teď tomu rozumím,“ řekl smířlivě. „Gréta si dnes ráno nejspíš myslela, že už jsi pryč. Nebo prostě jen zamkla instinktivně bez přemýšlení.“ Bezradně a tak nějak smutně si Juli prohlížel. „Dříve dveře prostě jen přibouchla. Ale od té doby, co se stalo to s paní Grotheovou a Christophem, je opatrnější. Docela dost ji to sebralo.“

Juli přikývla, i když si neuměla představit, že Gréta někdy dělá něco jen tak, aniž by u toho přemýšlela.

19.

Postupem léta se Gréta k Juli chovala čím dál nevrleji. I když se pokoušela své skutečné pocity skrývat, došla Juli postupně k závěru, že ji Gréta nesnáší. Když se náhodou potkaly v kuchyni, na chodbě nebo před koupelnou, byla Grétina nenávist cítit přímo fyzicky. Byla to pěnící zášť, která podobně jako horko venku každým dnem nabírala na síle. Nenávist se třpytila v jejích očích, proměnila její zorničky ve tmavé výstřely. Stála napsána v jejím zamračeném obličeji a vřela pod povrchem. Byla cítit z jejího nuceného, jen s námahou ovládaného hlasu.

Když se Juli ráno odvážila jít do kuchyně, aby si udělala kávu, cítila vlnu pohrdání a povýšenosti. Gréta již byla většinou vzhůru, vysprchovaná a namazaná tělovým mlékem a ani ji nenapadlo opustit své království. Jako lvice bránila své teritorium, stála u dřezu, umývala jablka a maliny do svého müsli a neustoupila ani na krok, když si chtěla Juli naplnit kávovar vodou. Vařič na espreso patřil přece jen Grétě a Juli si všimla, že Grétě způsobovalo téměř fyzickou bolest, když viděla, jak ho její spolubydlící používá. Právě tak jako se na jejím obličeji vždy objevil náznak odporu, když Juli používala její hrnce, talíře nebo hrnky. Každým dnem se zdálo, že čím dál tím méně snáší, když Juli vaří v jejím nádobí a jí z něj.

Poslední sobotu v červenci byla atmosféra v bytě obzvláště nepříjemná. Ve vzduchu viselo napětí, jako kdyby měla každou chvíli vypuknout bouře, na kterou všichni v tomto městě zoufale čekali. Juli přišla do kuchyně, zrovna když si Gréta krájela hrušku. Aniž by vzhlédla, dostala ze sebe jen jízlivé „Dobré ráno“. Juli nemohla být vůbec pyšná na to, že o víkendu byla v kuchyni již krátce před osmou. Ostatní měli totiž už umyté nádobí, pánve a hrnce pečlivě uklizené a ze stolu setřené všechny drobky z předchozího dne.

Juliin pohled na chvíli spočinul na bledé pihaté ruce, která držela nůž a krájela jím měkké ovoce. S oteklýma očima nasypala Juli kávu do konvičky a snažila se, aby nic nespadlo vedle. Gréta se se svým müsli a rozevřenými novinami posadila ke stolu. Měla na sobě vkusné černé kimono s květy ve starorůžové a smetanové barvě.

V kuchyni bylo horko a dusno. Vikýřové okno, které místnost přes den chránilo před sluncem jen částečně, dovnitř přes noc pouštělo chlad jen stěží. Přesto se Gréta očividně nepotila. Nikdy se nepotila. Juli na sobě oproti tomu měla jen kalhotky a tílko, a i přesto cítila pot v podpaží.

Ranní slunce, které svítilo skrz okno, osvěcovalo Grétinu pravou stranu obličeje. Její nenalíčená tvář působila nevýrazně. Oči měla kalné a ulepené. Neupravené řasy a obočí nepropůjčovaly bledé pleti žádné kontury. Dokonce ani její dlouhé rudé vlasy vyčesané nahoru se neleskly. Ale Juli věděla, že i dnes, poslední den před letní pauzou, budou na jevišti zářit. Lesklé vlny se jako třpytivý samet rozprostřou kolem Grétiných ramen. Spolu s nimi budou i nalíčené oči jiskřit jako vybroušené drahokamy ve výrazném obličeji, jehož alabastrová barva bude působit něžně a zranitelně. „Botticelliho Venuše“, básnily o ní nejedny noviny, „krásná žena s tváří dítěte“, „nebezpečně svůdná femme fatale“. Margaretha Brandstätterová, nebo prostě jen „Brandstätterová“, byla excelující hvězdou uměleckého souboru.

Z Juliina pokoje se ozvalo cvrlikání a Grétě ucuklo levé obočí. Zavřela noviny, vzala si misku s müsli a už byla na cestě ven, když vtom ji ještě očividně něco napadlo. Vyndala něco z kredence a najednou mezi palcem a ukazováčkem držela sponku do vlasů posetou perlami.

„Měla jsem dvě takové, ale jedna beze stopy zmizela. Nevíš náhodou, kde by mohla být?“

Juli musela polknout. Znovu ucítila, jak ji úzký šperk bodl do stehna na sedadle spolujezdce v autě Christopha Kowalského. Zavrtěla hlavou.

„Možná by sis mohla někdy taky uklidit ty krámy v koupelně. Ve skříňce pod umyvadlem vládne takový chaos, že už mám dopředu strach se tam vůbec podívat. A i když se tam ta sponka nejspíš neztratila, neškodilo by, kdyby ses tam občas postarala o pořádek.“

Juli se za Grétou bez mrknutí oka dívala. Nemělo by smysl sponku hledat. Nebyla tu.

Gréta za sebou zavřela dveře od kuchyně, jako kdyby chtěla Juli zamknout. Zůstalo po ní jen aroma jejího tělového mléka, které Juli v nose uvízlo stejně jako vůně přezrálých jahod.

Když přišla večer domů, bytem se šířil jiný zápach. Cítila zatuchlinu z pračky. Zatuchlý opar se usazoval v odpadech a plížil se do místností. Z kanálů ve městě vycházel podobný, i když ještě o něco nechutnější puch. Znak avizované změny počasí, nastávající bouřky, vytouženého ochlazení. Alespoň to lidi celé týdny tvrdili. Juli tomu ale už nevěřila.

Šla do koupelny, aby si umyla ruce a ulepený obličej. Aby svému tělu od horka alespoň trochu ulevila, nechala téct vodu na svá zápěstí. Voda už dlouho netekla opravdu studená.

Dopoledne pracovala v zelinářství a odpoledne strávila v chladné univerzitní knihovně, aby dohnala látku, kterou během semestru zameškala. Začaly letní prázdniny, na jejichž konci musí odevzdat dvě seminární práce a složit tři zkoušky.

Na cestě domů zapadající slunce ještě osvěcovalo okolí. Juli několikrát přešla na druhou stranu ulice, aby zůstala ve stínu. Přesto dorazila domů úplně zpocená. Když se rozpáleným schodištěm probojovala až do pátého patra, změnily se krůpěje na jejích zádech v úplné potoky. Ze sousedních bytů nebylo nic slyšet, žádný tón, jako kdyby horko všechny sousedy ochromilo a ukolébalo ke stoletému spánku. Z poškrábaných dřevěných dveří nevycházel žádný zvuk.

Juli zavřela kohoutek. Ticho se vrátilo a nechalo prostor jejím myšlenkám. Znovu si vzpomněla na ztracenou sponku do vlasů a údajný nepořádek ve skříňce pod umyvadlem. Dřepla si a otevřela obě dvířka, za kterými schovávala kosmetiku. Měla tam lahvičku make-upu, pudr, taštičku s tužkami na oči, řasenku a kartáček, krabičku tamponů, deodorant, tubu s náhradní zubní pastou, balení se dvěma zubními kartáčky – jeden z nich byl pro Hannese.

Nepořádek spočíval pouze v tom, že neměla věci srovnané přesně za sebou. I když se jí to protivilo, začala všechno srovnávat podle velikosti a barvy. Dokud se neodstěhuje, nechce se s Grétou znovu dostat do sporu. Vzadu ve skříňce se zablýsklo něco stříbrného, co tam zjevně nepatřilo. Juli se natáhla po nůžkách na nehty a chtěla je uložit do kosmetické taštičky. Vtom jí ale hlavou projely vzpomínky.

Juli držela nůžky opatrně, jako kdyby byly křehké, a soustředila se na to, aby se jich dotýkala pouze špičkami prstů. Třesoucíma rukama je rozevřela. Udělala krok směrem k oknu a zvedla je na světlo.

Nůžky bezpochyby někdo umyl. Přesto když člověk rozevřel ostří a podíval se pořádně, daly se dole na drsných vnitřních stranách zpozorovat špinavé fleky tlumené červenohnědé barvy.

Juli se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit. Postupně se přestala třást. Opatrně nůžky položila do kosmetické taštičky a zanesla je do svého pokoje. Schovala je do komody pod svá trička. Musí s tím jít na policii. Ale co když se jí jen vysmějí? Zítra konečně přijede Hannes. On už bude vědět, co je třeba udělat.

Ještě jednou si v koupelně umyla ruce. Při utírání pozorovala v zrcadle svůj bledý obličej. Vypadal, jako by už týdny nebyla na slunci. V tom okamžiku Juli došlo, že tu něco nehraje. V celém bytě bylo ticho. Až příliš velké ticho.

Jasně, Gréta tady není. Dnes večer se před letní pauzou naposledy roztáhne opona pro její velkolepé rozlučkové vystoupení. Za pár minut na jeviště vstoupí Lulu, aby přítomným mužům naposledy zamotala hlavu.

Ale chyběl tu ještě někdo, jak si Juli s bolestí uvědomila. Obvykle ji vždy hlučně pozdravil její kanárek. Vždy, když otáčela klíč v zámku, začal cvrlikat. Choval se jako pes, který se těší z návratu své paničky.

Juli měla zlé tušení. Rychle si otřela ruce. „Rexi, co se děje? Copak ti to horko vzalo řeč?“ vtipkovala, když běžela z koupelny do svého pokoje.

Otevřela dveře do pokoje a horko se na ni vyvalilo jako lavina. Dvanáct metrů čtverečních se podobalo peci, uvnitř muselo být více než třicet stupňů. Ještě před chvílí slunce svítilo přímo do okna a proměnilo místnost v inkubátor.

Juliin pohled spočinul na zakalených oknech. Proč byl závěs roztažený? Od té doby, co začalo léto, dbala každé ráno na to, aby nezapomněla závěs zatáhnout.

Klec stála na komodě u levé zdi. Rex tam ale nebyl. Neseděl na svém bidýlku, ani neokusoval svou tyčinku z prosa. Kam zmizel? Nemohl uletět, okno bylo přece zavřené.

Juli zmateně přistoupila ke kleci blíž. Potom ptáka uviděla. Nebo spíše žlutý chomáč peří dole v kleci. Bylo to tak neforemné, že už by to vůbec nevypadalo jako pták, kdyby z toho nevyčníval zobák a růžové drápy.

„Rexi,“ šeptala Juli, „co se stalo?“

Opatrně otevřela dvířka klece, jako kdyby mohla nehybnému zvířeti i sebemenším otřesem uškodit. Než se ho dotkla, na chvíli zaváhala, ale potom ho opatrně uchopila a zvedla.

Ihned ucítila, že se veškerý život z malého tělíčka vytratil. Uzlíček, který vážil sotva víc než vymačkaná půlka citronu, ležel strnule na její dlani.

„Co jsi mi to jenom udělal?“ Juli polkla a podívala se do černých očí o velikosti špendlíku, jako by tam mohla najít odpověď. Jenže ta spíše ležela za oknem a v písku na dně klece. Slunce celé odpoledne nemilosrdně pražilo na bezbranného ptáka. Klec byla během největšího odpoledního vedra vystavena přímému slunci. Pták si nemohl najít ani kousíček stinného úkrytu. Zemřel žízní.

Pítko totiž leželo na dně a v písku zůstaly šmouhy po zaschnuté vylité vodě. Rex asi při hraní omylem pítko vytrhl z upevnění, což se mu předtím ještě nikdy nestalo. Záhadnější ovšem bylo, proč Juli ráno závěs rozhrnula. Už si na to vůbec nepamatovala. Nebo to snad vůbec neudělala ona?

S nehybným zvířetem šla do kuchyně. Ruka se jí třásla. V bedně na starý papír vedle kredence ležela krabice, ve které kanárka zachránila před kočkami. Položila ho do ní a odnesla ho na dvůr, aby ho zahrabala pod vyschlým kaštanem. I když bylo vedro, třásla se.

20.

Ráno poté, co ve své kleci umřel Rex, se Gréta objevila celá v černém. Navzdory vedru se zahalila do černého kostýmu se zlatými knoflíky, který lichotil její postavě. Kostým očividně pocházel z padesátých let a svým čistým střihem připomínal oděvy od Chanelu.

Juli jako první napadlo, že chce Gréta těmi šaty vyjádřit svůj smutek nad smrtí ptáka. Juli celou noc nespala a byla úplně vyřízená. V hlavě měla totální zmatek, jako kdyby tam zběsile poletovalo několik kanárů.

„Je to ostuda,“ řekla Gréta Gregorovi, který seděl za kuchyňským stolem, a podala mu šálek kávy.

Očima zachytil Juliin zmatený pohled a začal vysvětlovat: „Dnes má pohřeb Christoph Kowalski. Kvůli ohledání těla ho mohou pohřbít až teď.“

Juli si namazala chléb s marmeládou a uvařila si konvici čaje. Neměla chuť na kávu. Zatímco se musela soustředit na každý pohyb a měla pocit, že se pohybuje slimáčím tempem, Gréta za ní hekticky běhala sem a tam, chodila pořád dokola do svého pokoje, do koupelny a nosila věci do velké cestovní tašky, která stála na chodbě. Vedle tašky stály dva kufry. Zdálo se, že si vůbec nevšimla, že z Juliina pokoje už nevychází cvrlikání.

„Jedeme na týden na jih Francie,“ řekl Gregor. „Dnes odpoledne po pohřbu vyrážíme.“

Juli šla ke kredenci, aby si vyndala hrnek, a všimla si přitom nové čajové soupravy. Drahé talíře a šálky z tenoučkého porcelánu s jemnými květinami a zlatým lemováním.

Zrovna chtěla natáhnout ruku po jednom z těch krásných šálků, když se za zády ozval Grétin hlas.

„Mrtví nám zanechávají věci, aby vzpomínka na ně zůstala živá.“

Juli sebou cukla. Bylo to poprvé během dnešního rána, co se jí Gréta podívala do očí.

„Byla bych ráda, kdybys věci po paní Grotheové nepoužívala, Julietto.“

Před pár týdny začala Juli oslovovat celým jménem. Způsob, jakým s našpulenými rty vyslovovala ty čtyři slabiky, Juli připomínal někoho, kdo se hadru dotýká jen špičkami prstů.

„Některé věci jsou součástí mého soukromí.“ Gréta očividně ještě nedomluvila. „Mimochodem když už mluvíme o soukromí… Opravdu bych ocenila, kdybys pořád nenechávala otevřené dveře. Že pořád otevíráš okna dokořán, je v tomto horku ještě pochopitelné, ale že při sprchování pořádně nezavíráš dveře od koupelny a dveře od pokoje máš vždy pootevřené, mi přijde poněkud překvapivé.“

„Byl včera někdo z vás v mém pokoji a roztáhl závěsy?“ zeptala se Juli sebevědomým hlasem, i když se uvnitř cítila úplně jinak.

Gréta se dotčeně podívala na Gregora. „Proč bychom se měli zajímat o tvůj závěs?“ S těmito slovy odešla z kuchyně a nechala tam Juli jen tak stát.

Gregor odložil šálek s kávou a odkašlal si. „Nemá to teď lehké. Přece jen se s paní Grotheovou a s Christophem přátelila.“

Gregor viděl, že Juli s Grétou soucítí jen v omezené míře.

„Každý se s tím vyrovnává po svém. I já Grétiným chováním teď trpím,“ dodal trochu rozpačitě.

To je pravda, myslela si Juli. Poslední dobou ho párkrát potkala v kuchyni, kde si četl nebo se díval na filmy na svém notebooku, zatímco Gréta byla ve svém pokoji. Nejspíš ho vyhnala.

„Ale doufám, že na dovolené přijde na jiné myšlenky,“ řekl.

Gréta vtrhla dovnitř a zle se na něj podívala.

„Můžeme vyrazit?“ zeptal se jen tak mimochodem.

„Hned,“ řekla. „Musím ale ještě do koupelny.“

Gregor vyšel na chodbu a přehodil si přes sebe černé sako.

Chvíli trvalo, než Gréta přišla. Juli slyšela, jak v koupelně vícekrát otevírala a zavírala dvířka skříňky pod umyvadlem. Zjevně něco hledala.

„Máš všechno?“ zeptal se Gregor, když konečně přišla. Neopověděla, pouze si dala do kabelky sluneční brýle a zamířila ke schodům.

Když se Gréta s Gregorem odpoledne vrátili, aby si sbalili ještě posledních pár věcí, zůstala Juli ve svém rozehřátém pokoji. Dala si pozor na to, aby měla dveře zavřené.

Jakmile byli pryč, vzala koupelnu útokem a stoupla si do sprchy. Bylo už po páté a tím pádem nastal čas vyrazit na nádraží. Za půl hodiny přijede Hannes. Byla ráda, že nechal auto doma a přijede vlakem. Ve městě ho stejně nebudou potřebovat.

Vzala si na sebe letní šaty, které minulý týden sehnala za směšnou cenu ve výprodeji, a uklidila si svůj malinký pokojíček. Přitom zavadila pohledem o prázdnou klec, kterou vlastně chtěla zanést zpět do zverimexu. Ale neměla to srdce.

Rychle vyrazila. Lidé se městem ploužili jako šneci. Na všech bylo vidět, že už mají toho nekonečného vedra dost. Jen Juli se mezi nimi pohybovala vesele a mrštně. Poprvé necítila ostré slunce, tak moc se těšila.

Na nádraží vládl chaos. Na informační tabuli se mohla dočíst pouze to, že většina vlaků má zpoždění, některé hodinu nebo i více, některé spoje dokonce vynechaly. Z rozhovorů rozčílených cestujících pochopila, že za to mohly klimatizace, které při těchto teplotách už nefungovaly. Než cestující zkolabují, musí být vlaky odstaveny z provozu.

Jako zázrakem měl ale vlak, ve kterém seděl Hannes, přijet přesně. Juli se skrz dav protlačila na nástupiště a o pár minut později uviděla přijíždět dlouhé, hlasité monstrum. Dveře se se zasyčením otevřely a vyšel z nich houf cestujících. Juli už měla strach, že Hannese mezi všemi těmi lidmi přehlédla, když vtom se objevil. Zrovna vystupoval ze dveří před ní a v ruce měl velký kufr. Krátké blond vlasy měl rozcuchané, šedé tričko bylo po dlouhé cestě zmačkané. Jeho obličej oproti tomu vypadal svěže, zdravé opálení nechalo krásně vyniknout jeho modré oči.

Přišel přímo k ní, postavil kufr na zem a objal ji. Juli zavřela oči, pevně se k němu přitiskla a čichla k jeho vůni, kterou tak dlouho postrádala. Zůstali tak stát celou věčnost – jeden malý ostrov štěstí uprostřed hektického dění.

Když Juli znovu otevřela oči, připadalo jí, jako by na ně kolemjdoucí zírali. Záviděli jim snad?

Leželi vedle sebe zpocení na Juliině matraci. Dotýkali se pouze pažemi. Slunce konečně zapadlo, venku se setmělo. Okno bylo otevřené dokořán a ve dvoře se rozléhaly hlasy, puštěná televize, zvuky z kuchyně a hlasité rozhovory. Několik studentů ve dvoře grilovalo. Ozývalo se cinkání lahví od piva. Teď, když začínala noc, se život probouzel. Lidé chodili do postele později než obvykle, dokonce i děti byly ještě vzhůru. Obyvatelé velkoměsta trávili dny v zatemnělých místnostech a vylézali ze svých brlohů, teprve když se stmívalo.

Mluvili o Elli a o tragické smrti kanárka. Samozřejmě přišla řeč i na vraždu paní Grotheové a Christopha Kowalského. I když obě události ve své nevysvětlitelnosti a krutosti působily zcela náhodně, Hannes se i tak pokoušel najít mezi nimi nějakou spojitost, která by vše logicky a smysluplně vysvětlovala.

„Jsou ty nůžky pořád tady, nebo si je Gréta vzala s sebou?“ zeptal se. „Nemyslím si, že je dobrý nápad jít s tím na policii.“ Hřbetem ruky unaveně hladil Juliinu paži a ona cítila, jak z toho má husí kůži.

Milovali se, dvakrát. Poprvé divoce a skoro zuřivě, spíše jako rozčílení soupeři, kteří se chtějí navzájem porazit v souboji na život a na smrt, než jako milenci. Potom se Juli ptala sama sebe, zda to byla její nezměrná vášeň, která se tu naplno projevila, nebo přece jen něco jiného. Možná ukrývaná zlost, vzájemný vztek nad tím, že se jejich cesty v posledních týdnech natolik rozdělily.

Podruhé si dali na čas. Hannes něžně přejížděl teplýma rukama po Juliině kůži a ona nepřestávala líbat jeho tělo, jako by mu měla zahojit všechny rány, které mu předtím způsobila. Když si na ni lehl a vnikl do ní, držel jí ruce. Silná touha, která se jich obou zmocnila, se projevila v hlasitém křiku, u kterého si Juli později nebyla jistá, zda patřil jí nebo Hannesovi. To, co zůstalo, byl konejšivý pocit smíření.

Juli se posadila. „Proč bychom neměli ty nůžky přinést policii? Pořád je to přece chybějící důkaz!“

„Co bys tím vůbec chtěla dokázat? Že Gréta udusila vaši sousedku parukou? Že ubodala Kowalského v jeho autě? Nemáš nic než několik neurčitých důkazů a domněnek. A ty nůžky samotné už vůbec nic nedokazují. I když jsou na nich dokonce stopy krve, nevíš jistě, jestli se na nich nachází i Grétiny otisky. Tvé tam ale jsou stoprocentně.“

Ruku měl pořád ještě položenou na Juliině paži. Ve dvoře hulákali studenti. Dráždivý zápach připáleného masa vycházející z grilu vnikal do pokoje.

„Odkud vlastně tak jistě víš, že byl Kowalski zavražděn nůžkami na nehty? Četl jsem jen, že ho pachatel ubodal.“

Juli si lehla na matraci. „Prostě to vím!“ Z jejího hlasu bylo cítit zoufalství.

Dosud Hannesovi nevyprávěla ani o svém snu, ani o zmizelém oblečení a sandálech a ani o ránu po oné noci, kdy se potvrdilo, že to, co se jí zdálo, se doopravdy stalo. Měla strach, že by si o ní myslel, že je šílená, především když těm událostem sama částečně nerozuměla. Teď ale sebrala všechnu odvahu a o té hrozné noci mu řekla.

„Myslíš si, že jsi ho snad zabila ty?“ zvolal Hannes šokovaně. „Potom máš o důvod víc nejít s nůžkami na policii.“

Juli se překvapeně dívala na jeho vážný obličej, ale v další chvíli se začal pobaveně smát.

„Nevím, co je na tom vtipného,“ řekla uraženě.

„Promiň, chtěl jsem tě jen trochu rozveselit.“ Znovu zvážněl. „Dobře, shrňme si to: vycházíš z toho, že byl Kowalski zavražděn nůžkami na nehty, nevíš to ale jistě. Kromě toho si myslíš, že na tvém oblečení ulpěly stopy jeho krve, ale nemůžeš ho nikde najít.“

Juli před sebou zase všechno viděla, bylo to strašné a skutečné. Pevně zavřela oči, až se jí před zrakem udělaly červené mžitky.

„Je možné, že jsi ten večer byla dlouho venku? Možná jsi hodně pila, oblečení jsi někam položila a v opilosti jsi měla špatné sny?“

Z jeho podezřívavosti byla cítit žárlivost. Vrátil se, ten starý Hannes. Ten Hannes, kterého zažila naposledy v Berlíně. Ale ještě více než jeho věčné pochyby ji rozčilovalo to, že jí nevěří.

„Věděla jsem o té vraždě dřív, než mi o ní Hofreiter vyprávěl. Hannesi, viděla jsem, jak se to stalo!“

Pokrčil rameny. „Možná se tvé pomatené výplody fantazie znovu vynořily, když jsi o té vraždě poprvé uslyšela. Není nic zvláštního, že se ti zdá o vraždě po tom všem, co se tady v domě stalo.“ Zkřížil ruce za hlavou. „A na nůžtičkách klidně mohou být stopy krve, na tom nemusí být nic zvláštního. Je nesmysl hned myslet na vraždu! Netuším, jestli je vůbec možné někoho zabít tak chabou zbraní…“

Koutkem oka viděla, že potlačuje smích. Vzdala to.

„Přesto odtud musíš pryč, co nejdříve to půjde. Zítra začneme s hledáním bytu. Mimochodem, dal jsem výpověď. Když budu mít štěstí, půjde zítřejší pohovor jako po másle a od září tu budu mít nové místo.“

Juli myslela, že se přeslechla. Dal výpověď, aniž by měl nové místo jisté? To přece znamenalo, že se rozhodl tu zůstat a že s ní plánuje společnou budoucnost. Váhavě se opřela o lokty a prohlížela si jeho obličej. V jednu chvíli se soustředila pouze na to, kdy znovu zaslechne ten smích, který všechny její naděje zmaří.

Ale na jeho obličeji se objevil zářivý úsměv a upřímná radost. „Co je? Kde jsou skleničky? V kufru čeká lahev horkého šampaňského.“

Padla mu kolem krku a zůstali vedle sebe ležet. Smáli se. Pak si Juli uvědomila, že pláče. Slzy úlevy se jí řinuly z očí a stékaly na Hannesův krk.

21.

Pondělní přijímací pohovor proběhl dle očekávání skvěle. Schůzka trvala dvě hodiny a Hannes se z ní vrátil před polednem. Juli mu celou dobu držela palce. Byl plný naděje a věřil, že práci u největší strojařské firmy ve městě dostane, a počítal s tím, že se během příštího týdne ozvou s příslibem zaměstnání.

Hned nato se nadšeně pustili do hledání bytu. Hannes pátral na internetu po vhodných nabídkách a Juli inzerentům telefonovala. I když výběr nebyl neomezený a mnoho bytů již bylo zabraných, podařilo se Juli domluvit na odpoledne tři prohlídky.

Poledne strávili v zatemněném bytě. Pili kolu a pojídali keksy, protože Juli zapomněla v sobotu nakoupit. Sprchovali se, spali spolu, tentokrát méně hlasitě než předchozí večer, znovu se sprchovali a lenošili na Juliině matraci.

„Myslíš, že nás včera večer sousedi slyšeli?“ Juli se chichotala a jako malá holka si přitom držela ruku před pusou.

„I kdyby. Stejně se odtud brzo odstěhuješ.“ Hannes šel v trenkách do kuchyně a vrátil se se scvrklým jablkem. Juli ho sjížděla pohledem odshora dolů. Vypadal úžasně, byl štíhlý a vysportovaný. Neměl na sobě jediný gram tuku. Juli si ho představovala za dvacet let, téměř nezměněného, jen blond vlasy sem tam lehce prošedivělé, zatímco ona sama si vlasy bude barvit a ztloustne.

Kousl si do jablka a zhnuseně zkřivil obličej. „Myslel jsem, že pracuješ v zelinářství! Jak mi tohle můžeš vůbec nabídnout?“ Vyplivl moučnatý kus jablka z otevřeného okna do dvora a jablko tam hodil také.

Juli se nejdřív chtěla bránit, ale pak se jen smála.

„Kdy tam budeš zase pracovat?“ zeptal se Hannes.

„Tento týden mě Hofreiter nepotřebuje. Mám vlastně dovolenou.“

Hannes přikývl. Zdálo se, že ho to uklidnilo.

Nastal čas vyrazit. Oblékli si něco, co bylo dostatečně lehké na léto, ale zároveň dostatečně seriózní na prohlídku bytu, a šli ven. Horko, které panovalo na ulici, bylo sotva k vydržení. Asfalt sálal. Nějaká korpulentní žena kolem nich prošla a táhla za sebou káru. „Když budeme mít štěstí, bude dnes sedmatřicet stupňů,“ naříkala ztrápeně.

Juli a Hannes si pospíšili, protože měli zpoždění. První byt se naštěstí nacházel docela blízko. Ovšem z avizovaného malého bytu v přízemí se vyklubal nehostinný byt v suterénu, dalo by se říci tmavý sklepní brloh. Měl jedinou výhodu: bylo v něm příjemně chladno.

Na druhou prohlídku museli jet tramvají. Cestovalo v ní málo lidí, ve vagonu bylo jako v sauně. Ovšem jízda nabrala nečekaný konec, když se tramvaji do cesty postavilo hasičské auto. Dál museli jít pěšky. Pak uviděli důvod nečekaného hasičského zásahu. Asfalt hned vedle tramvajových kolejí se roztekl.

Čekal je ještě dobrý kilometr. Proklínali nemilosrdné vedro. Projela kolem nich kolona burácejících aut a náklaďáků. Autobusy se po silnici sunuly jako výletní lodě proplouvající úzkým kanálem. Z odpolední husté dopravy se do městského vzduchu uvolňovaly výfukové plyny, v popelnicích před domy zase tlely odpadky.

Před domem, kde měla proběhnout prohlídka, čekalo již deset dalších párů. Makléř je nechal patnáct minut smažit na přímém slunci a potom výpravu zavedl do čtvrtého patra, kde je uvedl do útulného dvoupokojového bytu s balkonem. Očividně si užíval, že na něj naléhají nadšení zájemci, kteří se ani nenamáhali si v klidu prohlédnout všechny místnosti. Když s ním chtěli Hannes a Juli po prohlídce mluvit, musel už zase pryč a při odchodu zamumlal, že byt už je víceméně pronajatý.

V bytě číslo tři – který se nacházel pouze o několik ulic dál – to probíhalo podobně, jen se tentokrát makléř neobjevil osobně, ale zastupovala ho jeho asistentka. Před domovními dveřmi poté mladá žena zjistila, že si vzala nesprávné klíče, a s rudým obličejem se vypařila. Hannes a Juli se zklamaně vydali zpět.

Následující dny probíhaly podobně. Buď podřimovali v dusném bytě, nebo jezdili městem křížem krážem na různé prohlídky. Juli to den ode dne čím dál více vyčerpávalo a měla pocit, že to všechno je jen nekonečný sen. Připadalo jí, jako by stála vedle sebe a mohla se pozorovat při spánku. Ztrácela pojem o čase stejně jako žíznivá ještěrka na poušti.

O Grétě, Charlottě Weberové, Elli ani o vraždách už skoro nemluvili. Vyhlídka, že v dohledné době opustí tento dům, Juli uklidňovala. Sem tam se v ní probudilo tiché doufání a najednou se jí zrychlil tep. Pak se domnívala, že slyší zvonění telefonu, a zkontrolovala displej. Ale nikdo nevolal. Elli se neozývala.

Teprve teď si uvědomila, jak moc ji poslední týdny sebraly. Byla utahaná jako pes. Kdyby tak mohla zase spát. Ale dokud městu vládlo horko, mohla si nechat zajít chuť.

Již v deset hodin ráno byl vzduch nesnesitelně horký a slunce, nemilosrdný vládce světa, pomalu stoupalo nad střechy domů. Ve městě panovalo ospalé ticho. Lidé se zabarikádovali v bytech, po ulicích pobíhalo jen pár turistů a několik tmavě opálených dělníků svlečených do půlky těla, kteří lili horký tér na popraskaný asfalt.

Listy kaštanu, který stál ve dvoře, se mezitím zbarvily úplně do hněda, půda kolem kmenu ztvrdla. I v parcích stromy ztrácely listí. V jejich korunách se neproháněl vánek, nepohnul se na nich ani jeden lísteček. Skrz zvlněné větve pronikalo slunce, spalovalo trávu, a dokonce i ve stínu vládl nesnesitelný hic. Otravné malé mušky poletovaly kolem zpocených obličejů. Lidé se chtěli ochladit v řece, ze které se ovšem stal vlažný potůček, na jehož nejhlubším místě bylo vody tak akorát po kyčle.

Město ztrácelo barvy, protože prudké sluneční světlo unavovalo oči svými ostrými kontrasty. Rozžhavený svět působil, jako by přes něj někdo přehodil tmavý závoj.

Přese všechno se Hannes s Juli toulali městem tak dlouho, jak to jen šlo. Vše bylo lepší než se vrátit do rozpáleného bytu pod střechou, kde bylo odpoledne to největší horko. Když zrovna neměli naplánovanou prohlídku bytu, krátili si čas na výstavách, navštěvovali chladné kostely, courali se spolu s bohatými arabskými rodinami chladnými obchodními domy s luxusním zbožím a jedli v klimatizovaných restauracích.

Hledání zahrady Juli tento týden přerušila, jelikož věděla, že Hannes o tom nemá valné mínění. Nemohl pochopit, proč se tak usilovně hrabe v minulosti. Soustředil se na přítomnost a budoucnost a nevěděl, co si má o Juliině sentimentalitě myslet. „Raději svou matku navštiv v domově důchodců,“ předhodil jí jednoho dne. „To by bylo přínosnější pro obě.“

Po vysilujících dnech následovaly nesnesitelné noci. Skrz otevřené okno nepronikal ani jediný náznak větru. Větráky už byly dávno vyprodané. Juli stále nemohla usnout, každý kousek oblečení, který přišel do styku s propocenou matrací, se jí za chvíli přilepil na kůži. Když ležela klidně, připadalo jí, že se udusí. Celé hodiny se převalovala z jedné strany na druhou a co nejdál se odsunula od Hannese, který ležel vedle ní a sálal. Noc se nekonečně vlekla, ticho přerušovaly pouze tlumené zvuky kostelního zvonu. Juli se ulevilo, vždy když uběhla další hodina.

Teprve krátce před svítáním se vzduch na chvíli ochladil, ale Juli už nečekala, až usne. Vstala, zapnula počítač a najela na stránku s online předpovědí počasí. Pohled na předpověď se stal v průběhu neutuchajícího horka ranním rituálem. Pravděpodobně to tak dělali i ostatní, protože každý doufal, že uvidí vytoužený symbol šedého mráčku.

Poslední noc, četla Juli, padl teplotní rekord, teplota během noci neklesla pod pětadvacet stupňů. Očekává se, že zítra, tedy v sobotu, nastane nový teplotní rekord. Předvídalo se, bude okolo osmatřiceti stupňů, změna počasí byla v nedohlednu. Zavřela laptop, přistoupila k oknu a podívala se nahoru na vlaštovky, které na ranní obloze létaly v kruzích.

22.

V sobotu se na ně konečně usmálo štěstí. Juli tomu mohla sotva uvěřit. Našli byt. Nacházel se v klidné čtvrti na okraji města, nebyl velký, ale zato útulný a mohli si ho dovolit. Z kuchyně se dalo vyjít na malý balkon, který směřoval do parku, jenž se jistě nádherně zazelená, až zase zaprší.

Nejlepší na tom bylo, že se mohli nastěhovat již za dva týdny. Hannes nasadil všechnu svou přesvědčovací taktiku. Zbývalo jen předložit potvrzení o příjmech a nájemní smlouva mohla být jejich. Juli měla strach, že by si to mohl pronajímatel na poslední chvíli rozmyslet, ale Hannes si nenechal zkazit dobrou náladu.

Před domem ji chytil za boky, přitiskl ji k sobě, dal jí pusu a zdvihl ji do výšky. „Vítej doma!“ volal a smál se.

Odpoledne měl vyrazit zpátky do Berlína, ale Juli ho přemluvila, ať zůstane ještě do zítřejšího večera. Chtěla tento slavnostní den strávit s ním. Kromě toho se zítra ráno vraceli Gréta s Gregorem a Juli měla takový pocit, že bude potřebovat jeho podporu. Naštěstí se Hannes nenechal dlouho prosit. Možná i proto, že byl zvědavý a chtěl se seznámit s osobou, o které toho za poslední týdny tolik slyšel.

Když se stmívalo, leželi vedle sebe šťastní na Juliině matraci. Dokázali to – za dva týdny začne jejich nový společný život. Za dva týdny odtud Juli odejde.

Tento den překonal všechny teplotní rekordy, ovšem tentokrát jí horko nevadilo a ani se od Hannese neodvracela. Posadil se a položil si na klín Juliin notebook, aby se podíval na zvláštní zpravodajství o vlně veder, která zachvátila celou Evropu. Dosud bylo léto o čtyři stupně teplejší, než průměrně bývá, a konec tropických veder byl v nedohlednu, vysvětloval meteorolog. Nějaký zdravotník varoval před vycházením z domu v odpoledních hodinách. Nemocnice byly přeplněné a na mnoha místech už pacienty ošetřovali pouze provizorně. Už teď mělo horko na svědomí několik stovek životů. Expert na energii naznačil temný scénář, protože rezervy vody v přehradách dramaticky ubývaly, a dokonce i jaderné elektrárny běžely v úsporném provozu, protože výška hladin v řekách, jejichž voda má reaktory ochlazovat, byla tak nízká jako nikdy předtím.

Ukázali i záběry vysušených jezer a lesních požárů, ovšem Juli je skoro nevnímala. Byla prostě jen šťastná a nechtěla se nechat nakazit soucitem.

Prsty na nohou jemně šťouchla do Hannesovy nohy. „Pojď, půjdeme se podívat na nábytek.“

„Co?“ Na rozdíl od ní se nemohl odtrhnout od obrazů hrůzy.

„Vím, že vlastně nemáme peníze, ale možná někde objevíme něco ve slevě. V každém případě potřebujeme novou sedačku.“

„Když myslíš,“ zamumlal Hannes.

Juli vstala a šla do kuchyně, strčila do trouby pizzu a vyndala z ledničky lahev vody.

Když se vrátila, Hannes mezitím zavřel stránku se zpravodajstvím a v pokoji se rozhostilo tíživé ticho. Mlčky seděl v tureckém sedu a díval se na obrazovku před sebou, zatímco měl ruce nehybně položené v klíně.

„Co je?“ Postavila lahev s vodou na podlahu a posadila se vedle něj.

Chvíli trvalo, než odpověděl. „Na tvém počítači je e-mailový účet Charlotty Weberové.“

Jednou ranou se Juliino křehké štěstí roztříštilo. Mrknutím oka se vrátila zpět do přítomnosti.

Během posledních dní se jí podařilo potlačit tragické události, které se před několika týdny odehrály. Spolu s Hannesem se vznášela jako na obláčku, o to tvrději se teď ale vrátila do kruté reality.

„Někdo cizí musel použít tvůj počítač,“ konstatoval. „Dokonce si uložil i heslo, mohl jsem se bez problémů přihlásit. Zdá se, že se nebojí…“

Hannes otevřel všechny složky v e-mailu, ale byly prázdné. Ve složce doručených zpráv se nenacházel ani jediný e-mail a ani v odeslaných e-mailech nebyla jediná zpráva. Klikl na dobu uložení ve složce Nastavení. „Přijaté a odeslané e-maily jsou automaticky smazány po třech měsících,“ řekl. „Ale zprávy samozřejmě může smazat i uživatel a všechny stopy tím zahladit…“

Juli si omotala ruce kolem svého zpoceného trupu. „Myslíš, že byla na mém počítači Gréta?“

„Možná ona, možná Charlotte Weberová nebo kdokoli jiný. Každý, kdo byl v tomto pokoji, si mohl na tvém počítači zřídit e-mailový účet.“ Sice se snažil působit klidně, ale Juli si všimla, že mu to rovněž dělalo starosti. Nervózně bubnoval prsty do notebooku. „Vypadá to, že tě tady někdo chce do něčeho zatáhnout.“ Vstal a odhodlaně zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

„Podívat se, co tu tvoje spolubydlící provádí.“

Juli šla za ním.

Přede dveřmi do šatny zůstal stát. „Jak se dostanu dovnitř?“

Viděla, že klíč v zámku chyběl.

„Musela komoru zamknout a vytáhnout klíč, než odjela,“ řekla překvapeně. Něco takového Gréta nikdy předtím neudělala.

Dveře od svého pokoje ovšem nezamkla a Hannes vpadl dovnitř. Bez zaváhání se pustil do prohledávání Grétina psacího stolu a vyštrachal ze šuplíků stejné věci, které si Juli už dávno prohlédla s Elli.

V místnosti bylo chladněji než v Juliině pokoji díky oknům obráceným na sever. Juli se nadechla s očekáváním, že ucítí onen zvláštní pach, který ji překvapil pokaždé, když vstoupila do cizí místnosti. Ale necítila nic. I přes svou velkou snahu v tomto pokoji necítila vůbec nic.

Hannes mezitím listoval nespočtem kritik, prohlédl si Grétinu sbírku stvrzenek a příkazů k úhradě, s údivem si četl dopisy od muže s růžemi a podivoval se nad poznámkami, které se týkaly Juli. Přibyl tam nový lísteček. Gréta dokumentovala nejen Juliinu spotřebu potravin a používání vybavení v domácnosti, ale teď si také zaznamenávala průběh jejího dne.

Na vytrženém čtverečkovaném papíře pod sebou stála data a k nim byly přiřazeny časy, ke kterým byly dopsány stručné poznámky jako „Odchod“, „Návrat“ nebo „Obchod“.

„Co to má znamenat?“ Hannes předal lísteček Juli.

Nemusela nad tím dlouho přemýšlet. „Gréta si poznamenala, co dělám,“ řekla lhostejným tónem. „Alespoň když je ona sama doma, protože bývá často pryč. Možná něco z toho vyzvěděla i od Gregora.“

Hannes se na Juli šokovaně podíval. „Co má v plánu?“ Vrátil vše zpět do šuplíků a vztekle je zavřel. Běhal v chladné místnosti sem a tam jako hladový tygr v kleci a prozkoumal každé místečko. Nakonec si lehl na podlahu a podíval se pod postel. Bílý přehoz sahal téměř až na zem, mezera byla tak akorát na šířku ruky.

Hannes tam strčil ruku a snažil se něco vytáhnout, ale nešlo to. „Potřebuju koště.“

Koště nenašla, ale přinesla mu mop, který stál v rohu vedle sprchového koutu, aby mohli pokaždé rychle setřít případné šmouhy na dlaždicích. Pomocí mopu si Hannes přitáhl nízkou krabici od bot. Klekl si a nadzvedl víko.

Nenašel tam žádné drahé kozačky, jak by se dalo očekávat. Sice se v krabici nacházel ještě jemný papír, ale ten zakrýval pouze kus látky. Nešlo o jemnou látku, spíš o hadr. Hannes ho vytáhl. Podobal se pytli na brambory, byl plný roztřepených záplat a tmavých skvrn. Podle šikmého lemu a dvou ramínek se dalo poznat, že to jsou šaty. Šaty pro malou dívku.

„Kdo něco takového schovává? Tyhle obnošené šaty přece nemůže darovat už ani charitě.“ Hannes pokrčil nos a upustil šaty na zem. „Je tam ještě něco,“ oznámil a podíval se na Juli. Podruhé strčil ruku mezi jemný papír a špičkami prstů vytáhl něco, co se z krabice vinulo jako dlouhé lano.

Juli ucouvla zpátky, jako by měl Hannes v ruce jedovatého hada.

I jemu se ve výrazu obličeje odrážel odpor, když před sebe hodil zapletený cop. „Co to proboha je?“ vykřikl zhnuseně.

„Blonďatý cop,“ odpověděla Juli chladně. Když si ten ani ne metr dlouhý ohon z hustých vlasů prohlížela, naskočila jí husí kůže.

„Je pravý? Myslím jako, jestli ho někomu ustřihli?“

Juli mu nedokázala odpovědět. Naklonila se, ale ani ona neměla chuť vzít cop do ruky. Prameny byly široké a silné. Na obou stranách byly svázané obyčejnou gumičkou. Na horním konci byly vlasy pečlivě rozdělené a srovnané podle délky.

„Může vůbec člověk mít tak dlouhé vlasy?“

Juli pokrčila rameny. Nevěděla to a ani o tom nechtěla přemýšlet. Místo toho se sama sebe ptala, proč Gréta ty šaty a cop skladuje pod postelí. „Vlastně má další sbírku svých věcí nahoře na půdě,“ řekla nahlas.

Hannesovi chvíli trvalo, než si uvědomil, co právě slyšel. „Nemám tušení, jestli je tvoje spolubydlící zločinec nebo jestli má něco společného s tou Charlottou Weberovou, ale jsem si stoprocentně jistý, že to nemá v hlavě v pořádku.“ Zaťukal si na čelo a potom chytil cop mezi palec a ukazováček a položil ho zpět do krabice. Hodil na něj i ošklivé šaty a přiklopil krabici víkem. Nohou kopl karton zpět pod postel.

Něco zařinčelo. Přímo před Juliiny nohy z pod postele dopadlo cosi tmavého a matně lesklého. Zvedla to a podala Hannesovi.

„Klíč od šatny.“

Skrz zavřené dveře sem pronikly výpary z kuchyně.

„Pizza!“ vykřikla Juli a běžela do kuchyně.

Když otevřela troubu, vyvalil se na ni dým a pálil ji do očí. Z pizzy nezbylo nic než černá placka.

Hannes šel do všech místností a otevřel okna.

Juli si u dřezu omyla obličej a z očí si setřela saze. Její přítel stál vedle ní a v ruce držel mosazný klíč. S bušícím srdcem ho následovala na chodbu.

Dala mu přednost, protože komoru neměla ráda. A protože už byla připravená na všechno. Jen ne na to, co tam na ně čekalo a co předčilo všechny její představy. Šatna totiž zmizela.

Když Hannes otevřel dveře, měli před sebou pouze úzký prostor, který se na první pohled zdál ještě užší. Nejdříve si myslela, že tam Gréta nacpala ještě více oblečení a haraburdí, protože jí přišlo, jako by se levá stěna posunula blíže ke dveřím.

Ovšem potom dovnitř vstoupil Hannes a ona si všimla, že prostor vpravo byl mnohem širší, než si ho pamatovala. Šla za ním a najednou stála v novém, větším pokoji.

Žádné oblečení tam neviselo, nebyly tam boty, kabelky a ani žehlicí prkno. Z Grétiny miniaturní šatny v pokoji zbyla pouze bílá žárovka na stropě a skutečnost, že místnost neměla okna.

Hannes rozsvítil. Stěny byly holé. Na první pohled s nimi bílý nábytek splýval.

„Myslel jsem, že je to Grétina šatna,“ řekl a rozhlédl se.

Juli mlčela. Nedokázala rozlišit, jestli bdí, nebo sní.

„Vypadá to spíše jako smutný dětský pokoj,“ konstatoval Hannes a šel ke skříni u pravé stěny.

Měl pravdu. Vedle skříně stála dětská postýlka, u protější stěny se nacházela komoda a malý stolek s malou židlí. Postel byla povlečená, na židli ležel polštář.

„Nebo jako trpasličí doupě,“ řekla Juli a zkoušela se zasmát, ale z hrdla jí vyšlo pouze zachrčení. Místnost byla cítit nepříjemně zatuchlým vzduchem. A Grétiným parfémem. „Dětský pokoj přece nemůže být bez oken!“

Hannes otevřel dveře do skříně. V poličkách se kupila plyšová zvířátka, deky, knihy a hračky. Stejně jako nábytek byly všechny tyhle věci nové. „Tohle je vězení s designovým nábytkem, zlatá klec bez světla,“ prohlásil a potom dvířka znovu zavřel. „Ale kde je nějaké dítě?“

Juli si zakryla obličej rukama. Udělalo se jí zle. „Musím odtud pryč!“ Otočila se a vyrazila ke dveřím. Skoro zakopla o starý baňatý kočárek pro panenky, který stál nalevo.

Na chodbě se zády opřela o zeď a snažila se přemýšlet. Kam zmizela Grétina šatna? Pozorovala dlouhé stěny úzké chodby, jako by tam snad měla objevit skryté dveře. Co z toho, co viděla, a co z toho, na co si pamatovala, byla pravda, a co si jen představovala? Od té doby, co tady bydlela, to nebylo poprvé, kdy pochybovala o svém zdravém rozumu.

V té šatně byla, a to víckrát než jednou. Visela tam spousta šatů ve dvojím provedení a potom také ošacení staré dámy. Jak se mohlo přihodit, že na tomtéž místě se najednou nacházel dětský pokoj? Co Gréta a Gregor udělali s ponurou šatnou, že se z ní náhle stala místnost plná zbrusu nového nábytku?

„Tohle je víc než podivné,“ řekl Hannes, když vyšel ven. „Otázkou je, jestli to má co do činění s tou Charlottou Weberovou.“

Juli nevěděla, co mu má odpovědět. Neměla sílu mu vysvětlovat, že je téměř nemožné, aby se tu tato místnost najednou objevila. Kam se podělo oblečení? Jak se sem dostal ten nábytek, aniž by si toho všimla? Jak se ten pokoj mohl jako mávnutím kouzelného proutku zvětšit?

Hannes vycítil její zoufalství. Stoupl si před ni a z čela jí odhrnul přilepené vlasy. „Zítra ti najdeme výhodný hotel. Tady u těch bláznů už nemůžeš déle zůstat.“

Bylo jasné, že hotel bude muset zaplatit on, a věděl, že Juli není příjemné brát si od něj peníze. Ale jistě také vytušil, že tentokrát neřekne ne.

S úlevou přikývla. Přitiskla se k němu a objala ho tak pevně jako tonoucí, který se chytá záchranného kruhu.

23.

Zvenčí se ozval tlumený hluk. Juli si v polospánku myslela, že slyší skřípat dům a že červené střešní tašky na střeše praskají, jako by se znovu vypalovaly v peci. Aniž by otevřela oči, věděla, že slunce už stojí vysoko na obloze. Cítila, jak ohnivá koule bez přestání stoupá nad střechu a že zakrátko její paprsky dopadnou úzkou štěrbinou na levé straně závěsu do jejího pokoje. I dnes se bude slunce snažit ukrást jim všechen vzduch potřebný k dýchání a zanechá jen úmorné horko.

Juli se probudila z už tak chabého spánku a ocitla se znovu v realitě. Promnula si oči a cítila, že jí hoří čelo. Hannes ležel jen pár centimetrů od ní, přesto s ním necítila žádné spojení. Jako by byl zahalen ve vzduchotěsné bublině, ze které by se stala pouhá kapka, kdyby se jí Juli jen dotkla.

Viděla jen jeho záda. Otočil se na bok a hlasitě chrápal. Opatrně se posadila a posunula závěs o kus stranou. Díky odrazu slunečních paprsků viděla, jak je okno špinavé. Bylo už poledne.

Jako vždy se Juli podařilo usnout až po východu slunce. Záviděla Hannesovi, který neměl problémy odplout do říše snů hned poté, co si lehl, a probudit se až za dvanáct hodin. Byl jako bezstarostné dítě znavené po dlouhém, vydařeném dni.

Nechala závěs vyklouznout z ruky. Uslyšela zvuky, které vycházely z chodby. Někdo položil na zem něco těžkého, co pak chvíli táhl po podlaze. Někdo přinesl na chodbu další předmět a potom se zavřely dveře. Z kuchyně se ozývalo tlumené klapání podpatků. Gréta a Gregor se vrátili.

V jednu chvíli chtěla Hannese probudit, ale pak si řekla, že to ještě může počkat. Chtěla se nejdříve vysprchovat, aby začala den s čistou hlavou. Připlížila se ke dveřím a poslouchala. Když zjistila, že je v kuchyni i Gregor, proběhla chodbou do koupelny.

Deset minut se sprchovala studenou vodou. Nádherně chladivé kapky jí těžce dopadaly na hlavu. Přes šumění vody neslyšela žádné zvuky kolem, ani auta na silnici a ani hlasy na chodbě.

Zavřela oči a zůstala stát pod vodopádem tak dlouho, dokud jí nezmizela husí kůže a studená voda se nezměnila v příjemné osvěžení. Když vyšla ze sprchového koutu, věděla, že jí ten pocit dlouho nevydrží. Aby ho uchovala déle, neusušila se, ale jen se rychle zahalila do ručníku.

Když se plížila do svého pokoje, měla štěstí, že nikdo na chodbě nebyl. Stály tam jen otevřené kufry a cestovní tašky a vedle nich hromady špinavého prádla. Vypadalo to, jako by se šestičlenná rodina vrátila z měsíční dovolené. Juli věděla, že otisky nohou, které za sebou zanechala na podlaze, Grétu rozpálí doběla.

Když přišla do svého pokoje, Hannes tam nebyl. Vyvedlo ji to z míry natolik, že se rozhlížela, jako by v malé místnosti snad bylo možné, aby se někam schoval. Nevěřícně zírala na matraci, kde už neviděla ani otisk jeho těla.

Kam se poděl? Šel nevysprchovaný do kuchyně, aby se představil Gregorovi a Grétě – v trenkách? Toužil snad tak moc po kávě? Nebo se rozespalý připotácel k lednici, aby si vzal lahev vody, aniž by si všiml, že se ti dva vrátili?

Juli pohltilo zvláštní vzrušení a srdce jí začalo nepravidelně bít. Aniž by se osušila, oblékla si čisté spodní prádlo, tričko a krátké kalhoty. Rychle si přejela ručníkem po vlhkých vlasech.

Bosa proběhla chodbou kolem Grétina haraburdí. Mokré stopy nohou na podlaze mezitím zaschly.

Když otevřela kuchyňské dveře, ucítila intenzivní zápach. Smrdělo to jako přezrálý měkký sýr, který ležel příliš dlouho v autě a musel nutně do lednice. Místnost byla k nepoznání, vypadala jako reklama na rustikální kuchyni z časopisu o bytovém designu. Všude stály kvalitní potraviny zabalené do vkusných balení, pěkně tvarované sklenice s olivami, naloženým ovocem a marmeládami. Na kredenci se ve váze vyjímala kytice z kopretin a levandule. Kuchyňský stůl byl přeplněn miskami a džbány z drahé kameniny, lahvemi olivového oleje a malým citronovníkem v květináči z terakoty. Na židlích ležely podušky z bílorůžové látky a na podlaze stála dřevěná bedna s lahvemi kvalitního vína.

Mezi tím vším kličkovala Gréta, která vypadala svěže a odpočatě, i přes dlouhou noční cestu domů. Světlou pleť měla jemně opálenou, pihy na rukou házely zlaté odlesky. V nových lněných šatech, které byly pošité folklorními výšivkami, a dlouhými, zvlněnými prameny vlasů, jež měla v týle sepnuté sponkou, dokonale zapadala do středomořské scenérie.

„Bonjour,“ zašeptala na Juli a dál uklízela suvenýry z dovolené, které ji musely stát majlant. Klapání podpatků dokreslovalo její činorodost.

Na Gregora se jí ovšem naskytl jiný pohled. Vykláněl se z otevřeného okna a kouřil. Kolem očí měl tmavé kruhy a jeho oblečení vypadalo, že by okamžitě zasloužilo vyprat. Asi celou noc seděl za volantem.

Hannese neviděla.

„Užili jste si dovolenou?“ Juli zůstala stát ve dveřích. Dál by se stejně nedostala, protože Gréta zaplnila každičké místo ve své říši svými novými poklady.

Gréta nadšeně přikývla a příjemným hlasem popisovala zážitky z dovolené na jihu Francie, zatímco Gregor z okna vyfukoval šedý dým.

Juli počkala, než Gréta domluví, aby nebyla nezdvořilá, potom se otočila a zavřela za sebou dveře. Šel Hannes do koupelny poté, co zaskočil do kuchyně? Zvláštní, Gréta se o něm ani slůvkem nezmínila.

Ovšem v koupelně nebyl. A nebyl ani v Juliině pokoji. Na displeji telefonu viděla pouze čas, žádný zmeškaný hovor, žádnou zprávu.

Juli stála na chodbě. Šel snad pro pečivo? Za celý týden něco takového neudělal. Ale bez sprchy? Nebo snad bylo možné, že byl v kuchyni, zatímco se Juli sprchovala, a když se oblékala, šel do koupelny a odešel z bytu, zatímco se bavila s Grétou? Ne, to je holý nesmysl. Juli přece stála ve dveřích, všimla by si, kdyby šel ven.

Pohled jí utkvěl na úzkých, bílých dveřích naproti. Byl v nich zastrčený tmavý mosazný klíč. Hannes ho včera večer zcela jistě položil pod Grétinu postel.

Juli udělala tři kroky, váhavě natáhla ruku a třesoucími prsty chytla klíč. Pak jím co nejopatrněji a nejtišeji otočila v zámku. Zdálo se jí, že cvaknutí klíče způsobilo ohlušující zvuk. Vytrhl ji ze strnulosti a vrátil ji zpět do reality, která nebyla o nic méně děsivá a bez milosti potvrzovala všechny její obavy.

Dětský pokoj zmizel. Dívala se do známého prostoru – malé místnosti s botami a oblečením. Před sebou neměla nic víc než obrovskou šatní skříň. Po kočárku na panenky, posteli a ostatních kusech nábytku nezůstala ani stopa. Stejně tak jako po Hannesovi.

Když dveře zase zavírala, zapřela se do nich oběma rukama. Zámek zaklapl. Jak ráda by všechno v tomto pokoji napořád zamkla a klíč zahodila. Své otázky, svůj zmatek, své zoufalství. Jenže život jí nenabízel taková jednoduchá řešení. Spíše ji nutil jít pořád dál, i když už dlouho nevěděla, kam směřuje, a i když tušila, že na určitém místě sešla ze správné cesty a bála se, že ta zamlžená cesta dřív nebo později povede do prázdna. Nebo do propasti.

Znovu zamířila do kuchyně, otevřela ji a vstoupila. Gréta se zrovna sehnula, aby uklidila něco do kredence, a jen letmo se na ni podívala. Z jejího nepřítomného pohledu nevyčetla, jestli už Gréta ví, že Juli byla v jejím pokoji. Zato jí ovšem dala jasně najevo, co by si o ní myslela, kdyby zrovna teď měla chuť na pozdní snídani.

„Neviděli jste Hannese?“ zeptala se Juli.

„Koho?“ Gréta přimhouřila oči. „Snad sis nepořídila nové domácí zvířátko?“

„Hannese, mého přítele.“

Gréta se postavila. V očích se jí zračila zvědavost. „Tvůj přítel tě přijel navštívit?“

I Gregor vypadal překvapeně a svěsil ruku, ve které držel cigaretu.

„Jo, přespal tu,“ odpověděla Juli a netrpělivě čekala na odpověď.

„Ptáš se, jestli jsme ho potkali v kuchyni?“ Gréta se chovala, jako by byla úplně natvrdlá.

„Jo, přesně. Myslela jsem, že si třeba uvařil kafe, zatímco jsem se sprchovala.“

„Ne,“ Gregor na ni se zaujetím zíral. „Tady nikdo nebyl.“ Vypadal, že ho zajímá, jak tahle situace dopadne.

„I když bych ho opravdu moc ráda poznala,“ řekla Gréta, jako by už tu možnost neměla.

Juli překročila bednu s vínem. Měla pocit, jako by ji někdo polil studenou vodou. Protáhla se kolem papírového sáčku, ze kterého trčely dvě bagety. A protože nevěděla, co dělat, postavila na kávu.

Gregor ji upřeně pozoroval. Když se na něj podívala, zapálil si novou cigaretu.

„Doufám, že neodjel, aniž by se nám představil,“ řekl s úsměvem a znovu se vyklonil z okna. Podíval se na ulici, pak k nebi a nakonec do prázdna.

Mezitím, co čekala, až se voda ohřeje, si stoupla vedle něj a vyklonila se z okna, jako by tam dole mohla Hannese vidět.

Gregor si naposledy potáhl a vyhodil půlku cigarety ven. Jednou Juli vyprávěl, že před třemi lety kouřit přestal. Z nějakého důvodu ovšem očividně zase začal.

Cigareta přistála na asfaltu do stínu parkujícího auta a vylétlo z ní pár jiskřiček.

Najednou se Juli zdálo, jako by se ulice propadala do bezedné prohlubně, ale dům naopak narůstal do výšky. Chodci a auta se proměnili v malé tečky, dokud je úplně nepohltila černá rokle. Juli se zatočila hlava a udělalo se jí mdlo. Zavřela oči a pevně se držela parapetu, aby se nepropadla do hlubiny.

IV

V pusté věži samoty

hodiny, dny, ty věčné jsou.

Mé nebe, strop plný temnoty,

s nikým nesdílím celu svou.

Ni vánku luk, ni vůně květů

necítím, za zdí dusím se.

Dokola opakuji si tu větu,

za svobodu obětuji vše.

Jednou ti uniknu, ať je noc, či den,

nejsi má matka, jsi podvodnice jen.

Rozuměla každému slovu, i když mluvili tlumeným hlasem. Dospělí si myslí, že děti jsou přihlouplé a nechápou žádné závažné věci. Ani za sebou nezavřeli dveře. Pouze je přivřeli.

Když kolem ní procházeli, seděla zrovna ve společenské místnosti a předstírala, že je zahloubaná do knihy. Seděla na těžké židli u jednoho z jídelních stolů a hlavu skláněla nad dětskou knihou se zažloutlými a vytrhanými stránkami.

„Tady, jen se podívejte. Od té doby, co tu je, nedělá to dítě nic jiného,“ šeptala ředitelka domova svému doprovodu. „Kromě toho jí málo a je velmi tichá.“ Paní Jürgensová byla ošklivá žena, její popelavý obličej hyzdily roztažené póry, měla zacuchané a neupravené vlasy a nad horním rtem jí vyrůstal hustý světlý knírek. Nadto byl její dech cítit cigaretami. A byla hloupá. Tak hloupá jako všichni ostatní. To, že člověk mlčí, přece zdaleka neznamená, že taky nic neslyší. „Vypadá to skoro, jako by na něco čekala.“

I když svůj pohled od potištěných stránek neodvrátila, cítila, jak si ji muž, který přišel s paní Jürgensovou, prohlíží, jako by byla lední medvěd v zoo. Písmenka se jí rozpíjela před očima, neměla vůbec tušení, jakou knihu vlastně čte.

Koutky očí zahlédla, jak jdou druhým východem na chodbu, která vedla ke kanceláři ředitelky.

Napočítala do sto padesáti, potom sklouzla dolů ze židle a plížila se směrem k nim. Ostatní děti si hrály na dvoře. V plavkách dováděly na louce vedle prolézaček a skákaly do nafukovacího bazénu. Jejich křik pronikal až do domu. Věděla, že nikomu nechybí.

Zůstala stát vedle pootevřených dveří od kanceláře. Cítila nakyslou vůni silné kávy.

Muž si odkašlal. „Zatím tedy neřekla jediné slovo. Jak dlouho je tady?“

„Pět dnů.“

„Dejte jí ještě trochu času. To dítě si toho hodně prožilo.“

„Mluvíte mi z duše.“ Paní Jürgensová se zasmála. „Přece jen zabila člověka.“ Odmlčela se. Někdo hrknul židlí. „A to zcela nepředstavitelným způsobem,“ dodala vzápětí. „Jenom na to pomyslím a vlasy mi vstávají hrůzou na hlavě.“

Chvíli mlčeli. Potom muž pronesl klidným hlasem: „Ve spisu stojí, že byla nalezena zubožená a dehydratovaná v bytě svých rodičů. Byla zcela vysílená, zmatená a neschopná o čemkoli mluvit.“

„Ano, pokálela se a skoro dva dny nic nejedla ani nepila.“

„Je pravda, že ji našel domovník?“

„Ano, ten muž žije v přízemí. Byli s její matkou domluvení, že přijde zlikvidovat vosí hnízdo, které bylo vedle kuchyňského okna. Přišlo mu podivné, že mu nikdo neotvírá, i když věděl, že jsou obě doma. Další den se zašel do bytu podívat s náhradním klíčem.“

Zašustil papír. Někdo listoval stránkami. „A ona se nehnula z místa?“

„Ne. Záchranáři a policie vycházeli z toho, že vedle mrtvoly seděla celou dobu bez hnutí.“

Zase mlčeli.

„Kdyby nebylo domovníka, to dítě by to dlouho nepřežilo,“ řekl muž potichu. Stěží mu rozuměla. „Zemřelo by žízní vedle mrtvého těla.“

Vedoucí domova zakašlala a na podšálek postavila hrníček kávy. „Nechci, aby to vyznělo špatně, ale přesto se nabízí otázka, jestli by to tak pro všechny zúčastněné nebylo lepší.“

Nastalo takové ticho, že slyšela jen jejich dech.

„Na půdě našli její ostříhané vlasy. Ví se, jak k tomu došlo?“ zeptal se muž.

„To vám může zodpovědět pouze ona sama.“ Uslyšela tlumené zacinkání a šustění. Potom cvaknutí a dlouhý výdech. Paní Jürgensová si zapálila cigaretu.

„Snad vám nemusím vysvětlovat, že ta dívka není žádné monstrum,“ řekl muž. „Krutost dítěte je pouze odrazem krutostí, které mu způsobují ostatní.“

Ozvalo se zasyčení. Ředitelka hlasitě vydechla cigaretový kouř. „Vy jste coby psycholog jistě četl mnoho chytrých knih a rozhodně se v tom, co se odehrává v hlavách lidí, vyznáte lépe než já,“ řekla, ale neznělo to upřímně. „Mé dlouholeté zkušenosti na pozici ředitelky tohoto zařízení ovšem otřásly mým přesvědčením o dětské nevinnosti. Existují děti, které jsou a zůstanou nebezpečnými a nevypočitatelnými. Abych byla upřímná,“ – popotáhla si z cigarety – „od té doby, co tu pracuji, věřím, že zlo opravdu existuje.“

„Chcete mi snad tvrdit, že jsou děti, které jsou od přírody zlé?“ Hlas muže už nezněl tak klidně.

„Víte, můj názor vlastně není vůbec důležitý. Nikoho neodsuzuji, starám se jen o to, abychom tu i nadále žili v klidu a míru.“ Paní Jürgensová se snažila o přátelský tón, jako by se tak chtěla omluvit. „Nicméně z některých dětí mám prostě strach.“

Z pootevřených dveří se linul smradlavý dým. Na podlahu spadla tužka. Děti venku rozpustile křičely jedno přes druhé.

„Víte, co dělá, když si myslí, že se na ni nikdo nedívá?“ Vedoucí domova si odkašlala, muž mlčel. „Sbírá vlasy.“ Zakuckala se. „Už vícekrát jsem ji přistihla, jak sbírá ze země vlasy a schovává si je do kapsy. V umývárně nejenže vybírá vlasy z umyvadla, ale také je tahá z odtoku sprchy. Nevím, jestli jsem někdy viděla něco odpornějšího.“ Rozkašlala se.

„Musíme zjistit o minulosti té dívky více. Jen tak budeme moci porozumět tomu, jak mohla něco takového udělat,“ řekl muž. „V následujících týdnech sem budu pravidelně docházet, abych si s ní popovídal. Obávám se, že bude chvíli trvat, než se mi svěří, ale musíme to zkoušet.“

Židle se odsunuly. Odložili šálky. Rozhovor byl očividně u konce.

Rychle se odplížila do společenské místnosti a posadila se zpět na tvrdou židli. Znovu se sklonila nad knihu.

Muž mohl říkat, co chtěl – ona už tu jistě nebude ani o týden déle. Každou chvíli přijde její matka a vyzvedne ji.

Navíc musí matku varovat, aby ochránila ji i sebe. Před zlou čarodějkou.

Když na tu ženu myslela, omotávala její tělo neviditelná šňůra. Ruce se jí třásly, scvrkl se jí žaludek, třeštila jí hlava a připadalo jí, že jí srdce svírá něčí dlaň.

Stále ještě nevěděla, jak čarodějka vypadá. Sice dokázala zničit její falešnou masku, ale na zlo, které se ukrývalo pod ní, byla krátká.

24.

Voda jí na nejhlubším místě sahala tak akorát nad kolena. Juli si lehce nadzvedla šaty a bosa se brouzdala žalostným potůčkem, který zbyl z řeky Isar. Kolem hlavy si omotala šátek, aby se nevystavovala prudkému odpolednímu slunci bez pokrývky hlavy. Za jejími zády se nacházelo centrum města, ale ona pozorovala výstavbu nových výškových domů, obklíčenou šedí širokých silnic.

Moc lidí u řeky nebylo. Jen několik teenagerů se v plavkách válelo v mělké vodě, spíše seděli, než leželi, a mezi stehny svírali lahve od piva. Ve skrovném stínu, který poskytovalo pár do zlata zbarvených vrb, stálo několik byznysmenů z přilehlých kancelářských budov. Na očích měli sluneční brýle, saka přehozená přes ramena a kalhoty vykasané. Brouzdali se teplou vodou stejně jako Juli a telefonovali. Marně hledali alespoň krátké osvěžení.

Z míst, kde přetížené klimatizace pomalu přestávaly fungovat, to lidi táhlo ven s nadějí, že ucítí alespoň jemný vánek. Ale dokonce ani ve stínu se nedalo vydržet delší dobu. Před horkem nebylo možné uniknout.

Juli už si zvykla. Poté, co se Hannes předevčírem vypařil, už nedokázala rozlišovat mezi chladem a teplem, světlem a tmou, tichem a hlukem. Někdy se tak moc potila, až se jí zdálo, že se rozpouští, ale najednou ji přepadl strach a vlil jí do žil chlad. Přes den podřimovala, seděla bez hnutí na své matraci jako obalená ve vatě. V noci zoufale chodila po ulicích města, hlava jí přitom třeštila a v uších jí šumělo. Na spánek neměla ani pomyšlení. Dva dny bezradně bloudila, znovu a znovu volala Hannesovi. Ale nezvedal to. Kde jen mohl být?

Obešla kavárny, ve kterých spolu seděli, pročesala ulice a procházela parky, do nichž spolu chodili. Dokonce byla i u domu, kde se nacházel jejich nový byt. Zavolala i do jeho staré firmy a ptala se po něm. Strohý Hannesův kolega jí řekl, že se Hannes v práci už delší dobu neobjevil. Juli tomu nerozuměla. Myslela si, že si Hannes vzal pouze týden dovolené a měl v plánu vrátit se na své staré místo ještě alespoň na dva týdny. Ale Hannese zjevně podnik poté, co podal výpověď, rovnou propustil. Zatajil jí, že se se svým zaměstnavatelem nerozešel v dobrém.

Čísla na společné známé a na jeho rodinu Juli neměla od té doby, co se jí na chodníku rozbil telefon. Naštěstí věděla, kde jeho rodiče bydlí, v případě nouze by tam prostě zajela, i kdyby kvůli tomu musela až do Braniborska. Ale pochybovala, že Hannes opustil město. Šílený strach jí stahoval hrdlo, jako by se jí kolem něj omotal had.

Bosé nohy klouzaly po nazelenalých oblázcích, palcem u nohy narazila do jednoho z kamínků. Dokonce i v tekoucí vodě se vytvořil povlak vodních řas. V nádržích na okrajích břehů se třpytila bílá břicha leklých ryb. Juli skoro uklouzla a spadla do vody. Pustila šaty, loktem odstrčila na bok plátěnou tašku, kterou měla přehozenou přes rameno, a ve vzduchu máchala rukou, v níž držela sandály, dokud nenašla rovnováhu a znovu pevně nestála ve šplouchající vodě.

Čím déle o tom přemýšlela, tím jistější si byla, že Hannese slyšela, když se sprchovala. Bavil se na chodbě s Gregorem. Říkal něco Grétě, která se poté zvonivě zasmála.

Musela informovat policii. Musela nahlásit jeho zmizení. Musela říct policistům, co se přihodilo. Vtom ji něco píchlo do nohy. Vykřikla, sehnula se a mezi oblázky zahlédla střep. Ale nezranila se, voda totiž obrousila jeho původně ostré hrany.

Ale co by policii řekla? Že nejen její nejlepší přítelkyně, ale také její přítel zmizeli? Že žije v domě, kde mizí dokonce i místnosti? Že její spolubydlící má v tom všem prsty, protože byla pravděpodobně někdo jiný než osoba, za kterou ji ostatní považují? Kdo, ptala se Juli sama sebe a hodila střep vztekle zpátky do vody, se tu nakonec zbláznil?

Pás říční nivy na druhém břehu byl vyschlý, keře byly sežehnuté sluncem a topoly vypadaly zesláble. Dřevité zbytky travin ji píchaly do chodidel. Nazula si sandály. Bylo jí jasné, že se v téhle poušti z kamení a prachu ocitla úplně samotinká. Musela z tohoto města pryč, pryč z toho domu. Ale předtím chtěla dokončit jednu věc. Šla dál s hlavou skloněnou před sluncem.

Po čtvrt hodině došla k cíli. I když nevěděla, jestli jí to pomůže v pátrání po záhadné zahradě, byla ráda, že skoro po dvouhodinovém putování konečně dorazila. Šla pěšky, protože už jenom myšlenka na rozpálené metro a autobusy v ní vzbuzovala úzkost. A také odpor, když si jenom představila, že by se byť nedopatřením dotkla jen jednoho ze zpocených lidí, kteří by se na ni mačkali. Z autobusu by stejně musela nejpozději před říčním mostem vystoupit. Vlivem slunce se totiž v obrovské stavbě utvořily pukliny, a proto byl z bezpečnostních důvodů uzavřen.

Když Juli došla k velké křižovatce, objevila se na semaforu červená. Tady, kde každý centimetr země pokrýval beton, bylo o něco tepleji než u řeky. Opřela se o semafor, zvedla nohu a z levého sandálu si vyndala stéblo trávy. Tam naproti, za nekonečně dlouhou řadou zaparkovaných aut, podél čtyřproudé silnice lemované fast foody, hernami a bazary, musí být někde číslo 117, úpravna oděvů ruské primabaleríny.

Včera znovu volala Larisse Petrově a tentokrát telefon zvedla majitelka krejčovství. Juli okamžitě zavěsila, protože chtěla s bývalou kamarádkou své matky mluvit raději osobně.

Na semaforu naskočila zelená a Juli se vmísila mezi chodce, kteří přicházeli z druhé strany silnice. Lidé působili letargicky a lhostejně, někteří dokonce vztekle. Sotva se zdravili, nikdo se neusmíval. Juli přešla téměř půlku ulice, když si všimla, že už musela kolem čísla 117 dávno projít. Otočila se a málem by šlápla na mrtvého holuba, jehož šedé tělíčko splývalo s barvou chodníku. Nějaký muž do Juli vrazil a vynadal jí.

Nakonec mezi levnou čistírnou a sázkovou kanceláří objevila malý obchůdek. Skla byla polepena červenými písmeny. „Úprava oděvů L. Petrova,“ četla Juli. Pod tím stálo: „Oblečení, kožešiny & kůže, závěsy & záclony.“

Když otevřela dveře, ucítila cigaretový dým a pomerančový čaj. Uslyšela rachot. Kvůli rozvěšeným šatům a látkám Juli drobnou paní, která seděla za pultem u šicího stroje, nejdříve vůbec neviděla. Vrásky měla překryty make-upem, velké oči, které teď na okamžik vzhlédly, měla přehnaně zvýrazněné tmavou linkou a světle modrými stíny. Kraťoučké vlasy obarvené na černo vypadaly jako helma.

Paní se znovu vrátila ke svému šití a nejspíš čekala na to, až za sebou Juli zavře dveře. To však nebylo v tak úzkém prostoru vůbec jednoduché. Když Juli přišla před pult, drobná paní se neochotně zvedla a z kalhot si sklepala nitě a malé útržky látky. Vedle pokladny bzučel větrák.

„Přejete si?“ pronesla s výrazným ruským přízvukem. Její hluboký, chraptivý hlas, za který vděčila kouření, se nehodil k jejímu křehkému zjevu. Přestože jí muselo být téměř sedmdesát let, měla tělo mladé dívky.

„Jste Larissa Petrova?“ zeptala se Juli.

Žena si ji zkoumavě prohlížela, potom nasadila přísný výraz. Očividně byla zvědavá, ale zároveň nedůvěřivá.

„Prý jste se přátelila s mou matkou Karoline Kaufmannovou. Byla herečkou v Národním divadle, než se v jedenašedesátém odstěhovala,“ vysvětlila Juli.

Velké oči Larissy Petrovy se nejdříve rozzářily, ale potom se lehce zastřely. Tvářila se přátelštěji. „To už je celá věčnost.“ Ale o minulosti nemluvila dlouho. „Co ode mě chcete?“ zeptala se.

Juli jí vyprávěla o matčině mrtvici a svém hledání starého domu se zahradou. A o Brunu Riedlerovi, který ji sem poslal.

„Posaďte se, dojdu pro čaj.“ Larissa Petrova Juli k pultu přistrčila židli a šla k rychlovarné konvici, která stála na skříňce obklopená kabáty, obleky a svatebními šaty.

Poté, co na pult postavila dva šálky horkého čaje, přistrčila si židli a začala básnit o zlatých letech, jako to dělal i Bruno Riedler. Přitom se dívala do dálky a usmívala se tak, až jí vystouply lícní kosti. Mluvila a mluvila, znovu naplnila šálky čajem a zapálila si cigaretu. Juli se ustaraně dívala na oblečení rozvěšené kolem nich, ale Larissa Petrova si toho nevšimla. Měla co vyprávět a nenechala se rušit ani zákaznicí, kterou několika ruskými slovy poslala pryč.

Vyprávěla, že po ukončení taneční kariéry to s jejím životem šlo stále víc a víc z kopce, štěstí ji opustilo. Její muž si našel jinou, syn se u ní sotvakdy ukáže. Teď už má jen sestru v Petrohradu, o kterou se poslední dva měsíce po operaci kyčle starala. Zůstalo jí pouze několik krejčovských zakázek. Lidé si dnes raději koupí levné nové věci, než aby si nechávali něco upravit nebo ušít. Sporadicky vystupuje jako komparzistka v divadle, které už ztratilo svou slávu a v němž sedí diváci v džínách a potají si hrají s mobilním telefonem. Na tváři se jí objevil zahořklý výraz.

Napila se čaje a teprve teď se zdálo, že Juli zase vnímá. Zírala na ni a vypadalo to, že o něčem přemýšlí. „Je možné, že už jste tu jednou byla?“

Juli zavrtěla hlavou a zeptala se: „Víte, kde má matka tehdy bydlela? Kde stál její rodný dům?“

„Samozřejmě si to ještě pamatuju,“ odvětila Larissa Petrova, „byly jsme přece kamarádky a já jsem k ní často chodila na návštěvy do ulice Schusterstraße. V létě jsme sedávaly za domem na zahradě, nohy jsme si máchaly v ledovém potoce a jedly malinový koláč.“

Juli tomu nemohla uvěřit, konečně měla adresu! Věděla, kde je Schusterstraße. Tou krátkou, úzkou uličkou, která byla jednou z odboček na frekventované Gießerstraße, procházela už několikrát. „Pamatujete si ještě číslo domu?“

„Bohužel už ne. Dnes to tam beztak vypadá úplně jinak. Ten potok už neexistuje a většina domů byla zbourána. Stojí tam jen budova bývalé prádelny, ve které jsou teď nějací umělci. Přesně tam za rohem stál ten dům. Nedokážu si představit, že by tam dnes ještě byl.“ Ruska pokrčila rameny. Její zájem o současné dění už dávno ochabl.

Avšak Juli zářila. Nejraději by okamžitě běžela do Schusterstraße, aby se tam porozhlédla. „Děkuji vám, opravdu jste mi velmi pomohla.“

Larissa Petrova se jen krátce usmála. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. Bylo na ní vidět, že se pokouší si na něco vzpomenout. „Ne, to jste tehdy nebyla vy,“ přemýšlela nahlas, „to je příliš dlouho. To bylo ještě krátce před převratem.“

Juli nerozuměla. „Co tím myslíte?“

Larissa Petrova jen pokyvovala hlavou. Byla si jistá. „Už jednou u mě byla jedna mladá paní a ptala se na dům vaší matky. Tehdy jsem ještě měla krejčovský salon v centru. Mohla to být vaše sestra?“

„Ne, nemám sourozence.“ Juli byla zmatená. Nejen Bruno Riedler, ale teď i Larissa Petrova jí namlouvali, že má sestru.

Ruska přimhouřila oči a usilovně přemýšlela. Najednou se na Juli přesvědčeně, ba dokonce rozhodně podívala. „Ovšemže to byla vaše sestra! Narodila se pár měsíců předtím, než Karoline odešla do Rostocku. Po porodu šlo všechno strašně rychle. Její Richard se nemohl dočkat, až si ji vezme a spolu s dítětem ji odvede na Východ. Jako kdyby tušil, že brzy bude postavena Berlínská zeď. Kdyby Karoline věděla, že už se nikdy nebude moct vrátit, nikdy by s ním neodešla!“ Její pohled se vyjasnil. „Dobře si pamatuji, jak jsem na něj tehdy byla naštvaná. A potom ji ještě ke všemu opustil! Prostě si umřel a nechal ji samotnou s její dcerou, zazděnou v cizím prostředí, a to jí ještě nebylo ani třicet. I když si ho tehdy vzalo moře a patrně na své smrti neměl vinu, necítím s ním žádný soucit.“

Juli si všimla, že jí vyrazil studený pot. Co to tu ta dáma vypráví? Její otec zemřel brzy, to věděla. Proto si na něj také nepamatuje. Stalo se to krátce před jejím narozením, nehoda na širém moři, náhlá a tragická, ale zcela určitě ne na konci šedesátých let!“

„Kolik vám je?“ zeptala se Larissa Petrova se špetkou nedůvěry v hlase.

„Třicet,“ odpověděla Juli a utřela si jemné krůpěje potu z horního rtu. I když větrák běžel na plné obrátky, vypouštěl pouze jemný vánek. Už to v tom přeplněném obchodě nemohla vydržet ani minutu.

„Mnohokrát vám děkuji za pomoc,“ řekla a vstala. Rozloučila se s postarší tanečnicí, která, ačkoli navenek proti projevům stáří bojovala, uvnitř už svůj boj patrně vzdala vzhledem k tomu, že si pletla data a události. „Mějte se hezky.“ S těmito slovy otevřela dveře a vyrazila ven, kde to nebylo o moc snesitelnější.

25.

Stejně jako když předtím vycházela z domu, i teď Juli rychle proklouzla kolem zelinářství a pospíchala branou přes vnitřní dvůr na schodiště. Theodor Hofreiter zrovna stál u pokladny a kasíroval otce, který měl dítě uvázané k tělu šátkem. Tento týden měla znovu vypomáhat v prodejně, ovšem včera se vymluvila, že je nemocná. A přesně tak se teď i cítila.

Poté, co opustila krejčovství Larissy Petrovy, chtěla se vydat do Schusterstraße. Ovšem když na cestě zpátky znovu přebrodila řeku, přepadla ji lehká závrať. Před očima měla červené hvězdičky. Nejraději by si sedla, ale tušila, že bude lepší, když půjde bez pauzy dál. Tak tedy šla, kilometr za kilometrem, v hlučném, prašném a horkém městě, i když své nohy už sotva cítila.

Když stoupala po schodech nahoru až do pátého patra, vlhkou rukou svírala hladké zábradlí. Hannes jí slíbil, že jí zaplatí hotelový pokoj, dokud se nebudou moci nastěhovat do nového bytu. Jenže potom zmizel a Juli zjistila, že už nemá ani tři sta eur. Musí si urychleně najít jinou práci. Ale až pak, co se ta věc s Hannesem vyjasní.

Ale co by se pak dělo? Jestli ji opustil, protože si najednou všechno rozmyslel, chtěla by tady ještě vůbec zůstat? Ve městě, které jí dosud přineslo jen neštěstí a s nímž ji nespojovalo nic jiného než minulost její matky? Měla by své studium raději přerušit a nechat všechno za sebou. Opustit tento dům, který ji v poslední době stále více svíral svými silnými, nepropustnými zdmi. Měla by raději utéct od Gréty, která ji se svými umělými vlasy a hlasitým smíchem pronásleduje dokonce i ve snech.

Hned jak se vyspí, sbalí si krosnu. Staví se ještě do Schusterstraße, aby byla své matce blízko, když už si s ní nebude moci nikdy v životě popovídat ani ji pořádně obejmout. Pojede tam, aby se dozvěděla, odkud pochází žena, která ji přivedla na svět. Až to místo najde a prohlédne si ho, pojede na nádraží, posadí se na první vlak a vypadne odtud. Možná by mohla vyrazit za Hannesovou rodinou, možná za přáteli z dřívějška, možná na nové, neznámé místo. Hlavně musí někam daleko.

Možná si ale také zahradu vyfotí a potom pojede za matkou do pečovatelského domu. Ukázala by jí fotky s nadějí, že v ní vyvolají nějakou reakci a snad i vykouzlí úsměv na její tváři.

Nahoře přede dveřmi od bytu nemohla najít klíč. Přehrabovala kabelku, když vtom ucítila, jak se za jejími zády mihl stín. Vylekaně se otočila a viděla, jak z půdy po schodech sestupuje hluchoněmá dívka. Nešla kolem zábradlí, ale opatrně se sunula vpřed, jedním ramenem se otírala o zeď. Vypadalo to, jako by se blížila k propasti a mohla se do ní každou chvíli zřítit. Dlouhé nazlátlé prameny vlasů jí spadaly z ramen na záda a lemovaly její bledý obličej. Juli v jejích vykulených očích, kterými na ni zírala, viděla zděšení, ale i tiché volání o pomoc.

„Co se stalo?“ zeptala se Juli a srdce jí začalo divoce tlouct.

Dívka se dále sunula podél zdi. Musela se podpírat, protože se celá třásla.

Juli k ní přiběhla a jemně ji chytla za paži. „Vím, že nemůžeš mluvit, ale tak mi přece aspoň ukaž, co se stalo.“

Dívka ucouvla a pokusila se z Juliina sevření vysmeknout.

„Prosím!“ Držela ji pevněji. „Chci ti přece pomoct.“

Dívka tam chvíli bez hnutí stála a pochybovačně se na Juli dívala, potom se přitočila ke straně a rychle sklonila hlavu. Než Juli pochopila, co se stalo, ucítila v pravé ruce pronikavou bolest. Intuitivně dívku pustila a udiveně se dívala na červený otisk zubů na hřbetu své ruky.

Dívka se přikrčila, jako kdyby čekala výprask, a potom utekla. Juli byla příliš šokovaná na to, aby se mohla pohnout. Třela si ruku, která ji pálila, a vzpamatovala se teprve, až kroky na schodech utichly.

Bolest ji zbavila únavy, rázem byla čilá. Dívala se nahoru na schody do podkroví.

Hannes zmizel před dvěma dny. Hledala ho v celém městě, bezradně procházela ulice a pořád dokola chodila kolem stejných míst a domů. Jen vlastní dům pořádně neprozkoumala. Při svém zoufalém hledání jedno místo opomněla, nebo spíše ihned zavrhla.

Začala se třást stejně jako ta dívka. Zraněnou rukou znovu sáhla do tašky, chtěla vyndat klíč a odemknout dveře od bytu, aby se mohla konečně schovat do postele. Schovat se před svým strachem. Před pravdou.

Nezasloužil si však Hannes, aby se po něm porozhlédla i na tak ohavném místě? Upustila klíč, který spadl zpátky do kabelky. Krok za krokem se sunula na svých vyčerpaných nohou nahoru. Každý schod se pro ni stával nepředstavitelnou překážkou. Měla pocit, že musí vynaložit všechny síly, aby otevřela dveře na půdu. Připadalo jí, jako by byly z pancéřové oceli, a ne ze starého, omšelého dřeva.

Už když stála ve dveřích, horko se na ni vyvalilo jako přívalová vlna. Ostře ji bodalo do plic jako nůž. Juli si rukou chránila ústa a nos i proto, že očekávala ten strašný nasládlý zápach, který tady nahoře už jednou cítila a který se jí vryl do paměti. Ovšem ucítila pouze ten dobře známý puch zatuchliny.

V jednu chvíli se chtěla vrátit. I když si to však nechtěla přiznat, věděla, že ta dívka něco objevila. Něco děsivého, něco otřesného. Ještě nemohla jít zpátky.

Sehnula se pod červenými šňůrami na prádlo, které visely mezi dvěma střešními trámy, prošla kolem skříně s Grétinými kostýmy, kolem vyřazeného nábytku a krabic se zbytečnostmi. Odpolední slunce pražilo na západní stranu lomené střechy a skrz otevřená vikýřová okna dopadalo na podlahu, kde vytvářelo světlá kolečka.

V posledních z těch koleček, úplně vzadu na konci půdy, spatřila nehybné tělo. Leželo na boku, zády k ní a s pokrčenýma nohama. Vypadalo jako tělo spícího člověka, jen kdyby nebylo tak zvláštně zkřivené. Především hlava byla nepřirozeně zakloněná dozadu, jako by se mrtvola v okamžiku smrti křečovitě pokoušela podívat na nebe. Pod ní se rozprostíral široký, tmavý flek, který nejspíš netvořila jen krev.

Juli se podlomila kolena, sesunula se na podlahu. Sotva dýchala. Ruce ji už nechtěly poslouchat, přesto z kabelky rychle vyštrachala lahev vody a pořádně se napila. Voda jí tekla po bradě a stekla až na oblečení. V puse měla sucho, zdálo se jí, že místo jazyka má struhadlo.

S námahou si klekla na všechny čtyři a zvedla se, aby mohla překonat posledních pár kroků a jít se na tělo podívat zblízka. Chtěla mít jistotu.

Mrtvola ležela vystavená v zářivém slunečním svitu jako nějaký muzejní exemplář. Přinutila se a mrtvého obešla. Nemohla uvěřit tomu, co právě viděla. Vlasy, kůže i oblečení sice zůstaly nedotčené, ale už to nevypadalo jako člověk. Vlasy se podobaly tupým drátům, oblečení bylo úplně vybledlé. Ovšem nejhůř na tom byla kůže. Měla tmavě hnědou barvu, místy dokonce černou a zahalovala kosti a lebku jako tvrdé kožené pouzdro. Tváře byly propadlé a ústa byla otevřená dokořán, jako by pořád ještě prosila o vodu. Slabé, vychrtlé tělo v horkém svitu slunce doslova vyschlo. Stala se z něj mumie.

Juli sevřela kabelku. Udělala krok k otevřenému oknu v marné naději na závan čerstvého vzduchu. Ruku si položila na krk, aby uvolnila neviditelný provaz, který jí stále pevněji svazoval hrdlo. Krev se jí nahrnula do hlavy, její zorné pole se zúžilo a okraje se rozplývaly v mléčné sklo.

Přesto poznala, že před ní neleží Hannes. Vlasy byly příliš dlouhé. Horní část těla měla špinavou, nedefinovatelnou barvu, ale zmačkaná látka pod tím, která sahala až po kolena, v Juli vyvolala jasnou vzpomínku. Byla to černá sukně, na které se kdysi skvěly velké, nádherně zbarvené květy. I ty teď ale vypadaly zvadle a suše.

Látka jako by vrostla do škáry kůže u nohou a přilepila se k podlaze. Kousek od mrtvoly ležel pár černých balerín. Spadly z Elliiných zkřivených nohou.

Juli se udělalo mdlo, zavrávorala. Všude okolo ní zavládla tma. Než upadla na bok, zoufale hledala podpěru a přitom s sebou strhla pár velkých hliněných květináčů. Ozval se náraz a zařinčení, střepy se rozlétly do všech stran.

Zůstala sedět na zemi a hlavu si schovala mezi pokrčená kolena. Přivřela oči a zacpala si uši. Zůstala takto sedět i poté, co rámus už dávno utichl.

Teprve když ji začalo bolet za krkem a uši jí hořely, nechala ruce klesnout a zvedla hlavu. Co se Elli přihodilo? Jak dlouho tady nahoře ležela? Juli nemohla uvěřit tomu, co vidí. Žádný kousek vysušené mrtvoly nepřipomínal její kamarádku, které tělo kdysi patřilo. Spíše se zdálo, že tu mumie leží už celá staletí, a dalo se jen těžko uvěřit, že v ní kdysi pulzoval život.

Juli odstrčila několik střepů a vstala. Nemohla dělat nic jiného než zavolat policii. Tato prostá myšlenka v ní vzbuzovala velkou úlevu. Po všech těch hrůzných dnech, probdělých nocích a opětovném strašlivém nálezu konečně mohla udělat něco, co nemohlo být špatně.

Obrátila se k mrtvole zády, prošla kolem nábytku a Grétina haraburdí a chtěla co nejrychleji zmizet z tohoto místa, které se od pekla odlišovalo pouze tím, že leželo vysoko nad zemí, a ne pod ní. Vtom však vedle zavřených dveří objevila Elliinu kabelku se zlatými a šedivými pruhy.

Zarazila se. Vedle kabelky ležela tužka na oči bez uzávěru, tuha byla úplně vypotřebovaná. Zato nápis na dveřích bil do očí víc než jindy. Naškrábaná červená písmena někdo černě obtáhl, a tak zdůraznil své poselství – JÁ UŽ BUDU HODNÁ.

26.

„Děláš, jako bys nikomu nezkřivila ani vlásek, ale jsi ztělesněním ďábla! Přinesla jsi nám do domu smrt!“

Gréta v kuchyni předvedla výstup jako na jevišti. Byla bez sebe a nedařilo se jí uklidnit. Pořád dokola vrtěla hlavou, aby dala najevo svůj odmítavý postoj a svou nesmiřitelnost. Její rozpuštěné rudé vlasy přitom vypadaly jako šlehající plameny.

„Od té doby, co tu je, jsou tu samé mrtvoly,“ syčela a ještě chybělo, aby na Juli namířila prst jako gesto obžaloby. Ruce však zaťala v pěst a z rozčílení se třásla po celém těle. Její hravé romantické šaty prudce kontrastovaly s její zuřivostí. Odhalovaly záda a na těle je drželo pouze zavazování za krkem. Skládanou dolní částí a velkými bílými puntíky připomínaly idylu padesátých let. „Chci, aby se odstěhovala. Ještě dnes!“

Gregor ji chytil za odhalená ramena a donutil ji sednout si. „Gréto, prosím, to nám teď nepomůže…“ Na rozdíl od své přítelkyně, která Juli probodávala pohledem, se na ni Gregor ani jednou nepodíval.

Juli seděla na opačné straně stolu přikrčená a se zkříženýma rukama a pokoušela se od sebe Grétina slova odrazit. Její bědování ji alespoň probralo a vytrhlo ze strnulosti, do které upadla hned, jak zavolala policii.

Jelikož na chodbě slyšela, že jsou Gréta i Gregor doma, sedla si na schod a ve vydýchaném schodišti čekala na příjezd policie. Poté, co nahoru přiběhli čtyři muži, pomalu se zvedla, chytla se zábradlí a němě jim ukázala cestu nahoru.

„Elli byla má kamarádka,“ řekla teď potichu, skoro šeptem a rukama si třela paže. Měla hroznou zimnici. „Ale žádný strach,“ řekla Grétě bezbarvým hlasem, „nezůstanu tady. Musím najít svého přítele, který předevčírem zmizel.“

Vysoký šedovlasý policista se na ni překvapeně podíval. „Musím vás poprosit, abyste zůstala na místě, dokud se vyšetřování neuzavře.“ Nebyl to ten policista, který na konci května spolu s Nikolausem Behrendtem tady v kuchyni už jednou stál. Tentokrát Nika doprovázel kolega, který byl patrně jeho nadřízený. Sebejistě se představil, ale Juli si nezapamatovala jeho jméno. „Co jste myslela tím, že váš přítel zmizel?“

Juli zajíkavě vyprávěla, jak se Hannes před dvěma dny zničehonic beze stopy vypařil.

Zatímco mluvila, Gréta znovu kroutila hlavou a křikla jen: „Co to je za nesmysl?“

Co tím přesně chtěla říci, nebylo jisté, protože policista se jejím komentářem nezabýval.

„Pokud si myslíte, že se mu mohlo něco stát, musíte ho nahlásit jako pohřešovaného. Předtím byste ale měla zvážit všechny možnosti, které by nasvědčovaly tomu, že bez ohlášení odjel,“ vysvětloval Juli obšírně a chtěl jí tak nejspíš dát najevo, že by to nebyl první případ, kdy muž dobrovolně opustil dům a pak už se nevrátil. Nakonec se však přece jen zeptal: „Jak se jmenuje váš přítel?“

„Hannes,“ odpověděla bez přemýšlení, jako kdyby tato odpověď stačila. Teprve když jí policista dal netrpělivým pohledem najevo, že tato informace opravdu nestačí, snažila se vyslovit Hannesovo celé jméno, na které si z rozrušení hned nemohla vzpomenout. „Johannes,“ řekla zdráhavě, „Johannes Strehlmann.“

Policista vytáhl tužku a blok z vnitřní kapsy své bundy a dělal si poznámky, zatímco se dál vyptával: „Zmizel tedy v neděli? Poté, co jste tady spolu strávili týden?“ Juli přikývla, načež se obrátil ke Grétě a Gregorovi: „Můžete to potvrdit?“

„Ne,“ odpověděla Gréta chladně. „V neděli, tedy před devíti dny, jsme odjeli na týden do Francie a předtím a ani potom jsme tu žádného Johannese Strehlmanna nepotkali.“

Juli začalo svědit celé tělo. Grétina bezcitná slova se do ní zakousla jako neviditelní mravenci.

Policista si bez mrknutí oka udělal poslední poznámku a potom blok schoval. „Každopádně jste všichni povinni být k dispozici kvůli dalšímu vyšetřování.“ Udělal pár kroků k oknu a znovu se otočil. „Také budeme potřebovat vaše otisky prstů. Všechny obyvatele tohoto domu si předvoláme na prezidium.“ Pokynul kolegovi, který stál ve dveřích. Očividně bylo jeho úkolem postarat se o předvolání. Úslužný policista byl ještě o něco mladší než Nik.

Jakmile Gréta pochopila, že se to vztahuje i na ni, znovu vybuchla: „To snad nemyslíte vážně? Proč bych měla poskytovat své otisky prstů?“ Když policista hned nezareagoval, nepřestala se vztekat: „Co si vůbec myslíte? A co tomu řekne tisk, až se to dozví? Už před sebou vidím ty titulky! Brandstätterová – vražedkyně?“ Vyskočila ze židle, opřela si ruce o desku stolu a pobouřeně se na policistu podívala.

Ovšem ten se nenechal tak snadno vykolejit. Bylo to poprvé, kdy Juli potkala muže, který se Grétou nedal okouzlit ani zastrašit. „Paní Brandstätterová,“ začal věcně, „máme tu co do činění s vraždou. Pátrání po pachateli nás opravňuje k tomu, abychom všechny lidi v blízkém okolí místa činu prošetřili. Což se ostatně mělo stát už před několika týdny.“

Gréta ztichla a znovu se posadila. Působila ohromeně, i když pravděpodobně ani ne tolik jeho výkladem, ale skutečností, že byl netečný vůči jejím výstupům a ženským půvabům.

Na židli vedle ní seděl Nikolaus Behrendt.

Věděli jeho kolegové o jeho vztahu s Elli? Stejně jako Gregor se Juliině pohledu úmyslně vyhýbal.

Každopádně pochopil, že narážka jeho šéfa byla mířena na něj. Nesoustředěně si hrál se svou čepicí, kterou si sundal už na schodech. „Stopa od začátku vedla k Charlottě Weberové. Do Berlína, do divadla Hauptstadt-Theater,“ ospravedlňoval se jako neposlušné dítě. Celou dobu seděl na židli jako hromádka neštěstí, pořád dokola si přejížděl po zpoceném čele a upíjel vodu ze sklenice, která před ním stála na stole.

„Co prosím?“ zeptala se Gréta, a i Gregor na něj zíral s otevřenou pusou.

Nik zvedl obočí a dal tím svému šéfovi najevo, co si o prozrazování těchto tajných informací myslí. „Prověřujeme teď různé stopy, ale jsem si jistý, že ten případ zakrátko uzavřeme,“ vysvětloval s nechutí, ale sebejistě a vyhnul se tak dalšímu vyptávání.

Juli ztratila řeč, protože nestačila zpracovat to, co právě slyšela. Charlotte Weberová tedy byla v divadle Hauptstadt-Theater v Berlíně. Stejně jako Margaretha Brandstätterová.

„Po té první vraždě byla Charlotte Weberová určitě v Berlíně. Dva dny po nálezu mrtvoly kolegové objevili její otisky prstů v divadle.“ Vrchní komisař Behrendt si vzdorovitě zkřížil ruce na prsou.

Jeho nadřízený se zamračil. Došla mu trpělivost. „Ó, ano? A jak to bylo s tím případem Kowalski?“ zeptal se Nika bezbarvým hlasem.

Na to policista jen uraženě zamumlal: „Nemusím sobě ani svým lidem nic vyčítat.“

Juliina ústa vyschla, myslela si, že se udusí. Přikulhala ke kohoutku a naplnila si sklenici, kterou naráz vypila. Pohledem zavadila o Grétu, která mezitím zmlkla, její obličej vypadal jako vlhká sádra, dokonce i její pihy zbledly.

Šedovlasý policista se na obě ženy chvíli ustaraně díval, než se znovu obrátil na Nika se zlostí v očích: „Navrhoval bych, pane kolego Behrendte, abyste si vzal na zbytek dne volno. Očividně si berete dnešní smutný případ trochu více k srdci. To je lidské a pochopitelné,“ řekl, i když z jeho výrazu bylo jasně cítit nepochopení a nebyla z něj patrná ani jediná stopa soucitu.

Nik se pomalu zvedl, vyzařovala z něj frustrace a zoufalství, které ho zřejmě sžíraly i zevnitř. Nechtěl na ostatní působit jako neschopný policista, který se rozčílil, protože mu jeho nadřízený nejdříve přestal důvěřovat a pak mu odebral případ, ale Juli tušila, že byl především vzteklý sám na sebe. Protože šíleného vraha nechytil a nezabránil tak Elliině smrti.

S čepicí v ruce pomalu odešel z kuchyně. Kolega, který stál ve dveřích, mu udělal jen tolik místa, kolik bylo třeba, aby mohl projít, a díval se za ním se škodolibou spokojeností.

Už když předtím jako poslední vyběhl schody, byla na něm vidět sklíčenost. Před vstupem na půdu se k němu jeho šéf otočil a poslal ho, aby se postaral o Juli. Nik působil skoro vděčně, že na místo činu nemusí jít. Juli už si nepamatovala, jestli řekla Elliino jméno, když na policii volala, ale podle Nikovy reakce policista od začátku věděl, kdo tam nahoře v tom útrpném horku leží.

Místo toho, aby se o ni postaral, jak mu šéf nakázal, sedl si Nikolaus Behrendt na schod vedle Juli, která stála u zábradlí. Sundal si čepici a rukou si přejížděl po obličeji nebo si projížděl vlasy. Přitom se snažil skrýt, že se třese po celém těle.

Kolem nich běhali další muži v uniformě a krátce nato se objevili policisté v bílých ochranných oblecích, aby zajistili stopy. Sem tam Nika některý z nich pozdravil, ale v jednu chvíli se zdálo, jako kdyby byli oba neviditelní. Setrvávali na jednom schůdku jako dva ztroskotanci, kteří se v bouři na otevřeném moři drží kusu dřeva.

Za hodinu šel jeden z těch mužů v bílém po schodech dolů. Ale možná uběhlo jen pár minut. Juli to nedovedla říci, ztratila totiž veškerý pojem o čase.

Povzbudivě poplácal Nika po rameni. „Vím, není to hezký pohled. Dokonce ani já jsem něco takového ještě neviděl,“ konstatoval žoviálně. Očividně vycházel z toho, že Nik místo činu už ohledal.

Nik se hluboce nadechl a bylo slyšet, jak se usilovně snaží nedat na sobě nic znát. „Jak dlouho tam nahoře ta mrtvola leží?“

„Těžko říct. Za určitých podmínek stačí ke kompletní mumifikaci jen pár týdnů. Tam nahoře jistě celé týdny teplota neklesla pod čtyřicet stupňů. Kromě toho tam intenzivně svítí slunce. Klidně tam přes den může být i více než šedesát stupňů.“ Pomalu si stáhl návleky z bot. Nebylo pravděpodobné, že by věděl o Nikově aféře s Elli. „O zbytek se postarala otevřená okna. Horký vzduch tělo zbavil všech tekutin. To je důvod, proč v domě nikdo nic necítil. Pro bakterie a hmyz, které se normálně při rozkladu těla objevují, byl vzduch zkrátka a dobře příliš horký. Dlouhotrvající vedro prostě zmařilo hnilobu a rozklad těla.“

Muž si v zápalu nadšení nad svým odborným výkladem ani nevšiml, že Nik zkameněl hrůzou.

„Vysušená mumie jak vystřižená z učebnice,“ vysvětloval dál. „Kůže a svaly jsou ještě zcela zachovány, ovšem jsou extrémně tvrdé nebo spíš zkrácené. Vznikla tak silná skolióza, v jejímž důsledku se hlava nepřirozeně zaklonila dozadu.“ Prošel kolem Nika dolů, ale po pár schodech se znenadání otočil. „Přesný čas smrti ještě nemohu určit, ale odhaduji tak čtyři až šest týdnů. Pro bližší určení musíme prověřit několik detailů.“ Zamrkal na Nika. „Nechám kolegy v té sauně raději samotné a vrátím se do kanceláře. Pod tímhle ochranným oblekem ze mě pot leje tak, že bych tam nahoře snad mohl ještě rozmazat všechny stopy.“

Poté, co odešel, se Nik pomalu zvedl. Ani ne za minutu se před nimi objevil jeho nadřízený se svým mladým pomocníkem. Juli nedovedla říct, jestli přišli seshora, zespodu nebo z Grétina bytu. Dveře bytu byly každopádně otevřené.

Šedovlasý policista jí opatrně položil ruku na rameno a zavedl ji do kuchyně, kde už čekali Gréta s Gregorem. Na vyčerpaného Nika vrhl jeho kolega jen opovržlivý pohled.

„Paní Schindlerová, chci vás poprosit, abyste se zítra ve čtrnáct hodin dostavila k nám na prezidium,“ řekl a vytrhl tak Juli z myšlenek. „Můj kolega“ – kývl na mladého muže, který stál ve dveřích – „si zapsal vaši svědeckou výpověď a zapíše ji do protokolu.“

Juli chvíli nevěděla, o čem mluví, než si zase vzpomněla, že předtím u stolu odpovídala na všechny jeho nekonečné dotazy – prázdným hlasem, který jako by jí ani nepatřil.

„Ten protokol musíte zkontrolovat a následně podepsat. Prosím, přineste si k tomu i průkaz totožnosti,“ tím se policista věcně rozloučil a na odchodu ještě krátce dodal: „Mí kolegové ještě chvíli zůstanou, aby vyslechli sousedy.“

Jeho slova už Juli sotva vnímala. Přepadla ji těžká únava, s námahou se zdvihla ze židle. Měla strach, že před všemi těmi lidmi u kuchyňského stolu usne. Chtěla jít co nejdříve do postele.

27.

Vlhký horký vzduch ji balil jako vzduchotěsná fólie. Objevily se mraky, nakupily se na sebe a zakryly slunce. Vytvořila se z nich ohromující bouřková mračna. Juli jako už několikrát během předchozích týdnů přestala doufat v ochlazení, už nedala na neurčité předpovědi počasí nebo na pocity lidí na ulici. Předpovídaný déšť prostě nikdy nepřišel.

Vstala a šla do kuchyně. Měla žízeň. Poslední dvě hodiny jen bez hnutí v polospánku ležela a pokoušela se zpracovat to, co viděla. Naslouchala dění na schodech, na půdě a ve dvoře.

Gregor seděl u kuchyňského stolu a zíral do počítače. Díval se na film. Jako pokaždé, když se pohádal s Grétou.

Jejich roztržka se nedala přeslechnout. Gréta na něj ječela a potom na chodbě vztekle chodila sem a tam a telefonovala. Volala své manažerce a Juli zaslechla, že s ní mluvila o otiscích prstů a o senzacechtivém tisku. Juli dveře jen přivřela, i když věděla, že to Gréta nenávidí. Ale myšlenka, že by se v malé místnosti v tom horku zavřela, byla nesnesitelná.

„Můžeš Grétě říct, že se zítra odstěhuju,“ řekla Juli Gregorovi.

S nechutí vzhlédl od obrazovky. Zdálo se, že se pro něj stala problémem, který by nejraději ignoroval. Z jeho nenuceného chování, které ze začátku tak rád dával na odiv, už nic nezbylo.

„Kam chceš jít? Neříkal snad ten policista, že máš zůstat ve městě?“ zeptal se a na chvíli z jeho pohledu zmizela únava.

„Hned, jak budu mít nové přístřeší, policii sdělím, kde mě najdou. Musím stejně zítra na prezidium.“ Juli sice nevěděla, kam půjde a především jak to zaplatí, ale přísahala, že tohle bude její poslední noc v tomto domě.

Šla zpět do svého pokoje, a zrovna když postavila sklenici vody na komodu, zazvonil jí telefon. Hannes, napadlo ji jako první. Jenže byl to jen Theodor Hofreiter. Chtěl vědět, jestli by mohla zítra ráno přijít do práce.

I když to bylo to poslední, na co teď měla náladu, a vše uvnitř ní se vzpíralo, souhlasila. Stejně musí ten čas, než půjde na policii, nějak překlenout. Možná ji práce odvede od hloubání a přetrvávajícího strachu, které ji postupně sžíraly. Kromě toho nutně potřebovala peníze, i když dostane mizerně zaplaceno. Pokud chtěla jet vlakem za Hannesovými rodiči do Braniborska, hodil se jí každý cent.

Byla nepředstavitelně unavená, ale věděla, že neusne. Proto si lehla na matraci a zapnula počítač. Proklikala se skrz několik zpravodajských portálů, které se zabývaly jen jedním tématem. Poté, co už včerejší noc s teplotou 25,8 stupně, naměřenou u Freiburgu, překonala všechny teplotní rekordy, překlenulo i dnešní odpoledne na více místech Německa rekordní body. Dokonce i tady teplota o půl stupně překročila čtyřicítku. Juli se skoro divila, že nebylo ještě tepleji. Město jí přišlo jako rozžhavené peklo, které se nacházelo krátce pod bodem varu.

Horko se stalo ničivou přírodní katastrofou. Hospodářské škody byly enormní. Byly zničeny celé úrody, atomové elektrárny byly vypnuty, proud se draze nakupoval ze zahraničí. Země hlásila už tři tisíce mrtvých a pohřební ústavy na to již delší dobu nestačily.

Děsivá byla i zpráva, že téměř u dvou set mrtvých nebyli nalezeni příbuzní. Mrtví nikomu nechyběli. Skoro omluvně se v článku psalo, že mnoho lidí je teď na letní dovolené, a proto se možná nedozvěděli, že jejich především starší rodinní příslušníci zemřeli.

Všechna ta smrt nemusí být vůbec tak daleko, jak se zdá, myslela si Juli. Možná se jen stačilo podívat přes dvůr do jednoho z těch oken naproti. Co věděla o životě, který se za nimi odehrával, nebo odehrál? Kvůli horku se všichni stali osamocenější, a to i ti, kteří byli zdraví a živí. Všichni se schovali a vyčkávali. A ztichli. Už nějakou dobu se ve dvoře nekonala žádná párty, už nějakou dobu lidi nevycházeli.

Když se stmívalo, uklidila Juli počítač a promnula si oči, které ji pálily. Mezitím se i sem do domu vrátilo ticho, nesnesitelné ticho. Policisté odjeli, Gréta odešla a Gregor pravděpodobně pořád seděl v kuchyni u počítače. Juli slyšela pouze svůj vlastní dech.

Teprve teď ji napadlo, že o sobě krysa na půdě už dlouho nedala vědět. Možná chcípla žízní. Juli si neuměla vysvětlit proč, ale zavalila ji vlna soucitu a smutku. Bylo to poprvé po dlouhé době, kdy jí tekly slzy.

Posadila se a plakala. Všechno napětí posledních týdnů si prorazilo cestu a z pláče se stalo žalostné vzlykání. Doposud se nezastavila, chodila městem, sotva spala, na své matraci se převalovala nanejvýš pár hodin. Nedopřála si skoro žádnou pauzu, odsunula samu sebe na druhou kolej a v koutku duše se obávala toho, že hned, jak ukáže svou slabost, hned, jak se zase zklidní, všechno na ni dolehne.

Teď ten okamžik přišel a Juli cítila, že ji přemohla silná bolest a zděšení nad tím, že všechny ty nepochopitelné události v sobě zadržovala. Byly to slzy strachu, slzy vzteku a slzy odloučení a stékaly jí po tvářích jako horský pramen. Stalo se tolik strašných věcí, které nedávaly smysl. Tři lidé zemřeli, mimo jiné i její dobrá kamarádka. A Hannes, ten nejdůležitější člověk v jejím životě, tu s ní nebyl. Nemohla ani chytit za ruku svou matku, protože byly od sebe příliš daleko.

Byla sama, opuštěná.

Juli se ptala sama sebe, jestli nějaký člověk může být opuštěnější, než je teď ona. Její břímě ji drtilo a připravovalo ji o kyslík. Stahovalo Juli stále víc jako olověný korzet. Spojencem té samoty bylo vedro, jehož nemilosrdná pouta jí sotva dovolovala se pohnout, a také temnota, která se pomalu rozšiřovala a postupně zaplňovala celou místnost. Zazdila pokoj tvrdým cementem, zdi jako by se k Juli neustále přibližovaly.

Najednou si všimla, že tu něco nehraje. Něco, co jí přišlo známé. Chvíli trvalo, než pochopila, co zhoršuje její tíseň. Utřela si slzy, aby lépe viděla. Na všech čtyřech se doplazila až na konec matrace, předklonila se a prohlížela si okolí komody. Nemýlila se. Komoda znovu stála dobrých pět centimetrů od stěny.

Juli pozorovala psací stůl. Totéž se stalo i s ním, stejně jako před nedávnem. Znovu se oba kusy nábytku přisunuly blíže ke středu místnosti, blíže k Juli. Co to mělo znamenat? Ztrácela už snad rozum? Nebo snad někdo nábytek odsunul dál od zdi? Ale kdo? A proč?

Rozrušeně je přisunula zpátky na jejich původní místo. Komoda zarachotila o prkennou podlahu a stůl vydal pronikavé zachrčení. Z brady jí ukápla krůpěj přímo do výstřihu. Nevěděla, jestli je to pot, nebo slza.

Zavřela pootevřené dveře, protože už ji neděsil pokoj, ale okolní svět.

Potom tam notnou chvíli prostě jen stála a poslouchala ticho. Připadala si tak schvácená, jako kdyby přecházela hory. Znovu si lehla na matraci a okamžitě usnula.

Nejdříve byl sen příjemný. Stála vedle sukovitého stromu a házela do potoka listy přes červený laťkový plot. Silný vítr jí je pořád dokola vytrhával z rukou. Prudce jí foukal do obličeje a po obloze rozháněl bílé útržky mraků. Bylo jaro, nebo podzim? Juli nevěděla. Nevěděla ani, jestli je dospělá, nebo ještě dítě.

Vše se změnilo, když se otočila. Uslyšela kroky a cítila, že se k ní zezadu někdo přibližuje. Ale nikoho neviděla. V tomtéž momentu okolní svět ztmavl jako při zatmění slunce. Ptáci se schovali v korunách stromů a přestali cvrlikat. Z nebe začal padat hmyz. Něco, možná moucha, možná brouk, se zamotalo do Juliiných vlasů. Chtěla zatřást hlavou, chtěla si pomoct rukou, ale tělo ji neposlouchalo. Tušila, že se jí nepodaří utéci. Její nohy se nehnuly ani o milimetr. Jen pomalu si uvědomovala, že se jí to asi zdá.

Zatímco se pohybovala mezi světem snů a skutečností, rostly v ní pochybnosti. Opravdu se jí do vlasů zachytil hmyz? Nebo to snad mohla být něčí ruka? Jemné špičky prstů, které ji konejšily, ale nechtěly ji probudit? Ruka matky, která v noci jemně hladí hlavu dítěte, jež se zrovna probudilo z noční můry?

Něco ji zatahalo za vlasy. Poprvé, podruhé. Štípla ji snad ta potvora? Ne, to nebylo ono. Někdo jí vytrhl pár vlasů. Juli se přinutila otevřít oči.

Nestála na louce, ale ležela na matraci. Položila si ruku na vlasy, aby si je chránila, a poškrábala se na hlavě, která ji svědila. Musela být hluboká noc, z žádného ze sousedních bytů se ve dvoře neodráželo světlo. Juli zaklonila hlavu a vzhlédla k otevřenému oknu. Dovnitř pronikala pouze tlumená černošedá barva oblohy, která díky městským světlům nikdy úplně neztmavla.

Nad ní přímo před oknem někdo stál. Juli sebou trhla. Instinktivně ucukla a přitiskla se ke zdi. Než stačila vykřiknout, zjistila, že to je jen závěs.

Chtěla si znovu lehnout, když vtom se jí zdálo, že viděla mezi dveřmi proklouznout něčí stín. Zmizel a Juli si zkoušela namluvit, že to všechno je jen iluze. Přála si, aby to tak bylo. Ztuhla, neodvažovala se nadechnout. Co se to teď ozvalo na chodbě? Tiché zaklapnutí dveří? Poté vše zase ztichlo. Juli ještě chvíli poslouchala, oči měla otevřené dokořán. Už nic neslyšela, nic se neozývalo.

Byl snad někdo uprostřed noci v jejím pokoji? Dotkl se někdo její hlavy a vytrhl jí pár vlasů? Přeběhl jí mráz po zádech.

Pouze tou největší silou vůle se jí podařilo vzpamatovat ze strnulosti a sebrat dost odvahy k tomu, aby vstala. Potichu se připlížila ke dveřím. Byly pootevřené, i když je Juli určitě zavřela, než šla spát. Otevřela je o něco víc a podívala se do temné chodby. Nemusela ani rozsvítit, aby se ujistila, že tam na ni nikdo nečíhal. Vše bylo jako obvykle. Všichni tvrdě a klidně spali. Všichni, až na Juli.

Šla zpátky do postele. Předtím si z komody vzala telefon. Tři čtvrtě na tři. Žádné zmeškané hovory. Měla by si zase lehnout a zkusit usnout. Další den bude náročný, ale přinese jí také něco nového a konečně získá ztracenou svobodu. Nejprve si v zelinářství vydělá trochu peněz a potom konečně vypátrá zahradu a udělá pár fotek pro svou matku. A když bude mít návštěvu na policejním prezidiu za sebou, odjede.

Pryč z tohoto domu, ve kterém umírají a mizí lidé. Pryč od této neviditelné vražedkyně, této Charlotty Weberové, která se stále více vkrádá do Juliina života. Pryč od té čarodějnice s umělými červenými vlasy, která má všechno oblečení ve dvojím provedení, a od té prokleté komory, která má dvě různé podoby.

Sen a skutečnost se smísily v jedno. Co z toho všeho Juli opravdu viděla a zažila, co z toho bylo skutečné? Nutně potřebovala usnout. Byla přetažená.

Když si lehla zpět na propocenou matraci, ucítila tlukot ve spáncích. Její myšlenky se znovu točily kolem záhady se dveřmi. Jak to, že byly jen přivřené? Přísahala by, že je před spaním zavřela. Přišla snad Gréta dovnitř, zatímco spala? Co měla v úmyslu?

Ale mohla opravdu věřit svým smyslům? Nebo se snad během léta stráveného v tomto domě zbláznila a stala se paranoidní a hysterickou?

V hlavě jí vířily stovky otázek. Oka nezamhouřila.

28.

Juli vstala krátce před sedmou a oblékla se. Potichu prošla kolem Grétina pokoje. Dveře byly zavřené, z pokoje nevycházel žádný zvuk. Se svítáním rostly Juliiny pochyby o noční návštěvě. Teď, když se v celém městě rozlévaly zářivé sluneční paprsky, byla přesvědčená o tom, že se noční přízrak odehrál jen v jejích představách. V jejím přesvědčení ji znejisťovalo pouze jemné svědění pokožky hlavy, které ji přepadlo vždy, když si vzpomněla na stín v pokoji.

Byla ráda, že uprchla z Grétiny říše. Zamkla za sebou dveře od bytu a pospíchala dolů po schodech. Theodor Hofreiter neměl rád, když se opozdila, a ona ho nechtěla rozzlobit. Koneckonců potřebovala peníze.

Dnes byl zvláštní den. Ve vzduchu se vznášela napjatá atmosféra doprovázená určitou slavnostní náladou. I když si Juli po včerejším dni a půlce probdělé noci připadala vyčerpaně a pořád ještě trochu otupěle, dnes ráno zároveň pociťovala jakousi lehkost a radostné očekávání. Kvůli šokujícím událostem posledních dní se sice na svůj odjezd netěšila zrovna s radostí, přesto ji vždy, když se vydala na cesty, přepadlo neviditelné chvění.

Když sbíhala dolů z posledních vrzajících schodů, položila ruku na dřevěné zábradlí. Ještě jednou pozorovala každou prasklinu a každý škrábanec na špinavé zdi, ještě jednou cítila vydýchaný vzduch tohoto domu. Na vše se dívala jako turista, který úmyslně sbírá veškeré dojmy a zkouší je všechny sbalit do svého kufru, protože ví, že se na toto místo už nikdy nevrátí.

Ovšem na rozdíl od cestujícího to Juli nedělala z příjemné lítosti nad odchodem, ale ze smutku, který ji svíral, protože věděla, že tu zanechá všechen čas strávený s Elli. Protože se bála, že na tomto místě zanechá i Hannese.

Šla do dvora a dívala se na kaštan, na kterém našla Rexe. Byl úplně holý. Strom shodil i své poslední hnědé listy. Vypadalo to, jako kdyby přes noc nastala zima, ale z nebe místo sněhových vloček dopadaly ostré sluneční paprsky. Než Juli vyšla z brány na ulici, ptala se v duchu, jestli se holý strom někdy zase dočká jara.

Theodor Hofreiter už ji netrpělivě očekával ve dveřích a mávl na ni, aby vešla dovnitř. Viděla, že samou zvědavostí ani nedýchá. „Koho jste to tam nahoře včera našli?“ chtěl vědět hned, sotva Juli vešla dovnitř.

Odpuzoval ji dusný vzduch naplněný nasládlou ovocnou vůní, ale v duchu se uklidňovala, že se do tohoto lepkavého pekla vydala dnes už naposledy.

„To musejí teprve zjistit,“ lhala.

Její šéf se na ni pronikavě díval, jako kdyby se musel rozhodovat, jestli jí má věřit. Juli měla pocit, že ví víc, ale nedává to najevo. „Kdo vlastně objevil mrtvolu a zavolal policii?“

„Přítel Margarethy Brandstätterové,“ odpověděla Juli spontánně, aby se ho rychle zbavila. Když zjistí, že to není pravda, bude už dávno pryč.

„Ten chlápek vystopuje mrtvoly lidí, které jeho přítelkyně zamorduje,“ řekl a zasmál se. „Ti dva vypadají jako skvělý tým.“ Zatímco dával do regálu bedničku s broskvemi, nahlas přemýšlel. „Ta stařena ze třetího patra Brandstätterové odkázala veškerý svůj majetek. Možná že v tomto domě je více lidí, kteří naši herečku označili za svou hlavní dědičku. Doufám, že páni policisté včera hned zkontrolovali, jestli v domě někdo nechybí.“

Juli neměla tušení, jak to bylo s penězi, věděla jen, že Gréta po paní Grotheové zdědila oblečení, nádobí a kočárek pro panenky. To nebylo málo vzhledem k tomu, že paní Grotheová byla vlastně cizí osoba.

„Jsem napnutý, jak dlouho ještě bude trvat, než se rozkřikne, že tahle herečka rozhodně není žádný svatoušek,“ sýčkoval Hofreiter. Vypadla mu jedna broskev. Zvedl ji a položil ji do regálu poškozeným místem směrem dolů. „Proč vlastně ten rázný mladý policista včera tak rychle odešel? Ten chudák vypadal, že je úplně hotový. Nezdálo se, že by se mu udělalo špatně z horka. Ten si přece s Brandstätterovou vždycky tak dobře rozuměl. A s tvojí malou černovlasou kamarádkou také. Kde vlastně vězí? Dlouho jsem ji neviděl.“ Postavil se před Juli plný očekávání.

„Odcestovala,“ odpověděla Juli a čekala na to, až konečně odejde. Obvykle opustil obchod hned, jakmile přišla.

„Odcestovat je dobrý nápad,“ odvětil a pak udělal krátkou pauzu. Hodil na podlahu prázdnou přepravku a Juli sebou cukla. „Od pátku na čtyři týdny obchod zavírám. Proto tě taky dneska potřebuju na úklid.“

Juli to překvapilo. Hofreiter vždy vykládal, že posledních deset let neměl dovolenou ani jeden den. Proč teď? A proč na tak dlouho?

Opatrně se ho zeptala na cíl jeho cesty, ale reagoval spíše odmítavě. Zamumlal jen nevrle něco o chladném severu a zdálo se, jako by litoval, že jí toho prozradil tolik.

„Do té doby je tu ale ještě hodně práce,“ ukončil rozhovor, rázně tleskl rukama a rozdupal bedničku. „Kancelář jsem uklidil už minulou noc. Teď se musíme pustit do sklepa.“

Juli byla dosud v Hofreiterově sklepě jen krátce, aby z něj vyndala zboží na doplnění. Vždy si přitom pospíšila a byla ráda, že za sebou dveře do zatuchlého vězení zavřela.

S odporem ho přes kancelář následovala na dlouhou chodbu. Otevřel železné dveře, rozsvítil světlo nad příkrými schody a pustil Juli před sebe.

„Račte!“ řekl a gestem jí dal přednost.

Ještě předtím, než vstoupila na první schod, vyvalil se na ni zápach hniloby. Zaváhala a v duchu se proklínala, že do obchodu zase vlezla.

„Co je?“ zeptal se Theodor Hofreiter. „Nechceš se snad z té práce vyvléknout?“

Přiblížil se k ní zezadu, takže jí nezbývalo nic jiného než sejít dolů do vlhkého prostoru. Kamenné schody byly nezvykle úzké a vysoké, což byl taky důvod, proč šla lehce nakřivo a přidržovala se zábradlí, které bylo přitlučeno k neomítnuté zdi. Za ní se ozývaly kroky Theodora Hofreitera.

Široké sklepení bylo zhruba tak velké jako prodejna, kancelář a chodba dohromady. Když došli dolů, Hofreiter rozsvítil, načež prostor osvítily čtyři nástěnné lampy. Před Juli se tyčil nespočet na sobě naskládaných přepravek a beden. Byly plné shnilých rajčat, klíčících brambor, flekatých mang, otlačených meruněk a avokád. Juli okolo té hromady udělala pár kroků a objevila další zkažené zboží. Hofreiter to tu nejspíš v její nepřítomnosti skladoval, když usoudil, že už nejsou vhodné do chladicího boxu. Nebo to ovoce dostal se slevou, protože bylo nezralé a nepoživatelné a doufal, že tu dozraje. Každopádně se už nedalo prodat.

„Než odjedu, musí odsud ty krámy pryč,“ konstatoval. „Za dvě hodiny přijede známý a všechno to odveze. Můžeš ty bedny do té doby vynést nahoru do dvora?“

Juli se podívala na smrdutou horu před sebou a pokoušela se odhadnout, kolik beden tam stojí. Počítala hromady, které viděla, a dopracovala se k téměř sto padesáti kusům. Theodor Hofreiter se asi s výhodným nákupem trochu přepočítal a musel se teď postarat o likvidaci.

„Nemůžu ti bohužel pomoct – někdo musí zůstat v obchodě. Ale otevřu ti zadní dveře, abys mohla všechno vynést přímo na dvůr a vyložit hned vedle průjezdu,“ řekl. „Bylo by ostatně dobré, kdyby tě u toho nevidělo moc lidí.“

Juli byla bezradná a zároveň zhnusená. Nejenže to bylo odporné, byla to ta nejhorší práce, jakou jí mohl dát.

Hofreiter cítil její odpor a snažil se jí rozhodnutí ulehčit. „Dostaneš za to dvojnásobek platu, dobře?“

Přemohla se a přikývla. Přece přišla, aby si vydělala nějaké peníze.

„Tohle by sis měla obléct.“ Sundal z háčku tmavozelenou zástěru a podal ji Juli. „Jinak bys mohla ty šaty rovnou vyhodit.“

Juli si uvázala zástěru. Byla celá flekatá, dokonce na ní visely zbytky pavučiny. Snažila se ji moc nezkoumat a raději si prohlédla sklepení. Bedny s ovocem a zeleninou zabíraly pouze půlku prostoru. Vzadu a na levé straně stála spousta kartonových krabic, které byly pečlivě naskládané na sobě. Podle obrázků, které na nich viděla, se uvnitř nacházely zánovní telefony, hi-fi věže a elektrické zubní kartáčky. Zobrazené produkty působily levně, nápisy na štítcích byly v cizím, pravděpodobně slovanském jazyce. Odkud to všechno Hofreiter má? A co s tím dělá?

„Ty věci tam dál tě nemusí zajímat,“ řekl, jako by Juli četl myšlenky. Sledoval, kam se dívá. Potom se otočil a nechal ji tam stát. „Ať ti jde práce od ruky,“ popřál jí ještě a pak odešel.

Juli potřebovala celé dvě hodiny, aby vše stihla odnést do dvora. Pořád dokola si dávala přestávky, aby se prodýchala a očistila. Zůstala stát u umyvadla na chodbě, umyla si ruce a předloktí, napila se vody z dlaní a pár kapek si nacákala na ramena a na hlavu. Některé ovoce už zkvasilo do podoby tekuté břečky, která prosakovala skrz dno krabic a přepravek. Nakonec si musela umýt dokonce i své ulepené sandály a špinavé nohy.

Hofreiterův známý dorazil opravdu přesně. Přijel s náklaďákem městských služeb a zajel s ním do dvora tak daleko, jak jen to popelnice a opřená kola dovolovaly. Spěšně naložil krabice spolu se shnilým obsahem a zase odjel. Juli pozorovala, jak se Theodor Hofreiter nervózně dívá do sousedních oken, načež tomu muži v oranžovém v kabině řidiče ještě předal padesátieurovou bankovku.

Juli další dvě hodiny vypomáhala v prodejně. Mezitím musel Hofreiter krátce pryč, a sotva se vrátil, přivezla malá dodávka zásobu ovoce z regionu. Juli pomáhala vykládat papírové krabičky s borůvkami, malinami, rybízem a posledními jahodami ven na regál pod markýzu.

Když práci dokončili, utřel si Hofreiter ulepené prsty do ručníku a zanadával. „Budu rád, až bude léto za námi. Nesnáším tyhle bobule, které zplesniví hned, jakmile se k nim člověk otočí zády.“

„Jahody nejsou bobule, ale nepravý plod složený z nažek,“ odvětila Juli. „Červený plod je jen pokrytý malými semínky.“ Nevěděla, odkud tohle ví, ale říkala si, že alespoň zelinář o tom už mohl někdy slyšet.

Nejdříve na ni Hofreiter zíral s otevřenou pusou, potom se začal nahlas smát. „Možná tě po prázdninách učiním svou obchodní partnerkou.“ Poté, co se zase uklidnil, se na ni díval, protože očekával odpověď. Jako kdyby počítal s jasným souhlasem.

Juli se přinutila k přátelskému úsměvu. „Můžu ještě s něčím pomoct?“

„Teď si můžeš konečně odpočinout.“ Vyhrabal z kapsy od kalhot pod svou zástěrou několik bankovek. „Jen zanes tady těch pár přepravek ven, potom jsi volná.“ Tím myslel, že má Juli hodit zbylé bedny s ovocem do popelnic, které stojí vedle kancelářské budovy a které příští ráno vyvážejí. Porušení pořádku, při kterém ho neměl nikdo vidět.

Hofreiter šlápl na prázdné přepravky a tenké dřevo se roztříštilo. Uvolnilo se pár lístků, které na nich byly přicvaknuté, a ty sesbíral. „Jahodník ananasový – Mieze Schindler,“ přečetl nahlas a znovu se smál, až se za břicho popadal. „Jaké to praštěné jméno pro šílenou odrůdu jahod, která plodí jen malé a měkké plody. Doufám, že mi s tím ten zemědělec příští rok zase nepřijde.“

Znuděně si prohlédl i ostatní lístky s údaji k odrůdě a původu jahod. Pak se však zarazil a znovu potlačoval smích, zatímco četl: „Odrůda Julietta.“ Překvapeně a zároveň zvědavě se díval na Juli a nevěděl, co si o té náhodě má myslet. „Snad pana a paní Schindlerovy tohle kdysi nenapadlo při zavařování marmelády.“

Juli jen pokrčila rameny a nakupila rozdupané bedny na sebe. Neměla tušení, jak přišla ke svému jménu a svých rodičů už se bohužel zeptat nemohla.

Vzala si peníze, popřála Theodoru Hofreiterovi pěknou dovolenou a odtlačila celou hromadu z prodejny, aby se už nemusela vracet.

29.

I když by nejraději hned běžela do Schusterstraße, aby konečně našla zahradu, o které mluvila její matka, musela nejdříve nahoru do bytu. Vlastně se chtěla vrátit do bytu jen krátce před návštěvou prezidia, aby si vyzvedla svou krosnu, ale byla celá umazaná a musela se nejdříve vysprchovat a převléct.

Poté, co se zbavila beden, velkým obloukem obešla zelinářství a vběhla do průjezdu. Připadala si skoro jako zlodějka, jako kdyby tajně dělala něco zakázaného. Patrně to bylo proto, že se k tomuto domu v duchu už dávno otočila zády a věděla, že její minuty tady jsou sečteny.

V promáčklých schránkách dole na chodbě už byla pošta. Z Grétiny schránky vyčnívala bílá obálka. Juli se dosud o poštu skoro nestarala, protože jí samotné nikdy nic nepřišlo, až na pár dopisů z univerzity.

Ovšem tentokrát obálku vytáhla. Dopis byl adresován paní Margaretě Brandstätterové a posílala ho Klinika na kraji města, jak stálo květnatým rukopisem napsáno nad adresním řádkem. Samolepicí lamela se odlepovala, takže Juli neměla problém obálku otevřít.

Vytáhla z ní složený list papíru, na kterém bylo krátké průvodní psaní. Za ním objevila fakturu se stanovenými výdaji a upozornění, že musí uhradit pokutu. Juli se zděšením zastavil dech, protože celková požadovaná částka činila více než pět tisíc osm set eur a jednalo se už o třetí upomínku.

Pomalu šla po schodech nahoru a pořád dokola se otáčela ze strachu, aby ji někdo nepřistihl při tom, co dělá. Ráda by věděla, za co klinika od Gréty požadovala tak horentní sumu. Ovšem zkratky názvů léků a lékařských zákroků jí nic neříkaly.

Vedle ní se otevřely dveře a Juli zastrčila dopis rychle zpět do obálky. Mladá žena, kterou Juli předtím nikdy neviděla, vyšla z bytu ve třetím patře. I ona se na Juli vyděšeně podívala, jen letmo pozdravila a zamkla dveře na dva západy. Potom pospíchala dolů. Očividně se v tomto domě už nikdo necítil bezpečně.

Juli přemýšlela, jestli má dopis ukrýt, ovšem když s úlevou zjistila, že nikdo není doma, jen trochu olízla lepicí pruh obálky, zavřela ji a položila ji na kuchyňský stůl. Na prkenné podlaze uviděla dva tmavé vlasy a podrbala se na hlavě.

Vysprchovala se, převlékla se a vydala se najít zahradu své matky. I když bylo teprve krátce po jedenácté, venku bylo více než třicet stupňů. Dvě postarší dámy stály před obchodem s potravinami a povídaly si o bouřce, která dnes měla přijít. Jejich rozhovor nesl stopy letargie. Tóny jejich hlasů nebyly naříkavé, ale byla z nich cítit obrovská únava. Vytoužené ochlazení teď v předpovědích hlásili až příliš často, aniž by spadla jedna jediná kapka. Zdálo se, že v déšť už nikdo nevěří.

Juli šla rychle, aby unikla slunci a nechala za sebou rozpálené, páchnoucí ulice. Z kanalizace dnes vycházel obzvlášť silný puch. Podívala se nahoru. Nebe bylo tak modré, až z toho bolely oči. Nespatřila ani stopu po mracích.

Po dvaceti minutách přišla do ulice Königstraße. Musela ještě přejít křižovatku a dvakrát zabočit, aby se dostala do ulice Schusterstraße. Srdce jí bušilo a záda měla úplně propocená. Ovšem tentokrát za její pot nemohlo rozžhavené slunce, ale vzrušení a potlačovaný strach, které se násobily každým krokem. Juli by ráda věděla, odkud ten nepříjemný pocit vycházel.

V Schusterstraße bylo mrtvo. I když ji lemovaly vysoké budovy, ve kterých jistě žilo a pracovalo mnoho lidí, v okolí nikoho neviděla. Juli tu už párkrát byla. Rozpoznala tu rovnou ulici s domy s jednoduchými fasádami. Na svých toulkách městem podél dřívějšího toku Feuerbachu touto ulicí bez stromů procházela již vícekrát. Přesto dosud nikde neobjevila zahradu ani žádné stopy, že by se zde někdy nacházela.

Znovu ucítila frustraci, která ji přepadla pokaždé po jejích nekonečných túrách. Bloudila jako v začarovaném kruhu, i teď chodila bezcílně sem a tam, aniž by objevila jedinou indicii. Larissa Petrova jí nedovedla říci číslo domu. Byla to vůbec správná ulice? Nepřeslechla se Juli? Nebo už se snad nedalo věřit chatrné paměti bývalé kamarádky její matky? Koneckonců i údaje, které se týkaly data narození a smrti jejího otce, byly úplně scestné.

Zůstala stát. Co má dělat? Vrátit se nepřipadalo v úvahu. Musí tu zahradu najít. Musí, a to ještě dnes. V tuto hodinu. Teď hned.

Juli se snažila myslet racionálně a soustředit se. V duchu si vybavila přísnou tvář staré primabaleríny a její vyprávění o staré budově prádelny, která jako jediná přečkala uplynulá desetiletí. Dnes tam prý pracují umělci. Dívala se nahoru na zdi domů a pomalu se otáčela dokola. Šikmo naproti na konci ulice se vypínala šedomodrá budova, která se jasně odlišovala od sousedních domů. Měla v sobě cosi osobitého, téměř důstojného, byla širší než ostatní a jednoznačně starší.

Zatímco se k ní přibližovala, viděla, že oprýskanou omítku zdobí zbytky štuku. Pod okapem se nacházely sochy andělíčků bez křídel, kteří vzdorovali času a pořád ještě se horlivě snažili vylít do žlabu džbán vody nebo vyždímat mokrou látku. Prádelna.

Vedle hlavního vchodu se skvělo několik štítků, na kterých stála jména lidí a firem sídlících v domě. Kromě nějakého grafika, právníka a zlatníka patřila k nájemníkům také malá galerie, nakladatelství, sochařství a agentura zabývající se webdesignem.

Juli stála před vchodem bezradně a zároveň fascinovaně, protože ještě pořád nedošla k cíli. Podle Larissy Petrovy stál rodný dům její matky v blízkosti prádelny, ale nikde neviděla boční ulici ani žádnou zatáčku.

Popošla o pár kroků zpátky, bezradně se rozhlédla a šla ke vjezdu do dvora mezi prádelnou a šedým sousedním domem, který byl poslední budovou v ulici. Křídla vysoké mřížové brány byla otevřená dokořán.

Po krátkém zaváhání prošla branou a pokračovala dále podél dvou domovních zdí, u kterých stály velké popelnice. Očekávala typický zastavěný dvůr, ze kterého povedou schody do dalších nevýrazných činžovních domů, proto ji překvapilo, když před sebou uviděla průchod na rozsáhlý zelený pozemek, který se nacházel pod širým nebem.

Rostly na něm stromy a keře a nacházel se na něm pouze jeden malý dům. Zahradu ohraničoval dřevěný plot, který sahal zhruba do výše ramen a podél něhož se pnuly větvičky maliníku. Mezi okolními budovami se strohou architekturou působila zahrada s domem jako z jiné doby.

Juliino srdce bušilo tak silně, že to muselo slyšet celé město. Schovala se ve stínu domovní zdi a skrz stromy a keře se snažila si dům lépe prohlédnout.

Byl to dvoupatrový rodinný domek. Kdyby byl moderní, světlý a prostorný, někdo by ho mohl označit za pěkný městský dům v zeleni. Ale byl starý, měl nízké stropy, úzké dveře a křivé okenice. Byl to dělnický příbytek, který byl postaven na začátku dvacátého století, a před deseti lety ho musel někdo opravit. Světle žlutá omítka působila přátelským dojem, který ovšem kazila zarostlá zahrada s plotem.

Juli bylo jasné, že nemůže stát před domem věčně, aniž by vzbudila podezření. Nenápadně přišla až k zahradní brance, na jejímž pravém sloupku byl zvonek. Než si stihla přečíst jméno na štítku, uslyšela hlasy. Nějaká paní se bavila s dítětem, zavřely se dveře a potom zarachotily klíče. Když se neznámí lidé přibližovali zahradou směrem k Juli, chrastily pod jejich kroky kamínky.

Rychle se otočila, šla zpět k průjezdu a k hlavnímu vchodu do staré prádelny. Nějaký muž zrovna procházel velkými skleněnými dveřmi a podržel Juli dveře. Pozdravil ji, aniž by se na ni podíval, a ona mu zmateně poděkovala.

Když odcházel, ohlédla se přes rameno a na ulici uviděla z průjezdu vycházet ženu, které mohlo být zhruba pětapadesát. Vedle ní šla zhruba třináctiletá dívka. Zřejmě matka s dcerou, pomyslela si Juli. Dívka na sobě měla krátké letní šaty, na zádech batoh a na hlavě ohon, který se pohupoval, když vesele poskakovala směrem k zaparkovanému autu, v němž obě krátce nato odjely.

Jakmile se Juli znovu otočila, stál před ní nějaký muž a ona se polekala. Jako opařená zůstala stát v otevřených dveřích, odpověděla mu na pozdrav a nechala ho projít. Udělala pár váhavých kroků do vstupní haly a snažila se tvářit, jako že si prohlíží plánek budovy vedle výtahu.

Byl zde příjemný chládek. Ráda by ještě zůstala, ale bylo poledne a brzy určitě někdo vyrazí na oběd, a když ji tu uvidí stát, pravděpodobně se jí zeptá, co tu hledá.

S podlamujícími se koleny šla zpět ke dveřím. Kdo byla ta žena, která zrovna nastoupila do auta a v ruce držela tašku a dva barevné ručníky? Juli ji tady ve městě už jednou viděla. Potkala ji na procházce s Elli. Ta žena šla podél toku potoka Holzbach a Juli si jí tehdy všimla díky jejím dlouhým hnědým vlasům. I její chůze a držení těla jí připomínaly její matku. Stejně jako tenkrát ji tato ohromující podobnost překvapila.

Šla zpět k malému domu. Na zvonku stálo jméno Reinhoff, ovšem nic jí neříkalo. Mohl být ještě někdo doma? Kolem vysokých dveří do zahrady stála zeď. Dveře byly zavřené. Juli ušla pár kroků podél plotu až ke skříňce s elektroměry. Spontánně se chytla plotu a vyšplhala na skříňku. Položila nohu na dřevěnou vzpěru, pomohla si rukama, přelezla plot a rázem se ocitla v zahradě.

Pod nohama jí prasklo několik spadlých větviček, a tak se rychle schovala pod nízkou švestku. Vlastní odvaha a riziko, které podstupovala, ji překvapily. Co když ji tu někdo objeví? Pro své zvláštní chování nemá žádné rozumné vysvětlení. Ale měla snad jinou volbu? Měla by přijít zítra znovu a zeptat se té ženy, jestli si může její zahradu prohlédnout? Nebylo těžké si představit její překvapenou a pravděpodobně odmítavou reakci. Kromě toho se chtěla Juli ještě dnes vypařit z města. Bylo to její obrovské přání a nemohla ho už déle odkládat.

Opatrně se napřímila a podívala se na dům. Nic se nehýbalo, nic neslyšela. Přistoupila k němu blíž. Dveře a okna byly zavřené. Teprve teď si uvědomila, že na zahradu viděli obyvatelé přilehlých budov. Jestli ji někdo pozoruje, určitě zavolá policii. Aby nepůsobila jako zloděj, šla rovnou k domovní zdi, vzala si zelenou konvici a naplnila ji vodou ze zahradního kohoutku.

S plnou konvicí v ruce se courala po zahradě. Nebyla tak zpustlá, jak zvenku vypadala. Právě naopak, Juli viděla udržované květiny vysázené do řady a upravené záhony bez plevele. Dokonce i keře byly na této straně zahrady tak sestříhané, že se bez problémů dalo chodit po úzké cestě, která kolem něj vedla, a sbírat přitom zralé maliny a angrešty. Horko rostlinám a plodům mohlo sotva ublížit. Vše se zelenalo a vonělo po vlahé zemi a sladkém ovoci. Uprostřed vyschlé městské pustiny Juli toto místo připadalo jako úrodná oáza.

Odložila těžkou konvici před záhonem s okurkami, keříky rajčat a jahodami. Bylo by nezodpovědné zalévat rostliny za poledního slunce, listy a plody by se spálily. Vyndala mobil a udělala si pár fotek – domu, záhonků s květinami, ovocných stromů. Pokusila se fotit takové části pozemku, aby z nich její matka něco rozpoznala. Něco, co ji alespoň na chvíli vytrhne z její letargie a oněmění.

Juli schovala telefon a znovu se rozhlédla. Opravdu to byla zahrada, kterou hledala? Ta zahrada, ve které vyrůstala její matka a o níž jí pořád dokola vyprávěla na balkoně jejich domu v Rostocku? Pozorovala slunečnice před domem, které jí sahaly až po bradu. Měla o tom nějaké důkazy? Potok, který protékal vedle zahrady, už neexistoval. Vysušili ho, zasypali a zastavěli.

Stoupla si do stínu třešně, když vtom si vzpomněla na poklad, o kterém jí matka řekla. Přestože to bylo pošetilé, když už tady byla, mohla by se alespoň podívat, jestli byla na tom příběhu se šperkovnicí alespoň špetka pravdy. Sklonila se a prošla pod nízkými větvemi. Pamatovala si každé slovo toho tajemného příběhu, i když jí ho matka vyprávěla před více než dvaceti lety.

Opravdu narazila za stromem na zeď porostlou břečťanem, která oddělovala zahradu od sousední budovy. I když na některých místech už břečťan uhynul nebo byl zastřižený, pokrýval skoro celou zeď. Hledat uvolněnou cihlu v dlouhé zdi by trvalo věčnost. Ovšem matka jí tehdy svěřila, že se cihla nachází ve výšce kmenu stromu.

Juli nahmatala mezery mezi listy břečťanu, odsunula na stranu pár šlahounů a pevnější větvičky zlomila. Prsty přejížděla po zdi nahoru a dolů, občas zkusila vytáhnout vyčnívající cihlu. Brzy si odřela špičky prstů a zlomila si nehet. Naletěla matčině pohádce a to, co tu teď prováděla, bylo prostě směšné.

Nebylo pro ni lehké se rozloučit s mýtem, který ji provázel celé dětství. Ukazováčkem odshora dolů poklepala na poslední řadu kamenů a dostala se do výše svých kolenou. Najednou narazila na uvolněnou cihlu. Hned, jak za ni zatahala, ucítila, že ve spárách je jen volně položená. Pomalu ji vyndala.

Vsunula ruku do vzniklé díry tak hluboko, až ucítila něco studeného a hladkého. Opatrně vytáhla malou krabičku.

Krabička byla menší a mnohem méně přepychová, než si ve své dětské naivitě představovala. Mosaz už byla otlučená a poškrábaná, ornamenty na víku už se téměř nedaly rozeznat. Zatímco se Juli napřímila, ptala se sama sebe, jaké bohatství by v sobě taková malá truhlička mohla asi ukrývat. Pokud to nebyly staré mince a bankovky, mohly to být pouze šperky.

S napětím odklopila víko a dívala se na nenápadné, zamotané cosi. Vyšla ze stínu třešně, aby si obsah prohlédla na světle. V truhličce se jako šneci vinula tlustá kolečka. Špičkami prstů jedno vytáhla a nejraději by ho zase upustila. Mezi prsty totiž držela pramen stočených vlasů, který se postupně začal rozmotávat. Vlasy byly suché a vypadaly jako koudel, dokonce ani ve slunečním svitu se jejich zrzavá barva nijak neleskla. Před půlstoletím se musely skvít intenzivní rudou barvou.

Juli pramen položila zpět do truhličky, překvapená a zároveň znechucená zvláštním nálezem, který nemohl mít co do činění s pokladem její matky. Jenže když o svém úsudku zpětně přemýšlela, pochybovala o něm. Její matka nešla do Rostocku s radostí, ba právě naopak. Stěhováním nedobrovolně ukončila svou kariéru, jak se dozvěděla od Bruna Riedlera a Larissy Petrovy. Udělala to kvůli muži, Juliinu otci. Naléhal na ni, aby si ho vzala a odešla s ním. Ale hlavním důvodem mohla být třetí osoba. Dítě, které herečce nedalo jinou možnost. Dívka, kterou Juli nikdy nepoznala, o které nikdy nic neslyšela.

Co když tato dívka opravdu žila? Co když jí matka dávala vinu za osudový zlom v jejím životě? Možná ji kvůli tomu dokonce nenáviděla?

Její matka se tehdy velmi obětovala. Vzdala se svého kariérního úspěchu, své budoucnosti, své vášně. Muselo jí připadat, jako kdyby jí někdo nutil vzdát se svého života. Života, který vyplňovala sláva, obdiv a krása. Krása tvořila bohatství Karoline Kaufmannové, byla jejím majetkem, jejím pokladem. Dlouhé rudé vlasy byly její devízou.

Aby dala najevo svou oběť, rozloučila se s tímto bohatstvím a pravděpodobně krátce před svým odjezdem si vlasy ustřihla – zuřivý, skoro brutální čin, který dokazoval, jak těžce se smiřovala se svým osudem.

O tom všem nikdy nevyprávěla. Místo toho vždy jenom mlžila o pokladu, který zanechala ve své milované zahradě.

Juli si nejistě vsunula truhličku do kabelky. Nedokázala posoudit, jestli by ji měla ukázat své nemocné matce, nebo raději ne. Kdoví, jaké staré rány by tím mohla otevřít, jaké nepříjemné vzpomínky by mohla vyvolat. Na druhou stranu by však také byla ráda za jakoukoli její reakci. Nepřála si totiž od své matky nic víc než poslední záchvěv jasného vědomí.

Cihlu vložila zpět do díry ve zdi, protáhla se pod třešní, aby mohla vylézt přes plot ven. V nejzazším koutě zahrady spatřila mřížku, po níž se pnuly květiny, kterých se mohla při lezení zachytit. Musí jen dávat pozor, aby se nezranila o trny pěkných tmavě červených růží.

Před růžemi se nacházel vyvýšený okrasný záhon. Spodní patro zaujímala pěkná skalka, na níž rostl mech, hvozdíky a zvonky. Mezi nižšími rostlinami se sem tam tyčily bělavé a načervenalé úlomky kamenů. Jeden z oblázků se obzvlášť odlišoval od ostatních, protože byl velký a navíc byl z lesklé tmavé žuly s křišťálově bílými částečkami. Byl obroušený a bylo do něj něco vyryté.

Juli přistoupila blíže a sehnula se, aby si mohla přečíst, co je na něm napsáno. Dva řádky zlatého písma ji rázem naprosto vyvedly z míry.

Opuštěná, ztracená, přesto nezapomenutá – na památku Charlotty Weberové, stálo na kameni. Byl to náhrobek.

30.

Juli šla zpátky do ulice Rabenstraße. Třásla se. Nebe nad ní bylo čisté a nehybné jako myšlenky v její hlavě. Nemohla se z toho šoku vzpamatovat a v hlavě měla dočista prázdno. V prudkém slunečním světle se víc potácela, než šla. Teprve když vyšla po schodech, začal se rozpouštět led, který v sobě cítila.

Soustředila se na své nohy, na každý krok a na to, co udělá dál. Musí si z bytu vzít svou krosnu a jít na policii. Hned jí však nedošlo, proč by tam vlastně měla jít. Aha, musí zodpovědět pár otázek a podepsat policejní protokol. Protože našla Elli.

Elli… no ovšem, Elli byla mrtvá. Někdo ji zabil. Kdo? Třeba Charlotte Weberová? Policie hledala Charlottu Weberovou. Byla na půdě, tady, v tomto domě. A teď Juli našla její hrob ve staré zahradě své matky – své matky, která s nezájmem o svět sedí v pečovatelském domě a není schopná komunikovat. Kdyby tu tak byl Hannes! Jenže Hannes zmizel. Ani Elli už nemohla poprosit o pomoc. Elli… ovšem, Elli byla mrtvá.

Její myšlenky vířily v bludném kruhu. Točily se stále rychleji a zavrtávaly se jí do hlavy.

Položila si ruku na tepající spánky. V duchu se musela napomenout, aby se zaměřila na to podstatné a odkroutila si návštěvu na policii. Potom už mohla konečně pryč. Pojede za svou matkou a ukáže jí krabičku a fotky zahrady s nadějí na jakékoli znamení, které vnese světlo do temnoty.

Juli ještě neměla tušení, jestli a co vlastně by policistům o náhrobním kameni měla vyprávět. Jistá si byla jen tím, že do tohoto domu a do Grétina bytu vstupuje už naposledy.

Myšlenka na blížící se odchod byla jako chladivý nádech. Nic si nepřála tolik jako se konečně svobodně nadechnout. Konečně odejít z tohoto domu, kde ji horko a neviditelný strach omotávaly hrdlo s každým schodem, který vystoupala.

Ještě než strčila klíč do zámku, uslyšela Grétin hlas. Hluboce a tříštivě pronikal dveřmi od bytu. Byl to její druhý hlas, hlas herečky Margarethy Brandstätterové. Bylo v něm něco slavnostního a přitažlivého, ale také autoritativního a falešného. Zněla jako Siréna, která láká nic netušící námořníky k nebezpečné skále. Gréta ho nasazovala vždy, když vstoupila na jeviště. Přešla do hlubší hlasové polohy a při mluvení více dýchala. Díky tomu zněla její slova velmi čistě a zvláštním způsobem hrozivě.

Pomalu otočila klíčem a potichu vklouzla do bytu. Hlas jednoznačně vycházel z Grétina zavřeného pokoje.

Juli se mihla chodbou, vděčná, že ji nikdo neviděl. Její pokoj byl doslova ve varu, slunce bez zábran pražilo dovnitř, protože Juli ráno nezatáhla závěs. Bylo jí to jedno.

Rychle strčila svou kabelku do krosny, hodila si ji na záda a chtěla vyrazit. Nebyla si jistá, jestli má u sebe všechno. Ale stejně sem nepřišla skoro s ničím. Když si však v duchu ještě jednou procházela všechny důležité věci, zjistila, že neví, kde má občanský průkaz. Od té doby, co jí ho někdo spolu s peněženkou ukradl, ho raději s sebou nikam nenosila, ale nechávala ho doma.

Sundala si krosnu. Když se v ní však prohrabovala, nemohla občanský průkaz najít. Nervozita se proměnila v paniku. Už chtěla jít pryč. Jenže když se na policii objeví bez průkazu, nenechají ji odtud jen tak rychle odejít. Poté, co prohledala všechny kouty místnosti, a dokonce opřela o stěnu i matraci, nezbývalo jí nic jiného než se podívat do koupelny a do kuchyně, i když jí to připadalo scestné.

Tiše proběhla chodbou a pronásledoval ji hluboký, vibrující hlas.

Gréta recitovala báseň, jejíž rýmy zněly starobyle a temně. Před jejími dveřmi se Juli na chvíli zastavila a poslouchala. Gréta zrovna klesla hlasem, aby dala jasně najevo začátek další sloky.

Slova má do srdce bodnou tě snad,

přesto se, dítě mé, drž všech mých rad.

V těchto zdech každý den, každou noc spíš,

jen tak se před sebou uchránit smíš.

Ve vyhnanství trpkém vyčkáš svého trestu,

poslušnost, nic jiného, ukáže ti cestu.

Říše pustá, prázdná, bránu nikde nevidět,

bez sluhů a pážat je celý tento svět.

Nikdo nesmí dovnitř, ty nesmíš nikdy ven,

věz, že tento trest je pro tvé dobro jen.

Juli zůstala stát jako zkamenělá. Verše zněly jako z pohádky a Gréta je přednášela jako zlá čarodějnice. Juli přeběhl mráz po zádech.

Ještě děsivější než Grétin hlas ovšem bylo to, co následovalo. Gréta vydávala ostré tóny, pomýlená slova, která zvláštně natahovala a jako by štěkala. Zněly plačtivě. Juli si hned domyslela, že se její spolubydlící převtělila do nové role. Do role dítěte.

Juli činilo námahu rozumět textu, ovšem konce rýmu jí pomohly si celé verše v duchu poskládat.

Kdepak jsi, matičko, při mně stůj,

rad tvých jsem nedbala, zadrž hněv svůj.

Pusť mě ven, za to ti ze srdce slíbím,

že splním vše, co na očích ti vidím.

Prosím tě, matičko, vrať se, mě spas,

chci vidět úsměv tvůj, slyšet tvůj hlas.

Mám tu jen okénko, světlo tu není,

nepoznám soumraku ni kuropění.

Stěny mě dusí, já nechci se bát,

jak dlouho, matičko, musím se kát?

Byla to zoufalá slova dítěte, které se obrací na svou matku. Juliino srdce ztuhlo, když pochopila, že je říká opravdové dítě.

Znovu uslyšela přísný, neoblomný hlas zlé matky a bezcitný smích, když jí hrozila temnými zdmi, které každý pláč pohltí a dítě udusí.

Nato ze sebe bezradné dítě znovu vyrazilo hrozné zvuky, vzlykalo čím dál víc a nazvalo Grétu špatnou matkou.

Co prováděla Gréta s tím dítětem ve svém pokoji? Nedalo se přeslechnout, že ho nutí k něčemu, co samo nechtělo. Co to je za strašný text? A jaké otřesné výchovné postupy? Gréta to dítě trápila. Proč?

Juli se vytrhla ze své strnulosti a začala chodit po chodbě tam a zase zpátky. Musela přijít tomu děvčeti na pomoc. Zadržoval ji však nepřekonatelný strach. Obávala se Gréty.

V další chvíli věděla proč. Šla k věšáku v předsíni a prohledala tenkou bundu z vínového veluru. Rychle sklouzla rukou do kapes, nejdříve do jedné, potom do druhé a vytáhla z nich plastovou kartičku. Byla to slevová karta na vlak vystavená na jméno Charlotte Weberová a byla v Grétině bundě.

Černá písmena tancovala před Juliinýma očima, když vtom na schodech uslyšela hlasité kroky. Někdo vyběhl schody a zastrčil do zámku klíč. Měla ještě čas za záda schovat ruku, ve které držela kartu na vlak. Dveře se otevřely a na chodbě stanul Gregor. Měl červený obličej, po čele mu tekl pot. Tolik ho překvapilo, že Juli vidí, že ucouvl o krok zpátky.

„Jé, ahoj,“ řekl a projel si rukou zpocenými vlasy. Oči mu těkaly sem a tam.

V té chvíli zrovna Gréta vyšla z pokoje. V jejím pohledu plném očekávání, který vrhla na Gregora, se odrazila panika, když si všimla, že na chodbě stojí i Juli. Vypadala, jako by ji někdo přistihl při činu.

Za ní vystrašeně vykukovalo dítě. Mělo slzy v očích a tvář plnou obav. Dívka na sobě měla flekaté hnědé šaty a dlouhé blond vlasy měla spletené do copu. Juli ty šaty a ten cop už jednou viděla. V krabici, kterou Hannes vyndal zpod Grétiny postele. Znala i to dítě. Byla to ta hluchoněmá dívka, kterou potkala na schodech.

Když dívka uviděla Juli, našpulila rty, jako by chtěla vydat nějaký zvuk.

Gréta se ohlédla přes rameno. „Běž si číst knihu se svým textem,“ pobídla dívku, která se vzápětí nato zase odebrala zpět do pokoje.

„Zkoušíme,“ řekla Juli a zasmála se, ale její smích zněl jinak než obvykle, chabě a nejistě. „Tentokrát nejsem hezká princezna, ale zlá čarodějnice.“

Juli se zmateně usmála, zatímco za zády svírala plastovou kartu. Moc dobře si pamatovala, jak Gréta tvrdila, že o té dívce nic neví.

„Sbalila ses,“ konstatovala Gréta a klidným přátelským tónem, který od ní Juli už dlouho neslyšela, se zeptala: „Opravdu se chceš odstěhovat už dnes?“

Juli jen pokrčila rameny. Připadala si zahnaná do kouta. Za zády cítila stěnu. „Uvidíme,“ odpověděla vyhýbavě. „Teď musím nejdříve na prezidium. Za půl hodiny se tam mám dostavit. Podepsat protokol.“ Ještě když mluvila, bylo jí jasné, že tuto poznámku nejspíš nebylo vhodné pronést. Nejdříve ta dívka a potom ten zvláštní nález, který se jí zrovna skrytě zarýval do dlaně… Nezáleželo snad Grétě na tom, že má Juli namířeno na policii?

Gréta působila více než napjatě. Ani na sekundu Juli nespustila z očí. Její smích zněl poněkud nuceně a Juli si všimla, že se pokouší dát Gregorovi znamení. Svíral v ruce telefon a vypadalo to, jako by někomu musel nutně zavolat, ale netroufal si.

Juli neměla tušení, co se to tu děje, ale měla pocit, že by bylo lepší zmizet, co nejrychleji to půjde. V případě nouze i bez krosny. „Potom už bych měla…,“ řekla a otočila se ke dveřím.

„Jenom tak?“ zeptala se Gréta překvapeně. „Bez zavazadla?“

„Mám všechno, co potřebuju,“ odvětila Juli sebejistě a zkusila se protlačit kolem Gregora, který pořád ještě stál přede dveřmi.

„Počkej, dám ti aspoň deštník,“ řekl. „Má dnes přijít prudká bouřka.“

Juli s díky odmítla a prodrala se kolem něj, ruku s kartou na vlak si mezitím přitiskla na stehno. Volnou rukou už sahala na kliku, když za ní Gréta proběhla k šatně.

Otevřela dveře od malé místnosti a ukázala dovnitř. „Počkej ještě, něco tu pro tebe mám.“ Ukazovala směrem do místnosti. „Musí to patřit tvému příteli. Nedávno jsem to objevila.“

Juli byla vyvedená z míry. Gréta tvrdí, že našla něco po Hannesovi? Pustila kliku a udělala krok směrem k šatně.

Když si uvědomila, že Grétino gesto nepatří jí, ale Gregorovi, bylo už příliš pozdě. Gregor, který za ní celou dobu stál, ji chytl v podpaží a vší silou ji strčil do místnosti.

Jakmile Juli pochopila, co se stalo, začala se bránit. Zapřela nohy do podlahy a divoce kolem sebe mávala rukama, ale Gregor jí do zad zasadil tvrdou ránu.

V předklonu zavrávorala a spadla do tmavé šatny, jejíž dveře za ní v tom okamžiku někdo přibouchl a zamkl.

31.

Když Juli přišla k sobě, vše kolem ní se zastavilo. Svět, čas, pocity i myšlenky. Tma byla jako černá díra ve vesmíru, vycházela z neznáma, vedla do neznáma. Ovšem potom ucítila odpornou směs levandule, kuliček proti molům a parfému a vrátila se zpět do reality. Nejdříve ucítila hrůzu a strach.

Její první výkřik byl němý, ale při tom druhém už křičela z plných plic. Řvala tak hlasitě, jak jen dovedla, kopala a bouchala do dveří. Když se mezi dvěma rozzuřenými výkřiky znovu nadechla, uslyšela, jak se zabouchly dveře. Kam ti dva šli? Jen do kuchyně a zavřeli za sebou, protože je rušilo Juliino řvaní? Nebo seděli v Grétině pokoji spolu s tou dívkou? Nebo snad nakonec zavřeli i tu dívku a prostě vypadli?

Z nějakého důvodu se Juli zdála poslední možnost jako ta nejhorší. I když byli ti dva nevypočitatelní kriminálníci, dělala jí představa, že by tu měla být úplně sama, největší starosti. S bolestí v srdci si uvědomila svou bezmoc.

Zkusila to ještě jednou, kopala, křičela a bouchala, dokud jí neztuhly nohy, neochraptěl hlas a ruce neměla úplně odřené. Rukávy šatů, bund a halenek na tyčích vpravo a vlevo se po ní sápaly jako jedovatí pavouci, kteří si chrání své teritorium. Temnota a tíseň ji ovinuly. Zavrtaly se do jejího těla, dostávaly se jí pod kůži, bolely ji v kostech. A všemožně se snažily Juli pohltit i s její kůží a s jejími vlasy. Co měli Gréta a Gregor s ní a s tou dívkou za lubem? Zavřeli tu v neděli i Hannese? Kde teď byl?

Juli přestala bouchat a křičet. Opřela si čelo o dveře. Teprve teď cítila, jaké horko v této místnosti bez oken panuje. Už týdny se tu hromadilo a Juli spolu s tmou brutálním způsobem svíralo a obíralo ji o poslední kousek vzduchu.

Začala kašlat a nemohla přestat. Kašlala, dokud ji nerozbolel krk, a pak se pozvracela. S jazykem vyplazeným jako pes se vyčerpaně sesunula k podlaze, dlaně sevřené v pěst. Nehty zarývala do vlastního masa.

Poté ucítila tupou bolest, když její tělo narazilo na dřevěnou podlahu. Pak ztratila vědomí.

Když se opět probrala, měla nejprve pocit, že uběhlo jen pár vteřin. Jenže žízeň, kterou pociťovala, jí prozrazovala, že to bylo jinak. Ani turista, který bez vody prochází pouští, nemohl mít větší žízeň než ona. Juli se sebrala a urputně se snažila vybavit si, co se stalo a jak se sem dostala.

Chytla se za šaty, které k ní natahovaly rukávy, jako kdyby jí chtěly pomoci. Zvedla se a ozval se rachot a cinknutí, když strhla na podlahu pár ramínek. Teprve teď ji napadlo, že si může rozsvítit. Kvůli panice ji tato prostá myšlenka, která byla nasnadě, vůbec nenapadla. Nebo snad byl vypínač venku na chodbě? Srdce jí divoce tlouklo. Nevěděla. Horečně kroužila prsty po stěně vedle dveří.

Když už svou snahu chtěla zdrceně vzdát, nahmatala vyvýšené plastové místo a zmáčkla spínač. Mléčná žárovka nad ní se rozsvítila. Slabé světlo Juli oslepovalo, jako kdyby se dívala přímo do slunce. Chránila si oči, dokud si na mdlou záři nezvykly.

Na chvíli se jí ulevilo, jenže ten pocit vydržel jen krátce. Teď, když nejen cítila, ale i viděla, v jak úzkém prostoru ji zavřeli, ji znovu zachvátila úzkost. Uvízla ve vydýchané komoře, v níž jí Grétino oblečení upíralo i její malinký prostor k životu. Nemohla se skoro ani otočit, a ještě ke všemu věci v tomto dusném vzduchu vydávaly těžkou, sladkou vůni, ze které se Juli obracel žaludek.

Opětovně ji přelila vlna strachu. Začala znovu křičet a bouchala na dveře. Z hrdla jí vycházely tóny, které už nezněly jako lidský hlas. Už hodiny seděla v této díře bez vody a jídla jako nějaké zvíře. Neměla hodinky, ale tušila, že už musí být dávno večer.

Postupně se utišila. Nemělo smysl dělat rámus, zdálo se, že ji nikdo neslyší. Svět na ni zapomněl. Tahle odporná komora ji úplně pohltila.

Náhle jí začala být strašná zima, doslova mrzla. Zoufale třela rukama o holé paže, jenže zima se nedala překonat. Juli se rozhlédla a z ramínka si sundala šedý vlněný kabát. Třesoucíma rukama si ho oblékla a zavázala si široký látkový opasek. Její třesoucí se nohy už neměly sílu ji nést. Sedla si na podlahu, kymácela se. Potom naklonila hlavu na bok, opřela ji o hromádku oblečení a usnula.

Ležela na měkké trávě. Nad ní se ve větru houpaly větve a sluneční paprsky procházely skrz zelené listy. Vedle ní bublal potok a v chladném vzduchu byla cítit vůně květin.

Pak se však probudila na hoře prádla. Nad ní nezářilo nic kromě holé žárovky a hrozně to tu páchlo jejím potem a Grétiným parfémem. Probudilo ji její vlastní oddychování. Hrudní koš se těžce zvedal a klesal. Udusí se. Ale předtím umře žízní.

Byla noc? Nebo už snad nastalo ráno? Netušila. Věděla jen, že tu umře. Byl to osud, který pro ni připravila Gréta. Tak jako na půdě zemřela paní Grotheová a Elli, měla Juli zemřít v této komoře.

Co se stalo s Hannesem? Zabila ho Gréta taky? Nebo byl někde zavřený a prožíval smrtelná muka stejně jako ona?

Juli vstala a hned se jí zatmělo před očima. Překonala mdloby a začala znovu vyvádět a křičet. Jako posedlá strhala šaty z tyčí, házela kolem sebe tašky a boty. Potřebovala místo. Potřebovala vzduch k dýchání. Hlavou jí projely blesky a ztratila rovnováhu. Spadla na bok, na tyče a police s oblečením.

Instinktivně si oběma rukama chránila hlavu, ale náraz nebyl tak silný, jak se obávala. Užasle si dřepla na podlahu, kolem ní se válely boty a látky. Stěna povolila, pohnula se, posunula se o kousek dál. Bylo to neuvěřitelné, ale udělala Juli místo.

Klekla si a pomalu se zvedla. Co se stalo? Jak to je možné? Vedle ní se rozestupovala mezera ve zdi, vznikl průchod. Grétina šatna se otevřela. Tvořila předsíň k větší místnosti. K ukrytému dětskému pokoji.

Udivená Juli se přidržovala zdi a zapřela se do ní. A opravdu, stěna zavrzala a podařilo se jí ji posunout o pár centimetrů dál. Nebyla to pevná zeď, ale jenom policová stěna na kolečkách – rafinovaná nábytková stěna, která pokoj bez oken v případě potřeby proměnila v malou nenápadnou komůrku.

Juli se rozhlédla v plané a zároveň úzkostné naději, že tu třeba objeví Hannese. Ovšem místnost byla až na bílý nábytek a kočárek pro panenky prázdná.

Jak to, že už dříve nepoznala, že se šatna a dětský pokoj ukrývají v jedné a téže místnosti? Juli si prohlížela bílou zadní stěnu regálu na kolečkách. Když se pohyblivá stěna úplně nepřisune k protilehlé zdi a nedá se pozor na to, že do sebe ramínka zapadnou, dělicí stěna zmizí. Vchod vedle dveří se tímto způsobem zmenší zhruba o půl metru. Ale tehdy, když spolu s Hannesem objevili dětský pokoj, si toho Juli nevšimla. Tolik ji to vyvedlo z míry, že si myslela, že vstoupila do úplně jiné místnosti.

Kvůli nepořádku, který panoval na zemi, teď bylo vlastně nemožné zeď posunout. Šaty, které Juli strhla dolů, vytvořily hrbolatý koberec z kousků látek.

Vrávoravě se brodila močálem z látek a sáhla po bílém kusu plastu, který uprostřed vyčníval. Byla to karta na vlak Charlotty Weberové. Vypadla jí z ruky, když ji Gregor strčil do místnosti. Zatímco kartu otáčela mezi prsty, něco ji napadlo. Tento kus plastu byl pravděpodobně její poslední naděje. Její klíč ke svobodě.

Opatrně ho vsunula do malé mezírky mezi dveřmi a futry. Zkoušela pohybovat kartou sem a tam tak, jako se páčí zabouchnuté dveře. Ovšem nic se nedělo.

Poté, co se pár minut namáhala a obličej už jí samým soustředěním hořel, dala si pauzu. Přejela si rukou po suchém čele, po horkých tvářích, po rozpraskaných rtech. Její tělo už se nepotilo, šetřilo si tu trochu zbylých tekutin. Teprve teď si vzpomněla, že Gréta dveře vlastně zamkla. Dveře byly uzamčené, její námaha je tedy zcela zbytečná.

V záchvatu zoufalství a vzteku to stejně zkoušela dál, stále divočeji a vztekleji, až něco křuplo a karta se zlomila. Krátký kus zůstal trčet ve škvíře, delší jí vypadl z ruky a přistál vedle plastového sáčku, který Juli přišel povědomý.

Zvedla sáček a podívala se do něj. Byla v něm zmačkaná hromádka a pár bot. Nejprve poznala sandály. Začala jí třeštit hlava. Konečky prstů vyndala hromádku, která se skládala ze čtyř kousků oblečení. Z kalhot, trička, podprsenky a kalhotek. Byly to její vlastní věci. A byly celé od krve.

V

Andělskou tvář i vlasy máš,

avšak nevděčnicí zlou zůstáváš.

Tebe, ty kleté plémě hadí,

Pokoře, kázni učím od mládí.

Patříš jen mně, já jsem tvá paní,

ve věži neslyší nikdo tvé štkaní.

Vím, že na svobodu dostat se chceš,

leč jen jestli jedinkrát unikneš,

toho dne mládě usmrtím

a žalář stane se hrobem tvým.

Paní Jürgensová zamkla dveře. Říkala jí, že bude muset zůstat ve svém pokoji, dokud si konečně neudělá domácí úkoly. Klidně tam bude zamčená až do příštího rána. Dokonce ani večeři nedostane. Ředitelka domova láteřila, že je tu už tři roky a pořád si nedokáže zvyknout na pravidla. Možná nad ní až příliš dlouho přivírali oči. Ona sama vždy říkala, že s někým takovým se nesmí zacházet jako v rukavičkách. S někým, kdo udělal něco takového. Když ta slova pronášela, oči jí jiskřily a zhnuseně protáhla koutky úst.

Při odchodu zavadila pohledem o knihu na polštáři. Opovržlivě vrtěla hlavou. „Jak je možné, že u té knížky vydržíš tak dlouho? Musela jsi ji přece přečíst už stokrát. Jsi skoro teenager a marníš svůj čas nad pohádkou!“

S těmito slovy zabouchla dveře a dvakrát otočila klíčem. Dosud se držela nepsaného pravidla, že dívku nebude zamykat, ovšem dnes pohár její trpělivosti přetekl.

V pokoji po ní zůstal oblak cigaretového dýmu. A taky vylekaná dívka, která sotva dýchala. Není pravda, že tu knihu četla už stokrát. Ne úplně, protože ji zajímal jen jeden příběh. Pohádka o Locice. Stal se z ní její záchranný bod.

Když ještě žila doma, matka jí pohádku často předčítala a ona se pokaždé bála, protože ta zlá čarodějka na konci dívku ve věži zazdí. Tehdy si ještě hustě popsané stránky neuměla přečíst sama. Dohnala to minulé léto, když knihu objevila v knihovně.

Knížka celé dny ležela vedle její postele a ona se neodvažovala se k ní přiblížit. Pak přece jenom jednoho večera začala číst a stránky ji nezadržitelně vtahovaly do své moci. Téměř ji pohltily.

Hrdlo se jí sevřelo pokaždé, kdykoli četla o tom, jak zlá čarodějka ukradla matce nebohou Lociku, zavřela ji do věže a později jí ustřihla dlouhý cop, aby se po něm nemohl k dívce dostat její zachránce.

Na konec pohádky ovšem v žádném případě nebyla připravená. Překvapeně četla, jak se princi podařilo Lociku vysvobodit z jejího zajetí. Odvedl si ji domů do svého království, kde poté žili šťastně až do smrti.

Nemohla tomu uvěřit, ale stálo to tam černé na bílém. Pohádka měla šťastný konec! Úplně jiný než příběh, který jí matka jako dítěti stále předčítala.

Jak je to možné? Kniha pohádek, kterou měli doma, musela být plná chyb!

Od té doby pohádku četla pořád dokola. Kdykoli se cítila ve svém pokoji sama, otevřela ji a dech se jí zpomalil.

Jen dnes odpoledne se jí nedařilo uklidnit se. Nepříjemný vzduch, který páchl po cigaretách, a slunce, které sem pražilo skrz okno, jí způsobovaly bolest hlavy. Zamířila k oknu a otevřela ho dokořán.

Jenže samotný čerstvý vzduch nestačil, nutkání zesílilo. Musela odtud pryč, musí konečně najít svou matku, teď hned. Už tři roky je zavřená v tomto domě. A i když paní Jürgensová věděla, že ztrácí nervy, když ji někdo zamkl, nikoho to ani trochu nezajímalo.

Tentokrát se bude bránit. Přece jen byla už dost stará na to, aby se osvobodila sama. Kolena už měla na parapetu, když vtom si vzpomněla na knihu a vrátila se zpět do místnosti.

Musí ji vzít s sebou. Jak jinak jí matka uvěří, že pohádka má šťastný konec?

Vedle postele se ve slunečním svitu leskl dlouhý červený vlas. Byla v pokušení ho zvednout, ale potom odtáhla ruku a přejela si po dlouhých vlasech. Vlasy jí znova narostly, sahaly jí až na záda. Teprve minulý týden si je nabarvila na červeno. Nemusí už žádné vlasy sbírat, už je nepotřebuje.

S knihou v ruce znovu vylezla na parapet, hodila ji před sebe a bez zaváhání vyskočila z okna. Náraz na suchý trávník byl horší, než si myslela, pravá noha ji pekelně zabolela. Když se narovnala, ohlédla se, ale zdálo se, že si jí nikdo nevšiml. S knihou v podpaží se protáhla dírou v drátěném plotě.

Po více než dvouhodinovém bloudění konečně stála před domem. Byl pořád stejný, jako by vůbec neuplynuly tři roky. Stála vedle vysokého plotu, který obklopoval předzahrádku, a čekala, že každou chvíli uvidí svou matku vycházet z domovních dveří s kabelkou přehozenou přes rameno. Čekala – pět minut, deset minut. Nikdo nepřicházel.

Pomalu došla až ke dveřím. Na zvonku přízemního bytu pořád stálo jméno Schulzovi. Vzpomněla si, že je to jméno domovníka a jeho ženy. Jen jméno nad ním nesouhlasilo. Sonntagovi, četla. Vzrušení a nadšení se změnilo ve strach a zklamání.

Copak tu její matka už nebydlí? Každičký den v domově si říkala, proč si pro ni matka ještě nepřišla. Paní Jürgensová a vychovatelé jí napovídali lživou historku. Ale kde tedy její matka je? Přihodilo se jí něco? Nebo snad i jí navykládali nějaké báchorky, a proto se odstěhovala?

Dveře byly jen přivřené, takže se jí podařilo protáhnout na chodbu. Vchod do sklepa byl otevřený, vycházely z něj zvuky. Možná tam domovník něco dělal.

Potichu po schodech vystoupala k bytu, ve kterém kdysi žila. Zůstala stát přede dveřmi. Na okamžik v domě zavládlo ticho, ale pak najednou zezdola uslyšela kroky. Někdo šel po schodech. Než si uvědomila, co dělá, zmáčkla zvonek. Ozvalo se známé zabzučení a ona se polekala.

Dveře se otevřely, stál v nich mladý muž s rozcuchanými blond vlasy. Na sobě měl šedé tričko a roztrhané džíny. Nejprve se na ni zmateně díval, ale pak se přátelsky usmál.

„Přejete si?“

Jako by sama nezazvonila, krátce se ohlédla za sebe a potom rozpačitě sklonila hlavu.

„Přinesla jsi mi něco?“ zeptal se a bradou ukázal na knihu v jejím podpaží.

Přitiskla ji k sobě blíže a zavrtěla hlavou.

„Ale zvonila jsi na mě, ne?“ ujišťoval se trpělivě, jako kdyby mluvil s malým dítětem. „Jak se jmenuješ?“

Pokrčila rameny. I když si byla jistá, že by mu byla schopná říct jméno, nedokázala mu odpovědět. Už nevěděla, kým je. Byla jen uzlíček zmatených pocitů. Věděla jen, koho hledá.

Dole v mezipatře se objevila hlava domovníka. „Máte nějaký problém? Nechceme tu žádné podomní obchodníky,“ jeho hlas se dunivě ozýval chodbou.

„Žádný strach, všechno je v pořádku!“ zakřičel na něj mladý muž a zašeptal jí: „Pojď dál a posaď se.“

Zavedl ji do obývacího pokoje a ukázal na jednu ze židlí.

Následovala ho jako náměsíčná. Byt neměl s bytem z jejích vzpomínek nic společného. Tmavý, naleštěný nábytek vystřídalo několik světlých polic, skříní a židlí. Místo sedačky tu ležela matrace s barevnými polštáři. Na bílých zdech visely plakáty, nezarámované dětské kresby a náčrtky.

„Prozradíš mi teď, kdo jsi?“ zeptal se hned, jakmile se posadila.

Na prsa si položila knihu jako ochranný štít.

„No dobrá, potom tedy začnu já,“ řekl a posadil se naproti ní. „Moje jméno je Kai. Kai Sonntag.“ Musel se usmát. „Zní to divně, vím, ale pořád lepší než Montag, co myslíš?“

Zeširoka se na ni usmíval, ráda by mu úsměv opětovala. Někoho jí připomínal. Přesto si nebyla jistá, jestli mu může věřit. Odkud měla jistotu, že čarodějka je opravdu mrtvá? Možná byl tohle jen další klam, možná se převtělila do podoby mladého muže…

V hlavě se jí otevřely dveře a uviděla místnost plnou ošklivých obrazů. Co tu dělá? Jak se sem dostala? Kdo ji vlákal do této pasti?

Na stole vládl nepořádek. Knihy na sobě byly nakřivo naházené, mezi nimi se povalovaly bloky, stavební nákresy a dřevěné špalíčky. Mezi volnými listy ležely tužky, nářadí a dlouhé stříbrné nůžky na papír.

Upírala pohled na všechen ten nepořádek, zatímco pořád ještě svírala knihu. Na čele se jí objevily krůpěje potu.

Kai Sonntag vstal. „Tady vevnitř je šílené vedro, musím vyvětrat.“ Prošel byt a otevřel okna dokořán, jako poslední otevřel tři okna v obývacím pokoji.

Bytem se prohnal vítr a rozvířil papíry ležící na stole, které začaly létat vzduchem.

„Pomoc!“ křičel Kai Sonntag a se smíchem je sesbíral.

Její napětí polevilo. Spolu s ním položila papíry zpět na stůl a zatížila je knihami a dřevěnými špalíčky. Vítr jí udělal dobře, dýchala zhluboka.

Na stole bylo najednou ještě více věcí než předtím, ale nůžky zmizely. Ležely někde pod hromadou papírů.

„Ty jsi ta dívka, co tu dřív bydlela, že?“ řekl, když byli hotoví, a se zaujetím si ji měřil pohledem, jako by ji chtěl zrentgenovat. „Jak se jmenuješ?“

Ráda by mu odpověděla, ale nepamatovala si to. „Locika,“ chtěla říct, ale na poslední chvíli se zarazila, protože jí došlo, jak komicky by to znělo.

„Pro koho je ta kniha?“ zeptal se a zavřel jedno z oken.

„Pro mou matku,“ řekla a přejela rukou po hladké obálce knihy. Sebrala odvahu. Proč by se měla čarodějky bát? Vždyť ta pohádka nakonec dopadla dobře. „Nevíš, kde je?“ zeptala se ho s nadějí.

Přistoupil k ní o krok blíž a položil jí ruku na rameno. Už před ním neměla strach, protože cítila, že mu může důvěřovat. V jeho očích uviděla soucit.

„Nevím, jestli ti můžu nějak pomoct,“ řekl potichu. „Možná bych ti nejdřív mohl udělat kakao, co ty na to?“ Odešel do kuchyně.

I když rázem působil bezradně, věděla jistě, že jí pomoct může. Znovu přemýšlela o tom, koho jí připomíná. Toho prince z pohádky. Přesně tak si ho vždycky představovala. Na okamžik si byla jistá, že všechno bude zase dobré.

Dokud vše nezničilo pronikavé zazvonění.

Kai Sonntag otevřel dveře. Ani ne za pět vteřin stáli před ní: paní Jürgensová, tři policisté a za nimi vykukoval domovník.

„Díky, pane Schulzi, měl jste pravdu, je to ona,“ řekla paní Jürgensová a domovník spokojeně přikývl. Potom se obrátila na Kaie Sonntaga: „Ohrožovala vás?“

Zděšeně to popřel. „Ne, vůbec ne.“

„Jak to, že jste ji pustil dovnitř? Za koho se vydávala?“ Paní Jürgensová si dala ruce v bok. „Jistě vám napovídala pěknou pohádku.“ Pohrdavě se dívala na knížku.

Kai Sonntag tam stál se svěšenýma rukama. „Vůbec nic mi nevyprávěla, ale působila docela zmateně. Měl jsem pocit, že vůbec neví, kdo je.“

Paní Jürgensová se chraplavě zasmála. „To si umím živě představit. Tato dívka má herecký talent.“ Na všechny se dívala s vítězoslavným výrazem v očích. „Když mladé dámě dojdou odpovědi, dělá ze sebe prostě hloupou nebo vklouzne do nové role. To už známe.“ Pevně stiskla dívčino zápěstí a tahala ji z bytu ven. „Půjdeš se mnou! Dole na naši divadelní hvězdu čeká limuzína!“

Ředitelka domova přesně věděla, co pro ni znamená nastoupit do auta. Jen samotná představa u ní vyvolávala nevolnost. Zatmělo se jí před očima. To poslední, co viděla v jasných obrysech, když se na schodech ještě naposledy otočila, byl obličej Kaie Sonntaga. Byl smutný a plný soucitu.

Jednoho dne přijde a zachrání ji. Jinou naději neměla.

32.

Juli šokovaně zírala na oblečení v ruce. Zaschlá krev měla tmavě červenou barvu a slepila k sobě kusy oblečení, které mezitím ztvrdly. Nebylo pochyb, ty věci patří jí. Měla je na sobě ten večer, kdy nastoupila do auta Christopha Kowalského a kdy se jí zdálo o tom, že ho probodla malými nůžkami. Nebo to opravdu udělala?

Zatočila se jí hlava. Ve spáncích jí tepalo a už se nemohla dál soustředit. Co byla pravda? Co si jen představovala? Vždyť už ani nemohla říct, kde je, kolik je hodin nebo kdo vlastně je.

Srdce jí divoce bušilo a povrchně dýchala. Už víc než jeden den byla zavřená v této rozpálené místnosti bez jediné kapky vody. Zkoušela polknout, ale přišlo jí, jako by měla v krku smirkový papír. Každé nadechnutí jí způsobovalo bolest.

Stěny, které ji obklopovaly, se proměnily v černé plátno, na kterém šlehaly červené blesky. Zavřela oči, chtěla jen klid. Najednou byla zpět na louce, nad ní strom, který jí poskytoval ochranu, chladivý vítr. Juli viděla, jak se k ní přibližuje matka. Usmívala se a postavila vedle ní tác s jahodovým koláčem a limonádou.

Najednou se za ní ozvalo klapnutí, znělo to, jako by se otočil klíč v zámku. Juli se snažila zvuk vytěsnit, pokoušela se naslouchat pouze šumění větru a přátelskému hlasu své matky. Nechtěla se vrátit do toho druhého, vzdáleného a pochmurného světa.

Když ve dveřích uviděla stát dva muže, nevěděla, jestli je vzhůru, nebo sní. Měli na sobě uniformu a jasné světlo z chodby podbarvovalo jejich obličeje jako svatozář. Po nekonečných hodinách strávených na podlaze špatně osvícené komory na ni působili jako hrdinové, kteří přišli, aby ji zachránili.

Zavřela oči, které ji bolely, a obávala se, že ten obraz zmizí hned, jakmile je zase otevře. Měla strach, že se ti dva promění v Grétu a Gregora, kteří ji s ďábelským smíchem na rtech potáhnou k další bráně do pekla. Jenže když znovu zvedla chvějící se víčka, muži tam pořád stáli. Ve tvářích se jim odráželo holé zděšení.

„Proboha, co jste s ní udělali?“ zeptal se jeden z nich pobouřeně a otočil se. „Jak dlouho tady je?“

„Pár minut. Chtěla vypadnout, museli jsme přece zasáhnout,“ uslyšela Juli povědomý hlas v pozadí.

Chtěla protestovat, jenže z jejího vyschlého krku vycházelo pouze chrčení.

Muž ustoupil a ona uviděla obličej Gréty a Gregora. Juliin tep se okamžitě zrychlil. Sevřela ruce v pěst a podepřela se, aby se postavila.

Gréta vykřikla. S vytřeštěnýma očima zírala na Juli, která se z hromady oblečení zvedala jako bezdomovec z haldy odpadků. „Moje věci!“ vřeštěla a držela si ruku před pusou. A potom: „Tady!“ Ukázala třesoucími prsty na zmačkaný svazek látek vedle Juli. „Všechno je to od krve!“

Juli se mezitím postavila, nohy měla slabé a nejisté. Zakopla a vrazila do seřazených blejzrů, které ještě visely na ramínkách. Gréta znovu vykřikla, zatímco jeden z mužů k Juli přiskočil a zachytil ji.

„Pojďte,“ řekl starostlivě, chytil ji za paži a vyvedl z komory. „Našla by se tu nějaká židle?“ zeptal se ostatních.

„Hned vedle je kuchyně,“ řekl jeho kolega ještě předtím, než mu stačila Gréta odpovědět.

Juli poznala šedovlasého policistu, za kterým se měla dostavit na prezidium. I když pořád ještě viděla trochu rozmazaně, všimla si, že na chodbě stojí minimálně dva další policisté. Ptala se sama sebe, proč Grétu a Gregora ještě nezatkli.

„Pošlete nahoru záchrannou službu,“ řekl šedovlasý policista jednomu z kolegů u dveří.

„Už se stalo,“ odpověděl jen.

Ještě předtím, než se posadila na kuchyňskou židli, objevili se vedle Juli dva lékaři. Zkušeně otevřeli kufříky, položili jí ruku na čelo, nahmatali jí pulz, posvítili jí do očí, podívali se jí do krku a do ucha jí vložili digitální teploměr.

„Silná dehydratace,“ diagnostikoval první.

„Nechtěla byste si raději lehnout?“ zeptal se druhý.

Juli ale zavrtěla hlavou. Měla pocit, že ležela už moc dlouho.

Nato jí jeden z lékařů podal zahuštěnou kapalinu, která chutnala sladce, a přitom slaně, zatímco jí druhý podal infuzi.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, když opět mohla mluvit.

Zmateně se podíval na hodinky. „Za deset minut dvě.“

Juli zavřela oči. Strávila v tom pekle čtyřiadvacet hodin. Čtyřiadvacet hodin paniky, žízně a strachu ze smrti. Čtyřiadvacet hodin, během nichž měli Gréta s Gregorem čas zamést všechny stopy po svých činech.

Otevřela oči. „Kde je ta dívka?“

„Která dívka?“ zeptal se šedovlasý policista a nechápavě se podíval na ostatní.

Za něj a jeho kolegu se mezitím postavili Gréta s Gregorem. Ostatní policisté stáli ve dveřích. Zamezili Grétě v odchodu, což Juli dodávalo jistý pocit bezpečí.

Gréta jen pokrčila rameny a Juli pochopila, že dívka zmizela, než policie přijela. Kdo vlastně zavolal policii? Soused, který Juli slyšel křičet a bouchat?

Dívka byla pryč, to věděla jistě, přesto ale ještě nebylo pozdě. Juli si vzpomněla na zlomenou kartu na vlak, která stále musela ležet v šatně.

„Tato žena byla v kontaktu s Charlottou Weberovou. Našla jsem kartu na vlak Charlotty Weberové v bundě Margarethy Brandstätterové.“ Juli si znovu vzpomněla na kreditní kartu. „Kromě toho jí před pár týdny vypadla z kalhot kreditní karta Charlotty Weberové.“

„Ta ležela v pračce, kde sis předtím prala své oblečení,“ odvětila Gréta suše. Na rozdíl od Juliina očekávání se nad těmito nařčeními vůbec nepohoršovala. „A kartu na vlak jsem našla v tvé krosně.“

Juli šokovala troufalost, s jakou Gréta vše otočila proti ní a dál šířila své lži. Znovu jí vyschlo v krku a začala silně kašlat. Jeden z lékařů jí podal sklenici vody a opět jí sáhl na čelo.

„Co se stalo s visačkou na zavazadlo, kterou měla Elli v kabelce? Je důkazem, že Charlotte Weberová podnikla cestu do Berlína. Tu visačku už jste našli, nebo ne?“ Juli se s nadějí v očích podívala na policisty, kteří nehnuli ani brvou. „Našla jsem ji na schodech, když jsem se sem stěhovala.“

Ani Gréta nezareagovala. Jen na Juli užasle zírala.

„Pokud se nepletu,“ řekla Juli a cítila se zahnaná do kouta, „bude Margaretha Brandstätterová tvrdit, že ji předtím viděla viset na mé krosně. Pokud ji tam už dávno sama nepřipevnila…“

Všichni mlčeli a nikdo se nehýbal. Jen lékaři si uklízeli své náčiní. Zdálo se, že je udivilo, jak rychle se Juli zotavila.

Ale ona neměla čas přemýšlet o svém zdraví nebo svém duševním rozpoložení. Musela zmařit Grétiny plány a policistům objasnit, co se tu opravdu děje.

„Tato žena spolu se svým přítelem unesla dívku a věznila ji tu. Musíte ji najít!“ naléhavě prosila. „Není to poprvé, co páchá násilí na dítěti. Dívka namalovala na půdě obrázek, na němž je vyobrazená Margaretha Brandstätterová s rukou od krve. Když zemřela paní Grotheová, Gréta tu kresbu schovala. Našla jsem ji tady mezi jejími věcmi. Dětský pokoj bez oken se nachází za komorou. Aby do něj člověk mohl vstoupit, musí odsunout jednu ze stěn.“

Juli si všimla, že Gréta zkameněla, zatímco si Gregor přejel rukou po čele a překvapeně se na ni díval. Co se mezi těmi dvěma děje? Jakou hru to tu hrají?

Šedovlasý policista pokynul jednomu ze svých podřízených, který stál u dveří. „Řekni kolegům z oddělení zajišťování stop, že mohou přijít. Jako první by se měli pustit do té šatny.“

Gréta hlasitě vzdychla. Znělo to strojeně a neupřímně. „No a co, co má být?“ začala vyhýbavě. „Můj přítel a já máme dluhy.“ Při mluvení se na něj upřeně dívala, jako by mu chtěla dát najevo, že by se měl raději držet zpátky. „Už dlouho se snažíme o dítě, ale dosud to bohužel nevyšlo. Z malé místnosti na konci chodby jsem udělala dětský pokoj, což se Gregorovi nikdy nelíbilo. Vždy o něm mluvil jako o pokoji pro duchy. Poslední dva roky jsme zkoušeli umělé oplodnění, čtyřikrát… ale marně. Procedura zhltla všechny naše úspory a Gregor chtěl, abych nábytek prodala. Ale já jsem to nepřenesla přes srdce. Pověrčivě jsem si myslela, že když se toho přání vzdám, tak se nikdy nesplní. Proto jsem mu tvrdila, že jsem ty věci rozdala, ale místo toho jsem je schovala do místnosti za pohyblivou stěnou. Gregor do té místnosti stejně nikdy nechodí. Prázdný pokoj jsem pak pronajala.“

Juli si vzpomněla na upomínku, kterou vyndala ze schránky. Teď rozuměla lékařským šifrám. Zkratka IVF znamenala umělé oplodnění. Alespoň v tomto bodě Gréta nelhala. Ale ta věc také dokazuje, jak posedlá je svým přáním mít dítě.

„Co je s tou dívkou? Drželi jste v té místnosti někdy nějaké dítě násilím?“ zeptal se šedovlasý policista.

„Samozřejmě, že ne!“ Gréta si znovu vzdychla, jako kdyby ji někdo nutil k něčemu, co v jejích očích nebylo správné. „Pravda je, že mě občas navštíví jedno dítě.“ Její hlas se ztišil, skoro láskyplně. „Věnovala jsem té malé hadrovou panenku a kočárek pro panenky, který mi odkázala Anneliese Grotheová. A tajně zkoušíme divadlo. Ta dívka má talent a já ji podporuji.“ Ale hned poté se tón jejího hlasu jízlivě zabarvil. „Její otec nechce, aby ke mně chodila, nemyslí si o mém umění nic dobrého. Zakázal jí to, a dokonce mi hrozil udáním, pokud se budu dál zajímat o jeho dceru. Přitom on sám se o tu malou nestará. Většinou ji nechává, ať si dělá, co chce, a ona pak tráví odpoledne po škole na schodech nebo na půdě.“

Juli Grétě nevěřila ani slovo. „Co to tady povídáš za nesmysly? Ta dívka je hluchoněmá!“

„Ano, to je,“ odvětila Gréta, zatímco se všichni přihlížející dívali z Juli na Grétu a z Gréty na Juli. „Nejspíš nevíš, že je tady ve městě divadlo pro neslyšící,“ vysvětlila s vítězoslavným výrazem. „Přičemž momentálně s tou dívkou zkouším roli pro normální dětské divadlo.“ Při slově „normální“ udělala ve vzduchu uvozovky. „Naučila se totiž vyjadřovat a je čím dál tím lepší. I když tomu její otec nevěřil a vyčítal mi, že jí dělám plané naděje. Přitom ke mně jednoho dne sama přišla a sdělila mi své přání. Poté, co mě v divadle viděla v roli Šípkové Růženky, darovala mi obrázek. Něco takového dělám minimálně jednou za rok. Kvůli dobročinnosti,“ zdůraznila na závěr a zjevně si v tom libovala.

Rusovlasá žena ve světle modrých šatech s krvácející rukou má být Šípková Růženka, která se píchla o vřeteno? Juli nechtěla tomuto nevinnému vysvětlení uvěřit.

Gréta však využila přízeň svých posluchačů a živě vyprávěla dál. Lociku zkouší už pár týdnů, do premiéry na konci září mají ještě co dělat, protože dívka brzy odcestuje.

Juli přeběhl mráz po zádech, když pomyslela na verše, které včera slyšela vycházet z Grétina pokoje. „Copak jste si nevšimli, co se tu děje?“ zvolala směrem k policistům. „Tato žena si každého omotá kolem prstu. Na každou otázku má odpověď, která zní přesvědčivě. Ale je to mazaná herečka a vždy vklouzne do nové role. Všem nám tu něco namlouvá, aniž bychom si toho všimli. Všechno na této osobě je falešné!“ Juli se tak rozrušila, až vstala ze židle. Měla pocit, že musí policisty vyburcovat. Ale bylo to, jako by mluvila do zdi. Nikdo nestál na její straně. Kolena se jí znovu podlomila a musela se opřít o stůl.

Hned k ní přiskočil šedovlasý policista a zatlačil ji zpátky na židli. „Šetřete síly!“

Celou dobu ji bedlivě pozoroval, ale Juli si nebyla jistá, zda ji také opravdu poslouchal.

Podívala se na Grétu, která se opírala o Gregora. Zjevně ji tu záležitost s nábytkem už odpustil a položil ruku kolem jejích boků. Ti dva předváděli dojemný obraz plný upřímnosti a souladu.

Juliino zoufalství rostlo. Proč nikdo kromě ní ty dva neprohlédl? Proč nikdo proti tomuto divadlu nezakročí? Předklonila se, aby svým slovům dodala naléhavost. „Ani její vlasy nejsou pravé. Červená paruka na půdě byla paruka z pravých vlasů. K čemu ji potřebuje? Dokonce i vlasy, které má na hlavě, jsou falešné. Jsou to na červeno obarvené prameny prodloužených vlasů.“ Policisté o tom dávno věděli, ale vypadalo to, že je to nezajímá. „Během předposlední noci přišla do mého pokoje a ve spánku mi vytrhla pár vlasů. Jindy zase odsunula můj nábytek od stěny, a to ne jenom jednou! Může mi někdo vysvětlit, proč to dělá? Kdyby se mě někdo zeptal, řekla bych, že tato žena je čarodějnice!“

Grétiny zelené oči sršely vztekem. „Kdyby sis aspoň jednou ve svém pokoji utřela prach a vytřela, mohla bych si tu otročinu ušetřit,“ nadávala.

Juli se zdálo, že se Gréta chce Gregorovi vytrhnout a vrhnout se na ni. Jenže pak se stalo něco zcela jiného. Její útočný, neomylný postoj se zhroutil. Před očima všech se hrdá Margaretha Brandstätterová změnila v hromádku neštěstí a začala plakat.

„To s mými vlasy se v žádném případě nesmí dostat na veřejnost,“ vzlykala. „V mém povolání nerozhoduje jen talent a schopnosti. Ještě důležitější je vzhled a u ženy o to víc. Mé tělo je mým kapitálem, mé vlasy jsou mou obchodní značkou.“ Po tvářích se jí řinuly slzy jako hrachy. „Když se ukázalo, že to s dítětem nevyjde, zhroutil se mi svět. K tomu ty dluhy, spousta práce pro divadlo a film… Kvůli fyzickému přetažení a psychickému stresu mi vlasy začaly vypadávat.“ Ze samé sebelítosti ji zradil hlas a musela vícekrát polknout, než mohla mluvit dál. „Nejdříve jsem byla jako ochromená a myslela jsem si, že je po všem. Potom jsem zkoušela všechno možné od hypnózy přes akupunkturu až po detoxikaci. Ale pořád se to zhoršovalo, než jsem našla terapeutku, která mi vysvětlila, že se musím osvobodit, oprostit se od svého perfekcionismu a potřeby mít všechno pod kontrolou. To se mi celkem povedlo, jen svých sklonů k pořádku a čistotě se nemůžu zbavit. Stejně tak jako nutkání kupovat si hezké oblečení ve dvojím provedení.“ Na jejím obličeji se objevil křivý, napůl omluvný úsměv a rukou si přejela po vlhkých tvářích. „Naštěstí mi vlasy znovu dorůstají a paruku už nepotřebuji. Jen do míst, kde jsou ještě velmi krátké, si nechávám vplétat umělé prameny.“

Bylo to, jako by přednesla přiznání před soudem. Choulila se ke Gregorovi a znovu hlasitě zavzlykala.

Dva policisté ve dveřích opustili svá místa a Juli si na vteřinu myslela, že teď Grétu zatknou. Ale popošli ke kuchyňským dveřím a vpustili někoho dovnitř.

Do kuchyně vstoupila žena v dlouhých černých kalhotách a světle modré halence s krátkými rukávy. Působila přátelsky a vyrovnaně. Šedovlasý policista k ní přistoupil a potřásl jí rukou.

„To je paní Hellerová, už čtyři roky na prezidiu pracuje jako policejní psycholožka,“ představil ji, což Juli přišlo zvláštní, protože dosud neznala ani jeho jméno, ani jména jeho tří kolegů.

Žena všechny přátelsky pozdravila a pohled jí utkvěl na plačící Grétě. „Je schopná přepravy?“ zeptala se šedovlasého policisty.

Ten se nejdříve podíval na oba lékaře, aby se ujistil, a potom přikývl. Juli překvapilo, že tam ještě byli. Už je vůbec nevnímala.

„Dobře, tak půjdeme, paní Weberová,“ řekla psycholožka a podala Juli ruku.

33.

Výslechová místnost na prezidiu měla vysoký strop a vybílené zdi. Byla součástí honosné stavby z předminulého století, jejíž tlusté zdi vzdorovaly vedru. Před okny visely zatažené šedé rolety, ale přesto bylo vidět, že okna byla zvenku zamřížovaná.

Juli si návštěvu prezidia představovala jinak. Udělalo se jí nevolno a neklidně se vrtěla na židli.

„Je vám dobře, nebo máme zavolat lékaře?“ zeptal se šedovlasý policista, který seděl vedle ní v čele dlouhého tmavohnědého stolu. Bylo na něm vidět, že by se rád vyhnul dalšímu přerušování výslechu.

Juli zavrtěla hlavou. Mezitím se dozvěděla, že muž vede vyšetřování případů vražd v ulici Rabenstraße a dozvěděla se i jeho jméno. Možná se jí ale už předevčírem na schodech představil jako Roland Müller. Bylo tolik detailů, které si nepamatovala. V hlavě jí šplouchal oceán nepříjemných pocitů, všechny její jistoty klesly hluboko ke dnu, na hladinu vyplavaly jenom úzkost a strach.

„Máte problémy s tím, když vás někdo někam zamkne,“ řekla psycholožka, která seděla naproti Juli. „Pramení to z vašeho dětství.“

„Kdo by s tím neměl problém?“ řekl Nikolaus Behrendt a Müller na něj vrhl zlý pohled. Rozvalil se na židli na rozdíl od svého staršího kolegy, který vedle něj seděl vzpřímeně a neustále zíral na lesklou desku stolu. Juli ho poznala, byl to ten policista, který s Nikem vyšetřoval vraždu paní Grotheové.

Nalevo vedle ní seděl muž v bílé košili a kravatě, který se potil. Představili jí ho jako jejího právníka. Na druhém konci stolu seděl mladý policista z Müllerova týmu, před sebou měl notebook a zíral buď na obrazovku, nebo zběsile psal na klávesnici.

„Můžete mi říci, jak se jmenujete, kdy a kde jste se narodila?“ obrátil se Müller znovu na Juli.

Všichni se na ni dívali. Právník se dokonce natočil na stranu, aby na ni lépe viděl. Juli se nakrátko zatmělo před očima, ale pak sebejistě odpověděla.

„Občanský průkaz u sebe náhodou nemáte?“ pokračoval Müller, ale tentokrát neočekával žádnou odpověď. Místo toho si něco načmáral perem do bloku.

„Ne, zmizel. Domnívám se, že mi ho ukradla Margaretha Brandstätterová z krosny.“

„Můžete mi vysvětlit, jak to, že v celém Německu není ani jediný záznam o Juliettě Schindlerové ve vašem věku?“

To Juli opravdu nemohla. Zato cítila, jak se jí zem hýbe pod nohama. Kdyby neseděla, omdlela by.

Müller přikývl a pak oficiálním tónem zahlásil: „Ověřili jsme vaše otisky prstů. Jsou identické s otisky prstů Charlotty Weberové, které jsme našli na půdě v Rabenstraße stejně tak jako v autě Christopha Kowalského. Jste proto obžalovaná z trojnásobné vraždy Anneliese Grotheové, Elisabethy Mollové a Christopha Kowalského.“

Juli nevěřila vlastním uším. Zachytila se rukama o stůl.

„Není nutné, abychom zkoumali vytržené vlasy, jež nám předala paní Brandstätterová,“ dodal Müller letmo směrem k mladému kolegovi. „Před soudem by stejně zkouška DNA neprošla.“

„Jak to, že ji napadlo ty vlasy vytrhnout?“ zeptal se Nikolaus Behrendt.

„Protože slyšela, že policie hledá jistou Charlottu Weberovou, a potom se podívala na internet. Narazila na berlínský seznam pohřešovaných osob a foto mladé ženy, jejíž nápadná podoba s její podnájemnicí ji znepokojila,“ vysvětloval Müller podrážděně.

„Z čeho přesně paní Weberovou obviňujete? Jak podle vašeho vyšetřování k vraždám došlo?“ zeptal se právník a horlivě listoval papíry před sebou.

Müller se zase uklidnil. „Charlotte Weberová zabila Anneliese Grotheovou okolo devětadvacátého května na půdě v Rabenstraße číslo jedenáct. Praštila ji do zátylku tupým předmětem, pravděpodobně košem na prádlo, a když ležela na zemi, udusila ji prvním předmětem, který se jí dostal pod ruku: červenou parukou z dlouhých vlasů, která musela vypadnout během předchozího boje spolu s ostatními parukami a oblečením ze skříně, která stála hned vedle.“

Juli zkoprněla. Nevěřila tomu, co právě slyšela, a stejně tak nevěřila tomu, co Müller říkal dál.

„Charlotte Weberová ubodala Christopha Kowalského v jeho autě šestadvacátého června malými nůžkami. Musel ji znát, jen tak se dá totiž vysvětlit, jak je možné, že seděla na sedadle spolujezdce a mohla ho napadnout a smrtelně zranit tak drobnou zbraní. Na těle měl nespočet malých ranek, ale zabilo ho jedno jediné bodnutí do krční tepny. Na vnitřní straně čelního skla stálo navíc krví napsáno Já už budu hodná, a to tímtéž písmem jako na dveřích v podkroví v Rabenstraße číslo jedenáct.“

Právník kývl. Na rozdíl od Juli ho to nechalo chladným. Uvnitř ní to vřelo.

„Elisabeth Mollová byla třetího července ubita květináčem na půdě v Rabenstraße číslo jedenáct. Neobvyklé horko a teplý průvan se postaraly o to, že mrtvola po pěti týdnech vypadala jako mumie. Vedle mrtvé ženy se nacházela její kabelka a mobilní telefon, na kterém téhož dne našla oznámení o pohřešované Charlottě Weberové. Pravděpodobně svou kamarádku na fotce poznala. Je možné, že si dokonce spojila rukopis na půdních dveřích s rukopisem Charlotty Weberové, nebo spíš Julietty Schindlerové. Náš grafolog je ostatně skálopevně přesvědčen o tom, že písmena mohou pocházet pouze od dítěte…“ Müllerův pohled spočinul na Juli, jako by choval naději, že se k jeho domněnkám vyjádří.

Právník ve svazku spisů nejspíš našel, co hledal. Prstem poklepal doprostřed stránky. „Nevycházela dosud policie z toho, že mrtvola Anneliese Grotheové na půdě ležela ne jeden, ale zhruba čtyři týdny, než byla nalezena?“

Müller kývnutím hlavy vyzval kolegu, aby odpověděl, zatímco Nikolaus Behrendt a starší policista sklopili zrak.

Mladý policista horlivě odpověděl: „To konstatoval první expert. Forenzní odborník dal do spojitosti stav mrtvoly, výskyt much a ostatního hmyzu a teplotu na místě činu. Ovšem vyhodnotil špatné informace. Nikdo mu nesdělil, že svědek Gregor Schwarzenberg krátce předtím, než objevil mrtvolu, otevřel všechna střešní okna. Takže teplota, která byla naměřena na místě činu a která se poté použila pro výpočty, tím pádem byla minimálně o osm stupňů nižší než teplota, která tam týden předtím panovala. Při teplotách přes třicet stupňů se zkrátka jednotlivá stadia rozkladu takříkajíc urychlila, jak nám odborník zpětně vysvětlil.“

„Co dělala paní Grotheová na půdě?“ zeptal se právník hned nato.

„Věšela záclony. Margaretha Brandstätterová je ještě ten večer sundala a odnesla do bytu paní Grotheové, od kterého měla klíče. Divila se, proč všechny záclony nevisí na šňůře a proč jedna z nich leží v koši na prádlo.“

„Jak to, že si paní Brandstätterová mrtvoly nevšimla?“

„Šikmo rozestavěné skříňky na půdě zamezovaly, aby mrtvolu postřehla.“ Teď zase promluvil Müller. Nebylo možné si nevšimnout, že vysvětlování detailů mu připadalo moc zdlouhavé.

„Co dělala Elisabeth Mollová na tomtéž místě o pár týdnů později? Vždyť v tom domě nebydlela.“

„To nám nejspíš může objasnit pouze obžalovaná…“

Všichni upřeli svůj pohled na Juli, která měla v hlavě úplně prázdno. Chyběla jí slova, chyběly jí vzpomínky. Co by také měla říkat potom, co začala pochybovat i o tom, co ve svém životě považovala za neměnné – o svém vnímání, o svých vzpomínkách, o své identitě.

„Co by k tomu mou mandantku vedlo?“ zastal se Juliin advokát.

Jeho otázka se stala spouštěcím signálem pro psycholožku Hellerovou, která ihned otevřela svůj zápisník s deskami z hnědé kůže. „Paní Weberová trpí disociativní poruchou v důsledku posttraumatické stresové poruchy, jež je následkem traumatu z dětství,“ pronesla důrazně.

„Mohla bys nám to prosím vysvětlit jednodušeji, Christine?“ přerušil ji Nikolaus Behrendt. „Co to znamená? Že byla jako dítě týrána a teď neví, kdo je?“

Přerušení psycholožku na chvíli vyvedlo z míry. Kromě toho se jí zjevně nelíbilo, že ji Nik oslovil křestním jménem. „Tak jednoduše to říct nelze,“ odpověděla zdráhavě. „Ale vlastně je to pravda – disociace znamená stav, kdy se jisté části osobnosti odštěpí od zbytku. Jisté vzpomínky, které jsou za normálních okolností spojeny s naším současným prožíváním a vědomím, se oddělí a potlačí, protože postižená osoba kdysi zažila jednu nebo více natolik neúnosných situací plných bolesti a strachu, že jako obranný mechanismus se část identity ochromí.“

„Co přesně Charlotte Weberová prožila?“ vyptával se obhájce.

Christine Hellerová zaváhala a vzhlédla od svého zápisníku, jako kdyby nejdřív chtěla od Juli dostat svolení. Ovšem ta nereagovala. Nepřetržitá bouře v její hlavě jí bránila v tom, aby zpracovala všechny informace, které se na ni valily.

„Jsem v kontaktu s Liane Krugovou, psychoterapeutkou v Berlíně, k níž Charlotte Weberová naposledy docházela,“ osvětlila Hellerová. „Paní Weberová se narodila v roce 1986 v Rostocku a vyučila se zahradnicí se zaměřením na pěstování ovoce. Poslední dva roky strávila v Berlíně, kde byla v péči odborníků kvůli silným depresím a účastnila se vědecké studie. Své práce na jahodovém poli nedaleko Schwerinu musela kvůli svému psychickému rozpoložení zanechat. Liane Krugová se ovšem domnívala, že se stav její pacientky lepší. Její chování se stabilizovalo a poznala mladého muže, se kterým už půl roku měla vztah. Proto Liane Krugovou velmi překvapilo, když se Charlotte Weberová jednoho dne bez omluvy nedostavila na domluvené sezení. Potom paní Weberové volala, ovšem pacientka tvrdila, že ji nezná. Poté, co se nedostavila ani na další sezení, zalarmovala paní Krugová policii a ohlásila ji jako nezvěstnou.“

„Sama obžalovaná tvrdila, že pracovala jako pečovatelka v psychiatrické léčebně a od dubna začala se studiem psychologie,“ poznamenal Nikolaus Behrendt a vyhnul se Juliině pohledu.

Christine Hellerová přikývla: „Musíme vycházet z toho, že o tom byla sama přesvědčená. Zkušenosti s ošetřovatelstvím mohla nasbírat během svých pobytů v léčebně. Přitom se u ní určitě rozvinul i jistý zájem o psychologii. Ovšem na zdejší univerzitě se dá studium začít pouze v zimním semestru, tedy v září…“

Juli sebou škubla. Procitla a na chvíli se bouře v její mysli utišila. Objevil se před ní Elliin zmatený obličej, když jí Juli vysvětlovala, že mezery v jejích vědomostech nespočívají v její lenosti, ale v tom, že je teprve v prvním semestru. Obraz znovu zmizel, ale Juli věděla, že se odehrál během posledního dne, který s Elli strávila.

„Znamená to, že po svém příjezdu do Mnichova prostě nasadila novou masku?“

„Více než to. Odložila velkou část své identity, doslova před ní utekla. A sice nejen v duchu, ale v pravém slova smyslu. Odborně toto chování nazýváme ‚disociativní fuga‘. Postižení bez jakéhokoli varování opouští prostředí, na něž jsou zvyklí, a cestují na neznámé nebo vzdálené místo, zejména na takové, které jim nebude připomínat minulost a předchozí život. Podvědomě však vyhledávají místa, která jsou pro ně důležitá. Ztráta paměti, jež je s tím spojená, vede k chaosu ve vlastní osobnosti a nakonec k přijmutí nové identity. V tomto stavu mohou postižení setrvávat několik hodin, ale v extrémních případech také několik měsíců,“ vysvětlila Christine Hellerová. „U Charlotty Weberové to nebyla první fuga, už jako dospívající dvakrát utekla a vydávala se za někoho jiného, byť neúmyslně.“

Advokát si celou dobu něco škrábal do svých desek a znovu nahlas zopakoval francouzský výraz pro útěk. „Co bývá spouštěčem takové fugy?“

„Akutní traumatický zážitek nebo spíše opakování takového zážitku.“

„Co to konkrétně znamená, Christine? Co vyhnalo Charlotte Weberovou z Berlína?“ zeptal se Nikolaus Behrendt netrpělivě.

Ještě než mu stačila odpovědět, otočila se zpátky. „To se musí teprve zjistit. Ale to už je úkol policie,“ odvětila provokativním tónem. „Původní trauma je ovšem zakotveno v jejím dětství, jak už jsem řekla.“

Na chvíli se odmlčela a všichni k ní obrátili pozornost. Nikolaus Behrendt prsty bubnoval do stolu.

„Když přišla Charlotte Weberová na svět, bylo její matce pětadvacet let,“ pokračovala. „Nebyla sice vdaná, ale žila spolu s otcem dítěte, jehož jméno dosud není známo. Ještě v tomtéž roce s ním utekla na Západ, ukrytá v přívěsu nákladního vozu.“

Poprvé u výslechu se Juli dobrovolně přihlásila o slovo, neboť si byla opravdu jistá, že nemůže být řeč o ní. V hlavě se jí vyjasnilo a cítila obrovskou úlevu. „To všechno o Charlottě Weberové může být sice pravdivé, ovšem můj otec zemřel krátce před mým narozením a mé matce bylo už šestačtyřicet, když jsem se narodila. Když mi nevěříte, můžete si klidně zavolat do pečovatelského domu, ve kterém žije. Počkejte, rychle vám najdu číslo.“ Ruka jí automaticky sklouzla pod stůl, aby si podala kabelku, protože na krátký okamžik jí situace přišla zcela normální. Na chvíli zapomněla, že ji zatkli a že toho teď u sebe má méně než nějaký žebrák.

V očích Christine Hellerové se objevil soucit. Poté psycholožka řekla tichým, ale zřetelným hlasem: „Paní Weberová, vyrostla jste u své babičky. Coby devítiletá dívka jste ji za tragických okolností zabila.“

34.

Juli zírala na minutovou ručičku velkých nástěnných hodin na protější zdi.

„Postaráme se o vás,“ řekla Christine Hellerová, vstala, obešla stůl a položila jí ruku na rameno.

„Postaráme se…“ – poté, co si za pomoci policie a psychoterapeutky z Berlína poskládala zvláštní a tragickou minulost své rodiny.

„Postaráme se…“ – poté, co Juli přisoudila cizí životní příběh a dokola se jí ptala, zda si na něco z toho vzpomíná.

„Postaráme se…“ – poté, co v průběhu půl hodiny vylíčila celý příběh jedné rodiny a dosadila ho do životopisu, o kterém přesvědčeně tvrdila, že se týká Juli.

„Postaráme se…“ – od té doby se dlouhá ručička pohnula čtyřicetkrát a Juli pořád ještě seděla sama a v zapomnění u velkého stolu. Roland Müller a Christine Hellerová se dívali do svých telefonů, střídavě opouštěli místnost, aby se zanedlouho zase vrátili.

Horko na prezidiu zřejmě způsobilo problém s místem, některé místnosti nemohly být využity, protože v nich teplota přesahovala více než třicet stupňů, a tak nechali Juli sedět ve výslechové místnosti. Jako dítě, u něhož nikomu nesejde na tom, jestli uslyší něco, co nemá.

Neměla ovšem sílu se vzepřít a objasnit jim, že je duševně zdravá dospělá žena. Už ten děsivý výslech předtím se vlastně odehrál bez ní. Všichni přítomní se celou dobu bavili o ní bez ní a všechno uteklo tak rychle, že dosud ani v nejmenším nezvládla zpracovat to, co slyšela, a už vůbec ničemu nerozuměla.

Právník, který ji měl zastupovat, pokud to tedy správně pochopila, opustil místnost před čtyřiceti minutami. „Jelikož je obžalovaná psychicky nemocný člověk a nebyl prokázán žádný motiv, mělo by se obvinění překvalifikovat jako zabití z omluvitelných pohnutek,“ dodal při odchodu.

Müller nato jen stroze odvětil: „O tom rozhodne státní zastupitelství. A to se bude orientovat mimo jiné i podle znaleckého psychologického posudku paní Hellerové.“

Potom chtěli Nik a jeho starší kolega odejít, ale Müller je zadržel. Tlumeným hlasem jim vyčetl, že se příliš dlouho soustředili na hledání bezdomovce, který přespával na půdě v Rabenstraße, místo aby se dostali na stopu Charlotty Weberové. Navíc mylně vycházeli z toho, že stopy vedou zpět do Berlína. Müller těm dvěma pohrozil dokonce vyšetřovací komisí. „Kdyby nás Margaretha Brandstätterová včera okamžitě neinformovala, že v osobních věcech Charlotty Weberové našla kartu na vlak, pravděpodobně bychom se nikam neposunuli.“ Zvýšil hlas. „A kdyby se Brandstätterová a její přítel nezachovali tak statečně, kdo ví, co by se nakonec stalo. Koneckonců bylo v tom okamžiku v bytě také dítě.“

Nikolaus Behrendt a jeho kolega poté opustili místnost, aniž by se s Müllerem při odchodu rozloučili a ani Juli nic neřekli.

Juli dál zírala na minutovou ručičku, která se od té doby posunula desetkrát.

„Kdo je otcem té dívky?“ zeptala se nahlas.

Sjela pohledem z velkých hodin na Rolanda Müllera, který se o něčem bavil se svým asistentem, a její hlas ho tak překvapil, že musela svou otázku zopakovat. Zíral na ni, jako by byla duch.

Juli mu napověděla: „Margaretha Brandstätterová tvrdila, že otec té hluchoněmé dívky jí zakázal styk se svou dcerou.“

„Nevlastní otec, ne otec,“ opravil ji Müller. „Theodor Hofreiter je nevlastním otcem té dívky.“

35.

Juli hučelo v uších. Byla přesvědčená o tom, že se přeslechla. Theodor Hofreiter má být otcem té dívky? Tento člověk měl odpovědnost za dítě? Jak to, že se o tom nedozvěděla? Nikdy tu dívku v obchodě neviděla, nikdy jí o své nevlastní dceři nevyprávěl.

Potom se však objevily vzpomínky a útržky obrazů. Myslela na to, že Hofreiter vždy ráno a odpoledne odešel pryč. Vzpomněla si na panenku v obchodě, na dívku, která zmizela dole na schodech. Hučení postupně polevovalo.

„Poté, co jeho žena před dvěma lety zemřela, stará se o dítě sám. Zdá se, že to jakž takž zvládá,“ k Juli pronikal Müllerův hlas. „Ráno ji vozí do praktické školy a odpoledne ji zase vyzvedává. Zbytek dne je ta malá vydaná na pospas. Vypadá to trochu jako případ pro sociálku.“ Obrátil se na svého spolupracovníka, který pořád ještě seděl v čele stolu u notebooku. „Informoval jsi kolegy z příslušného oddělení o tom zboží z České republiky, které jsme objevili, když jsme pátrali ve sklepě po pachatelce?“

Juli ani trochu nepřekvapilo, že Theodor Hofreiter provozuje nekalé obchody. Ale nechápala, proč svou nevlastní dceru zapíral, ba skoro schovával. Pak si však znovu vzpomněla na příhodu s postiženým chlapcem, jemuž darovala jablko. Vybavila si Hofreiterův vztek a rázem pochopila, že nebyl naštvaný na ni, ale na chlapcova otce. Muž byl totiž velmi trpělivý a choval se k synovi láskyplně. Působil téměř šťastně. Hofreiter blábolil něco o studu a hanbě a o božím trestu, který by člověk neměl dávat na odiv celému světu, ale schovávat, jak jen to jde. Juli bylo jasné, že s těmito myšlenkami musel bojovat dennodenně. Cítil se postižením své nevlastní dcery osobně uražený a poskvrněný.

Dveře se otevřely a znovu vstoupila Christine Hellerová. „Máme místo,“ řekla s úlevou Müllerovi. „Za okamžik můžeme jet.“ Podívala se letmo na Juli a zdálo se, že jen kontroluje, zda je v pořádku. Jako kdyby byla tikající časovanou bombou.

Ale po tom všem, co tu Christine Hellerová před pětačtyřiceti minutami vylíčila, to bylo jen pochopitelné. Juli se podívala zpět na hodiny. Pětačtyřicet minut se její mozek vzpíral zpracovat to, co slyšela. Když si Müllerův asistent vzal notebook pod paži a spolu s Christine Hellerovou, která se nabídla, že dojde pro dvě kávy, opustil místnost, trochu se uklidnila. Müller vstal a pomalu přešel k zatemněnému oknu a na Juli v té chvíli dolehla slova psycholožky.

Pomocí informací, které získala od Liany Krugové a jisté Reginy Reinhoffové, tu Christine Hellerová odvyprávěla rodinný příběh, který Juli z větší části neznala. Vylíčila tu život, o němž Juli nic nevěděla. Mohl to být stejně tak život samotné Hellerové.

Psycholožka vyprávěla o herečce Karoline Kaufmannové, provdané Weberové, která se odstěhovala se svým mužem Richardem Weberem v roce 1961, ve věku dvaceti let a na vrcholu kariéry, z Berlína krátce před postavením zdi. Weber a jeho rodina byli od nepaměti rybáři a vlastnili značný majetek dokonce i poté, co byl v roce 1947 vyvlastněn a ztratili nájemní práva. I ve východním Německu dokázal Richard Weber vydělat slušné peníze a žil se svou ženou v patricijském domě v centru města. Ovšem v průběhu dalších let se jim majetek prudce ztenčil.

Několik měsíců předtím, než odešla do Rostocku, přivedla Karoline Kaufmannová na svět dceru Reginu a v následujících letech se o ni starala. Nikdy si na Východě nezvykla, nenašla si práci a i s uměním skončila. O osm let později postihla rodinu těžká rána. Richard Weber měl nehodu na širém moři a utopil se. Jeho mrtvolu se nikdy nepodařilo najít.

Karoline Kaufmannová se musela o dceru starat sama, nemohla ani vycestovat na Západ na pohřeb svých rodičů a poté, co jí odebrali právo na rodinné dědictví, žila pouze z dědictví po manželovi, které se rok od roku ztenčovalo. Pravděpodobně se cítila opuštěná a izolovaná – v domě, který si už nemohla dovolit, ve městě, které jí nic nenabízelo, v zemi, která kolem ní postavila zeď, již už nemohla překonat.

Na začátku osmdesátých let se však v jejím životě něco změnilo. Našla si práci jako prodavačka v obchodě s květinami a začala pracovat pro Ministerstvo státní bezpečnosti. Co ji k tomuto kroku přimělo, není jasné. Možná vztah s nějakým mužem nebo pozornost a finanční podpora, kterou dostávala díky své činnosti tajné spolupracovnice státní bezpečnosti.

Vztah s dcerou, která s režimem nesouhlasila, tím velmi trpěl. I když se Regina v pětadvaceti letech sama stala matkou, byla její touha po svobodě tak velká, že ještě v tomtéž roce tajně utekla na Západ a svou dceru nechala v Rostocku. Její matku, kterou do svých plánů nezasvětila, to muselo zasáhnout jako blesk z čistého nebe. Vše nasvědčovalo tomu, že ji to hluboce ranilo, neboť nejenže přerušila kontakt se svou dcerou, ale navíc svým chováním v podstatě porušila zákony.

Když si chtěla Regina Weberová v rámci procesu slučování rodin vzít svou dceru k sobě, obdržela úředně ověřený úmrtní list. Sotva roční Charlotte byla oficiálně prohlášena za mrtvou. Údajně zemřela v důsledku syndromu náhlého úmrtí kojence. Karoline Kaufmannová ovšem zašla ještě dál. Nechala Reginu, která uprchla z republiky, vyškrtnout ze všech státních registrů a před úřady se sama začala vydávat za matku dítěte.

O několik let později, po pádu Berlínské zdi, se pokoušela Regina Weberová svou matku kontaktovat, ta ji ovšem odmítla. Dvakrát jela do Rostocku, ovšem Karoline Kaufmannová ji pokaždé odbyla. To, že její dcera stále žije, se Regina Weberová nedozvěděla. V domnění, že je Charlotte mrtvá, se brzy po útěku rozešla se svým snoubencem, protože vztek a smutek vztah silně poznamenal. Později na Západě založila novou rodinu. Dvacet let byla vdaná za Brenda Reinhoffa a má s ním čtrnáctiletou dceru. Žije ve svém rodném domě, který na konci devadesátých let získala ve zdevastovaném stavu za výhodnou cenu a spolu se svým manželem ho opravila. Její matka jí jako dítěti často vyprávěla o domě se zahradou, takže byla šťastná, že alespoň tímto způsobem ochrání část svého původu.

Na tomto místě udělala Christine Hellerová pauzu, načež se do toho vložil Müllerův asistent a vysvětlil, že policie mluvila s Reginou Reinhoffovou teprve včera. Otřáslo jí, když se dozvěděla, že Karoline Kaufmannová zemřela již v roce 1995, i když prý tušila, že její matka už nežije. Úřady ji tehdy prý neinformovaly, protože nebyla v žádném registru uvedená jako příbuzná. Teprve díky spisu Karoline Kaufmannové, který byl vedený u Stasi, se Müllerovu týmu povedlo dostat k těmto faktům.

Policisté samozřejmě při včerejší návštěvě Regině Reinhoffové nesdělili přesné okolnosti matčiny smrti a nezpravili ji ani o tom, že její dcera Charlotte stále žije, aby neohrozili vyšetřování. Teď, když je pátrání úspěšně u konce, Reginu Reinhoffovou obratem informují.

Christine Hellerová svraštila obočí a s vážným výrazem ve tváři přikývla, protože věděla, že ji teď v této věci čeká obtížný úkol.

I když se teď psycholožka nenacházela v místnosti, ale stála na chodbě před automatem na kávu, Juli ji před sebou stejně viděla a pořád slyšela její znepokojivá slova: „Charlotte musela pro svou babičku být něco jako náhrada za ztracenou dceru. Karoline Kaufmannová zasypávala jediného člověka, který jí zbyl, vší láskou, ovšem do dívky si promítala i všechen svůj hněv a nenávist. A protože dceru Reginu obviňovala z toho, že se cítí v cizí zemi opuštěná a odříznutá od okolního světa, namířila všechny své negativní pocity na Charlotte. Jak se zdá, zašla dokonce tak daleko, že dívku za trest pravidelně zavírala na půdě. Našly se o tom různé důkazy poté, co devítiletá Charlotte svou babičku šestého července roku 1995 shodila ze schodů a probodla. Mezi důkazy nalezenými na půdě byla mimo jiné i do dřeva vyrytá věta: Já už budu hodná.“

Poté, co tato slova dozněla, zavládlo u stolu ticho. Pouze Nikolaus Behrendt žasl a byl div, že obdivně nezapískal.

„Charlotte Weberová vedle mrtvoly své babičky setrvala dva dny. Téměř se nehnula. Našli ji mezi vlastními exkrementy a úplně dehydratovanou. Dívka upadla do deliria a nebyla schopná komunikovat.“ Tady se Christine Hellerová zastavila a podívala se na všechny kolem. Pak se obrátila k Rolandu Müllerovi: „Podobný scénář jsme dnes zažili v bytě Margarethy Brandstätterové.“

Müller přikývl a něco si načmáral do svého zápisníku, zatímco Christine Hellerová zase spustila: „Dokonce ani později se Charlotte Weberová ke svému činu nevyjádřila. Poslali ji do dětského domova a obávám se, že tam se nikdo adekvátně nezabýval jejím traumatickým zážitkem a její minulostí. Ve spisu je pouze poznámka, že dívka v úzkých prostorech a osobních vozidlech trpí klaustrofobickým strachem a nesnese, ani když se zavřou dveře nebo okna. V dalších letech se několikrát pokusila z domova uprchnout.“

To všechno tu Christine Hellerová servírovala jako na stříbrném podnose s podporou Müllerova pilného asistenta, který v posledních týdnech shromáždil velkou část údajných faktů. Psycholožka dělala pořád dokola pauzy a dívala se na Juli pronikavým pohledem, jako by čekala, že se od ní možná dozví nějakou novou informaci. Juli pochopila, že Hellerová a policisté jí to všechno tak podrobně vysvětlují, protože doufají, že si na všechno vzpomene a přizná se.

Ovšem nic z toho, co Juli před pětačtyřiceti minutami slyšela, neodpovídalo skutečnosti, kterou prožila, a pravdě, kterou znala. Když si vzpomněla na své dětství, pamatovala si pouze šedé město, šedomodrý dům s obrostlým balkonem a svou starostlivou matku.

Hlas Christine Hellerové v její hlavě zrovna utichl, když vtom se psycholožka vrátila do místnosti s kávou pro sebe a pro Rolanda Müllera.

Juli se podívala na hodiny na protější zeď. Uběhlo už skoro šedesát minut nekonečného čekání. V příští hodině však naštěstí opustí tuto místnost. Bylo jí téměř jedno, kam potom půjde.

Její pohled spočinul na čísle s datem ve spodní části ciferníku. Stálo tam: „St. 08. 08.“ Juli trvalo věčnost, než si za zkratku dosadila konkrétní den. Středa osmého srpna.

Myšlenky se jí v hlavě pletly. Středa byl den, kdy naposledy pracovala u Theodora Hofreitera. Den, kdy konečně našla zahradu. Den, kdy se měla dostavit na prezidium. Den, kdy chtěla odjet. Den, kdy ji Gréta a Gregor na dvacet čtyři hodin uvěznili. Středa osmého srpna přece byla včera.

„To datum tam,“ obrátila se na Christine Hellerovou, u níž hledala pomoc, „to přece nesouhlasí, nebo ano?“

Psycholožka se podívala na hodiny. „Ale ano, souhlasí. Dnes je osmého srpna. Můj muž má dneska narozeniny.“

Usmála se, zatímco se Juli zatemnil svět před očima. Policie ji před necelými třemi hodinami vysvobodila z Grétina kamrlíku, to bylo ve tři čtvrtě na dvě. To věděla, protože se jednoho z policistů zeptala, kolik je hodin. Když ji Gregor strčil do komory, zrovna chtěla jít na prezidium. To bylo v půl druhé.

Juli odvrátila pohled a zírala na desku stolu, jehož kresba se jí začala před očima hýbat.

Byla v místnosti zavřená ani ne deset minut.

VI

Už ženu vůbec neposlouchala, ale dívala se z okna. Za jedním holým stromem zářilo slunce, sklo bylo mléčně načervenalé. Pouštní písek ve vzduchu všechno zakaloval. Teplý vzduch ze severní Afriky proudil až do Berlína a učinil z tohoto dubnového dne letní den o teplotě pětadvacet stupňů.

Sezení bylo u konce, Liane Krugová utřídila své papíry a vsunula je do jednoho z šanonů ve skříňce za sebou. „Co máte v tento krásný den ještě v plánu?“ zeptala se.

„Jdu do divadla.“

„Opravdu? Na co jdete?“

„Na Meluzínu.“

Oči terapeutky se rozzářily nadšením. „Na té jsem v neděli také byla. Bylo to velkolepé! Tu přece hraje ta…“ – nemusela dlouho přemýšlet – „Margaretha Brandstätterová. Opravdu výjimečný talent. Je úžasná a má neuvěřitelně dlouhou rudou hřívu!“

Přikývla a podívala se do žhnoucího slunce. I ona již tyto rudé vlasy na plakátech a divadelní upoutávce obdivovala. Připomínaly jí vlasy její matky, které dávno zešedivěly. Na starých nahrávkách z padesátých let a prvních barevných fotografiích vlasy její matky přímo zářily. „Jsou jako západ slunce nad Capri,“ říkávala matka a smála se.

Když se znovu podívala na Liane Krugovou, vylekala se. Její obličej se změnil. Objevil se na něm vážný, zkoumavý výraz.

„Vzpomínáte na svou matku, že?“ zeptala se Liane Krugová, i když odpověď znala už dopředu. Nadšený tón hlasu se plynule změnil v důrazné: „Musíte tuto kapitolu konečně uzavřít, Charlotte!“ Její slova už nezněla radostně, ale stísněně, proměňovala svobodu v úzkost. „Musíte konečně přijmout, že vaše matka již nežije.“ Liane Krugová se zhluboka nadechla. „Charlotte, co byste řekla tomu, kdybychom příští čtvrtek jely vlakem do Rostocku a navštívily její hrob?“

Znovu pouze přikývla. Byla ráda, že sezení už končilo. A že se naučila vypnout, když toho na ni bylo příliš, aby neslyšela nic z toho, co tato žena říkala.

Venku bylo dusno. Pod písečnými mraky se neprohnal ani závan větru. Lidé vynášeli židle před kavárny, leželi na nahnědlém trávníku pod holými stromy, kterým po zimě ještě nestačily narůst listy. Všechno bylo obráceně.

Šla domů. Prsty přejížděla po zaparkovaných autech a malovala křivé čáry do načervenalého pouštního písku.

Meluzína byla opravdu zážitkem, náramnou podívanou, kterou ovládla především vynikající Margaretha Brandstätterová.

I když seděla až ve dvacáté řadě, byla zcela pohlcena přítomností hadí ženy.

Po představení ve foyer vypila sklenku vína a prohlížela si vystavené fotografie. Později, když vyšla na ulici, zůstala nerozhodně stát před divadlem. Bylo příliš brzy na to jít spát.

Vyndala z kapsy mobil. Celou dobu ho měla nastavený na tichý režim. Na displeji si přečetla, že je čtvrt na jedenáct a že jí volal Hannes. Divila se, protože musel dokončit důležitý projekt a před půlnocí prý nevyjde z firmy.

Zrovna mu chtěla zavolat zpět, když vtom vyšla z bočního východu divadla nějaká žena – Margaretha Brandstätterová. Na přivítanou přátelsky objala jinou ženu, která stála o pár metrů dál pod pouliční lampou, a zamířila s ní ke kavárně na druhé straně, kde se scházeli umělci z celého města.

Spontánně zastrčila mobil zpět do kapsy a následovala je do kavárny. Usadila se u volného stolu vedle nich.

„Jak dlouho tentokrát zůstaneš v Berlíně?“ zeptala se tmavovlasá žena s vlnitými vlasy.

„Bohužel už zítra odjíždím. Ale na konci měsíce znovu přijedu, to tu znovu tři týdny hraju,“ odpověděla Margaretha Brandstätterová.

„V polovině června tě navštívím. Mám schůzku s módní firmou, na jejichž katalogu mám pracovat. Konečně zase nějaká velká zakázka.“

„To je skvělé, srdečně blahopřeji!“ Margaretha Brandstätterová zářila. „Alespoň něco, z čeho se člověk může radovat. Momentálně takových věcí moc není.“ Radost z jejího obličeje se vytratila.

„Co se děje?“ zeptala se kamarádka ustaraně.

„Víš, nejsi jediná, kdo má existenční problémy,“ řekla Margaretha Brandstätterová vyhýbavě.

„Máš problémy s penězi?“ Kamarádku to více než překvapilo.

„Ano, neuvěřitelné, že? Úspěšná divadelní a filmová herečka neví, jak má vyjít s penězi, a žije na dluh.“ Slova pravděpodobně měla znít cynicky, ale převažovala v nich sebelítost.

Číšník přinesl tác se dvěma sklenkami prosecca. „To je na účet podniku,“ řekl, mrkl na Margarethu Brandstätterovou a potom ukázal hlavou směrem k baru, kde se barman zdvořile uklonil.

Herečka se zvonivě zasmála, zaklonila hlavu a nadšeně děkovala. Působila šťastně a bezstarostně.

Číšník se s komplimentem rozloučil a přistoupil k jejímu stolu.

Zatímco si objednala sklenici vody, obě ženy u vedlejšího stolu pozvedly sklenky.

„Na lásku, úspěch a peníze, Gréto!“ zvolala kamarádka povzbudivě.

„Na peníze, úspěch a lásku, Mono!“ odvětila Gréta se smíchem se stopou hořkosti v hlase.

„Předpokládám, že zákroky na klinice reprodukční medicíny tě stály majlant,“ řekla Mona tlumeně. „Tolik mě mrzí, že to nevyšlo!“

„Já už se s tím nějak srovnám, i když mi Gregor není zrovna dobrou psychickou oporou. A o finanční podpoře z jeho strany raději úplně pomlčím. Dodnes mi nepřispěl ani jedno euro. Z čeho taky?“ vypadlo z Gréty. „Když jsme se poznali, imponovala mi jeho touha po svobodě a také to, že nemá jasně naplánovanou budoucnost. Ale dnes mě tím přivádí k šílenství!“ Gréta si všimla, že mluví příliš hlasitě, a tiše dodala: „Ale než abych se s ním rozešla, začala jsem si milostnou aféru. S jedním známým, má galerii a je celkem úspěšný… a víceméně mi slíbil, že u něj Gregor může vystavovat.“

„To musíš ukončit! Nebo si snad s tím mužem představuješ budoucnost? Miluješ ho?“ zeptala se Mona a otočila se k vedlejšímu stolu, jako by si všimla, že je někdo poslouchá. Na vyzvědačku se škaredě zamračila.

Přistižená při činu sklopila oči a byla více než vděčná, že k jejímu stolu přišel číšník se sklenicí vody. Pořádně si lokla a sevřela sklenici v ruce.

Gréta si ničeho nevšimla. „Ne, nemiluju ho. Kromě toho je ženatý,“ přiznala kajícně a dál mluvila tak potichu, že jí už nebylo rozumět. Potom znovu zvýšila hlas: „Gregor odjel do Hamburku, aby dokončil doktorát, prý dostane stipendium. Kdoví, třeba nám odloučení prospěje.“ Sklopila oči. „Finančně to samozřejmě znamená další zátěž. Musím si najít spolubydlící, pokud možno ihned.“

„Bydlíš pořád v Rabenstraße?“

„Ano.“ Napila se prosecca. „Jenom nevím, jak mám najít někoho sympatického. Nemůžu u sebe přece přijímat stovky lidí, ještě by se o tom pak od někoho z nich dozvěděl tisk.“

„Proč nezkusíš internetové stránky umělecké akademie?“ navrhla přítelkyně. „Tam jsem během studia našla spoustu skvělých kontaktů. Mám ti napsat inzerát? Uvidíš, ozvou se ti samí sympatičtí lidé.“

Zdálo se, že Gréta krátce zaváhala, a pak nejistě přikývla. „Když myslíš… Proč ne?“

Od baru na ni tak strnule a vytrvale zíral pár očí, že se všechny tři ženy v zadní části kavárny otočily.

Stál tam Hannes. Sako měl přehozené přes rameno a vypadal zpoceně. Podle jeho strnulého pohledu hned poznala, že něco není v pořádku.

Snažila se rychle vyštrachat ze své kabelky peněženku. Přitom našla i svůj mobil a viděla, že jí třikrát volal. Položila pětieurovou bankovku na stůl.

Otočil se a pomalu, demonstrativně zamířil k východu.

Než vyběhla za ním, třesoucí rukou na papírový ubrousek ještě rychle načmárala „stránka s inzeráty umělecké akademie, pokoj v Rabenstraße“. Složený ubrousek si vsunula do kapsy červeného trenčkotu a šla za Hannesem.

Znala ten pohled. Ztmavl vztekem a žárlivostí. Teprve po zhruba dvaceti metrech se Hannes zastavil a nechal ji, aby ho dohnala.

„Na koho jsi čekala?“ zeptal se chladně.

„Na nikoho. Nechtělo se mi po divadle hned domů, tak jsem šla do kavárny.“

„Sama.“

„A proč ne? Co proti tomu máš?“

„Nevyprávěj mi tu žádné báchorky!“ Jeho hlas zněl přísně. „Výjimečně skončím dřív, abych strávil večer s tebou, ale ty nebereš telefon a radši si chodíš po barech!“

„Jak jsi věděl, kde jsem?“ zeptala se opatrně.

„Byl jsem u tebe doma.“

Přeběhl jí mráz po zádech. Musel jí prohledat věci a objevit program divadla.

„Obešel jsem všechny okolní bary a hospody. Bez úspěchu,“ řekl bezbarvým tónem, ale už za chvíli ji chytil za paži a křičel: „Jak vidno, ani tě nenapadne, že bych o tebe mohl mít strach!“

Vytrhla se a ustoupila o pár kroků, ale opět se k ní přiblížil.

„Když jsi mi nebrala telefon, zavolal jsem tvé terapeutce. Řekla mi, že jsi v divadle. A že jsi dnes působila celkem nepřítomně a nezareagovala jsi na její návrh, že spolu příští týden pojedete navštívit hrob tvé matky.“ Sklonil hlavu, jeho obličej se nacházel jen pár centimetrů od jejího. „Vyprávěla jsi mi, že ještě žije! V pečovatelském domě! Ptala ses mě, jestli s tebou za ní někdy v dohledné době nezajdu! Co to má znamenat?“

V jejím nitru vypukla bouře. Měla strach, že ji smete, a nesměle chytila Hannese za ruku. „Mrzí mě to. Sama často nevím, co se to se mnou děje.“

Tentokrát to byl on, kdo se vytrhl. „Neustále mi lžeš! Pozvu tě na týden do Paříže, máme se skvěle, povídáme si, ty mi řekneš, že mi důvěřuješ, že přede mnou už nechceš nic tajit,“ – postupně se dostával do ráže – „a potom mi zase vyprávíš nějakou báchorku. Nemám páru, co opravdu děláš a kdo vlastně jsi!“ křičel.

Zadívala se do jeho očí, ze kterých létaly tmavé jiskry. Intuitivně si položila ruku před obličej, ale slyšela jen, jak hlasitě vydechuje. Snažil se zklidnit.

„Pojď domů, jsem unavený,“ řekl a chytil taxi. Přitom působil čile.

Znala jeho záchvaty žárlivosti a věděla, že to v něm vždy ještě chvíli vře. Ráda by se kousek prošla. Měla pocit, že by jim chladný noční vzduch prospěl. Ale podržel jí dveře od vozu a natlačil se vedle ní na zadní sedadlo. Nejspíš zapomněl, že v autech mívá klaustrofobii.

Těch pět minut jí připadalo jako celá věčnost. Na čele jí vyrašil pot a stékal jí po zádech. Snažila se dostat svůj dech pod kontrolu, ale přesto nemohla dýchat. Když ji zachvátila horoucí závrať a vše před očima se jí rozmazalo, sáhla po páčce u dveří, ale Hannes stiskl její ruku a zadržel ji.

Krátce nato stáli v jeho bytě. Nohy měla stále jako z gumy a na prsou ji pálilo. Žaludeční šťávy, které jí v autě stouply do krku, ji nutily ke kašli.

Plácla sebou na šedou pohovku, chtěla se vzpamatovat, ale nedal jí k tomu příležitost.

„Ještě pořád jsi neodpověděla na moji otázku.“ Postavil se před ni a dal ruce v bok.

Nevěděla, kam tím míří.

„Opravdu jsi tak natvrdlá, nebo jen zlomyslná a prohnaná?“ Vytáhl ji za vlasy, až vykřikla. „Na koho jsi čekala?“

Sáhla po jeho ruce, která se zatnula do jejích vlasů a tahala za ně jako za lano. Nesnesitelně ji to bolelo.

Hannes však ruku neuvolnil. „Nebo snad hned odešel? Kdy ho zase uvidíš?“

Z hrdla se jí vydral výkřik, který už nezněl lidsky, a Hannes ji konečně pustil. Spěchala ke dveřím, chtěla pryč. Pryč z této vydýchané místnosti, pryč od tohoto běsnícího muže.

Jenže on byl rychlejší a zabránil jí v cestě. „Ano, utéct pryč, to umíš! Vždy, když ti člověk položí nějakou nepříjemnou otázku, cítíš se zahnaná do kouta a vezmeš nohy na ramena. Ale uvědomila sis někdy, že ne vždy jsou špatní jen ti druzí? Že ty sama neseš zodpovědnost, protože jsi to zvorala?“

Třásla se po celém těle. „Nech mě jít,“ prosila ho.

„Abys běžela za tím svým novým a mohla se u něj vybulet?“ zeptal se a zašklebil se. Jeho zorničky vypadaly jako černé špendlíkové hlavičky.

„Prosím, pusť mě.“ Její hlas se změnil v šepot. Snažila se kolem něj protlačit.

Jeho žárlivost se změnila v prudký vztek. „Zůstaneš tady!“ Popadl ji za boky a táhl ji zpět do pokoje. „Chci vědět, jak se ten chlap jmenuje!“

Šermovala rukama a kopala jako vzteklé dítě.

Nemělo to smysl, její odpor ho očividně ještě víc vyprovokoval. Zatlačil ji až do koupelny.

„Co chceš dělat?“ křičela, než jí došel dech.

Úzký prostor bez oken v ní vyvolával paniku. Jako posedlá mlátila kolem sebe a pokoušela se alespoň trochu vyprostit z jeho sevření. Aby se ubránila, sáhla po všem, co měla v dosahu – tuby od krémů, lahvičky s vodou po holení a parfémem, hřeben, holicí strojek, nůžky.

„Jak se jmenuje?“ křičel Hannes.

Plast se roztříštil, sklo se rozbilo. Ostré esence z mošusu a alkoholu ji štípaly v nose. Namočily se jí kalhoty, nůžky jí vypadly z ruky na dlaždičky.

„Kai!“ řvala jako smyslů zbavená. „Jmenuje se Kai Sonntag!“

S očima otevřenýma dokořán si ji překvapeně prohlížel a pustil ji.

Konečně znovu nalezla řeč. Spustila na něj vodopád slov, jako kdyby jí šlo o život. Vyprávěla mu všechno. O hledání své matky, kterého nenechala od té doby, kdy ji umístili do dětského domova. Neboť její matka nezemřela, a je jedno, co tvrdí ostatní. O knížce pohádek, která ji nejdřív děsila, ale pak jí dodala sílu. O čarodějce, která ji od dětství ohrožovala, a o tom, jak se od ní drží dál. Vysvětlovala mu, proč byl dobrý nápad čarodějce obětovat vlastní vlasy a zanechat jí vzkaz. Kdyby to neudělala, jednou v noci by přišla, aby jí vytrhla každičký vlas nebo aby ji navěky zazdila, zatímco by spala.

Naposled mu vyprávěla o muži, který ji jako jediný nepovažoval za šílenou. Kai Sonntag by jí pomohl její matku najít. Bydlel v Hamburku, ale přijel čistě kvůli tomu, aby jí řekl, že oba musí pátrat po stopách její matky. Musí začít tam, kde to původně všechno začalo.

Nevěděla, jestli jí Hannes rozumí. Jestli chápe, kdo je a co dělá. Ale už nebyl vzteklý. Už na ni nekřičel a ani ji nikam nezamykal. To považovala za nejdůležitější.

A pak už náhle neměla co říct. Její hlava se proměnila v dutou schránku. Došla jí slova a s nimi všechny myšlenky, stejně tak i Hannesovi. Když viděla, že spí, probudilo to v ní hřejivý pocit dojetí. Pohladila ho po vlasech, lehla si vedle něj a zavřela oči stejně jako on.

Moc dlouho nespala, probudila ji noční můra. Hádka a stín její minulosti jí nedopřály klidu. Pomalu vstala, osprchovala se a převlékla. Potřebovala čerstvý vzduch.

Ve dveřích se na chvíli zastavila, ale už se ani neotočila. Jak moc si teď přála, aby ji Hannes zadržel!

Ke svému bytu na druhém konci města šla celé dvě hodiny. Když dorazila, už svítalo. Všechno působilo zvláštně uměle a třeštila jí hlava. Toužila jen po spánku.

Ovšem když stála v úzkém prostoru mezi čtyřmi stěnami, přepadla ji obrovská touha po svobodě. Nemohla tu zůstat, musela pryč. Daleko odtud.

Rychle si sbalila velkou krosnu a znovu si oblékla červený kabát. Potom zavadila pohledem o dárek zabalený v pestrobarevném papíru, který ležel na psacím stole. Náramkové hodinky pro Hannese, který má za čtyři týdny narozeniny.

Něco jí říkalo, že se do té doby pravděpodobně nevrátí. Byl to děsivý, ale zároveň opojný pocit. Brnělo ji v zátylku, už nebyla schopná přemýšlet. Náhlý impulz ji nutil jít dál, hnal ji k útěku.

Ani ne o hodinu později si vybrala své poslední peníze a nastoupila do vlaku. Když přišel průvodčí, ukázala mu svou kartu na vlak a koupila si jízdenku až na konečnou stanici.

Když si dávala vrácené peníze zpět do peněženky, pohled jí spočinul na fotce. Na občanském průkazu byl portrét dlouhovlasé ženy, s níž už neměla nic společného. Otevřela malý odpadkový koš pod oknem, který překypoval plechovkami od nápojů a papírovými sáčky, a občanský průkaz do něj hodila.

Potom se uchýlila k hlubokému, léčivému spánku. Byl jako kniha s nepopsanými stránkami. Bylo to čisté, nedotčené prázdno, které jí neposkytovalo žádnou podporu, žádnou odpověď, nedávalo žádný smysl. Ale stejně tak se v něm nenacházel žádný strach ani vztek.

Teprve v zadní části knihy se černé znaky formovaly do slov, slova do obrazů a obrazy do příběhu. Jednalo se o příběh vzpomínky. Vyprávěl o malé dívce, jež jedno jarní nedělní ráno seděla se svou matkou na balkoně. První kvítky popínavé růže se otevíraly a vydávaly omamnou vůni.

Dívka seděla u kulatého stříbrného stolu a svítilo na ni slunce. Seděla na židli a pozorovala matku při práci na zahradě. Na stole stála sklenice vody, v níž plavalo utrhnuté poupě růže. Rozkvete?

V jednom z truhlíků na květiny se zablýsklo něco červeného. Zralé ovoce se hrdě vypínalo zpod zelených listů mezi nedozrálými plody. První letošní jahoda! Odpoledne je chtěli sklízet a dívka jimi bude moct ozdobit bábovku, kterou chtěla její matka péct.

Z truhlíku trčel bílý štítek s popisky s instrukcemi k zalévání a hnojení. Nad tím stál velkými písmeny název odrůdy. Naklonila se, aby si mohla přečíst černá písmena, která už pár týdnů uměla rozluštit: „Krá-lov-na Lui-sa,“ četla pomalu a zřetelně.

„Správně!“ pochválila ji matka, která zrovna klečela na zemi a upevňovala jeden ze šlahounů růže blíže k zábradlí. „A dnes odpoledne Královnu Luisu sníme!“

Obě se smály.

„Víš, jak se jmenují ostatní jahody?“ zeptala se matka.

Dívka zavrtěla hlavou. Věděla jen, že její matka koupila speciální odrůdy, které jinak chutnaly a dozrávaly v různou dobu, aby se celé léto mohly radovat ze sklizně.

„Tady, přečti to!“ Matka jí podala štítky ze dvou dalších truhlíků.

„Ju-lie-tta.“ Dívka se chichotala. „Zní to jako jméno nějaké princezny.“ Radostně houpala nohama pod stolem a vzala si do ruky poslední štítek. „Mie-ze Schind-ler. Mieze, to znamená míca. Královna, princezna a kočka? To musí být překrásná pohádka,“ zalykala se, a i její matka se musela začít smát.

Měla zvonivý smích. „Ano, těmito jmény jsem se bavila už jako dítě. Mieze Schindler na zahradě pěstovali i mí prarodiče.“

Dívka se smála a smála, až břichem narazila do stříbrného stolečku. Něco zařinčelo a potom se ozvalo třesknutí. Sklenice s poupětem se převrhla, skutálela se ze stolu a roztříštila se o podlahu.

Smích ochabl, nastalo ticho.

Ale než začala poslední kapitola, která pojednávala o odpoledni bez koláče a jahod, o dívce, která zůstala uvězněná sama na rozpálené půdě, otevřely se dveře kupé a vstoupili do něj tři studenti.

Sen byl zničen. Ovšem něco po něm zůstalo a rozšířilo se i do reality. Ozvěna šťastné chvíle.

36.

Na horizontu se formovaly černé mraky jako houf naštvaných bohů. Tlačily se na sebe a rozpínaly se. Charlotte skoro nevěřícně zírala na pruh nebe nad střechami domů, jehož obraz se jí naskytl z okénka automobilu. Týdny se ve městě spekulovalo o bouřce, ale nezapršelo ani jednou. Teď to vypadalo, jako by se lidé uraženě rozhodli to, co se k nim na obloze blížilo, naschvál ignorovat.

Ani policistka na zadním sedadle vedle ní se na mračna nepodívala, ale všímala si jen jí. Charlotte si třela ruce, které ještě pořád křečovitě svírala, a na čele jí vyrašil pot. Snažila se klidně dýchat. Z klimatizace neustále vycházel studený vzduch, což však neměnilo nic na tom, že jí bylo nesnesitelné horko.

Roland Müller seděl za volantem a klidným tempem jel odpolední špičkou. Nenechal se obměkčit Christine Hellerovou, která mu při nastupování ještě jednou zdůrazňovala, jaké potíže činí Charlottě Weberové jízda autem. Když ho prosila, aby otevřel okno, začal policista vysvětlovat, že musí bezpodmínečně zůstat zavřené. Za prvé kvůli možnosti útěku, i když ta byla mizivá, za druhé proto, že zadržení nesmí udržovat jakékoli kontakty s okolním světem. Zajistil dveře a klimatizaci nastavil na osmnáct stupňů.

„Tu půlhodinu to musí vydržet,“ řekl a pustil k Charlotte robustní kolegyni, která pod policejní čepicí ukrývala uhlazený ohon. Zadržené jen krátce sdělili, kam jedou: na oddělení forenzní psychiatrie. Ujišťoval ji, že cesta nebude trvat dlouho.

Po několika metrech sjel na krajnici a přijal očividně velmi naléhavý hovor. Chvíli jen mlčky poslouchal, občas jen krátce odpověděl nebo přikývl.

Od té chvíle jeli velmi pomalu a na Charlotte už nikdo nepromluvil. Nechali ji, aby se se svými démony poprala sama.

„Byla opravdu ještě jednou v Berlíně?“ zeptala se Christine Hellerová do ticha.

Charlotte viděla pouze zátylek psycholožky, která seděla před ní na sedadle spolujezdce.

Roland Müller se jen letmo podíval na Christine Hellerovou. Vypadal zamyšleně a pravděpodobně otázce nerozuměl.

„Stopa přece v létě vedla k divadlu Hauptstadt-Theater, ne?“ Psycholožka si třela paže. Byla jí zima. „To mě poněkud udivuje. To, že se na pár dnů vrátila na místo svého ukvapeného úniku, vůbec neodpovídá typickému popisu chorobného nutkání k útěku.“

Policista přejel do pruhu pro autobusy, aby jeli rychleji. Poté musel jako už mnohokrát zastavit na červenou. „Nebyla tam osobně,“ odpověděl, „na konci dubna předala Margaretě Brandstätterové dárek pro svého přítele. Ta ho nechala u pokladny v divadle, kde si ho stejně nikdy nikdo nevyzvedl. Mezitím dala pokladní výpověď a její nástupkyně krabičku náhodou našla. Jelikož jí jméno na cedulce nic neříkalo, dárek rozbalila. K náramkovým hodinkám, které byly očividně zakoupeny na internetu, příslušela faktura vystavená na jméno Charlotty Weberové, trvale bytem v Moorstraße. Když poté pokladní hledala na internetu její telefonní číslo, narazila na oznámení o pohřešované osobě a vyrozuměla policii.“

Černá zeď na nebi se nezadržitelně přibližovala. Prudký vítr ohýbal větve seschlých topolů, které stály podél silnice. Listy vířily ve vzduchu a tancovaly před čelním sklem. Charlotte se je snažila pozorovat, aby překonala nevolnost. Jméno Margarethy Brandstätterové se v její hlavě rozléhalo jako prázdná vzpomínka. Viděla herečku v Berlíně na jevišti a nejspíš také tady v Mnichově. Nedařilo se jí soustředit se. Horko a úzkost, které ji svazovaly, ji přemohly.

Rozsvítila se zelená a Roland Müller přidal plyn. „Jak to, že si pamatuje na svou matku a na svého přítele, ale neví, kdo je ona sama?“

Christine Hellerová si omotala ruce kolem těla. „To, co jako dítě zažila na půdě, ji natolik traumatizovalo, že to musela vytěsnit, aby mohla dále žít. Ovšem to, co prožila, se jí vrací vždy, když se sejdou určité faktory jako tíseň, horko, panika. V těchto chvílích se nejen myšlením, ale i svým stylem písma mění v ono uvězněné dítě.“ Christine Hellerová polkla a masírovala si krk, jako kdyby se jí svíral. „Proti nepříjemným zážitkům si vybudovala druh obranné reakce, jejíž základ tkví v potlačovacím mechanismu. Charlotte Weberová potlačila všechny zlé zážitky a s nimi vytěsnila i všechny své myšlenky a pocity, přesněji řečeno: velkou část své osobnosti. Její vlastní identita se víceméně odlomila. Odborně se tomu říká amnézie,“ pronesla psycholožka důležitě. „Takový druh ztráty paměti se může týkat jak blízké, tak velmi vzdálené minulosti.“

Do vozu se opřel prudký poryv větru, policista musel ubrat plyn a auto srovnat. Zvířil se prach a narazil do zdi jednoho z domů. V prvním patře honosného starého domu nějaká žena rychle zavřela okno a Charlotte si představovala, jak se v rozlehlém bytě průvanem vzdouvají záclony a přibuchují dveře.

Hlas Christine Hellerové ji vrátil do nesnesitelné reality. „Některé vzpomínky naopak zůstanou, zejména ty pozitivní. Objevují se v nich lidé, kteří ovlivnili život Charlotty Weberové, ale pamatuje si pouze jejich kladné stránky. To,  co jí například provedla babička, jako by se z její paměti úplně vytratilo.“

Charlotte pohlédla na policistku vedle sebe. Žena na ni zírala, jako kdyby byla vzácné zvíře v zoo, které u lidí vyvolává určitou fascinaci, ale také notnou dávku odporu.

„Bude tedy těžké zjistit, co se událo, když se naposledy setkala se svým přítelem,“ řekl Roland Müller. Jeho slova zněla klidně a hloubavě, jako kdyby celou tu dobu přemýšlel o něčem, s čím vyrukoval až teď.

„Co se s tím mladým mužem vlastně stalo? Našli jste ho už? Je zpět v Berlíně, nebo pořád ještě tady v Mnichově?“ zasypávala ho Christine Hellerová otázkami.

„Nikdy tu nebyl.“ Policista se strnule díval skrz čelní sklo na nakupené mraky, které se na ně nezadržitelně valily. Oblohou projel blesk a Müllerův obličej zbledl.

„Kolegové v Berlíně našli Johannese Strehlmanna ani ne před půlhodinou v jeho bytě mrtvého. Od sedmnáctého dubna nepřišel do práce. Podle stavu těla se dá předpokládat, že od té doby ležel mrtvý v koupelně.“

Jeho poslední slova přehlušilo dunění hromu.

37.

Policistka vedle Charlotte slyšitelně vydechla a bezděčně se od ní trochu odtáhla. Christine Hellerová se šokovaně podívala na Rolanda Müllera. Napravo od nich vlála ve větru červená plachta. Markýza jednoho zmrzlinářství se vzpínala ve větru, reklamní poutač před vedlejší restaurací se posunul o několik metrů a pak se převrátil.

„Jak je to možné?“ řekla Christine Hellerová tlumeně a s vyděšeným výrazem se otočila na Charlottu. I když celou dobu psycholožka tvrdila, že o ní ví všechno, bylo to, jako kdyby ji až teď poprvé vnímala.

„Byt se jako jediný nachází v nejvyšším patře. Navíc mrtvola ležela v zavřené koupelně,“ odpověděl Müller věcně.

Christine Hellerová, která s odpovědí očividně nebyla spokojená, se posunula na svém sedadle dopředu a čelem se otočila k Müllerovi s očekáváním, co jí ještě k případu řekne.

„V jeho levé plíci byly zabodnuté nůžky, musel zemřít během několika málo minut.“

Slunečníky se zmítaly ve větru, zvedaly se a padaly na chodník mezi chodce. Kdo mohl, ukryl se do kavárny nebo do nejbližší chodby domu. Jen několik lidí unavených životem ignorovalo podvědomý instinkt, který nabádal k úniku, a vrávoravou chůzí a se smíchem se protloukalo bouří.

Prasknutí nad nimi bylo slyšet dokonce i v autě. Větev, kterou vítr vymrštil na vůz před nimi, zanechala v zadní části auta prohlubeň. Řidič zabrzdil a otočil se, ale potom jel dál. Zřejmě se rozhodl, že jistější bude nevystupovat.

Větev kaštanu, která ani ne o vteřinu později přistála na jejich čelním skle, byla podstatně menší. Přesto sebou ve stejné chvíli všichni škubli a kryli si hlavy. Roland Müller se snažil stejně jako vozidlo před nimi protáhnout okolo ohraničeného staveniště. Ujeli však jen pár metrů. Doprava se v obou směrech zastavila, nedalo se jet vpřed ani zpátky.

„V obývacím pokoji Johannese Strehlmanna našli kolegové vlasy,“ konstatoval. „Vytržené dlouhé hnědé vlasy. A na zdi písmena napsaná krví. Pokládali to za škrábanici nějakého dítěte.“

Najednou se venku setmělo. Obrovské mraky nad nimi pohltily denní světlo. První silné kapky dopadaly na střechu auta a na čelní sklo. Zpočátku se ještě daly spočítat.

„Já už budu hodná,“ zasténala Christine Hellerová a levou rukou nahmatala držadlo u dveří.

Charlotte napočítala třiadvacet, když vtom vše utichlo. Přestalo pršet. Vypadalo to, že bouřka je pryč. Na krátký okamžik v ní klíčilo semínko naděje, že tato hrozivá noční můra je u konce. Vzpomněla si na letní bouřky, které znala ze svého dětství, a zdálo se jí, že cítí vůni, kterou vydávaly první dešťové kapky, když dopadaly na rozpálený asfalt a mísily se s horkým letním prachem.

Pak ale vše začalo nanovo, a než se stačila nadechnout, jemné bubnování se změnilo v prudké bouchání na střechu auta. Bouře cloumala vozem a z černého nebe se valila voda. Charlotte si zakrývala uši. Byli uvězněni v malé kabině bez světla a bez kyslíku. Cítila pot policistky vedle sebe a lapala po vzduchu. Avšak ústa měla jako slepená, krk se jí najednou zúžil. Tma, která ji obklopovala, se změnila v ohnivě červenou. Zavřela oči v očekávání strašného konce.

V tu chvíli jí skrz zavřená víčka projelo ostré světlo blesku. V tomtéž momentu se ozval ohlušující náraz následovaný pronikavým výkřikem, který vyšel z předního sedadla. Křik ustal, když se na ně zřítilo nebe. Se zařinčením a rachotem dopadlo po kouscích na silnici. Potom na střechu spadl úlomek komety a vnitřkem auta prolétlo roztříštěné sklo.

Když ucítila první záchvěv a potom náraz, schovala instinktivně hlavu mezi kolena. Tak setrvala, než uběhly zdánlivě nekonečné minuty, hodiny, dny. Neodvažovala se vzhlédnout.

38.

Na zátylek jí proudil studený vzduch, teplá kapka deště jí spadla na nechráněnou kůži a vylekala ji. Když se chtěla posadit, poškrábala si spánky o ostrou hranu nějakého plechu. Ucukla a vedle rozdrceného kovu zahlédla kus modrého nebe. Ve střeše auta byla díra.

Vedle ní, uprostřed zadního sedadla, se leskla vlhká trubka s železným těsněním. Nebyl to jediný kov, který prorazil střechu auta. U řadicí páky se nakřivo tyčil dlouhý sloup a roztrhl plech až k sedadlu řidiče.

Policista ležel na volantu, z tržné rány na hlavě se mu řinula krev. S nářkem se narovnal.

Na sedadle spolujezdce uslyšela křičet ženu, která nejspíš křičela celou dobu. Teď viděla, jak ječící žena lomcuje klikou od dveří. Řidič však předtím všechny dveře uzamkl.

Pozorovala, jak se křičící žena zbytečně namáhá a s pákou lomcuje čím dál tím zoufaleji.

Někdo přistoupil k autu a chtěl jim pomoct. Zvenku zatáhl za kliku u dveří spolujezdce a něco zakřičel, ale křik ve zvucích bouřky zanikl.

Policistka na zadním sedadle se taktéž pohnula. I ona se předklonila, aby si chránila hlavu, a s nářkem se napřímila. Měla štěstí, neboť dveře na její straně byly pootevřené. Pomalu se otočila, přičemž bolestí hlasitě naříkala. I když utrpěla zranění, měla ještě dost síly, aby natáhla nohy a kopla do dveří, načež se dokořán otevřely. Když na koženém sedadle sklouzla až k okraji, vypadla jí ze zadní kapsy peněženka. Policistka se bez ohlédnutí vypotácela ven a vůbec se nestarala o ženu, vedle níž před okamžikem seděla.

Zůstala uvězněná v autě se dvěma cizími lidmi a začala se třást. Bylo jí zároveň horko i zima. Cítila se zcela dezorientovaná, s lidmi ve voze se necítila nijak spojená, neměla nejmenší tušení, kdo jsou. Byla uvězněná v nevysvětlitelné noční můře, musela odtud pryč. I když ji ruce nechtěly poslouchat a v prstech neměla cit, nějakým způsobem se jí podařilo odpoutat si bezpečnostní pás. Dveře na její straně se ale vzpříčily a nedaly se otevřít. Rozrušeně se rozhlížela kolem, jako by ji pronásledovala divoká šelma.

Zatímco přemýšlela, jestli se má z auta proplazit přes sedadlo policistky, ozval se vedle ní ohlušující rámus. Sklo se roztříštilo, na klíně jí najednou přistálo moře střepů. Někdo rozbil okno železnou tyčí. Nějaký muž jí podal ruku a důrazným hlasem ji vyzval, aby vylezla z auta.

Než se chytla ruky svého zachránce, z koženého sedadla si vzala peněženku. Byla na dotek vlhká, nevěděla, jestli od krve policistky, nebo od její vlastní. S pomocí cizího člověka se protáhla oknem.

Neznámý ji podpíral, když vylézala z auta. Poté se jí zeptal, zda je v pořádku, a krátce se přesvědčil, zda není zraněná. Potom se spolu s dalším mužem pustil do dveří u řidiče, aby vysvobodili policistu.

Stála uprostřed silnice, v moři ostrých hran ze železa a oceli. Všude kolem ní čněly tyče, trubky a prkna. Lidé bezhlavě běhali kolem, modré mihotavé světlo se blížilo a spolu s ním i ostré houkání sirén, které tlumily pouze hlasité nárazy deště. Bouře strhla kus lešení u jednoho z domů a navíc i oplocení okolo stavby, které se zřítilo přinejmenším na dvě zaparkovaná auta. Na okamžik rozbouřené vlny obrovského moře střepin osvítil blesk.

Hřmění, které následovalo, ji probralo. Toho, že pořád ještě lije jako z konve, si všimla, teprve když se podívala na hnědou peněženku ve své dlani, ze které voda omývala stopy krve. I když byla během několika vteřin úplně promočená, přestala se třást. Chladný déšť z ní smýval nejen všechny ošklivé pocity, ale i obrazy. Cítila, jak jí vypadávají vzpomínky. V dalším okamžiku už stěží věděla, co se právě odehrálo a jak se na tento konec světa vlastně dostala.

Překvapeně zírala na promáčklé policejní auto s rozbitým sklem. Nikdo se o ni nezajímal, dívala se dopředu. Bouře ji posouvala vpřed a proměňovala její strach v neovladatelné nutkání utéct.

Žádný ze slunečníků neustál nápor vody a větru. Narážely do tyčí, které jim zatarasily cestu jako barikády, létaly okolo lidí, kteří stáli bezmocně v dešti, ohrožovaly auta, jejichž reflektory prosvěcovaly bouři jako strnulé kočičí oči.

Bez cíle bloudila ulicemi. Obloha a město se sjednotily do stejné barvy, vše bylo šedé. Červené střešní tašky splynuly do tmavých lesklých ploch, voda v okapech prudce šplouchala a odtokovými trubkami odtékala do kanálů. Vodní živel převzal vládu nad světem, z kanálů se ozývalo bublání proudů vody.

Když přecházela ulici, brodila se nohama ve vodě. Zachránila se až úskokem na chodník, který se však dal sotva poznat. Silnice lehce klesala a tekoucí voda ji proměnila v potok. V ten potok, který tudy před mnoha lety protékal.

Mlhavá vzpomínka jí napovídala, že v této ulici už jednou byla. Stála u dřívějšího koryta potoka Katzenbach. Někde tam dole na konci ulice vtékal do Feuerbachu a vytvářel s ním brod. Věděla, že dnes se tam nachází tunel metra. Ještě na něj nenarazila, ale přesto běžela dál. Nemohla se rozpomenout, odkud to všechno ví, ale byla skálopevně přesvědčená, že je to tak.

A skutečně – za zatáčkou na konci ulice objevila směrovou tabuli, která jí ukázala cestu k metru. Vydala se dolů do stanice po příkrých schodech mezi dvěma burácejícími vodopády. Naskočila na první vlak, který přijel.

Neuměla říct, co ji pohánělo vpřed, ale když se o tři zastávky později na stanici Hlavní nádraží ozvalo hlášení, že všichni cestující mají vystoupit, neboť provoz metra musí být z důvodu špatného počasí pozastaven, znamenalo to, že se vydá na cestu.

Na informační tabuli v nádražní hale objevila záznamy o vlaku ve směru na sever. Běžela ke koleji a vrazila do nějakého muže. Zíral na ni. Promočená musela vypadat jako nějaká vodní příšera, přičemž ani ostatní cestující nevypadali zrovna o moc lépe.

Ale muž na ni stále zíral, zdálo se, že ji zná. „Juli!“ – smál se – „Julietto!“ Když si ho s přimhouřenýma očima tázavě prohlížela, řekl: „Cožpak už si nepamatuješ? To jsem já, Kolja, Grétin kolega.“

Nevzpomínala si. Nechala ho tam stát a odešla.

Průvodčí zapískal a dal strojvedoucímu plácačkou znamení k odjezdu. Když před ním ještě naskočila do posledních otevřených dveří vagonu, mrkl na ni.

Vlak nebyl plný, rychle si našla místo a vyčerpaně se schoulila na sedadlo. Neměla u sebe žádné zavazadlo k uložení, v ruce držela pouze hnědou peněženku.

Ani ne o pět minut později před ní stál usměvavý průvodčí a ona se omlouvala, že už si nestihla koupit jízdenku. Otevřela peněženku. Když viděla, že bankovky nestačí, vytáhla kreditní kartu. Opřela se a počkala, než jí průvodčí kartu spolu s jízdenkou vrátí.

„Mockrát děkuji, paní Neubauerová. Přeji příjemnou cestu,“ řekl přátelsky.

Poté zavřela oči. Ano, příjemnou cestu si přála také. Cesta do Hamburku trvala dlouho. Ale nevadilo to, jelikož na konci této cesty se shledá s Kaiem Sonntagem.

Vydala se za princem, který ji zachrání.

CLARA WEISS

JÁ UŽ BUDU HODNÁ

Z německého originálu ICH WILL BRAV SEIN,

přeložila Taťána Jurkovičová.

Vydal DOBROVSKÝ s.r.o.,

Květnového vítězství 332/31, 149 00 Praha 4,

v edici Knihy Omega v roce 2019,

jako elektronickou knihu.

Odpovědný redaktor: Petr Teichmann

Jazyková korektura: Irena Hlinková

Obálka: Jiří Miňovský – ARBE

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-7642-295-7 (ePub)

ISBN 978-80-7642-296-4 (mobi)

Knihy z edice Knihy Omega můžete zakoupit na:

www.knihydobrovsky.cz

www.nasenakladatelstvi.cz

e-mail: nakladatelstvi@knihydobrovsky.cz

tel.: +420 267 915 405

Table of Contents

I

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

III

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

IV

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

V

32.

33.

34.

35.

VI

36.

37.

38.